Lisa Jackson

Medieval Trilogy 03. Čarodejka

Kapitola 1.

MALÁ BOJOVNICE

Na chodbách hradu zuřil boj. Ve zdánlivě nepřehledné řeži začínaly vítězit skupiny obránců. Od útočníků byly od pohledu nezkušeného oka takřka k nerozeznání. Všichni bojující byli oděni do černého stejnokroje berberských bojovníků. Jen znalé oko dokázalo rozeznat semknuté skupiny obránců bránících své posty. Boj byl krátký. Útočníci, ač měli na své straně moment překvapení, neměli proti obráncům příliš šanci ani zahaleni lstí a černým stejnokrojem.

Do zvuků utichajícího boje se ozval dětský pláč. Královně Ašce se právě narodilo dítě. Dcera. Nejmladší sestra tří synů berberského krále Jana. Když spatřila světlo tohoto světa, v komnatě, kde se narodila, stála ozbrojená, černě zahalená stráž připravená bránit královnu. Meče mužů se zrcadlily ve světle ohně plápolajícího v krbu, zvuky boje byly stále jasně slyšitelné, ve vzduchu byl cítit dým. Královna Aška se na svou dceru usmála. Děvčátko rychle přestalo plakat, zívlo a usnulo. Dali jí jméno Elena.

V okně sedělo malé šestileté děvčátko a pozorovalo skupinku chlapců kráčejících zahradou. I na tu dálku slyšela jejich smích. Na malém čelíčku se nad nosem objevila hluboká vráska. Elena si přitáhla kolena pod bradu a objala je drobnýma ručkama. Čekala na vhodnou příležitost. Počkala, až si chůva půjde pro nůžky k ručním pracím, a tiše se vykradla z pokoje. Než se dostala do zahrady, její bratři již došli k lesu. Rychle a překvapivě tiše se vydala za nimi. Věděla, kam jde. Šla tudy už tolikrát! Jak se přibližovala ke svému cíli, zpomalila, přikrčila se a začala našlapovat ještě o poznání tišeji. Posledních několik metrů se musela plížit porostem, aby se mohla natáhnout pod křoví. Uvelebila se pohodlně na břiše, bradu si podložila rukama. Sledovala, jak se její bratři, spolu s ostatními hochy, učí zacházet s mečem a jinými zbraněmi. O něco dál trénovali mladíci a muži. Byla dost blízko na to, aby slyšela Áronovy rady, jak hochům opravuje držení zbraní i postoj, jak jim vyčítá, že se nedostatečně kryjí.

Áron byl hlavním velitelem otcovy gardy. Ze všech jeho bojovníků byl nejzkušenější a nejmoudřejší. Hoši si z něj utahovali, že je také ze všech nejstarší. Elena se na něj nikdy nedívala přímo. Věděla totiž od matky, že zkušený bojovník umí vycítit upřený pohled. Kdyby ji tu někdo objevil, kdyby ji tu našel Áron, už by se nic nenaučila. Otec by ji pravděpodobně přerazil, nebo by ji alespoň někam zavřel a zahodil klíče.

Áron naklonil hlavu na stranu a pod přivřenými víčky se zadíval k lesu. Znovu, jako již tolikrát, měl pocit, že jej někdo pozoruje. Před několika dny, když všichni opustili cvičiště, začal prohledávat okolí. Po pár hodinách důkladného pátrání našel, co hledal. Na jedné z používaných cest objevil drobný otisk dětské nožky. Překvapilo jej, jak opatrný byl ten, kdo stopu zanechal. Ještě překvapivější bylo, jak nesnadné bylo stopu sledovat, ale Áron byl příliš zkušený, než aby mu stopy dokázaly skrýt své tajemství. Po několik dní sledoval slabé otisky do různých úkrytů a zpět do hradu. Dítě, které je zanechalo, bylo na svou velikost obdivuhodně vynalézavé. Nikdy nepoužilo stejnou cestu dvakrát. Vyhýbalo se povrchům, na kterých by byly stopy snadno čitelné, nezlomilo svými kroky jedinou větvičku. Jednou použilo za skrýš křoví, jindy zase strom či vysokou trávu.

Teď, když tam tak stál a kradmými pohledy zkoumal les, zahlédl ptáka, který se chtěl usadit v křoví, na poslední chvíli nepřistál a odletěl.

Sledovat Arona bylo důležité. Elena se neustále snažila mít přehled, kde se pohybuje. V jednu chvíli tam stál, s hlavou skloněnou, v druhou byl… pryč! Elena se zprudka nadechla. Lekla se. Srdce se jí rozbušilo. Pomalu, centimetr za centimetrem, potichu a s opatrností se začala plížit zpět. Nesměla na sebe upozornit prudkým pohybem ani hlukem. Konečně se vytáhla zpod křoví. Otočila se a přikrčena uběhla několik metrů, než se napřímila a narazila do vysoké, černě oděné postavy. Áron! Upadla na zadek. S udivující rychlostí se zvedla a pokusila utéct. Áron byl rychlejší. Udělal jediný rychlý krok, chytil unikající Elenu za košili na zádech a strhl ji dozadu. Byla příliš drobounká, než aby se mu silou vyrovnala. Chvíli sebou házela a pokoušela se mu vysmeknout, ale nepomohlo to. Znehybněla.

„Už jste se uklidnila, princezno?”

„Postav mě!”

Sotva se ocitla na nohou, otočila se k němu čelem. K jeho značnému překvapení se narovnala a podívala se mu přímo do očí. Čekal strach, možná další pokus o útěk. Čekal přemlouvání, pláč, možná i pokus o úplatek. Nečekal přímý, klidný pohled z očí do očí. Stoicky založil ruce na prsa. Začínalo to být opravdu zajímavé.

„Jdeme?” otázala se.

„Kam by si vaše Jasnost přála jít?”

„Nepřála. Oba víme, že mě zavedeš k otci. Tak ať to máme raději za sebou.”

Ten jeho kamenný výraz byl denervující! Pokusila se narovnat páteř ještě o několik málo centimetrů, aby si nepřipadala tak malá, ale moc to nepomohlo. Letmým pohybem ruky jí pokynul. „Až po vás, Jasnosti!”

Otočila se na patě a vyrazila statečně k hradu. Áron pozvedl obočí a vyrazil za ní. Tvořili zvláštní procesí. Malé, odhodlané děvčátko a za ním černý stín. Prošli lesem, zahradou, postranní brankou, vešli do hlavní chodby. U dveří královy pracovny se zastavili. Strážní si je se zájmem prohlédli, jeden zaklepal a otevřel dveře. Elena se zhluboka nadechla a vstoupila. Áron ji následoval. Král Jan zdvihl hlavu a odložil brk. Usmál se. Zastavila šest mužských kroků před stolem. Áron zůstal stát o krok za ní. Lehce se uklonil.

„Co vás přivádí?” otázal se král, kterého postoj obou příchozích mírně překvapil.

Před Elenou najednou seděl její král, nikoliv otec. Otce se nikdy nebála, i když to byl chlap jak hora a u většiny lidí strach, nebo alespoň hluboký respekt, vzbuzoval. Teď se ale začínala opravdu bát. Vypadal hrozivě! Byl obrovský! A tak vážný! Napadlo ji, že by bylo nejlepší utéci a schovat se někde, kde ji nikdo nenajde, schoulit se tam do klubíčka a počkat, až se bouře přežene. Ale na to už bylo drobátko pozdě. Pokusila se vypadat alespoň trochu důstojně, ale to jde těžko, když měříte sotva něco málo přes metr.

„Pane, princezna Elena byla na cvičišti,” odpověděl Áron.

„Nebyla jsem na cvičišti, otče. Jen u něj,” bránila se odhodlaně.

Král se na svoji dceru chvíli jen tak díval a přemýšlel.

Áron za ní stál nehnuté, s kamennou tváří bez výrazu.

„Důvod?”

„Chci se učit bojovat, jako moji bratři.”

Král potlačil nutkání otočit oči v sloup, vstal, obešel stůl, opřel se o jeho kraj a založil ruce na prsa. Na hovory se svou dcerou nebyl příliš zvyklý, většinou se mu ztrácela za hradbou starších bratrů, kteří pokřikovali, rvali se a neustále vyváděli nějaké vylomeniny.

„Děvčata na cvičiště nepáří.”

„Proč?” otázala se s odzbrojující dětskou přímostí.

„Jsi královské krve. Máš se naučit chovat, číst a psát, znát zákony, být ozdobou trůnu, moudrou ženou budoucího krále, budoucí matkou bojovníků.”

„Jak se mám stát dobrou matkou bojovníků, když nebudu umět bojovat? Mohu se přeci učit bojovat i číst a psát a to všechno ostatní, jako moji bratři.”

Král nakrčil čelo.

„Tvoji bratři jsou chlapci, budou z nich muži. Ženy do boje nepatří.”

„Moji bratři se učí tančit, proč bych se já nemohla učit bojovat?”

Král se pousmál.

„Prosím, otče, dovol mi učit se!” Udělala dva kroky vpřed.

„Otče, prosím!”

Král se k ní sklonil.

„Jak se chceš stát bojovníkem, když se nedokážeš ani schovat tak, aby tě neobjevili?” otázal se a měl pocit, že v této diskusi našel konečný argument. Jeho dcera se na něj však vítězoslavně usmála. Narovnala se ještě o pár zbývajících milimetrů na maximum, které její páteř dovolila, založila ruce na prsa v imitaci postoje svého otce. Zhoupla se na patách a zdvihla hrdě bradu.

„Ale já už tam chodím několik týdnů, skoro dva měsíce!”

Králi poněkud ztuhl úsměv na rtech. Zvedl hlavu a podíval se tázavě na Árona. I on vypadal mírně překvapeně, což u něj znamenalo takřka paniku, protože Áron emocím jednoduše průchod nedával. Jeho obličej byl dokonalým příkladem nečitelného pokerového výrazu.

„Vím o ní několik dní. Schovávala se chytře, chvíli mi trvalo ji objevit.” Oba muži se na sebe dívali. Pak se král k Eleninu nesmírnému údivu rozesmál.

„No, Árone, ty jsi velitelem cvičiště. Rozhodnutí je na tobě,” přesunul král zodpovědnost na Árona a doufal, že bude mít rozum.

Elena se na Árona otočila. Upřela na něj své velké prosebné oči.

„Chceš se učit bojovat? Budiž! Postavíš-li se bojovníkovi, kterého určím, a dokážeš-li mu zasadit pět ran a ještě zůstat stát, budu tě učit bojovat. Měj ale na paměti, že nebudeš mít nejmenších výjimek ani úlev. Nebudu brát ohled na to, že jsi děvče!”

„Kdy?” otázala se vzrušeně. Vždyť kdo se prosil o nějaké úlevy? Chtěla se vyrovnat svým bratrům.

„Zítra ráno,” odvětil Áron. Odpověděla mu nadšeným přikývnutím. Oči jí zářily. Otočila se tázavě na svého otce.

„Dobrá tedy, zítra ráno se přijdu podívat. Nemysli ale, že to bude snadné! A teď běž, než si to rozmyslím.” Usmál se na ni a pak sledoval, jak vesele vybíhá z pracovny, překvapená a šťastná, že to takhle dopadlo, že vlastně nemá malér. On si to tedy rozhodně představoval jinak. Tohle rozhodnutí mu připadalo všechno, jen ne rozumné.

Počkal, až se za ní zavřou dveře.

„Nejsem si jist, jestli to bylo rozumné, příteli.”

„Pane, sám jsi vložil toto rozhodnutí na má bedra.”

„Trochu jsem doufal, že se rozhodneš jinak.” Áron se usmál.

Tak o tom tedy nepochyboval!

„Oba víme, že bychom ji museli uvázat, aby tam nechodila tajně i nadále.”

Král přikývl. Se svou dcerou sice netrávil příliš času, ale věděl, že byla neposedná a tvrdohlavá. Její bratři ji navíc popichovali. Výbušná kombinace. Obával se, že by ani uvázání nestačilo, ledaže by se jednalo o hodně silný řetěz. Ale pustit ji na cvičiště?

„Co když tvým podmínkám dostojí?” napadlo ho a Áron jen pokrčil rameny.

„Pak si zaslouží učit se bojovat.”

„To neznamená, že to je rozumné.”

„Pak jsi mě neměl nechat rozhodnout.” Tentokrát pokrčil rameny král.

„Je to tvoje cvičiště. Jen mě děsí, že se ani trochu nebojí,” posteskl si král.

„Příklad vede, řekl bych,” dovolil si velitel královské stráže vyjádřit svůj názor: jaký otec, taková dcera.

Elena vešla na cvičiště, oděna v černé berberské uniformě.

V ruce držela trak, dlouhou bojovou tyč. Byla nervózní a bledá. Došla až před tribunu a uklonila se svým rodičům. Chlapci, mladíci i bojovníci stáli v řadách lemujících plochu hlavní arény. Napadlo ji, že tenhle cirkus si mohli odpustit. Áron stál před tribunou. Pokynul hlavou. Z řady hochů vystoupil desetiletý chlapec s bojovou tyčí v ruce. I on se uklonil královskému páru. Byl téměř o hlavu a půl vyšší než Elena. Jmenoval se Dars a byl to prostřední z jejích bratrů. Áron jej vybral záměrně. Věděl, že Dars nebude Elenu nijak šetřit, a dalo se předpokládat, že nebude zbytečně krutý, už jen proto, že se dívali jeho rodiče.

Elena z této volby nadšená nebyla. Dars byl vzteklý, sebevědomý, výborný bojovník. Byl zároveň tím, kdo Elenu nejvíc popichoval, provokoval a dával jí najevo, že je jen malé děvče a bojovníkům, jako je on sám, nesahá ani po kotníky. Věděla, že se bude chtít předvést a rozhodně se pokusí pořádně jí to vytmavit. Těšil se, že jí nařeže a ještě navíc mu nikdo nebude moct nic vyčíst.

Zhluboka se nadechla. Silou vůle uvolnila zápěstí pravé ruky, která se samovolně křečovitě sevřela na jejím traku. Hlavně sledovat, přemýšlet, rychle uhýbat, nenechat si vyrazit trak z ruky, nenechat se srazit na zem, zasadit pět ran.

Král shlížel z dřevěné tribuny na svoje děti. Překvapovalo jej, že jeho žena, královna Aška, neřekla proti tomuto souboji ani slovo. Předpokládal, že se bude o svou dceru bát a dá mu to důrazně najevo. Aška mu však věnovala pouze káravý, nesouhlasný pohled. Neřekla ani slovo. Pravděpodobně by byl raději, kdyby na něj křičela.

„Bude to rychlé, doufám, že ji Dars příliš nepotluče,” vyjádřil své obavy.

„Na to jsi měl myslet dříve, ale možná se budeš divit,” odvětila královna a s pobavením sledovala jeho překvapený výraz.

„Je drobná a nikdy nebojovala. Dars je větší, silnější, dobrý bojovník, nebude s ní mít žádné potíže.”

„Děvče, že? Se soudem počkej na konec souboje, můj pane.” Usmála se na něj, ale její tón byl ledový. Kdyby mu nenapověděl ten tón, jistě by to udělalo to oslovení.

Chtěla všem dokázat, že si zaslouží stát na cvičišti po boku svých bratrů a ostatních chlapců. Jestli to má znamenat, že jí bratr natluče, byla ochotna to podstoupit. Jen aby si neudělala ostudu, hlavně aby neudělala ostudu otci a nezklamala matku. Tohle bude bolet! Hlavně ať už to má za sebou! Pohnula se. Mírně přizvedla trak ze země a plynulým pohybem si jej opřela o kříž, zatímco levou ruku přemístila k pravému rameni a uklonila se. Dars její pohyby napodobil. Trochu jej zahanbila tím, že to byla ona, kdo dal pokyn k boji. V jednu chvíli byly obě tyče za zády dětí, v další se švihem ocitly v obranné pozici. Oba bojovníci, dá-li se jim tak říkat, začali okolo sebe kroužit.

Elena zaútočila. Ten první úder jí připadal zvláštně zpomalený; levou rukou pustila trak a švihem pravé ruky obkroužila oblouk ve výši svého obličeje. Zasadila Darsovi ránu do levého boku. Překvapila ho, ale zareagoval rychle. Jeho trak vyletěl proti tomu jejímu a následovala série prudkých úderů tyč na tyč. Padaly jeden za druhým. Elena se rychle dostala do obranné pozice, ale bratrovy rány odrážela s překvapivou jistotou.

Jako by to oťukávání Darse najednou přestalo bavit. Dvěma rychlými silnými údery zasáhl Elenu ze strany do žeber a uskočil. Oči mu hrály. Bavil se. Předváděl se. Elena jej však při jeho úskoku následovala. Na poslední chvíli odrazil její útok, kterým mu mířila na rameno. Švihl jí trakem po nohách, pokoušeje se jí je podrazit. Elena pohotově vyskočila. Úder šel do prázdna, jeho síla a setrvačnost Darse pootočily. S tyčí zvednutou nad hlavou jako s kyjem mu ve skoku zasadila ránu do zad.

Áron již po druhé zvedl pravou ruku do vzduchu na znamení zásahu. Dars se v podřepu otočil a znovu udeřil. Elena vykryla jednu, druhou i třetí ránu, ale Dars byl přeci jen zkušenější, větší a silnější. Následující ranou prorazil její kryt a udeřil sestru do levého ramene. Úder byl tak silný, až Eleně scvakly zuby. Musela ukročit, aby neupadla, a nestihla zvednout tyč dostatečně vysoko, aby zastavila další ránu. Dars švihl ještě čtyřikrát. Rány dopadaly na Elenina ramena a boky takovou silou, až se jí zatmělo před očima.

Hučící dav jako by najednou utichl. Slyšela jen zlověstný švih tyče, která jí mířila na rameno. Na poslední chvíli se dolomila v pase, a zatímco jí Darsova tyč jen o kousíček míjela hlavu, vrazila konec té své Darsovi do žaludku jako meč. Zlomil se v pase, ruce mu klesly. Než se nadál, Elena v dřepu švihla rukou s trakem dozadu a přes svoje záda a hlavu spíše šťouchla, než udeřila Darse do ramene. Áronova ruka počtvrté vyletěla do vzduchu, zatímco Dars ztratil rovnováhu a svalil se na záda. Elena se plynulým kotoulem vzad dostala nejen z jeho dosahu, ale i zpět na nohy. Dars jejím směrem vykopl oběma nohama, ale nedosáhl. Švihem se znovu postavil.

Úsměv mu z tváře dávno zmizel. Elena těžce dýchala, od vysněného cíle ji dělil pouhý jeden úder, který musí zasadit svému bratrovi, ale soustředit na něj veškerou svou pozornost nebylo lehké. V hlavě jí hučelo. Ruce ji bolely, bojový trak jí v nich ztěžkl. Dars vyrazil kupředu, pohyb jeho tyče napodobující Elenin první útok směřoval na její levé rameno. Čekal, že Elena ustoupí, pokusí se úder zablokovat svislým krytem tyče. Neudělala to. Přesto jeho úder nedopadl. Elena se protočila doprava a levou rukou, silou podpořenou setrvačností otočky, udeřila bratra tyčí naplocho přes záda.

Dav přihlížejících zahučel, Áronova ruka vyletěla vzhůru. Elena chvíli stála s napřaženou tyčí, rukou mírně vytočenou vzad, levou nohou nakročenou dopředu, čekala, co bratr udělá. Jako by najednou někdo zapnul zvuk. Uslyšela jásající obecenstvo. Pracně stáhla nohu pod sebe a spustila ruku s tyčí volně k tělu. Otočila se čelem k Darsovi. Byl zaprášený, rozcuchaný, zamračený, měl trochu křečovitá záda. Chvíli vypadal, že zvažuje další útok, ale pak si to rozmyslel a ustoupil o krok vzad. Vzájemně se uklonili, nespouštějíce ze sebe oči. Spolu se uklonili královskému páru. Dav jásal. Elenu bolelo celé tělo, po bradě jí stékal proužek krve z rozbitého rtu. Zvedla hlavu a podívala se na své rodiče. Oba vstali a scházeli dolů z tribuny.

„Dobrý boj.”

„Ano, otče,” zahuhlal Dars.

Jeho otec jej poplácal po rameni. Elena ho šťouchla loktem do bolavých žeber.

„Ale no tak, bratříčku! Kdybychom bojovali na porážku, natrhl bys mi zadnici.”

Dars zavrčel: „Příště ti ji natrhnu!”

„Ale příště už budu umět víc a budu ještě lepší!” Kdyby ji všechno tak hrozně nebolelo, poskakovala by radostí. Láskyplně svého bratra objala. Zavrčel na ni a setřásl ji. Zuřil. Jeho sestře to bylo jedno. Otec se k ní s úsměvem sklonil.

„Jsem na tebe pyšný!” pravil a objal ji. Jak již bylo řečeno, král Jan byl velký chlap. Jeho láskyplné objetí se rovnalo medvědímu stisku. Elena cítila, jak její zlámaná žebra zapraskala, prudká bolest jí vystřelila do celého těla. Před očima se jí zatmělo, ze rtů se vydral tichý sten. Omdlela.

Král Jan cítil, jak mu tělo jeho dcery ochablo v rukách. Uvědomil si, že jí podklesla kolena, hlava a celé tělo se zvrátily vzad. Zachytil ji a zvedl do náručí. Její tvář byla bledá, oči zavřené. Ašku to polekalo. Přistoupila rychle ke svému choti, dotkla se dceřina čela. Trochu ji to uklidnilo.

„Odnes ji do pokoje,” přikázala svému muži tónem, který nedovoloval jakýkoliv odpor.

Kapitola 2.

DRACI

Nenápadně vyhlížející kámen v hromádce poposkočil a hlasitě pukl. Rolník odpočívající na kopečku se vyděsil. Vyskočil a nedůvěřivě pozoroval nevinně vyhlížející hromádku kamení. Středně velký kámen oválného tvaru o délce mužského předloktí znovu nadskočil a v jeho reliéfu se objevily drobné praskliny. Rolník vyjeveně ustoupil o několik kroků. Kámen znovu nadskočil a malá část se ho odloupla a upadla. Vzniklou prasklinou se prodrala malá zubatá tlamička. Rolník na nic nečekal, otočil se na patě a s hrůzou se rozběhl pryč.

Kámen ještě několikrát poposkočil. S každým nadskočením se na jeho povrchu objevila hlubší a rozsáhlejší mapa prasklin. Otevřená puklina se rozšiřovala, za zubatou tlamičkou se mezerou protáhla drobná zeleno-modrá hlava, přední tlapy s malými drápky, jedno i druhé křídlo a pak i zbytek těla. Dračí mládě si nemohlo k vyklubání najít méně vhodný okamžik. Na nestabilních, nemotorných nohách se vypotácelo ze svého vejce. Přední noha mu poklesla na nerovné ploše jednoho z kamenů a dráček se skutálel z hromady na zem. Rozplácl se v trávě a chvíli jen tak ležel. Tiše kníkl. Zvedl hlavu a zmateně jí zatřásl. Ozvalo se škytnutí. Dráčkovi se z nozder vydral obláček teplého vzduchu. Neohrabaně se postavil na vratké nohy. Chvíli se potácel, pokoušel se vyvážit hlavu a ocas, což byl poměrně nerovný souboj, protože hlava byla zjevně o něco těžší, neustále se nakláněl na čumák. Nakonec boj s gravitací vyhrál a podařilo se mu narovnat. Protáhl si křídla. Byla blanitá a téměř průhledná, ještě vlhká. Znovu si škytl. Rozhlédl se kolem sebe a udělal několik nejistých kroků. Natáhl krk a z hrdla se mu vydral táhlý, kvílivý zvuk. Znělo to téměř jako dětský pláč. Dráček se zaposlouchal, ale odpověď nedostal. Zavolal znovu.

Tedy alespoň Eleně, schované v křoví, to připadalo jako volání. Přišlo jí přirozené, že by čerstvě narozený tvoreček volal mámu, a tak raději zůstala ve svém úkrytu. Áron přeci vždy říkal, že matky s mláďaty jsou nebezpečné. A draci prý byli velcí. Setkání s velkým rozzuřeným dravcem rozhodně nehodlala riskovat. Tato jistá dávka přiměřené opatrnosti jí však nezabránila se zájmem pozorovat tvorečka, který se pokoušel získat vládu nad svýma vratkýma nohama a zjevně dělal rychlé pokroky. Tu a tam se ještě zapotácel a převážil na čumák, ale brzy se mu začalo dařit. Ještě několikrát ze sebe vydal ono táhlé, plačtivé volání, které stále zůstávalo bez odezvy.

Z lesa, kam zmizel vyděšený rolník, se ozývaly rozčilené hlasy. Přibližovaly se. Elena se zaposlouchala. I dráček zpozorněl. Tak rychle, jak mu jen nožky dovolovaly, se ukryl za hromadu kamení. Přitiskl se do trávy a zůstal ležet. Eleně se tak momentálně ztratil z dohledu. Na mýtinu se vyřítili čtyři ozbrojení muži v čele s rolníkem. Všichni měli v rukou meče a štíty, kromě jednoho, který se ozbrojil velkou bojovou palicí.

„Tak kde je ta potvora?” otázal se ten s palicí. Rolník ukázal na hromádku kamení. Obezřetně postupovali vpřed, diskutujíce taktiku. Jejich úmysl byl až příliš zjevný Elena vstala a rozběhla se po okraji mýtiny směrem ke kamenům i skupince mužů. Když se dostala na úroveň hromady, vystoupila z lesa. Muži soustředění na dráčka ji zatím nezaregistrovali. Pokoušeli se zahlédnout svoji oběť, přibližovali se ke kopečku kamení v mírném, opatrném rozestupu.

„Zadržte!” křikla na ně. Pokusila se do svého hlasu vložit autoritativní tón, který tak často slýchala od svého otce. Překvapeně se zastavili. Rychlým krokem došla téměř k nim. Postavila se mezi ně a hromadu kamení, za kterou se schovával dráček.

„Cože?” zmohl se konečně na slovo ten nejbojovnější z mužů.

„Stůjte!” odvětila Elena pevně. Muži se na sebe nejistě zadívali. Přemýšleli nad tím, kde se tu to děvčátko vzalo.

„Uhni, holka!” rozhodl se najednou ten s palicí a pokusil se Elenu odstrčit rukou velkou jako lopata. Elena ustoupila o krok vzad.

Významně položila ruku na jílec meče, který měla u boku.

„Nechte to mládě být!” Stála tam, drobné osmileté děvčátko oděné v černém, v cestě čtyřem dospělým mužům se zbraněmi v rukou.

Jeden z nich se zasmál drsným, neveselým smíchem.

„Uhni, holka!” zopakoval, ale Elena jen zavrtěla hlavou.

„Je to drak. Vyřídíme ho dřív, než vyroste a někoho sežere. Uhni!” přikázal jí. Elena znovu zavrtěla hlavou.

„Ne, je to jen mládě a nemůže se bránit!” Že to nebyla šťastná volba slov, jí bylo jasné hned, jak je vyslovila.

„Právě proto. Zabijeme ho hned, dokud to jde. Uhni z cesty!”

Chlap byl viditelně rozčilený.

„Jo, uhni, holka. Ten prcek nám tu nebude hulákat a volat jiný draky. Máme nedaleko vesnici a nechceme, aby se nám tu ta pakáž potulovala!” Udělal krok směrem k ní. Znovu ustoupila.

„Nesmíte ho zabít právě kvůli ostatním drakům!” napadlo ji najednou.

„Každé mládě má pravděpodobně poblíž matku. Možná ji přivolal a je na cestě sem. Co si myslíte, že udělá, až zjistí, že jste jí zabili mládě? Draci mají skvělý čich. Vystopuje vás do vaší vesnice a celou ji spálí na prach. To chcete?” Muži se na sebe znovu nejistě zadívali. Tohle je nenapadlo. Dokonce zapomněli, že věří, že draci vymřeli.

„Když tu takhle huláká, tak to vyjde na stejno! Uhni, fracku, nebo ti nandám řemenem, že se pleteš chlapům do cesty!” štěkl ten nejbojovnější z nich a vykročil odhodlaně směrem, kde byl přesvědčený, že se dráček schovává. Elena vytasila meč. Zatlačili ji už tak daleko, že byla skoro za hromadou kamení. Riskovala kosý pohled stranou do trávy u paty hromady. Zahlédla tam drobné tělíčko dráčka, který se pokoušel být neviditelný a krčil se co nejblíže k zemi. Upřel na ni velké oči. Rychle se otočila zpět ke čtveřici.

„Přikazuji vám, zadržte!” zkusila to znovu.

Znovu to hrubé, neveselé uchechtnutí.

„Jakým právem?!”

„Jsem princezna Elena, dcera krále Jana a královny Ašky. Přikazuji vám, odejděte!” vložila do svého hlasu všechno své odhodlání. Důstojně se narovnala do celé své výšky. S mečem v ruce tam stála jako živý štít a pokoušela se nemyslet na to, jak vyděšená vlastně je.

Chlapi se zastavili jako jeden muž.

„Co?” otázal se jeden nechápavě.

„Slyšels!” odsekla arogantním tónem, který tak často slýchávala od svých bratrů. Muži se shlukli a polohlasem začali debatovat. Z toho, co Elena chvílemi zaslechla, zjevně panovala neshoda, co dál. Je to skvrně fakt princezna? Jestli jo, tak kde má osobní stráž? A co když není? No ale co když je? Ale co s tím drakem? Co když opravdu přiletí jeho matka? A co když se objeví její matka? Co potom? Co budeme dělat? Takové i jim podobné dotazy pronikaly k Eleniným uším. Elena se znovu úkosem podívala směrem k dráčkovi. Vypadal jako stín ležící v trávě. Eleně okamžik trvalo, než jej v záplavě zeleně objevila. Mládě ji se zájmem pozorovalo.

Nekoukej na mě tak, jsme oba v pěkném maléru! pomyslela si. Dráček naklonil hlavu do strany, jako by naslouchal. Ze skupinky se najednou vynořil mluvčí, onen bojovný s palicí.

„Nemůže tu tak hulákat! Musí odtud pryč!” zahlásil, ale jeho bojovnost a jistota byly najednou ty tam. Elena se na něj zadívala. Hlavu měla ve výši jeho pupku. Připadal jí obrovský.

„Vraťte se do vesnice, odnesu jej pryč,” odpověděla nakonec. Byl to hloupý nápad, ale nic lepšího ji zrovna nenapadalo. Muži se po sobě podívali.

„Jak víme, že se neotočíme na podpatku a ty ho tu nenecháš?!” otázal se vzdorovitě rolník, který byl svědkem počátku dráčkova zrodu. Elena se zatvářila uraženě.

„Jak se opovažuješ mluvit s královskou dcerou tímto tónem?! Opovažuješ se zpochybňovat slovo člena královské rodiny?!”

Tentokrát postoupila bojovně vpřed ona. I přes svůj nevelký vzrůst a drobnou postavu vypadala v tu chvíli dost hrozivě. Muži začali bezděky ustupovat. Udělali několik kroků, než si jeden z nich uvědomil, že čtyři dospělí chlapi ustupují před jedním drobounkým děvčátkem, a zastavil se.

„Ale…”

„Žádné ale, jděte!” přikázala tónem, na který by musel být hrdý i její otec.

„Ale odneseš ho odtud?” ujišťoval se ten, který doteď nepromluvil. Elena měla pocit, jako by jej cestou na mýtinu přibrali jen nějak omylem, do počtu.

„Ano!” řekla s takovou jistotou, že se rozhodli jí uvěřit. Co kdyby přeci jen byla královskou dcerou… Neochotně se otočili a šourali se pomalu pryč, nejistě se ohlížejíce přes rameno. Elena počkala, než zašli do lesa. Zasunula meč do pochvy a otočila se k dráčkovi, který ji pozoroval s nepokrytým zájmem.

„No, to bylo o chlup!” oddechla si nahlas. Třásla se jí kolena a měla chuť se rozběhnout a utéct hodně daleko. Jenomže to nešlo. Porušila by tak slib a to by ji otec zrovna nepochválil. Sliby se v královské rodině braly velmi vážně a ona nehodlala pokoušet trpělivost svého krále a fakt, že by tak zostudila rodinu.

„Musíme odtud vypadnout, než si to rozmyslí a přijdou s ještě větší posilou!” zkonstatovala jen tak pro sebe. Dráček zvedl hlavu ze země a znovu ji naklonil na stranu, jako by poslouchal. Elena měla najednou pocit, jako by změnil barvu. Z ničeho nic byl v trávě mnohem lépe vidět. Při pohledu z blízka měly jeho šupiny podivnou zelenou barvu s nádechem duhově modrých odstínů.

„Mě se neboj!” pověděla mu. Začala se pomalu přibližovat, s rukou nataženou před sebe, jako by přistupovala ke psu, aby si ji očichal. Dráček se postavil na nohy, natáhl krk a zavětřil.

„Ne že mě kousneš! Jmenuji se Elena. Jsem dcera Ašky, dcery rodu Adragonek, ochránkyní draků. Neublížím ti! Musíme ale rychle odejít, tady není bezpečno. Dovolíš mi tě odnést?”

Pomalu se přibližovala k dráčkovi s rukou stále nataženou a připadala si hloupě, že na draka promlouvá, jako by jí rozuměl. Třásly se jí prsty. Dráček si ji pečlivě očuchal, aniž by z ní spustil oči. Potěšilo ji, že se jí nepokouší ruku ukousnout. Najednou škytl a z nozder mu vyšel obláček teplého vzduchu. Elena instinktivně ucukla. Dráček sklonil omluvně hlavu a zakryl si čumák přední tlapkou. Eleně to přišlo roztomilé. Usmála se. Tiše hvízdla. Chvíli se nic nedělo. Pak se z lesa s tichým dusotem vynořil válečný berberský kůň. Přiklusal téměř k Eleně, ale zavětřil a nedůvěřivě se zastavil. Dráček zasyčel.

„No no, vy dva! Aškente, neboj se, to je dráček. Odvezeme ho odtud, aby mu neublížili. Vím, že ti zrovna nevoní, ale je malý, nic ti neudělá!” Kůň s dráčkem se velmi opatrně a velmi nedůvěřivě očichali. Elena byla zvyklá na svého koně mluvit a věděla, že jí rozumí, neboť byl z rodu moudrých válečných koní. Berbeři věřili, že jejich váleční koně jsou převtělené duše dávných válečníků. Zvedla opatrně dráčka do náručí a vysadila jej na kožené sedlo. Zatímco tam nejistě balancoval, vyhoupla se za ním. Otěže nechala uvázané kolem hrušky sedla a dráčka vzala do náručí. Pobídla Aškenta a řídila jej koleny, jak ji to učil Áron.

„Matka říká, že draci žijí v horách. Tak pojedeme dál do hor. Já draka nikdy neviděla. Doufám, že jestli najdeme tvoji mámu, nebo jiné draky, tak mě rovnou nesežerou,” přemýšlela Elena nahlas. Matka vždy říkala, že draci umějí komunikovat, ale kdo ví, jak to vlastně je.

Mluvila na dráčka, jako by jí rozuměl, ale nebyla si tím ani trochu jista. Vždyť je to ještě mládě, mláďata se takové věci přeci musejí naučit, nebo ne? Zatím to ale vypadalo, že dráček chápe, co se kolem něj děje, a rozhodně se Elenu nepokoušel ani pokousat, ani podrápat. Do náruče se taky nechal zvednout bez protestů.

„Jenom nevím, jak draky najdeme. Matka říká, že se hledají těžko, nechtějí-li být spatřeni, a já to nikdy nezkoušela. Navíc nemůžu jet moc daleko. Musím se vrátit do hradu před setměním, jinak budu mít potíže. Už takhle dostanu za uši. Do hradu tě vzít nesmím. Co kdyby tě rodiče přišli hledat? Zapálili by jistě hrad a mnoho lidí by zemřelo. To nejde. Ale taky tě nemůžu nechat někde samotného jen tak. A jé!” povídala si s dráčkem, který se přinejmenším tvářil, že jí naslouchá. Tiše kníkl. Osmělila se a pohladila jej po hlavě. Dráček přivřel oči a nechal se spokojeně drbat.

„To se ti líbí, viď!”

Aškent zatím postupoval rychlým krokem k horám. Elena se pokoušela rozpomenout na vše, co jí matka vyprávěla o dracích, hlavně o tom, jak se hledají. Dráček schoulený v jejím náručí byl roztomilý. Začínalo jí dělat starosti, co s ním má udělat. Tím, že mu zachránila život před rolníky a slíbila, že jej odnese, za něj převzala zodpovědnost. Nechat ho někde samotného v horách by bylo takřka stejné jako nechat ho na pospas těm krvežíznivým chlapům. Nevěděla, co má dělat. Navíc jí matka nikdy nevyprávěla o dračích mláďatech a Elena nevěděla, co takový dračí prcek umí nebo potřebuje.

„Kdyby tu tak byla matka,” posteskla si. Dráček v jejím náručí vydal podivný zvuk. Znělo to, jako když Eleně škrundá v břiše. „Ty máš hlad!” došlo jí po chvíli. Zalovila v sedlových brašnách, ve kterých vždy vozila malou zásobu jídla k obědu, případně jako rezervu pro strýčka příhodu. Brzy si dráček pochutnával na sušeném mase. Všechno snědl a pokoušel se nahlédnout do brašny, jestli by tam ještě něco nebylo. „Maso už nemám, maličký,” zasmála se.

Konečně se dostali do kopců, které se o pár kilometrů dál zdvihaly do vysokých hor. Slunce se vyhouplo vysoko, bylo krátce po poledni. Elena věděla, že se bude muset brzy otočit a vrátit, aby doma neměli strach a aby se nedostala do maléru. Rozpomněla se na jeden obřad, o kterém matka říkala, že draky přivolá, jsou-li relativně blízko a chtějí-li být přivoláni, ale prospekt setkání s dospělým drakem jí připadal děsivý. Matka sice říkala, že jsou draci v podstatě přátelští tvorové, pokud je někdo neohrožuje, ale věřte tomu. Co když narazí na nějakého, který bude nepřátelský? Matka by si věděla rady, ta s draky mluvívala jako mladá dívka. Měla zkušenosti a mnoho, mnoho znalostí. Ale Elena? Tohle se mohlo ošklivě zvrtnout. Bohužel v tu chvíli ji nic jiného nenapadlo. V duchu si několikrát přeříkala celý obřad, aby se ujistila, že si jej pamatuje správně. Dojela k malé slunné mýtince v lese na svahu kopce, který by se při dobré víře dal nazývat malou horou. Zastavila Aškenta, nechala jej stát na okraji mýtiny schovaného mezi stromy a seskočila s dráčkem v náručí na zem. Poodešla od Aškenta o několik kroků a opatrně postavila dráčka na zem. Usadila se do trávy vedle něho, vyndala z brašny bochník chleba, rozpůlila jej a kus dala dráčkovi. Oba se do oběda pustili s chutí.

„Povím ti, jak to uděláme. Matka mě učila obřad volání draků. Nikdy jsem to nezkoušela… no, tak nějak naostro, tak nevím, jestli to půjde. Ale zkusím to. Když to nevyjde, tak tě schovám v nedaleké jeskyni a vrátím se domů. Zítra bych přivedla matku. Ta bude vědět, co dělat. Jen nevím, co se stane, když nějakého draka přivolám. Doufám, že mě nesežere… To by mě otec asi zabil,” zamyslela se. Pojídala chléb a dívala se, jak chutná jejímu společníkovi. Netrvalo dlouho a svůj díl spořádal celý. Upřel hladový pohled na ten Elenin. Chvíli jej pozorovala, pak pokrčila rameny a dala mu ještě další část. Dojedl a tiše si říhl. Elena se zasmála.

„To vypadá, že ti chutnalo!” Dráček znovu říhl. Ze žaludku mu vyšel horký dým. Seděla opřená o strom, nohy pokrčené. Objala je rukama a opřela si bradu o kolena. Pozorovala se zalíbením dráčka, který se vyhříval na slunci. Sledoval ji přimhouřenýma očima.

„Kdybys mi tak mohl říct, co si myslíš o mém plánu,“ povzdechla si. Dráček zvedl hlavou a přikývl. Elena vykulila oči. To opravdu vypadalo jako přikývnutí. Nebo se mýlila?

„Ty mi rozumíš?” zeptala se překvapeně. Dráček přikývl.

„Páni! Půjdeme zkusit přivolat draka?” otázala se Elena nového kamaráda. Ten znovu přikývl.

„Tak dobrá.” Vstala a došla k Aškentovi. Sklonil hlavu na úroveň té její a nechal se hladit po antracitové hřívě.

„Pokusím se přivolat velkého draka. Vím, že se ti to nebude líbit. Nebudu tě vázat. Jen tě poprosím, abys zůstal se mnou. Pokud se bude něco dít, budeš-li v nebezpečí, uteč.” Hřebec se dotkl hebkými pysky jejího čela. Odkudsi ze záhybů svého černého roucha vylovila sušenou švestku a nabídla mu ji. Jemně ji sebral pysky z její dlaně a tiše frkl.

Elena se vrátila k dráčkovi. Posadila se do trávy s nohama zkříženýma. Nebyla si jista, zda se jí kouzlo podaří. Matka sice tvrdila, že v sobě má dostatek magie prakticky na cokoliv a že jí magie koluje v žilách, ale věřte tomu, dokud si to sami nevyzkoušíte. Nechtěla riskovat, že ji kouzlo, které se chystala provést, vyčerpá. Na kolena si položila meč. Jednu ruku na drahokamu zdobícím jílec, do kterého již léta po drobných dávkách ukládala energii, druhou položila dlaní na čepel. Zhluboka se nadechla, naposledy se podívala na dráčka, aby si jeho podobu vryla do paměti, a zavřela oči. Soustředila se a ve tmě za zavřenými víčky si zopakovala zaklínadlo, které ji učila matka. Pokusila se udržet si v mysli tu tmu a upřela oči na dráčka, který ji se zájmem pozoroval. Soustředila se na obraz před sebou, aby jej zahrnula do zaklínadla, a začala ho odříkávat v pradávném jazyce Adragonek.

„Z moci krve dračí, jež v mých žilách koluje, volám tebe, pane nebes, z rodu pradávného, tebe, nositeli ohně, moudrosti věků, síly veliké. Magii země odvěké svěřuji svou žádost, dračí mládě nalezla jsem opuštěné. Lid jeho krve volám, duše jejich vzývám, přijďte svému synu na pomoc.” Cítila, jak se zaklínadlo probudilo, uchopilo obraz, který měla v hlavě, zahalilo jej, zabzučelo nahromaděnou magickou energií, vzneslo se v podobě nevelké duhové kouličky nad Eleninu hlavu a bez zvuku se roztříštilo na miliony kousků ztrácejících se v záři slunce. Elena zrychlila a zesílila své odříkávání, dokončujíc tu část zaklínadla, jež vkládala myšlence energii, která ji odnesla k nejbližšímu dračímu vědomí.

Zůstala chvíli sedět. V hlavě jí hučelo. Svět kolem ní se na moment lehce rozmazal a pak podivně zaostřil. Všechny jeho kontury byly jasné a výrazné, jako by na něm někdo projasnil každičký detail. Chvíli jen tak seděla, dívala se kolem sebe a obdivovala tajemnou krásu, která se pomalu rozplývala. Zadívala se na jílec meče. Drahokam, který jej zdobil, cítila pod svou dlaní. Nadechla se a skrz dlaň si z něj doplnila magickou energii. Nebylo jí třeba mnoho. Opatrně odložila meč do trávy vedle sebe a natáhla se k dráčkovi. Podrbala jej na hlavě tam, kde měla pocit, že je za uchem.

„Myslíš, že se nám to povedlo?” zeptala se svého společníka. Netušila jak, ale podařilo se mu na obličeji vykouzlit tázavý pohled.

„Tak chvíli počkáme.” Dráček se zvedl a na poměrně stabilních nohách došel až k ní. Skočil jí do náručí a stulil se do klubíčka. Zasmála se. Nechal se drbat na hlavě i mezi křídly. Společně se hřáli na sluníčku.

Kdyby mohl někdo magii pozorovat, viděl by kruh milionů drobných magických střípků, jak se obrovskou rychlostí kruhovitě šíří krajinou, neustále se vzdalujíce od svého drobného původce. Pradávný jazyk Adragonek, dračích ochránkyň, a kouzlo, do kterého Elena skryla svoji žádost, měly v sobě moc vyhledat dračí vědomí. Kdesi v horách, dále ve skalách se zvedl ze země kámen. Beztvará, nevýrazně zabarvená hmota splývající s okolím rychle změnila barvu na temný odstín zelené a zaostřila se do tvaru dračí hlavy. Drak se ohlédl směrem, ze kterého přiletělo zaklínadlo a vyrušilo jej ze spánku. O několik kilometrů dál v horách se zatřásl kopec porostlý trávou a zvedl se na nohy. Elenino zaklínadlo doletělo až k vrchu zvanému Vlčí hlava a ze zbytku sil se roztříštilo o vědomí mohutného draka, pospávajícího v ústí jeskyně. Obraz, který neslo, se zjevil na okamžik v drakově mysli a pak se rozplynul. Drak zvedl hlavu a zařval. Hora, na které se uvelebil, se otřásla, strachy upustila několik kamenů, které se skutálely ze svahu, nabalujíce na sebe drobné laviny. Rudý drak se postavil na nohy silné jako sloupy. Svou postavou zaclonil celé ústí obrovské jeskyně. Oba draci, jež zasáhlo Elenino zaklínadlo, k němu vyslali její obraz. Pronikl mu do vědomí. Dráček, který se mu zjevil, ležící v trávě před drobnou postavou sedící ve strnulé pozici se zkříženýma nohama, byl velmi temně zelený, s podivnými duhově modrými nádechy. Drak skočil. Jeho mohutná postava se octla ve vzduchu. Temná červeň jeho šupinatého brnění se zaleskla na slunci a přešla v ohnivou záři bodající do očí. Rozevřel křídla a několikrát jimi mocně máchl. Vznesl se nad horu a s dech beroucí rychlostí zamířil k malé mýtině v lese.

Dráček najednou zvedl hlavu a otočil ji k horám. Zavětřil. Elena na něj upřela oči. O chvíli později se pohnul Aškent. Nozdry se mu rozšířily, nervózně dupl nohou. Tiše zafrkal. Elena se na něj otočila. Uši měl položené až k hlavě, oči vykulené. Cítil něco, co se mu ani v nejmenším nelíbilo. Bál se. Aškent se nikdy nebál. Elena rychle vstala, meč v jedné, dráčka v druhé ruce. Zahleděla se k horám. Většinu výhledu v tu chvíli tvořila Homole, vzdouvající se mohutně nad vršky stromů.

Najednou se zpoza Homole vyhoupl obrovský stín. Slunce se odrazilo od rudých šupin. K Eleniným uším dolehl tlukot mohutných křídel. Postavila dráčka na zem a o krok ustoupila. Dále ji nepustil strom, o který se opřela zády. S hrůzou i obdivem sledovala, jak se majestátní obrovské tělo bez zjevné námahy snáší k zemi. V záři slunce zahlédla mohutné svaly, které se napínaly pod lesklými šupinami. Drak se ve vzduchu na chvíli zastavil a pak se lehce snesl na zem. Země zaduněla, Elena cítila, jak se pod jeho vahou zatřásla. Drak svou mohutnou postavou zaplnil téměř celou mýtinu. Máchl líně ocasem. Stromy, stojící mu v cestě, zapraštěly a podťaté padly do trávy. Sklonil svou obrovskou hlavu až k zemi. Dráček k němu udělal několik rychlých krůčků a vesele se jej dotkl čumákem. Elena stála přitisknutá ke kmeni stromu a s obdivným děsem v očích sledovala scénu, která se před ní odehrávala. Drak byl z blízka temně rudý, s obrovskými šupinami lesknoucími se na slunci, s nohama tlustšíma než většina kmenů okolo mýtiny, s hlavou mohutnou a majestátní. Obrovské drápy byly silnější než její paže. Křídla měl elegantně složená, zabarvená v jiných odstínech než zbytek celého těla.

Drak se na ni najednou otočil. Natáhl krk tak, že se mohutným čumákem téměř dotkl vyděšené Eleny. Nasál mocně vzduch, až se Eleně vzduly šaty i vlasy. Znovu otočil hlavu a upřel na Elenu jedno obrovské modré oko s protáhlou, jakoby hadí panenkou.

„KDO JSI?” zaduněl Eleně v hlavě hlas stejně mohutný, jako byl drak sám. Škubla sebou. Chvíli jí trvalo, než se zmohla na slovo. Drak čekal.

„Jsem Elena, dcera Ašky z rodu Adragon a Jana z rodu Leon”

Drak zvedl hlavu, rozhlédl se po okolí a zavětřil. Byl nedůvěřivý.

JAKÉ JSOU TVÉ ÚMYSLY?” zaduněl znovu drak v Elenině hlavě.

I přes strach, který ji držel přikovanou na místě, ji napadlo, že je to hloupý dotaz.

„Našla jsem tady toho malého, chtěla jsem, aby se o něj někdo postaral,” vysvětlovala trpělivě a hlas se jí trochu třásl. Drak vydal podivný hrdelní zvuk, který Eleně připadal poněkud pohrdlivý. Pochopila velmi rychle, že drak jejímu vysvětlení nevěří. Mátlo ji to.

„LIDSKÉ MLÁDĚ, SAMOTNÉ V LESE? S DRAKEM? KDE JSOU TVOJI SPOLEČNÍCI? KDE JSOU LOVCI? NECÍTÍM JE!” Jeho hlas byl podivně štěkavý. A hrozivý. Pomalu a obezřetně se Eleně do hlavy vloudila myšlenka, že se drak obává, že vlezl do pasti.

„Nic jsem tím nemyslela. Jedno mládě pomohlo druhému. Má matka je jednou z dračích ochránkyň, o dracích mě učila. Jak jinak bych znala kouzlo, kterým tě přivolat? A kdyby tu byl někdo, kdo by ti chtěl ublížit, myslím, že by se o to už dávno pokusil,” odvětila lehce vzdorovitě.

„TAK PROČ DRŽÍŠ ZBRAŇ A MÁŠ STRACH?” otázal se drak hlasem, který třásl Eleně vnitřnostmi. Nebál se. Byl jen nedůvěřivý, zvědavý. Dlouhá léta jej naučila lidem nevěřit. Situace byla vskutku podivná. Děvčátko se udiveně podívalo na zbraň ve své ruce a překotně meč zasunulo do pochvy. Narovnala se a drak ucítil, jak se její pocity změnily. Strach najednou ustoupil vzdoru.

„Meč ležel vedle mě v trávě a dráček a můj kůň byli neklidní. Jen jsem jej zvedla. Nikdy jsem draka neviděla. A ty jsi obrovský! Máš zuby a drápy tlustší než mé paže a stačilo by ti kýchnout a je po mně. Proto mám strach!” vysvětlila mu. „Sám jsi říkal, jsem jen mládě!” dodala ještě. Dráček stojící před Elenou jako miniaturní štít začal divoce poskakovat. Rudý drak k němu sklonil hlavu.

Kdyby jej Elena dokázala slyšet, slyšela by vzrušený hlásek dračího prcka, jak líčí svou záchranu před zuřivými vesničany. Neustále poskakoval, zatímco mu rudý pozorně naslouchal. Zeptal se na několik detailů a obrátil svou pozornost znovu na Elenu.

„CHARLIK ŘÍKÁ, ŽE MLUVÍŠ PRAVDU.”

„Charlik?” otázala se se zájmem Elena, což draka poněkud zmátlo. Pozvedl svá mohutná obočí. Elena se na něj dívala s nevinnou zvědavostí dítěte, strach byl najednou téměř zapomenut. Přidřepla si a natáhla ruku k dráčkovi, který se nechal ochotně podrbat mezi ušima.

„Ahoj. Tak ty jsi Charlik? Víš, že Charlik byl dračí král?” oznámila mu vesele.

„A ty jsi kdo?” otázala se bezelstně obrovského draka. Ten na ni stále upíral poněkud překvapený pohled. Nereagovala ani v nejmenším tak, jak byl od lidí zvyklý, a to si myslel, že jej u lidí již mnoho překvapit nemůže.

„JSEM AŠRAK. CHARLIKŮV OTEC,” odvětil. Elena se mu lehce poklonila.

„Jsem ráda, že tě poznávám,” vzpomněla si na své dobré vychování. Srdce jí bušilo jako o závod. Nejen, že přivolala draka! Dokázala přivolat dračího krále! Páni! Až tohle poví matce! Ašrak zkoumal její pocity, chování, vzhled. To lidské mládě jej začínalo zajímat. Lidi vesměs neměl rád, nedůvěřoval jim. Tenhle drobeček v něm vyvolával dávno zapomenuté pocity: zvědavost, veselí, měkkosrdcatost a vděk za nalezení syna. Udivovala jej nejen odvaha, s jakou se zastala jeho syna, ale i to, jak jej přivolala k sobě, směs pocitů, které z ní cítil, a fakt, že před ním neutekla. Vztek, který v něm doutnal při příletu na mýtinu, se kamsi vytrácel při pohledu do očí tohoto lidského dítěte.

Ašrak sklonil hlavu natolik, že se téměř dotýkal spodní čelistí země. Jeho nozdry se tak ocitly ve výši Eleniných očí. Poněkud ji to vyděsilo. Zajíkla se. Pokusila se ustoupit, ale neměla kam, za ní byl ten zatracený strom. Ašrak byl opravdu obrovský. Jak dýchal, vycházel mu z nozder lehký teplý vánek, který Eleně čechral vlasy. Hlavu měl vyšší, než byla ona. Stála jako zmrazená, vyděšená a vzrušená zároveň. Pomalu, hypnotizována pohledem těch obrovských očí, natáhla ruku a obezřetně, s dechem zatajeným, se konečky prstů dotkla Ašrakova čumáku. Ruka se jí třásla. Překvapilo ji, že je jeho šupinatá kůže nejen kovově lesklá, ale i hladká. Hřála. Ašrakova hlava poklesla ještě o několik centimetrů níž, až se dotkla země. Elena se odvážila a položila na jeho nos celou dlaň. Drak zavřel oči. Cítil tu malou ručku na svém čenichu. Byl to neznámý, podivně příjemný pocit.

Elena najednou cítila každičkou buňku ve svém těle. Krev v jejích žilách se náhle probudila. Cítila, jak se prudce vzedmula a rozproudila. Měla pocit, jako by se jí v žilách rozhořel oheň. Tím dotekem se v Ašrakově a Elenině krvi probudila pradávná magie země a draků. Zasáhla je oba mohutnou silou odvěké moci. Ašrakovými šupinami zevnitř prostoupily rudozlaté a modravé jiskry, rozeběhly se po celém jeho těle. Spojily se v jednotný proud, který vnikl Eleně do těla přes její dlaň. Síla magie jí zároveň bolestivě udeřila zády o strom a přikovala nohy k zemi. Údivem, bolestí a možná hrůzou se jí doširoka otevřely oči, duhovky se změnily z hnědé na modrozelenou, panenky se nepřirozeně protáhly do podlouhlého, čočkovitého tvaru. Svět se zastavil.

Kouzlo pominulo. Ašrak otevřel oči. Viděl, jak se Eleniny panenky zvolna vrací ke své přirozené kulatosti. Elena pomalu, udiveně zvedla ruku z jeho čenichu a nechápavě se na ni zadívala. S pohledem stále upřeným na svou dlaň se neslyšně sesula podél kmene stromu do sedu. Ašrak stál a chvíli se nejistě kymácel. Zapřel se ocasem do země. Pak vyfoukl z nozder na Elenu opatrný obláček horkého vzduchu. Ulevilo se jí. Končetiny přestala mít jako z olova, pookřála. Zmateně se na draka usmála.

„Co to bylo?” špitla.

„MAGIE STARÁ JAKO ZEMĚ SAMA,” zaduněl a odmlčel se.

„NIKDO TĚ NEPOSTRÁDÁ, MALIČKÁ?” ozval se po chvíli.

„Musím domů, budou se o mě bát!” uvědomila si najednou. Vyděšeně se vyškrábala na nohy a rozběhla se k Aškentovi. Náhle se zarazila a otočila.

„Uvidím vás ještě?” Ašrak se zahleděl na svého syna, který mu vzrušeně poskakoval u nohy.

„BUDEŠ-LI CHTÍT, TVÁ KREV TĚ K NÁM DOVEDE.”

Elena tam chvíli stála a přemýšlela nad jeho slovy. Nakonec se rozhodla, že sice nechápe, ale na vysvětlování není čas. Pokrčila rameny, vesele zamávala a rozběhla se k Aškentovi. Vyhoupla se do sedla. Nemusela jej ani pobízet. Byl tak rád, že se konečně dostane z dosahu draka, že vyrazil kupředu jako střela dřív, než Elena zasunula druhou nohu do třmenu. Radostně se přitiskla těsně k jeho krku a nechala ho pádit zběsilým tryskem k domovu.

Drak je sledoval, než mu zmizeli z dohledu daleko mezi stromy. Uchopil jemně svého syna do čelistí, odrazil se svalnatýma nohama a jediným máchnutím křídel se lehce vznesl do vzduchu.

Elena se dokázala bez zjevné námahy přizpůsobit Aškentovu plynulému pohybu. Řítili se krajinou tak rychle, že to připomínalo let. Elena pospíchala domů a Aškent utíkal od děsivého draka. Příliš se zdrželi. Za chvíli bude tma a ona měla být už dávno doma.

Stráž hlídkující u brány do hradu zpozorněla. Drobnou postavu v sedle obrovského válečného koně řítící se střemhlav na zavřenou bránu poznali všichni i v nastávajícím šeru. Po několika sekundách lehkého chaosu se jim podařilo na poslední chvíli bránu otevřít. Aškent se prosmýkl štěrbinou jen o pár centimetrů širší, než byl on sám, aniž jakkoliv zpomalil. Muži bránu setrvačností otevřeli na plno, ale než se tak stalo, Elena už byla u stájí. Aškent zastavil tak prudce, až mu podklesly zadní nohy. Ty přední vyryly do půdy dvě hluboké brázdy, jak se jimi zapřel. Elena vběhla dovnitř, táhnouc jej za uzdu za sebou. Rychlými, jistými pohyby stáhla sedlo. Přitáhla si stoličku, aby mu dosáhla až na hřbet, a začala Aškenta vytírat do sucha. On se zatím nezúčastněně pustil do ovsa, který měl ve žlabu.

Celá operace jí trvala pouhých několik minut. Když byla hotova, poplácala ho vesele po plecích a rozběhla se hradem. Měla značné zpoždění a věděla to. Bude mít průšvih! Rychlost, kterou se pohybovala po chodbách, byla úctyhodná, byť nedůstojná. Všichni jí vyplašeně uhýbali z cesty. Vrazila do svých komnat, kde na ni čekala rozzlobená chůva.

„Já vím!” vyrazila ze sebe Elena zadýchaně, s halenou již napůl staženou přes hlavu. Rychle ze sebe shodila své toulavé oblečení, opláchla se v umyvadle se studenou vodou a s pomocí své chůvy se nasoukala do večerních šatů. Dlouhé rudé vlasy zkrotila několika rychlými, nacvičenými pohyby do elegantního drdolu a upevnila je ozdobnými jehlicemi ostrými jako nůž.

„Boty!” křikla na ni chůva, když se Elena málem vydala do chodby bosky. Nazula se do nich, políbila chůvu na tvář a rozběhla se chodbou, sukně zdvižené vysoko ke kolenům. Poslední roh vzala téměř smykem, pak zpomalila. Aby se vydýchala, prošla zbývající kus chodby pomalým krokem hodným dámy. Přede dveřmi do malé hodovní síně si srovnala šaty a pokynula strážím. Otevřely jí dveře. Vešla do místnosti. Všichni se na ni otočili.

„Dobrý večer. Prosím za odpuštění!” pozdravila s lehkou úklonou. Dveře za ní zaklaply.

„Jdeš pozdě!” vytkl jí otec a ona pokorně sklopila oči ke špičkám svých bot.

„Kdes byla?” otázal se nesmlouvavým tónem.

Cestou domů přemýšlela, co mu na tohle řekne. Nechtěla lhát, ale říct „Zachránila jsem dračí mládě a přivolala dračího krále” jaksi nebylo to pravé ořechové. To by to dopadlo! Nejspíš by se rozzuřil, zatímco takhle byl jen, řekněme, rozladěn. Ve dnech, které netrávila na cvičišti, ve škole nebo výcvikem s matkou, pro ni platilo jen několik omezení. Jedno z nich bylo být včas na večeři s rodinou. Bylo to opatření, které ji mělo držet v bezpečné vzdálenosti od hradu. Právě toto omezení porušila.

„Omlouvám se, otče, byla jsem na úpatí Dračích hor. Zapomněla jsem na čas.” Nebyla to zrovna ta nejlepší omluva, ale alespoň nelhala.

„Co jsi dělala tak důležitého, že jsi zapomněla na čas?” Mlčela, ruce spojené za zády, hlavu sklopenou, oči upřené na špičky svých bot, které se před její pozorností pokoušely schovat pod lemem jejích dlouhých šatů. Měla podezření, že kdyby otevřela pusu, mohlo by vyjít něco drzého, a nebylo by rozumné si ještě přihoršovat. Srdce jí bušilo, umírala touhou říci matce, co se jí přihodilo.

Aška ji velmi upřeně pozorovala. Bylo jasné, že jim Elena něco tají.

Král Jan si toho byl evidentně také vědom, což bylo pravděpodobně důvodem, proč spustil litanii na téma zodpovědnosti, respektive nezodpovědnosti. Elena má přeci tolik volnosti a tímto ji zneužila, stejně jako jeho důvěry. Následovalo kázání na téma chování dámy, kterou měla Elena být, a ona se snažila poslouchat, ale její pozornost se neustále stáčela kamsi k horám a k drakům. Pokoušela se nervózně neošívat. Kdyby tu alespoň nebyli všichni její bratři. Tohle jí dají sežrat. Budou se do ní kvůli tomu navážet ještě hodně dlouho. Hlavně Dars. Stál opodál a škodolibě se usmíval.

„Omlouvám se, otče. Vynasnažím se, aby se to neopakovalo,” zamumlala, když to vypadalo, že otec skončil. Byla rudá až za ušima.

„Bude-li se to opakovat, přidělím ti osobní stráž,” pohrozil.

A pak budu uvázaná za zadek, pomyslela si Elena.

„Ano, otče.” Tato odpověď jejího otce poněkud zaskočila. Fakt, že mu dcera neodporuje, mu přišel přinejmenším podivný. Pátravě se na ni zadíval. Tady se něco dělo. Elena začínala lehce panikařit. A jé! Napadlo ji. Co bude teď? Jak se z toho vykroutím?

Aška mu položila ruku na rameno.

„Stydne nám všem večeře,” zkonstatovala sametovým mateřským tónem. Dars se uchechtl. Matka mu věnovala káravý pohled.

„Ještě si o tom promluvíme,“ slíbil Jan Eleně.

Král pokynul kuchaři stojícímu nenápadně v koutě a usadil se ke stolu. Rodina jej následovala. Elena si vydechla. Jako ostatně vždy byla poslední, kdo zasedl k tabuli. Kuchařovi pomocníci začali nosit jídlo na stůl. Musela se přemáhat, aby nehltala. Bezpochyby by si tak vysloužila další pokárání. Nepotřebovala na sebe ještě víc upozorňovat. Dáma. To jediné otce zajímalo, aby z ní byla dokonalá dáma. Ale ona dokázala přivolat draka! Přála si, aby už bylo po večeři a mohla mluvit s matkou. Ta ji neustále pátravě pozorovala. Svou dceru dobře znala a tušila, že rozhodně neříká vše. Byla vzrušená a neposedná, záda měla narovnaná, jako by snědla pravítko. Dokonce ignorovala Darse, který jí neustále něco říkal s ošklivým úšklebkem vepsaným do tváře. Věnovala se pouze jídlu, jako by se neodvažovala ani zvednout oči. Chovala se podivně.

Všichni dojedli. Elena netrpělivě čekala, až se královna zvedne. Celou večeři se pokoušela vymyslet, jak upoutat matčinu pozornost, aniž by upoutala nežádanou pozornost otce. Přistoupila k ní a chytla ji za ruku.

„Půjdeme se projít?” otázala se jí matka s úsměvem. Elena se na ni s úlevou zazubila. Ruku v ruce vyšly z místnosti a mlčky zamířily do zahrady. Vyšly do tmy projasněné miliardami hvězd a bledou září dorůstajícího měsíce.

„Přivolala jsem draka!” vypálila Elena bez jakéhokoliv úvodu. Aška se udiveně zastavila.

„Co že jsi udělala?”

„Přivolala jsem draka!” Elenina tvář odrážela změť nadšení, údivu a vzrušení nad tím, co právě sdělila matce.

„Ono tam bylo mládě, malé, modrozelené, vylíhlo se z vejce, u kterého seděl rolník, a on utekl a vypadal vyděšeně a to mládě se vylíhlo a on se vrátil a měl s sebou další muže a byli ozbrojení a chtěli mu ublížit a ono se schovalo, ale oni by ho našli a já jim řekla, že když mu ublíží, tak je drak sežere a zboří jim vesnici a vzala jsem ho a jmenuje se Charlik a nevěděla jsem, co mám dělat, a nemohla jsem ho přinést na hrad, co kdyby ho rodiče hledali, ale nemohla jsem ho tam nechat samotného a odvezla jsem ho do lesa na mýtinu a zkusila přivolat draka a on přiletěl a byl obrovský a jmenuje se Ašrak.” Vysypala ze sebe nepřetržitý proud slov na jeden nádech, spolykala všechny koncovky, které se daly. Dostat to všechno ze sebe byla neskutečná úleva. Zhluboka se nadechla. Po tváři se jí rozlil spokojený úsměv, který říkal: tak a je to, teď dělej, co umíš. Aška se na ni dívala poněkud nevěřícně. Pokoušela se v té záplavě slov porozumět alespoň něčemu. Nakonec usoudila, že to není v jejích silách.

„Eleno, takto se princezna nevyjadřuje. Řekni to znovu, pomalu, srozumitelně a nepolykej slabiky.” Dcera se na ni podívala poněkud dotčeně. Dokázala přivolat draka a to jediné, co matku zajímá, je, že polyká slabiky!? Tak nic, alespoň o trochu pomaleji a co možná nejsrozumitelněji začala vyprávět znovu. Aška jí naslouchala téměř mlčky. Položila jen několik upřesňujících dotazů. Ptala se na kouzlo, které její dcera použila, na přesná slova. Ptala se na draka, jak vypadal a na jeho chování. Až do chvíle, než se Elena ve svém vyprávění dostala k momentu, kdy položila ruku na Ašrakův čumák, Aška vypadala, že naslouchá celkem nezajímavému příběhu.

„Ty ses dotkla draka?” zeptala se Aška se směsicí údivu a hrůzy v hlase.

„No, natáhl hlavu až těsně ke mně. A já… Já vlastně nevím, proč jsem to udělala. Byl tak nádherný! Víš, že mají skoro hebkou kůži? Vůbec není hrubá.” Nastalo ticho. Něco se dělo, matka se chovala divně. Aška se dívala do bledé tváře své dcery, do těch obrovských hnědých očí, a nezbývalo, než doufat.

„Stalo se něco, když ses jej dotkla?” otázala se velice potichu. Tón jejího hlasu Elenu polekal. Poprvé se jejím vzrušením prodrala myšlenka, že udělala něco špatně, že se na ni matka zlobí. Když však popisovala, co následovalo, když položila dlaň na drakovu hlavu, nedokázala udržet vzrušení ve svém hlase na uzdě. Beztak už nebylo cesty zpět.

Nastalo ticho. Ticho tíživé a téměř hmatatelné. Aščina naděje pohasla. Otočila se k Eleně zády a udělala několik kroků do tmy, oči upřené ke hvězdám. Když se konečně obrátila zpět, prudce chytila dceru za pravou ruku a zkroutila ji dlaní vzhůru. Její dlouhé elegantní prsty se pevně sevřely na drobném zápěstí.

„To bolí!” ohradila se Elena a pokusila se ruku vytrhnout z ocelového sevření. Matka však nepovolila. Zírala na drobnou dětskou ručku, která ve tmě jemně zářila podivným oktarinovým světlem.

„Cos to udělal!” špitla téměř neslyšně královna a povolila stisk. Na Elenině zápěstí po jejích prstech zůstaly rudé otlaky. Tvář měla vážnou, jinak jemné rysy napnuté v přísném, tvrdém výrazu, který Elenu děsil.

„Říkalas, že draci jsou dobří. Že je máme chránit,“ pravila prosebně Elena, bezmyšlenkovitě masírujíc bolavé zápěstí. Nechápala, co se děje.

„Cože?” otázala se Aška, vytržena ze svých myšlenek.

„Říkalas, že drakům máme pomáhat, že jsou naší krve. Nevěděla jsem, co jiného mám udělat. Udělala jsem, co jsi mě učila. A ty se zlobíš.”

Téměř šeptala, prosba v jejím hlase však nezasáhla královnu tolik jako pohled těch téměř černých očí plných smutku. Aška si klekla a sevřela svou dceru pevně v náručí.

„Zlobím se, maličká, ale ne na tebe. Co jsi udělala, je úžasné!”

„Ale…”

Aška vstala. Zahrada nebyla příliš vhodné místo na hovor, který je obě čekal.

„Vysvětlím ti to, maličká, ale ne zde.” Společně vykročily k hradu.

Elena se uchýlila do hlubokého výklenku svého oblíbeného okna.

V rukách svírala hrnek horké čokolády, který její matka nechala přinést. Pohodlně se uvelebila. Královna počkala, až služebná odejde z komnaty, a usadila se do výklenku proti ní. Ve skutečnosti nevěděla, jak má začít. Hovor, na který se chystala, měl správně nastat až za dlouhých deset let. Navíc si nebyla sama jista, co se v lese vlastně stalo, a to věci ještě více komplikovalo.

„Drak, kterého jsi přivolala sobě na pomoc, byl Ašrak. I když draci sami jej tak nenazývají, je cosi jako dračí král. Říkala jsem ti, že draci mají magickou moc. Mají v sobě sílu jako žádní jiní tvorové tohoto světa. Je to moc pradávná, moc samotné matky přírody, nebo země, chceš-li. Jak jsem ti již tolikrát vyprávěla, rod Adragonek je starý jako lidstvo samo. Jsi má dcera a ve své krvi nosíš dědictví moci, která nás s draky pojí. Adragonky v dobách minulých předávaly své vědění z generace na generaci, ochraňovaly draky před lidskou zlobou a nevědomostí. Dívky z našeho rodu byly od malička vychovávány stejně, jako jsem i já vychovávala tebe. Každé z nás je do vínku dána jiná míra síly, stejně jako je nám dána barva očí či výška. Magii, která je nám dána, můžeme využívat podobně jako kterýkoliv z mágů, o kterých slýcháš vyprávět.”

Na chvíli se odmlčela. Nebylo lehké říkat osmiletému děvčátku něco, co patřilo uším dospělých žen.

„Některé z nás jsou vyvoleny. Legendy praví, že jednou za čas se narodí dívka, jejíž moc je rovna moci samotných draků. Již po mnoho generací se taková dívka nenarodila. Nebo možná jen draci neuznali, že je některá hodna Daru dračí síly. Jen sami draci totiž umějí vycítit sílu dřímající v krvi. Najdou-li dívku, která má v sobě takovou moc, mohou tuto moc probudit do její plné síly. Dívka však musí prokázat, že je Daru dračí síly hodna. Prokáže-li svou moudrost, vyspělost, disciplínu a dobrotu srdce, při dosažení plnoletosti, ve věku osmnácti let je draky probuzena. Probuzení je jakési zasvěcení. Magická moc, která dřímá v krvi, je zasvěcením probuzena do své plné síly. Ještě nikdy v dějinách se nestalo, že by byla probuzena dívka mladší osmnácti let.” Znovu se odmlčela.

„Ty nejsi na probuzení připravena,” odhodlala se nakonec.

„Ale já přeci zasvěcena nebyla. Vždyť žádný obřad neproběhl,” odvětila Elena bezstarostně.

„Žádný obřad sice neproběhl, ale dotkla ses hlavy dračího krále. Jestli se nemýlím, tím dotekem jsi byla probuzena. Součástí obřadu je, že se dívka dotkne dračího čenichu, a to jsi ty udělala. Nevím jistě jak a co, ale něco se stalo. Tvá ruka svítí oktarínou. To není něco, co by se mělo opomíjet.”

Elena se zadívala na svou dlaň. Ve světle svící byla ta záře téměř neviditelná.

„Pamatuješ si ještě, jak jsem tě učila rozeznat magii v jiných lidech?” Elena přikývla.

„Síla, kterou teď z tebe cítím, je jiná než dřív.” Nastalo ticho. Aška poprvé v životě své dcery nevěděla, co jí má říct. Elenino čelo se nakrabatilo, jak usilovně přemýšlela.

„Říkalas, že draci mají velkou magickou moc.”

„To ano.”

„Jestli mám sílu jako draci, jak se do mě vejde? Oni jsou přeci hrozně velcí.” Překvapivě, ač velmi dětským způsobem, udeřila Elena hřebík na hlavičku. Zeptala se přesně na to, co si Aška myslela, že její dcera možná nebude schopna pochopit. Aška se usmála.

„Dračí magie není ani tak příliš objemná, jako příliš silná. Problém není to, že by se do tebe nevešla, ale to, že na ni nejsi připravena, neumíš ji ovládat. Magie, kterou neovládáš, může ovládnout tebe a to je velice nebezpečné.”

„Jako když magie ovládla Černé a udělala z nich příšery?”

„Přesně tak,” přitakala Aška. Překvapovalo ji, s jakou lehkostí dokáže její dcera zjednodušit složitá témata, kterými se donekonečna zabývali největší mágové známého světa.

„Co s tím uděláme? Nechci, aby ze mě byla příšera,” zkonstatovala nakonec Elena ustaraně. Aška ji pohladila po tváři.

„Tak si to dobře pamatuj. Budeš se muset hodně učit. Snad tě naučíme tu moc ovládat,” uklidňovala svou dceru. „Budeš muset být moc opatrná.” Elena se zamračila. I když se jí to nelíbilo, byla zvyklá, že nesmí s nikým mluvit o tom, co ji matka učí. Svým způsobem to bylo jen další tajemství, které si musela nechat pro sebe. Jen bylo o něco větší.

Ještě dlouho seděly v okně a povídaly si. Té noci Aška začala svou dceru učit, jak ovládat větší množství magie.

Toho rána cvičiště vypadalo jinak, než byla Elena zvyklá. Stavby, zbraně, plocha cvičiště i ty známé tváře jako by najednou získaly detaily tak nějak navíc. Jako když se pohybujete někde tak často, že už si své okolí vlastně neprohlížíte, a najednou se probudíte a podíváte se na svět kolem sebe novýma očima. Hluk, který na cvičišti panoval, se změnil. Standardní hlomoz v pozadí se rozbil v jednotlivé střípky jasných, srozumitelných zvuků. Slyšela každý jednotlivý úder zbraně o zbraň, šoupání nohou v písku, břinkot tětiv luků, svist letících šípů, nárazy hrotů na terč, povely jednotlivých učitelů, šustot oblečení. Všechny ty zvuky a ostatní vjemy útočily na Eleniny smysly a mátly ji. Bylo nesmírně těžké sledovat to všechno a zároveň se soustředit na jí určené pokyny a úkoly a na protivníka.

Dars využil nepozornosti své sestry a udeřil. Sice zareagovala, ale pozdě. Vyrazil jí bojovou tyč z ruky. Pak ji Darsův trak zasáhl do boku. Síla úderu ji srazila na zem. Dars se zasmál. Útočil znovu a znovu i přes to, že byla na zemi a beze zbraně. Elena uhýbala ranám a pokoušela se dostat z jeho dosahu.

Vzduchem proletělo tělo. Menší podsaditý hoch skočil po Darsovi a srazil jej k zemi. Váleli se v prachu. Dars se pracně vymotal z klukova sevření a s námahou se postavil na nohy. Proti němu se postavil i o poznání menší útočník.

„Co si to dovoluješ!” zařval na chlapce.

„Byla na zemi a neozbrojená,” odpověděl mu hoch stojící proti němu. Dars zařval a zaútočil. Strhla se rvačka. Váleli se v prachu, tloukli do sebe pěstmi. Kolem nich se soustředil dav přihlížejících. Elena se vyhrabala na nohy.

„Dost!” křikla na ně, ale bez výsledku. Hoši do sebe tloukli jako smyslů zbavení. Elena koutkem oka zahlédla Árona, který běžel k nim. Dars se v tu chvíli dostal nad kluka a rozmáchl se zaťatou pěstí. Sáhla po něm, chytla jej zezadu za límec a vší silou trhla. Jeho úder nedopadl. Elena ustupovala rychle vzad, vláčejíc svého bratra za límec prachem. Dars se jí pokoušel vykroutit. Jak sebou smýkal, vyvedl ji z rovnováhy, zakopla a upadla. Darsovo zmítající se tělo dopadlo na ni. Vyrazila si dech. Zatím Áron doběhl a sevřel druhého hocha ocelovým stiskem. Přimáčkl mu ruce k tělu, rychle jej znehybněl. Hoch nekladl odpor. Áron ho pustil. Udělal několik kroků kupředu a zvedl kopajícího a vzpírajícího se Darse do vzduchu.

„Dost!” zařval mu přímo do tváře. Dars znehybněl. Áron ho postavil na zem. Elena se těžce zvedla.

„Co se tady děje?” houkl na ně Áron. Elena se podívala na hocha stojícího schlíple o tři kroky dál. Tvář měl šedou od prachu a krvácel z nosu.

„On mě napad!” obvinil ho vztekle Dars. „Skočil po mně a srazil mě k zemi!”

„Michaeli?” otočil se Áron na chlapce. Michael stál s hlavou sklopenou.

„Vyrazil Eleně zbraň z ruky a srazil ji na zem. Nehodlal s tím přestat,” odpověděl nakonec jednoduše.

„Bezdůvodně mě napadl” opakoval Dars tvrdošíjně svou.

„Chtěl mi jenom pomoct!” zastala se Elena Michaela. Áron se na ni otočil. Elena mu rychle vysvětlila, co se stalo.

„Nežaluj!” okřikl ji bratr.

„Darsi?”

„On mě napadl” trval Dars na svém. Elenu napadlo, že se chová jako malé trucovité dítě. Chybělo jen, aby si vztekle dupl nohou.

„Útočil jsi na svou sestru, když byla na zemi a neozbrojena?” Áron udělal krok vpřed. Jeho tón by se mohl krájet. Dars se zarazil. Ani jeho nebetyčná arogance se nemohla rovnat s Áronovou klidnou zuřivostí.

„Vraťte se všichni k výcviku. Vy tři, se mnou!” rozkázal Áron. Darse mu byl čert dlužen. Neustále s ním byly nějaké problémy. Nikdo mu nemusel připomínat, že je králův syn. Áron si toho byl až příliš dobře vědom. Za normálních okolností by oběma hochům dal trest, jaký zaslouží za porušení cvičebního řádu, a nijak výrazněji by se tím nezaobíral. Byla to jen další klukovina, jakých vídal dennodenně desítky. Když se nad tím zamyslel, Michael udělal správnou věc. Hoši však byli cvičeni ve válečníky a každý válečník musí umět poslouchat rozkazy. Kdyby to bylo na něm, uložil by Michaelovi lehký trest za porušení cvičebního řádu, ale jen pro forma. Dars by zasluhoval trest mnohem důraznější.

Dars spustil o tom, že holky na cvičiště nepatří, že se má Elena učit nosit sukni a stolovat, konverzovat o nedůležitých věcech a být hezká. Ne, že by vůbec hezká, byla. Jsou s ní jenom samé problémy, neustále provokuje. Áron ho poslouchal jen na půl ucha, tohle od něj slýchal neustále. Člověk by řekl, že už mu to dojde, když to došlo všem ostatním. Elena dřela víc než většina hochů i mužů na cvičišti, většinu z nich byla schopna porazit.

„Vztekáš se jen proto, že je lepší než ty. Strčí tě klidně do kapsy a to tě štve,” skočil Darsovi do řeči Michael. Áron zpozorněl. Michael měl pravdu. Áron se rozhodl. Jednou byl nejvyšším velitelem berberské armády a rozhodnutí bylo na něm. Kdyby byla válka, musel by ho poslechnout i královský synek. Král mu byl sice i v boji nadřízen, ale cvičiště bylo zcela v jeho kompetenci.

Dars si nesmí zvykat, že mu všechno projde.

„Potrestáni budete oba,” oznámil. Dars se nadechl, ale protestovat nestihl.

„Cvičební řád má své opodstatnění a platí bezvýhradně pro všechny. Konec debaty.”

Oba chlapci byli odvedeni do cel. Elena zůstala stát proti Áronovi. Pozorovala ho s hlavou nakloněnou na stranu, podivný pohled v očích. Áron se opřel o stůl.

„Jsi v pořádku?” otázal se jí. Vypadala mírně z formy. Na bradě a na košili měla zbytky krve z rozraženého rtu, vypadala unaveně. Měl pocit, že je to to poslední, co by ji trápilo.

„Tobě se moje rozhodnutí nelíbí.” Bylo to spíše konstatování než otázka.

„Vím, že Michael porušil cvičební řád, ale on mě jenom bránil.

Oba víme, že udělal správnou věc,” mračila se na něj Elena a bylo evidentní, že nad něčím přemýšlí.

„Víš, proč jsem ho potrestal?”

„Hm,” zamručela. „Dars je pitomec,” dodala. Áron se oproti všemu očekávání usmál.

„Půjdeš se mnou za otcem?” zeptal se jí a ona zvedla hlavu.

„Můžu?” Přikývl. Vyšli spolu do ranního slunce.

Elena si byla dobře vědoma toho, že jít dnes za otcem by nemusel být ten nejlepší nápad. Její prohřešek byl až příliš čerstvý. Měla lehký pocit deja-vu, když následovala Árona do jeho kanceláře. Král zvedl hlavu od hromady papírů, nakupených na jeho stole. Áron mu bez okolků vysvětlil, co se na cvičišti stalo. Elena stála a tiše poslouchala. Otcova kancelář vypadala nějak podivně. Bylo v ní mnoho věcí, které tam dřív nebyly. Nebo si jich jen nevšimla? Udivilo ji, jaké je v místnosti ticho. Nedoléhaly sem žádné zvuky zvenčí. I otec vypadal nějak jinak. Přes bílou halenu měl oblečenu volnou černou vestu. Pod tou halenou se mu rýsovaly svaly. Vypadal hrozivě, důstojně, něčím jí připomínal Ašraka.

„Eleno?” vytrhl ji z myšlenek otcův hlas.

„Hm?” zadívala se na něj poněkud udiveně.

„Jsi v pořádku?” zeptal se jí král a ji napadlo, že je něco zvláštního na tom, že se jí na. to ptají už podruhé za tak krátkou dobu.

„Nic mi není,” zahuhlala.

„Na něco jsem se ptal.” Elena se pokusila zapátrat po tom, co mohl její otec říkat, a samotnou ji překvapilo, že jí část hovoru jaksi ušla.

„Ptal jsem se, co se tam stalo,” zopakoval otec svůj dotaz. Zneklidňovalo jej, jak pomalu Elena reaguje. Opravdu nevypadala ve své kůži.

„Byla jsem nepozorná. Dars mi vyrazil trak z ruky a srazil mě na zem. Nestačilo mu to. Několikrát se mě pokusil zasáhnout.”

„Tím chceš říct, že tě tvůj bratr zbytečně napadl?”

Tón jeho hlasu se jí ani trochu nelíbil.

„Neříkala bych nic, co není pravda. Navíc to všichni viděli,” odvětila a král v jejím hlase zaznamenal stín její obvyklé jiskry.

„Michael mě jen bránil. Nezaslouží si trest,” vysypala ze sebe najednou.

„Porušil cvičební řád,” zkonstatoval její otec suše.

„Bránil mě. Zabránil Darsovi, aby mi ublížil,” napodobila Elena otcův věcný, nezúčastněný tón.

„Zajímalo by mě, jak se stalo, že jsi byla nepozorná. Nemá to něco společného s tvým včerejším výletem?” Díval se na ni tak přísně! Cítila Áronův zkoumavý pohled. Najednou ji něco napadlo.

„Řekl jsi, že potřebuju osobní stráž. Berberský zákon říká, že povinnosti osobní gardy jsou nadřazeny cvičebnímu řádu. Je mým vrozeným právem zvolit si svou osobní gardu. Volím tedy Michaela, syna Magnusova, za velitele své osobní gardy. Pakliže přijme, konal svou povinnost a nemůže za to být trestán.” Nastalo hrobové ticho. Král na svou dceru zíral v němém úžasu. Udělala několikanásobné myšlenkové salto vzad. Použila jeho výhrůžku, spojila ji s literou zákona a namířila je bezostyšně proti němu. Zaskočila ho natolik, že se hodnou chvíli nezmohl vůbec na slovo. Pokoušel se v jejím argumentu najít skulinku.

„Osobní stráž jsi odmítala,” pokusil se.

„Pouze ctím tvé přání, otče,” odvětila s ledovým klidem. Nervy měla napjaté. Král se podíval na Árona. Ten stál jako socha vytesaná z kamene, díval se přímo před sebe a pokoušel se hovoru neúčastnit.

„Árone?” hledal u něj král pomoc.

„Zákon mluví jasně,” odpověděl mu tázaný.

Elena mlčela a čekala. Bylo důležité nezkazit dojem, který udělala. Její otec se zoufale pokoušel něco vymyslet. Nic ho ale nenapadalo. Jeho osmiletá dcera použila jeho vlastní zbraně a obrátila je proti němu. Povzdechl si. Založil ruce v bok a naklonil se k Eleně.

„Dobrá. Jestli bude souhlasit. Pouze, bude-li souhlasit. Jsi si vědoma všech důsledků?”

„Ano, pane,” odpověděla pevně.

„Běž.”

Usmála se. Byl to šťastný, kouzelný úsměv. Objala ho kolem krku, políbila ho na tvář a rozeběhla se z místnosti. Stál tam a díval se překvapeně za ní.

„Přivede mě do hrobu. Kam na ta moudra chodí?” vrtěl nechápavě hlavou.

„Poradils jí?” otočil se na Árona. Kdyby to Áron své tváři dovolil, zatvářil by se uraženě.

„Ne, jen poslouchá, co se jí říká, a přemýšlí nad tím,” zkonstatoval Áron suše. Oba měli pocit, že se nechali přelstít jako malí kluci. Kam na to ta holka chodí? Malé holky by se neměly ohánět zákonem. Krále poněkud vyvádělo z míry, že udělala přesně to, co po ní chtěl. Jenom to udělala tak nějak po svém a obrátila celou situaci ve svůj prospěch. Jednání s jejími bratry bylo o tolik jednodušší.

Michael seděl v cele a poslouchal, co se děje venku na cvičišti. Dovnitř svítilo zamřížovaným oknem slunce a on se hřál v jeho paprscích. Bohové, to byl zase jednou blbej nápad! Věděl, že se zachoval správně, ale jeho instinkty a, jak říkala jeho matka, přehnaný smysl pro spravedlnost ho měly tendenci dostávat do maléru. Ani v nejmenším nepochyboval, že bylo správné se malé princezny zastat. Na druhou stranu, plést se mezi královské potomky byla pěkná pitomost. Uvelebil se na pryčně. Nezbývalo nic víc, než vyčkat konce trestu. Probleskla mu hlavou myšlenka, že by měl sám sobě slíbit, že si každou pitomost do budoucna pořádně rozmyslí. Sám pro sebe se zasmál. Tak to je tuplovaná pitomost! Otec mu vždy kladl na srdce, aby nedával sliby, které nemůže splnit. Ani sobě.

Elena běžela téměř celou cestu k vězení. Na stráži si udýchaně vyžádala vstup do Michaelovy cely. Strážný chvíli váhal, ale nakonec ji vpustil. Michael se zvedl z lavice, která sloužila zároveň jako postel. Postavil se téměř do pozoru. Elena si jej chvíli prohlížela. Byl o celou hlavu větší než ona, což nebylo tak těžké, vzhledem k tomu, že byl o pět let starší a ona byla opravdu prcek. I přes to byl spíše podsaditý a menší. Pod černou halenou se mu rýsovaly mohutné svaly. Nebyla na něm ani unce sádla. Tvář měl ještě přirozeně hladkou, bez vousů, a od ostatních hochů na cvičišti se viditelně odlišoval tím, že měl dokonale bosou hlavu. Berberští muži byli přirozeně tmavovlasí. Celý národ se pyšnil bujnou tmavou kšticí. Naprostá většina Berberů byla černovlasá. Nebyla si zcela jista, jestli je jeho holá hlava hříčkou přírody, nebo výtvorem svého majitele. Měl šedé, pronikavé oči. Teď je upíral na Elenu a čekal. Nebyla zvyklá na bojovníky, kteří by před ní stáli v pozoru. Teď, když mu stála tváří v tvář, část jejího nadšení ustoupila logice. Měla co dělat, aby se nezačala ošívat.

„Děkuji!” prolomila nakonec mlčení. Michael pokynul hlavou.

„Rádo se stalo,” zamumlal a přemýšlel nad tím, co tam princezna dělá. Narovnala se do své plné výšky, což nebylo mnoho, a vypadalo to, jako by se pokoušela vypadat důležitě.

„Mám pro tebe návrh.” Stálo ji hodně úsilí, aby skryla své vzrušení. Michael nevzrušeně čekal.

„Podle odvěkých berberských zákonů mám právo zvolit si členy své osobní gardy. Přijmeš-li mou nabídku, volím tě za velitele své osobní stráže,” řekla pomalu a vážně. Na chvíli se odmlčela. Samotnou ji překvapilo, že to z ní nevyletělo jako kanonáda.

„Pomineme, že zatím nemáš komu velet,” zamumlala, když Michael neřekl ani slovo a jen nepokrytě kulil oči.

„Já?” zmohl se nakonec na slovo.

„Ano.” A kdo jiný, je tu snad někdo jiný?“ letělo jí hlavou.

„Proč?” otázal se a trochu jí tím vzal vítr z plachet. Čekala velké množství otázek, ale proč mezi nimi jaksi nebylo. Posadila se na jeden konec lavice, přitáhla si kolena pod bradu a objala je rukama.

„Sedni si,” pobídla ho a on ji nejistě uposlechl. Nebyl si jistý, jak se má k princezně chovat mimo cvičiště. Společenský protokol v jeho vzdělání zatím chyběl.

„Proč jsi mi pomohl?”

Zasmál se. Měl veselý, živý smích.

„Přišlo mi to správný.” Oči mu hrály, vypadal trochu poťouchle.

„Dostalo tě to do maléru.”

„Je to jen pár dní v base,” pokrčil rameny. Opravdu vypadal, že je mu to jedno.

„Tak proto.”

„Pro co?” nechápal.

„Ptal ses proč. Tak proto.” Znovu se zasmál.

„To na velitele princezniny osobní gardy asi stačit nebude,” zkonstatoval celkem rozumně.

„Mám svoje důvody, které se těžko vysvětlují. Ale je to jen návrh. Měl bys vědět, že máš možnost volby. Můžeš odmítnout.” Odmlčela se. Michael přikývl na souhlas.

„Léta odolávám svému otci, který se neustále pokouší najít důvod přidělit mi osobní stráž. Líbí se mi má volnost. Kdo by chtěl, aby mu za zády neustále stál nějaký dospělý. Obávám se ale, že jsem mu včera dala záminku. Nechci, aby mi někoho přidělil. Mám právo zvolit si své ochránce sama. Tebe znám. Strávili jsme spolu na cvičišti mnoho času. Vím, že umíš bojovat, vím, že jsi… správný chlap. Vždycky ses choval jako kamarád. Navíc ses mě dnes zastal, i když jsi vůbec nemusel.” Znovu se odmlčela.

„Proti Darsovi se mě nezastal nikdy nikdo,” zahuhlala spíše sama k sobě než k Michaelovi.

„Chtěla jsem ti pomoct od trestu, který sis nezasloužil, když teď sám říkáš, že to nic není.” Zarazila se. Chtěla mu pomoci, ale on pomoc nepotřeboval. Možná měl vztek na Darse, nelíbilo se mu, že je trestán za něco, co bylo správné, ale pomoc nepotřeboval. On zachránil ji a ona mu to chtěla oplatit. Bláhové dětské počínání. Všechno jí to najednou došlo. Pokrčila sama pro sebe rameny. Michael pozorně sledoval, jak se výraz její tváře mění. Vyskočila na nohy a znovu se narovnala.

„Dobrá tedy. Není pro tebe důležité zrušení tvého trestu. Volba je tvá. Víš sám nejlépe, co znamená být členem, ba velitelem gardy člena královské rodiny.” Zhoupla se na patách. Momentální uchýlení se k vážnosti statutu královské dcery jí na chvíli pomohlo najít slova v nejistotě.

„Než zvolíš, měl bys však vědět, že služba po mém boku nebude snadná. Chci se učit, cestovat, poznávat a… nehodlám být nijak omezována.” Taky je praštěná a neposedná, což věděli oba. Michael se na ni díval těma pronikavýma očima a přemýšlel. Být prvním mužem princezniny gardy byla vskutku pocta. Velká pocta. Jen ti nejlepší z nejlepších měli tu čest stát se členem královské gardy. Jeho otec býval gardistou krále Jana. Díky němu a jeho statečným činům se mohl Michael vzdělávat a cvičit na cvičišti. O děti berberských válečníků bylo dobře postaráno. Michaelův otec zemřel při ochraně krále před mnoha lety, shodou okolností v den, kdy se narodila princezna. Otec by na něj byl hrdý, to se však nemohlo rovnat tomu, jak hrdá by byla matka. Ze zcela praktického hlediska by jí pomohlo, kdyby si obstaral trvalý příjem a trochu jí vypomohl. Elenu měl rád. Ač mu byla svým postavením vzdálena, byla k němu vždy milá a přátelská. Chovala se k němu jako k sobě rovnému, často spolu bojovali a učili se. Lehce se poklonil.

„Nejsem si jistej, jestli jsem tý pocty hoden.” Napadlo ji zeptat se proč, ale nebylo to nutné. Věděla to. Předpokládala, že bude mít stejné námitky, jaké bude mít její otec. Byl příliš mladý a neměl zkušenosti.

„Já si tím jista jsem!” Jistota, která z ní přímo čišela, ho překvapila. Připadala mu nakažlivá. Rozhodl se. Poklekl s rukou na srdci, hlavou skloněnou.

„Pak tedy přijímám. Nemůžu ale slíbit víc, než že udělám všechno, co je v mejch silách.” Elena se usmála. Zhluboka se nadechla. Vytáhla z pochvy svůj krátký mečík a jemně jej položila Michaelovi na rameno.

„Opakuj po mně.” Nevěděla, jak ji to napadlo; rozhodla se použít pradávný slib věrnosti, který ji naučila matka. Začala recitovat v Michaelovi neznámém jazyce. Uvědomil si, že slova, která Elena vyslovuje, nezná. Nechápal jak a proč, ale nejen že jim rozuměl, ale dokázal je i přesně zreprodukovat. Sliboval svou věrnost jí, Eleně, princezně berberské, dceři krve dračí. Krví svou a ctí se zavázal, že dívku nikdy nezradí, tajemství její zachová, bude ji ochraňovat a ctít. Jak slova plynula, Elena cítila, jak se kolem nich vine kouzlo a spojuje je neviditelným poutem. Dokončila jednoduchý obřad.

„Vstaň, Michaeli, synu Magnusův, a zaujmi své právoplatné místo na králově dvoře.” Michael vstal. Narovnal se. Stáli proti sobě, malé děvče a dospívající chlapec, obklopeni studeným zdivém a mřížemi cely.

Najednou se Elena zasmála. Kouzlo okamžiku pominulo.

„Teď to nejtěžší, dostat nás oba z téhle cely ven,” zašvitořila téměř vesele a Michael se ušklíbl. Na tohle byl opravdu zvědavý. Princezna neprincezna, byla stále prcek a na cvičišti její slovo nebylo nadřazeno slovu Áronovu. Áron ho sem zavřel, Áron jediný ho mohl pustit ven. Elena přistoupila k mříži a zavolala stráž. Strážný se zjevil zpoza rohu. Odemkl mříž, Elena vyšla ven.

„On jde se mnou,” oznámila strážnému tónem, který tak často slýchala od svého otce. Tón hlasu se sice povedl, doprovázen dokonalým výrazem naprosté a totální autority, jen masa svalstva tyčící se za nimi jaksi chyběla. Strážný se naprosto nepokrytě zasmál.

„Jistě, maličká,” zahlomozil vesele a zabouchl za ní mříž. Sehnul se, až jí hleděl z očí do očí.

„No tak!” pobízel ji k odchodu. Zůstala stát nehnuté proti němu.

„Michael, syn Magnusův, byl pasován na velitele mé osobní gardy. Jako takový, vše, co vykoná při mé ochraně, je nadřazeno cvičebnímu řádu. Není tedy důvod jej tu i nadále držet,” pokoušela se zachránit situaci.

Michaelovi nezbývalo než obdivovat, s jakým odhodláním tam stojí. Strážný ji pozoroval s neskrývaným úšklebkem na tváři. Nad jejím argumentem se ani nezamýšlel. Napadlo ji, že by bylo nejjednodušší rozběhnout se pro Árona. Tomu by stačilo pár slov, možná i pouhé gesto. Jenomže to by byl čin malého děvčátka. Zvítězil vzdor. Kdyby se rozběhla za Áronem, nebo svým otcem, jen by dokázala, že je malým dítětem, za které ji všichni považují.

„Otevři!” Strážný se narovnal. Úšklebek z jeho tváře zmizel. Poprvé se zamyslel nad tím, co to děcko říká.

„Nemáte žádnou gardu, princezno,” opáčil blahosklonně. Hrdě se na něj usmála.

„Teď už ano!” Byla sice malá a měla rozražený ret, ale vypadala důstojně. Strážný znejistěl. Princezna svou žádost myslela naprosto vážně. Navíc byla skálopevně přesvědčena, že je v právu.

„Tvoje výsost odpustí, ale nemohu propustit vězně bez přímého rozkazu svého velitele.” Hm, tak to se teda nepovedlo, napadlo Elenu. Alespoň, že ji začal brát trochu vážně. V chodbě za ní se ozvaly kroky. Z šera se vynořil Áron. Situaci pochopil z jediného pohledu na Eleninu tvář. Pokynul strážnému.

Dnem, kdy Elena potkala draka, se její život změnil. Svět jako by byl jinak barevný, byl plný nových vůní a zvuků. Chvílemi bylo těžké udržet pozornost. Navíc ji matka hlídala jako ostříž. Jejich společný čas byl delší, plný učení. Změnilo se i to, co se Elena učila. Aška ji cvičila nejen v adragonském bojovém umění krasu, ale hlavně v magii. Byl to hotový dril. Nejčastěji pracovaly na tom, jak magii nejen ovládnout a zkrotit, ale hlavně ukrýt. Umění skrýt sílu ji matka učila již léta, ale větší síla znamenala větší úsilí, aby zůstala utajena. Elena z hodin s matkou odcházela unavená, vyčerpaná tak, že usínala vestoje.

Kamkoliv Elena šla, téměř neustále s ní někdo byl. Michael, který se pokoušel dostát své nové funkci, jí byl neustále na blízku. Přestože se snažil držet se spíše v povzdálí, jeho přítomnost pro ni byla téměř hmatatelná. Samota, v níž mohla dělat, co se jí zachtělo, výlety s Aškentem, posedávání za královským trůnem v době soudů či tiché momenty s knihou se pro ni staly nedosažitelným luxusem.

Nastalo odpoledne, kdy na ni matka neměla čas, nebylo povinností, kterých se musela zhostit. Rozhodnuta dostát slovu, které dala otci, vyhledala Michaela. Našla ho v kuchyni. Dojedl právě svůj oběd a bavil se se zavalitým kuchtíkem.

„Co bys řekl na malý výlet?” otázala se svého strážce.

Povstal, zlehka se uklonil.

„Jak si přeješ.” Elena se ušklíbla, oči otočila v sloup. Od Michaela byly tyhle kudrlinky a povinná úcta poněkud k vzteku.

Zahnala ho, když jí chtěl pomoci osedlat koně. Sledoval, jak si přitáhla stoličku a obratně začala Aškenta osedlávat. Pokrčil rameny a zmizel ve vedlejším stání.

„Ani na to nemysli!” štěkla na něj, když nakročil, aby jí pomohl do sedla. Zůstal stát. Hlavu neměla o moc výš než Aškentovo břicho. Kdyby ji sklonila, mohla by pod koněm téměř pohodlně projít. Vyhoupla se do sedla a vyrazila. Z čisté radosti, že je zase na koni a před sebou má alespoň relativní volnost, projela nádvoří tryskem a prořítila se branou, až strážní uskakovali. Michael ji dohnal až po několika kilometrech, když se rozhodla zpomalit do lehkého cvalu.

Oba koně běželi vedle sebe.

„Myslím, že je několik věcí, které si musíme vyjasnit,” začala najednou Elena. Napadlo ho, že za těch několik dní, které s ní strávil jako její stráž, poprvé vypadala spokojeně a bezstarostně. Cítil, že se kolem ní něco děje, ale nevěděl co.

„Ano, výsosti,” odpověděl a netušil, jak málo chybělo, aby se po něm ohnala.

„Tak zaprvé: přestaneš mi říkat výsosti, jasnosti, madam, má paní a všechny ty ostatní poklonky a blbosti. Omezíš poklony, úklony a jiné kudrlinky.” Michael se nadechl k odpovědi, ale Elena jej zastavila pokynem ruky.

„Ještě jsem neskončila! Chápu, že je něco jako protokol, kterým jsi vázán. Jediné, co tě omlouvá, je přítomnost mého otce, nebo někoho vysoce postaveného. Jmenuji se Elena a ty jsi znával mé jméno,” vyčetla mu.

„Navíc, umím se o sebe postarat. Nejsem malé dítě, umím si osedlat koně i se mu dostat do sedla a spoustu jiných věcí. Trávíš se mnou moře času na cvičišti, měl bys to vědět. Nepotřebuju chůvu ani sluhu. A kdyby jo, najdu si na to někoho k tomu určeného. Význam spojení osobní strážce ti snad nemusím vysvětlovat!” Michael na ni udiveně tiše zíral. Takhle ji nikdy neviděl. Vztekala se. Byl to nahromaděný vztek, který najednou musel ven.

„Dobře!” přitakal nakonec. Zarazil se na poslední chvíli, aby neřekl má paní. Přikývla.

„Ještě něco. Darse zítra pustí z vězení. Oceňuju, co jsi pro mě udělal, ale spory se svými bratry si budu řešit sama. Občas to tak sice nevypadá, ale bratry zvládnu. A pokud tomu tak není, tak se to musím naučit. Nechci být na věky prcek, kterého musí někdo stále bránit, dokonce i před jeho vlastní rodinou. A tobě samotnému by příliš neprospělo znepřátelit si je.”

„To je rozkaz?” zeptal se opatrně. Vůbec se mu nelíbilo nechávat svou svěřenku Darsovi napospas. Elena se zasmála.

„Ano, je.”

Změnili téma. Začali si povídat. Toho dne začali budovat dlouholeté pevné přátelství.

Elena se ocitla proti svému bratrovi. V lese kolem nich se bojovalo. Dva tábory mladých bojovníků cvičících boj v lese. Ržání koní, údery ztupených a dřevěných zbraní, traků a trakešů, křik. Imitace válečné vřavy byla téměř dokonalá, postrádala jen pach krve. Zranění či mrtví bojovníci odcházeli se složenými zbraněmi k určeným stanovištím.

Úšklebek na Darsově tváři se jí ani trochu nelíbil. Na rukávě měl rudou pásku, označující stranu, na které bojoval. Ona pásku neměla. Protivníci v tomto boji mohli téměř vše beztrestně.

„Tady cvičební řád neplatí!” zasyčel. Za jeho zády se z porostu tiše vynořil Michael a rozběhl se k nim. Elena se soustředila.

„Stůj!” přikázala Michaelovi. Skutečně se zastavil. Nejistě, přikrčený v očekávání útoku. Nelíbilo se mu to, ale poslechl.

„Drž mi od těla všechny ostatní!” stihla ještě křiknout, než Dars zaútočil.

Jedna dřevěná zbraň udeřila o druhou. Darsovy výpady byly rychlé a přesné. Elena je soustředěně odrážela. Věděla, že není v ohrožení života, ale pokud se neubrání, dostane výprask. Pořádný výprask. Bratr jí hodlal ublížit. Tančili okolo sebe. Dars se spoléhal na svou sílu. Bojoval dlouhým těžkým mečem proti Eleninu štíhlému a krátkému. Byl větší, silnější a zuřivější. Několik Eleniných výpadů odrazil s překvapivou lehkostí. Michael boj neklidně sledoval. Dars získával navrch. Z křoví se vynořili dva bojovníci s páskami na rukávech. Pustili se s Michaelem do sebe.

Zablokovala Darsův výpad mířící seshora na její pravé rameno. Lehce poklesla v kolenou, tak silný byl jeho úder. Pokusil se jí kopnout do kolene. Lehce zvedla nohu a švihla jí proti němu. Darse ten kop překvapil. Náraz její holeně těsně nad jeho kotník prudce zabolel. Sykl a uskočil.

„Já ti ukážu!” Těžce dýchal. Elena cítila, jak se v ní vzdouvá vztek. Přeci si nenechá natlouct! Pokusila se mu chvíli držet z dosahu. Dars ale znovu zaútočil. Jeho úder mířil tupou, leč přesto hranou meče Eleně na žebra. Pootočila se, obě ruce sevřené na meči, švihla jím dolů, aby zarazila jeho úder. Čepele se střetly, ozvalo se zapraštění. Elena se pokusila uskočit, ale zakopla o kořen a upadla na záda. Hbitě se odkulila pryč, Darsův meč jen o chlup minul její hlavu. Vyšvihla se na nohy a podívala se na svou zbraň. Byla nalomená v půli, pohromadě držela jen silou vůle. Dars se zasmál. Ten smích byl napůl šílený. Takový odpor nečekal. Jak se boj mezi nimi prodlužoval, jeho zuřivost rostla.

Podívala se na svou poničenou zbraň, uslyšela jeho smích. Dlouho kontrolovaný vztek z mnoha zlomyslností a naschválů, které jí bratr připravil, najednou vzplál. Smísil se se vzdorem, touhou konečně usadit bratra do patřičných mezí. Vztek v ní vybuchl jako bomba, jejíž doutnák dlouho hořel a konečně dohořel. Zalil ji ledovým žárem plným jasných, ostrých kontur.

Michael bojující s posledním ze dvou hochů zahlédl koutkem oka, jak Elena zvedla hlavu a mrštila po bratrovi poničenou zbraní. Meč letěl rukojetí napřed. Zasáhl nepozorného Darse bolestivě do nosu.

Elena sáhla po trakeši, kratší variantě bojové tyče, připevněném v pouzdře na jejích zádech. Dars se s řevem rozběhl vpřed. Elena se otočila tak prudce, že Dars nestihl zareagovat. Její trakeš sotva opustil své pouzdro, opsal ladný oblouk a udeřil Darse ‘přes záda. Síla úderu spolu s jeho vlastní vahou se spojily a rozplácly jej nedůstojně o zem. Vstal a znovu se vrhl na svou sestru. Trakeš v jejích rukách se pohyboval tak rychle, že jej nestihl Dars vykrýt, a udeřil ho přes prsa. Poprvé v životě Elena použila proti jinému člověku bojové umění, které ji učila matka. Otáčela se a pohybovala v obloucích kolem udiveného Darse. Trakeš v jejích rukách švihal a bodal, aniž jej hoch stihl sledovat. Jeho svist byl zuřivý a děsivý, bylo to to jediné, co dokázal Dars vnímat kromě ran, které mu nemilosrdně dopadaly na tělo. Jako by proti sobě najednou měl nového, nepolapitelného útočníka.

Michael s oběma hochy stáli a v němém úžasu sledovali, jak Elena na hbitých nohách tančí kolem svého bratra, který se ji mamě pokouší zasáhnout mečem. Michael měl pocit, že ho šálí zrak. Chvílemi jako by se Elena pohybovala tak rychle, že působila rozmazaně. Dars hnaný žhavým nepříčetným vztekem neměl proti Elenině chladné zuřivosti šanci. Pokusil se ji udeřit mečem do hlavy. Trakeš zasvištěl vzduchem a udeřil jej přes prsty sevřené na jílci meče. Meč mu vyletěl z ruky. Trakeš opsal další elegantní oblouk a zachytil Darse pod koleny. Ztratil balanc a padl na záda, vyrazil si dech. Elena mu nedala jedinou šanci, aby vstal. Přitlačila jej kolenem k zemi, konec trakeše mu jemně zatlačila do dolíku pod ohryzkem. Sklonila se nad ním.

„Dál se o tom nebudeme bavit!” zasyčela výhružně. Viděla, jak se mu oči rozšířily strachem.

Nebyl to její hlas, nebyl to ani trakeš přitisknutý k jeho krku či váha jejího těla na jeho hrudníku. Byly to její oči. Pohlédl do nich a ztuhl hrůzou. Její panenky byly protažené, čočkovité, přirozeně hnědá barva ustoupila do ostře modrozelené. Ty oči byly chladné, ostré jako nůž.

„Pusť mě!” zaprosil a hlas se mu třásl.

„Už mě necháš být,” zkonstatovala velice tichým, klidným hlasem. Její panenky se pomalu zakulatily, chladná modrá zeleň ustoupila její obvyklé hnědé. Pohled na tu proměnu byl ještě děsivější než jejich vzhled o pár sekund dříve.

„Slibuju! Slibuju!” zakvílel a zavřel oči. Tlak na jeho hrudi povolil. Elena se k němu obrátila zády a s trakešem v ruce došla k Michaelovi. Těžce oddychovala.

„Co s nimi?” prolomila ticho. Michael odpověděl poněkud nepřítomně, aniž by odtrhl oči od Darse stále ležícího na zemi.

„Jsou mrtví.”

„Odveďte si ho, je vyřazený z boje,” oznámila jim a rozběhla se znovu do lesa. Boj ještě neskončil. Musela se pokusit probojovat skrz nepřátelskou linii a dostat se k cílovému stanovišti. Michael ji následoval. Starší, zkušenější v boji, s důkladnějším výcvikem, měl co dělat, aby jí stačil. S trakešem v ruce byla nezadržitelná. Prošla obrannou linií jako nůž máslem.

Zpráva o tom, jak Elena přemohla svého bratra, se roznesla velmi rychle. Dars, potupen a potlučen, leč vážněji nezraněn, mlčel. Ty oči nechtěl už nikdy vidět. Při vzpomínce na ty oči se mu rozlévala žilami hrůza.

Elena seděla v zahradě, opřená zády o strom, bradu podepřenou koleny. Michael ji chvíli zamyšleně pozoroval, než si k ní přisedl. Ani se nepohnula, pohled upřený do dáli schované kdesi za trávou u jejích nohou. Pokoušela se udělat si v hlavě pořádek, ujasnit si, co se stalo.

„Můžu se zeptat?” zamumlal.

„Hm?” zamručela nepřítomně.

„Jak jsi to udělala?” otázal se potichu. Tak potichu, že jej téměř neslyšela.

„Co?” stále upírala oči do trávy u svých nohou.

„No, mluvila jsi, ale rty se ti nehejbaly.” Chvíli měl pocit, že ho neslyšela. Seděla nehybně jako socha. Seděla tak už hodně dlouho. Najednou pomalu, milimetr po milimetru, otočila hlavu. Jejich pohledy se střetly.

„To jsem udělala?”

„Jo.” Byl si tak jistý!

„Slyšel jsem tě, ale… Nevím, tak nějak jinak. Jakoby v hlavě,” vysvětloval váhavě.

„Já nevím,” špitla. Najednou to potřebovala vysvětlit.

„Myslela jsem na to, že tě chci zastavit. A… no já nevím, prostě to najednou šlo.”

„Jsi telepat,” přikývl.

„Budeš se mě bát?” Hlas se jí trochu třásl. Vypadala jako malé vystrašené dítě. Jako by byla někým jiným než sebejistým bojovníkem s trakešem o několik hodin dříve. Michael se najednou nahlas a vesele zasmál.

„Ale jdi! Proč asi!?” dloubl ji loktem lehce do žeber.

„Měli bychom se to pořádně naučit. Když už tě mám hlídat, byla by to dobrá taktická výhoda.” Tentokrát se zasmála i Elena.

„Ale nikomu to neřekneme!”

„To by pak nebyla taktická výhoda.” Bála se sama sebe, bála se, že se k ní Michael otočí zády. Ulevilo se jí. Najednou jako by z ní spadla nesmírná tíha. Michaelovo přátelství a veselí jako by bylo léčivé. I tak Michaelovi trvalo, než se mu podařilo tichými slovy ji uklidnit, zahnat všechny chmury.

Filip je chvíli pozoroval, než k nim vykročil. Elena k němu zvedla oči. Měla v nich veselé plamínky. Michael vstal.

„Dovolíš?” otázal se jej Filip. Michael se otočil na Elenu v němé otázce. Téměř neznatelně přikývla a on se tiše vzdálil z doslechu. Filip se usadil vedle své sestry. Zdálo se mu to, nebo ty plamínky trochu pohasly?

„Jsi dobrá!” usmál se na svět před sebou. „Prý to byla úžasná podívaná!” zasnil se. „Povíš mi, co se stalo?” Pokrčila rameny.

„Prostě to byl Dars. Vzteklý, jeho obvyklé charismatické milé já,” odpověděla jednoduše.

„Neuškodí mu to. Všichni si pochvalují, že co se vynořil z lesa, mlčí jako zařezaný,” zasmál se Filip vesele.

„Skoro nic jsem mu neudělala,” bránila se.

„Já to slyšel jinak.”

„Nemá pořád provokovat.”

„Kromě jiného jsi ho hrozně vyděsila.”

Velice dobře se tím bavil. „Škoda, že jsem to neviděl!” posteskl si.

„Zakopl o své vlastní ego,” zasmála se se špatně skrývaným veselím. Svými pocity si ale zcela jista nebyla. Použila kras, bojové umění, které ji učila matka, takříkajíc naostro. A proti svému sourozenci. Nebylo to však jenom to. Kdesi se v ní vzala rychlost a síla, kterou nikdy před tím necítila, přesto jako by byla její odvěkou součástí. Trochu ji to vyděsilo. Ovládla se sice natolik, aby se omezila jen na nezbytné, ale dokáže to i příště? Co když to nebylo tím, že se byla schopna ovládnout, ale tím, že její vztek jednoduše nebyl tak velký?

Filip byl její spřízněná duše, ale mluvit s ním o tom, co ji učila matka, o magii a o dracích nemohla, i když by bývala chtěla. Pozoroval ji. Neuniklo mu, že se za jejím veselím skrývají obavy a nejistota, kterým nerozuměl. Sestru znal, ale dávno přišel na to, že má Elena svá tajemství, do kterých jej nechtěla nebo nemohla zasvětit. Tušil, že to má cosi společného s Aškou. Kdysi se jí několikrát zeptal. Řekla mu na rovinu, že o tom má zakázáno mluvit, že mu nechce lhát. Měl ji rád a toto se naučil respektovat. Objal sestru kolem ramen.

„Ale no tak! Chmury pryč! Vymetla jsi s Darsíkem podlahu tak, že ti půjde z cesty nejen on.” Na chvíli se odmlčel.

„Víš dobře, že jsem tu pro tebe!” Chtěl toho říct mnohem víc, ale city pro něj byly většinou něco slovy nepopsatelného. Eleně to však stačilo. Filipův optimismus byl nakažlivý. S ním nebyla na světě jediná starost. Když se náhodou nějaká podívala jeho směrem, vylámala si na něm zuby, nebo raději utekla při prvním náznaku jeho usměvavého nezájmu.

Petr o něm jednou řekl, že kdyby ho sežral drak, nejspíš by ho vyplivnul živého a zdravého. Možná by jen trochu smrděl.

Když šla na večeři, Elena již téměř podvědomě skryla své vědomí a sílu za jakýsi štít. Matka vždy říkala, že je snazší hledat něco, o čem víme, než něco neznámého. Aška vešla do místnosti a něco ji překvapilo. Elena sice stála mezi sourozenci a bavila se s Filipem, ale Aščina mysl, zvyklá registrovat přítomnost vědomí jiných mágů, zaznamenala podivné prázdno. Tam, kde dříve cítila hořící, téměř hmatatelnou přítomnost myšlenek a síly své dcery, byla klidná hladina okolního světa. Zapátrala hlouběji. Nic, jen klidné, zvědavé vědomí malého děvčátka. Soustředila se a začala hledat stopu, kterou tak důvěrně znala, a narazila na stříbřitou zeď, která se pod jejím dotykem zavlnila, ale zůstala pevná. Elena se dál bavila s bratrem, jako by se nic nedělo. Ašku to zaskočilo. Potěšilo ji to sice, ale zároveň ji to děsilo.

Elena na ni upřela oči. Jejich hněď byla tak temná, že měla oči téměř černé. Jak dlouho zůstane její dcera tou malou holčičkou, kterou měla ve věku osmi let být? Tehdy se Aška rozhodla. Pomohl jí k tomu i zarputile tichý Dars. Zarytě se vyhýbal veškerému očnímu kontaktu. Co se stalo v lese, věděli snad již všichni, tedy alespoň v hrubých rysech. Co přesně se stalo, nevěděl zřejmě nikdo. Naštěstí. Bude muset jednat rychle.

Po večeři vyzvala svou dceru k procházce v zahradě.

„Umíš skrýt své vědomí,” pochválila Aška Elenu po dlouhém mlčení.

„Je toho však mnoho, co se ještě musíš naučit.” Elena se na ni úkosem podívala. Vždycky tu bylo ale. Pak se polekaně zastavila.

„Chceš mě poslat pryč?” vyjekla. Aška se na svou dceru usmála.

„Nebude to na dlouho. Draci a elfové jsou však jediní, kdo tě mohou naučit, jak naložit s darem, který ti byl dán. Já už ti více dát nemohu.”

Pozorovala svou dceru, která se mlčky pokoušela udělat pořádek v hlavě. Dětská rebelie proti rozhodnutí rodičů a touha zůstat doma s rodinou, tam, kde vše zná, soupeřila s podezřením, že má matka pravdu. Soupeřila s logikou. Po nekonečném tichu ze sebe nakonec vypravila poněkud nečekanou větu.

„Ale jak to uděláme? Nemůžu přeci jen tak zmizet.”

„To opravdu ne. Jednoduše tě pošleme do školy. Mladá dáma tvého postavení přeci musí získat patřičné vzdělání,” odpověděla jí matka, překvapená nad absencí vzdoru.

„Co řekneme otci?”

„Chtěla jsem nejdřív mluvit s tebou. Nebude to snadné, budeš sama mezi cizími, v cizím světě.”

„Bude to velké dobrodružství? Řekneme otci celou pravdu?”

Aška ji pohladila po rudých vlasech a zadívala se jí přímo do očí.

„Úplně celou asi ne, pokud se sám nezeptá. Je ještě něco, na co by ses chtěla zeptat ty?” Elena ji zamyšleně pozorovala. Ještě něco? Měla v hlavě tolik otázek, že nevěděla, kde začít. Zachmuřená vráska na jejím nakrčeném čele ne a ne zmizet.

„Mohu s sebou vzít Michaela?”

Aška se narovnala. „Nemyslím, že je to dobrý nápad.”

„Je to můj osobní strážce, jak bys vysvětlila, že já jedu pryč a on tu zůstává?” chytala se Elena stébla. Aška se zamyslela. V tomhle měla její dcera bohužel pravdu.

„Nevíme, jestli mu můžeme natolik věřit.”

„Víme, je to můj kamarád a přísahal mi věrnost.”

„Přísaha osobní gardy…”

„Použila jsem přísahu věrnosti v pradávném jazyce, kterou jsi mě učila,” skočila jí Elena do řeči.

Aška zírala na svou dceru v němém úžasu. Osmileté děvčátko napadlo myslet natolik dopředu, že použila pradávnou přísahu věrnosti, která zavazovala téměř bezvýhradně? Přísaha, která nejen zavazovala, ale skrývala kouzlo, které umožňovalo porozumění a vyslovení přísahy jen tomu, kdo přísahal upřímně a ze srdce. Ve skutečnosti byla ona přísaha nejen závazkem věrnosti, ale i jejím důkazem.

„Uvidíme. Měly bychom promluvit s tvým otcem,” odpověděla nakonec. Elena na ni upřela pohled, který její matka nejen přehlédla, ale i kdyby jej zaregistrovala, nejspíše by jej špatně interpretovala. Ten pohled byl plný smutku a zklamaného očekávání. Málokdy si byla Elena jista, že to, co udělala, je správně. Přísaha, kterou zavázala svého nového přítele, správně byla. Ve své dětské naivitě doufala, že alespoň tentokrát na ni bude matka hrdá. Aška však byla jen překvapena, jako kdyby cokoliv podařeného v Elenině případě bylo pouhou náhodou. Neměla však mnoho času nad tím přemýšlet. Na pořadu byly jiné věci.

Pro Elenu bylo vždy záhadou, že otec neví o minulosti a schopnostech své ženy. Matka ji zapřísáhla, aby o tom, co se spolu učí, s nikým nemluvila, otce nevyjímaje. Hlavou jí letěly desítky otázek. Než se nadála, matka ji za ruku dovedla ke svým a otcovým komnatám. Byla zaneprázdněna svými myšlenkami natolik, že pro ni bylo zjevení těch těžkých dveří poněkud překvapivé. Vstoupily. Neformálně, bez zaklepání, bez ohlášení. Pro Elenu to byl nečekaný zážitek. Otec seděl pohodlně uvelebený ve svém křesle a četl. Zvedl oči od stránek knihy a usmál se. Nezdál se být překvapen tím, že se po boku jeho ženy zjevila i Elena. Odložil knihu.

„Potřebujeme s tebou mluvit,” oznámila mu jeho žena tichým hedvábným hlasem. Otec se jen znovu usmál, stále pohodlně usazený v křesle. Elena vytáhla ručku z dlaně své matky a usadila se v křesle naproti němu. Střevíce nechala na podlaze, nohy si složila pod sebe. Křeslo bylo obrovské, trochu se v něm ztrácela. Sedět v něm bylo velkou výsadou a ona si ji hodlala maximálně užít.

„V den, kdy Elena přišla pozdě na večeři, přišla pozdě proto, že potkala draka.”

„Takže draci skutečně nevymřeli? Jaký byl?” Byl tak klidný. Nedostatek překvapení z jeho strany Elenu zaskočil. Upírala na něj své temně hnědé oči. Podezření, že jí něco ušlo, bylo čím dál silnější.

„Nádherný! Byl celý rudý zářil jako samo slunce,” vysypala ze sebe nakonec nadšeně.

„Nebála ses?” Elena našpulila pusu.

„Hrozně!” přiznala se. Král se zasmál.

„I přesto se ho dotkla,” doplnila tiše Aška. Její tichý hlas plný obav výrazně kontrastoval se vzrušením v hlase její dcery. Jan se naklonil dopředu, opřel lokty o kolena.

„Opravdu?” Elena přikývla.

„Tím dotekem se probudila magie země. Naší dceři byl dán dar. Dar síly” Jan své ženě pozorně naslouchal, oči upřené na Elenu. Před tím pronikavým zrakem by se nejraději schovala. Měla pocit, že do ní vidí stejně dobře jako její matka se svými magickými schopnostmi. Pokusila se udržet oční kontakt, ale po chvíli pohled sklopila.

„Magické síly?” Aška přikývla. Jan se na ni otočil. V očích měl nevyslovenou otázku.

„Mnoho jsem ji naučila, ale na moc, kterou teď má, mé síly nestačí. Oba víme, že magie může být zrádná.” Naléhavost v jejím hlase byla jasnější než všechna slova. Nemusel se na ni ani podívat, aby věděl, že už má plán. Aška, silná a majestátní jako vždy, se zhluboka nadechla.

„Měla by se učit. Chtěla bych ji poslat k elfům.” Král se znovu opřel v křesle. Díval se na svou dceru, která seděla nehybně proti němu. Vypadala téměř klidně. Často měl pocit, že jí nerozumí, byla mu jaksi vzdálená. Udivilo ho, že se nejmladší z jeho dítek nebojí toho, co jej čeká. On se toho bál. Svou dceru miloval a teď měl pocit, jako by ji ztrácel. Bylo to však nevyhnutelné. Seděla tam, opětovala jeho pohled a čekala na jeho rozhodnutí.

„Na jak dlouho?”

„Jak jen bude potřeba,” odpověděla mu Aška. Otočila se k oknu, zády k oběma. Sama netušila, na jak dlouho se bude muset s Elenou rozloučit. Bylo toho mnoho, co se mohlo stát. Nečekala, že o dětství a smích své dcery přijde tak brzy.

„Nebojíš se?” otázal se Jan Eleny a v koutku duše doufal, že odmítne odjet. Upřela na něj vážné temné oči.

„Nechci, aby se ze mě stala zrůda.”

„Pojedu s ní. Já a má osobní garda. Doprovodím ji a pak se vrátíme. Moji muži složili přísahu, která jim nedovoluje prozradit má tajemství.”

„Není jiné cesty?” otázal se král a Elena s údivem zaznamenala nejistotu v jeho hlase. On, pevná neochvějná skála jejího života, měl v hlase náznak strachu. Ten náznak strachu ji znejistěl. Oči se jí roztěkaly z jednoho rodiče na druhého. Sklopila je a silou vůle zklidnila dech. Nesmí se bát! Co se má stát, stane se. Cokoliv bylo lepší než být ovládnuta magií. Jednou viděla Černého. Vynořil se z temnoty noci a zaútočil na vesnici. Slyšela ten řev, svist jeho křídel, křik jeho obětí, hrůzu, kterou rozséval. Tu hrůzu měla v paměti. Podobný děs uměli rozsívat i skutečně mocní mágové a ona se nechtěla stát něčím takovým. Zaplavovalo ji střídavě nadšení z toho, co se naučí a zažije, strach z neznámého a hrůza z toho, že se z ní stane nenáviděná bestie. Bylo to jako houpačka.

Vstala a přešla ke křeslu svého otce. Pohnul se. Sedl si na okraj sedáku, naklonil se k ní. Byl tak vysoký, že se vsedě díval stojící Eleně přímo do očí.

„Kdybych řekla, že se nebojím, lhala bych. Ale matka i Áron mě mnoho naučili, dost na to, abych se ve světě neztratila. Draci a elfové mě mohou naučit, co potřebuji, aby se ze mě nestal černý mág. Jestli má matka pravdu, mocná čarodějka by se v našich řadách… no, hodila. Já přeci musím jet!” vysvětlila mu. Otec se na ni usmál, ale ten úsměv nedosáhl k jeho očím. Osmileté děti by takhle mluvit neměly.

„Magičtí učni nejsou nikdy mladší patnácti let. Má to své důvody. Jsi příliš mladá.”

„Učni nejsou mladší patnácti let, protože se jejich magie probouzí naplno až s pubertou. Učí se, až když se mají důvod něco učit. Já ten důvod mám přeci už teď.” Jan se otočil na svou ženu pro oporu.

Ta však stála s hlavou sklopenou otočena k oknu. Nedívala se na něj.

„Elfové a obzvláště draci jsou…” Odmlčel se.

„Jsou to nebezpeční tvorové. I když se tě rozhodnou učit, nebudou se k tobě chovat jako k malému děvčátku, které jsi. Budeš odkázána sama na sebe!”

„A na Michaela, pojede se mnou, bude-li chtít,” chopila se Elena najednou opory svého nového kamaráda.

„Bude to nebezpečné,” pokoušel se stále.

„Nebezpečnější než velká síla, kterou neovládám?” zeptala se klidně. Král si povzdechl. Jeho pokusy najít jinou cestu byly chabé, věděl, že jiná cesta není. O svou dceru se však bál, zatímco to mrně se pokoušelo být rozumné a zodpovědné.

„Budu v pořádku! Jsem přeci dcera dračí bojovnice a největšího berberského válečníka!” Král se zasmál. Elena ho objala. Po chvíli se něžně vymanil z jejího sevření a podíval se na ni, ruce na jejích ramenou.

„Když tedy už víme, že pojedeš, jak to uděláme?”

„Měla by odjet co nejdříve, než se stane něco, co ji prozradí,” odpověděla mu Aška. Král přikývl.

„Jak brzy máš na mysli?”

„Za rozbřesku.”

„Ne,” překvapila je Elena. Oba se na ni otočili.

„Až za dva dny. Má-li s námi jet i Michael, musím s ním promluvit a měl by mít příležitost rozloučit se s matkou. Pokud bych odjela tak hrozně narychlo, nikdo by nic nevěděl, nepřišlo by to lidem divné?” Chvíli bylo překvapené, zamyšlené ticho.

„Má pravdu. Příliš mnoho tajností by vyvolalo otázky. Měli bychom se s Elenou řádně rozloučit, jako bychom to udělali, kdyby jela skutečně do školy,” přitakal král. Ašce nezbylo než přiznat, že má její muž pravdu. Začali probírat detaily celého podniku. Elenu všechno to vzrušení natolik zmohlo, že se jí začaly klížit oči. Usazená ve velkém křesle se schoulila do klubíčka a ukolébána melodickými hlasy svých rodičů usnula. Král se na ni zadíval. Všiml si, že Elena spí, když se jí na něco zeptal a ona neodpověděla. Vzal svou dceru jemně do náruče, odnesl ji do jejího pokoje a uložil do postele. Byla tak drobná. Dělalo mu to starosti.

Michael stál proti Eleně a poslouchal. Elena se jej nejprve otázala, jestli by byl ochoten opustit na delší, blíže nespecifikovaný čas svou matku a podniknout menší dobrodružství. Vlastně nestál proti ní. On stál a ona rychle přecházela kolem. Byla vzrušená a neklidná, neschopná se zastavit byť na krátký okamžik. Prý pojede do školy. Jen ta škola bude trochu zvláštní. Odpověděl, že se rozhodl jí sloužit v den, kdy složil svou přísahu.

„Strávíme nějaký čas s elfy a draky,” řekla tak potichu, že měl chvíli pocit, že se mu to jen zdálo.

„Říkala jsi: elfové a draci? Draci?” Jeho údiv ji konečně zastavil. Nadšeně se zazubila.

„Ano, draci.”

„Draci přeci vymřeli. Nebo ne?” podivil se. Zavrtěla vesele hlavou.

„Ne, draci nevymřeli. Jen se tak nějak schovávají.” Podíval se na ni poněkud nedůvěřivě.

„No, to právě bude to dobrodružství! Vím o dracích jen málo, budeme se učit spolu.” Na chvíli ho napadlo, že je princezna trochu praštěná, ale její vzrušení bylo nakažlivé. Slíbila mu, že když s ní pojede, cestou mu všechno vysvětlí.

„Chci, abys jel nejen jako můj strážce, ale i jako můj přítel!” zakončila svou řeč. Pátravě se na ni zadíval. Zasmál se. Byl to čtverácký smích. Sklonil se a brnkl jí ukazováčkem lehounce do nosu. „Bude mi ctí, princezno Eleno!”

Odešel, aby řekl své matce, že odjíždí. Věděl, že jí nemůže říci zdaleka vše, a vlastně ani nechtěl. Zbytečně by se bála. Elena se za ním chvíli dívala a pak se vydala hledat své bratry. Nejdříve našla Filipa, pak Darse. Oběma řekla, aby přišli do zahradního pavilonu, a šla hledat Petra.

Dars s Filipem na ně čekali. Za těch pět minut se stihli pohádat. Dars tu ani v nejmenším nechtěl být a měl vztek, že nedokáže sestře odmítnout. Když přišla, následována udiveným, nechápajícím Petrem, ani k ní nezvedl oči. Nenápadně se přesunul ke zdi, aby byl od sestry co nejdál. Elena se poněkud smutně pousmála. Konečně se jí podařilo bratra zkrotit a teď nebude mít příležitost si to patřičně užít. Filip s Petrem na ni tázavě hleděli.

„Co je tak důležité?” otázal se nedočkavě Petr už poněkolikáté. Elena se zhluboka nadechla.

„Co vám chci říct, byste se stejně dověděli večer, ale chci vám to říct sama.” V tu chvíli ji napadlo, že to přeci jen bude těžší, než si původně připouštěla. Filipovo veselí a Petrův milující moudrý přístup jí budou chybět. Neochotně si připustila, že bude postrádat i tu Darsovu hloupou, paličatou vzdorovitost.

„Pozítří odjíždím do školy,” oznámila jednoduše.

Nastalo ticho. To Elena nečekala. Bratři se zdáli zaskočeni. Od Darse by čekala, že pronese něco jedovatého o dívčí škole. Dars však měl v živé paměti boj s ní a ten její pohled. Neodvažoval se ani zvednout oči.

Filipa to zarazilo. Vždy předpokládal, že ze sourozenců odejde do světa první Petr, jako nejstarší. Věděl, že mu sestra bude chybět. Přeci jen byla bez výjimky pro každou lumpárnu, kterou vymyslel, a nejednou přispěla k jeho veselí i svými nezanedbatelnými troškami.

Někdy ho rozesmála až k pláči.

„Na jak dlouho?” prolomil ticho Petr. Elena se na něj vděčně otočila.

„Matka říká, že minimálně na dva roky” Petr přikývl.

„Bude tu bez tebe smutno,” ozval se Filip. Najednou se vzpamatoval a zašklebil se.

„Zavřou rebelku do dívčí školy. Doufej, že to není klášter,” zasmál se téměř vesele, ale oči měl smutné. Elena se ušklíbla. Kdyby tak věděl! Takhle alespoň nemusela nic vysvětlovat. Začali se pošťuchovat a hašteřit. Dětské kočkování, jehož se Dars neúčastnil. Chvíli jen stál a mlčel a pak se tiše vytratil z altánu pryč. Elena jeho ústup zaregistrovala. Přišlo jí to celé líto. Byl to sice nadutý pitomec a hrubián, ale přeci jen to byl její bratr.

Na výslovné Elenino přání Michael na dva dny zmizel. Trávil čas se svou matkou a přáteli. Elena měla pocit, jako by se o ni neustále někdo přetahoval. Petr s Filipem ji zahrnovali přízní, jaké se jí jindy nedostávalo, strávila několik hodin hovoru s otcem, Áron ji zavedl do královské zbrojnice a nechal ji vybrat si zbraně.

Když vstupovali do zbrojnice po širokých chladných schodech, položil jí ruku na rameno.

„Vol moudře, princezno.” Procházeli mezi regály a stojany. Elena měla pocit, jako by ji pustili do hračkářství pro dospělé, i když se neustále pokoušela sama sobě připomínat, že zbraně nejsou na hraní.

„Mohu si vybrat cokoliv?” otázala se svého průvodce. Shovívavě se na ni usmál a přikývl.

„Ano, nechť je tvá volba promyšlená. Tyto zbraně tě budou provázet na tvé cestě společně s tím, co ses dosud naučila.” Odmlčel se a sledoval, jak Elena metodicky prochází všemi uličkami. Procházela pomalu, s očima doširoka otevřenýma. Vypadala jako prazvláštní směsice dítěte mezi hračkami a zkušeného bojovníka, který si s péčí vybírá svého druha v boji.

Když si prohlédla vše, co zbrojnice obsahuje, na chvíli se zastavila a tiše přemýšlela. Nejdříve se vypravila k polici, na které ležely trakeše. Sledoval, jak si pečlivě vybírá, vyvažuje jednotlivé zbraně na dlani, zkouší je švihem. Vybrala si dva, přestože měla jeden v pouzdře na zádech. Áron se pousmál. Trakeš byla dobrá zbraň i přesto, že nešlo o zbraň sečnou. Zdatný bojovník s trakešem dokázal napáchat více škod než průměrný bojovník s mečem. Tuhé dřevo však přeci jen podléhalo zkáze a mít trakeš do zásoby rozhodně neškodilo.

Přesunula se ke stojanu s traky a po krátké chvíli si vybrala jeden, který Áronovi připadal poněkud neohrabaně přesně do chvíle, kdy s ním provedla několik cvičných pohybů. Velmi rychle si uvědomil, že je to tím, že byla o mnoho menší než on, a měla proto jinde těžiště i jiný poměr rukou a nohou než dospělý, vzrostlý bojovník. Odebral jí trak, stejně jako trakeše, aby měla volné ruce na další výběr.

Bez váhání přešla k policím, na kterých ležely dýky a nože. Postavila se na špičky, aby lépe viděla, ale i tak narazila na problém. Zbrojnice přeci jen nebyla postavena pro lidi menší než metr šedesát, do čehož měla Elena vskutku daleko. Soustředěně prohlédla police, na které viděla, a vybrala si krátký robustní nůž, o kterém by Áron přísahal, že na ni bude příliš těžký. Našla si na něj pouzdro a pak se poněkud vyčítavě podívala na poličky, na jejichž obsah neviděla.

„Co je tam nahoře?” zeptala se. Odpovědí jí byl jen pobavený Áronův úsměv. Odložil jemně zbraně, které držel v náručí.

„Dovolíš?” zeptal se, a aniž by čekal na odpověď, zvedl ji na ruku. Na polici byla pouzdra s vrhacími noži. Sebrala jich celkem šest. Áron pozvedl obočí. Elena si rozložila pouzdra opatrně na nedaleký stůl a vytahala z nich všechny nože. Postupně je potěžkala v ruce a zkusila jejich vyvážení, i jak jí sednou do ruky. Tři z nich odložila stranou, tři vrátila zpět do pouzdra. Postupně otestovala nože ze zbývajících pouzder a našla si jich šest, které jí nejlépe vyhovovaly. Když skončila, poprosila Árona, ať vrátí nadbytečné nože na místo. Než tak učinil, vydala se uličkou dál. Nevšímavě prošla kolem těžších zbraní a zamířila k mečům. Některé větší si změřila podle svého předloktí, několikrát s nimi nepřesvědčivě máchla a vrátila je do stojanů. Když přišla ke krátkým mečům, naklonila hlavu na stranu.

„Ty by se líbily Michaelovi. Vím, že nemám právo to žádat, ale mohl by si tu vybrat zbraně i Michael? Bude mě provázet na mé cestě a i on by měl být dobře ozbrojen.” Sice ji napadlo, že na cestu do školy a hlavně pobyt tam by člověk zbraně asi neměl potřebovat, ale doufala, že něco podobného nenapadne i Árona a nebude se na nic ptát. Pravda, Áron se téměř nikdy na nic neptal, ale…

„Už tu byl. Vybral si, kromě jiného, dva takovéto krátké meče,” pokývl Áron hlavou. Elena se sama pro sebe usmála. Áron její znalost svého spolubojovníka ocenil a považoval ji za výsledek svého dobrého výcviku.

Elena si ještě vybrala dlouhý, tenký, lehce zahnutý meč, podobný tomu, co jí visel v pouzdře u pasu. Nakonec se zastavila u samostřílů a vybrala si jeden malý s krátkými průbojnými šípy a kupodivu těžkou spouští. Jeho tětivu natáhla s překvapivou lehkostí. Nabrala si několik toulců šípů a spokojeně se rozhlédla kolem.

„Myslím, že máme vše,” usmála se na svého učitele. Přikývl.

„Ano, věřím, že ano. Vybrala jsi dobře. Vím, že s tebou již mluvil otec.” Na chvíli se odmlčel. Elena k němu zvedla svou malou tvář, oči plné očekávání.

„Nebudu ti dávat rady. Žádám pouze, abys pamatovala na svůj výcvik. Doufám, že jsem tě naučil dost, aby ti to pomohlo přečkat, co tě na cestách čeká.” Naklonila hlavu na stranu. Přemýšlela nad tím, co všechno Áron vlastně ví. Nevěděl mnoho, ale něco tušil a mnoho si domyslel. Byl si jist, že za Eleninou cestou je něco víc než jen studium v obyčejné škole.

Áron, který nikdy nedával své pocity najevo, přistupoval k Eleně jako k vlastnímu dítěti, které nikdy neměl. Dívali se na sebe a Áron najednou nevěděl, co jí chtěl vlastně říct. Pokynula mu, aby přistoupil blíž. Přidřepl si, aby se ocitl na její úrovni. K jeho nesmírnému překvapení ho děvčátko najednou objalo. Chytila ho kolem krku a pevně stiskla. Po chvíli váhání její objetí opětoval.

„Vynasnažím se, abych ti neudělala ostudu!” řekla odhodlaně. Podržel ji na délku svých paží za ramena. Usmála se na něj.

„Děkuju za všechno!” Pohladil ji po vlasech a spolu vykročili ven do zahrad.

Nazítří Elenu a její bratry čekala slavnostní večeře a večírek na rozloučenou, kterého se účastnila většina vyšší šlechty.

Elenu by bývalo potěšilo víc, kdyby mohla strávit těch posledních pár hodin s rodinou. Možná to ale bylo takhle lepší. Rychlost, s jakou přípravy jejího odjezdu probíhaly, jí nedávala možnost přemýšlet nad tím, co ji čeká, ani nad tím, že ji její vyhlídky vlastně děsí. Měla sbaleno, její věci čekaly pouze na to, až budou naloženy do kočáru. Balíček zbraní ležel mezi kufrem s šaty a knihami a menším kufrem, který skrýval balík s kalhotami, halenami, těžkým pláštěm a jezdeckými botami. Elena seděla v okně oděna v temně zelených šatech a dívala se ven, na zahradu, ve které strávila tolik šťastných chvil. Zahrada se postupně začínala halit do šera.

Aška tiše vstoupila do místnosti. Elena k ní otočila hlavu. Jak se její odjezd blížil, nadšení začínalo ustupovat strachu, ale nechtěla to na sobě nechat znát. Matka k ní přistoupila a jemně ji pohladila po vlasech zkrocených do dokonalého drdolu.

„Něco pro tebe mám,” oznámila jí a usadila se do výklenku proti ní. Podala jí malý, pečlivě zabalený balíček. Elena jej otevřela lehce se třesoucími prsty.

Ve voskovém plátně byl zabalený dřevěný kvádr zdobený spletí klikyháků. Ony klikyháky byly runy, skryté v umně vyřezaných ozdobných motivech. Kvádr byl z podivného tvrdého dřeva, jež rostlo v lesích kdesi v dalekých, dalekých zemích. Elena se zalíbením pohladila nerovný povrch. Zadívala se na runy, několikrát je jemně přejela konečky prstů. Aniž by zvedla oči k matce, která ji se zájmem sledovala, zkušenými pohyby rukou stiskla v přesném pořadí a sledu tak rychlém, až se její prsty lehce rozmazávaly přihlížejícím očím, několik neznatelných výstupků ukrytých ve spleti ozdob. Ozvalo se téměř neslyšné cvaknutí jakéhosi mechanismu a na kvádru se objevily skoro neznatelné, jako vlas tenké spáry. Elena se sama pro sebe usmála a pomalu otevřela krabičku. Uvnitř, na polstrování z rudého sametu, se lesklo několik šperků. Jejich lesk se odrážel v Eleniných očích, když je nadšeně zvedla ke své matce. Ten pohled říkal víc než všechna slova díků, která ze sebe Elena vysypala. Na rudém sametu ležely dvě dlouhé štíhlé jehlice do vlasů, dva hřebínky s útlými vlnitými zuby a dlouhý řetízkový pásek s ozdobnou sponou a s těžkými špičatými zátěžemi na obou koncích. Pak tu byly drobné náušničky s nenápadnými bílými kameny, náhrdelník s týmž bílým kamenem zavěšeným na řetízku, který se dal zaměnit za hedvábnou či sametovou stužku, náramek, jednoduchý hladký prstýnek a kulovitá braka.

Vše působilo velmi jemným, křehkým a elegantním dojmem. Vše bylo vyrobeno z lehkého bílého kovu vyhlížejícího jako bílé zlato a zdobeno jemným rytím pradávných run a motivy listů. Šperky byly velmi podobné těm, jež nosila Aška. Jejich motiv byl jen lehce odlišný a celé působily poněkud jemněji.

„Mohu?” zeptala se Elena matky.

„Jistě, jsou tvoje. Snad ti přinesou štěstí.” Elena vyměnila všechny své šperky za ty z červeného sametu. Náhrdelník uvázala na černou hedvábnou stužku, která se při kontaktu s její pokožkou přeměnila na temně zelenou, barvu Elenina šatu. Všechny šperky jí padly jako ulité. Náramek se jí stáhl na ruku ve dvou těsných smyčkách, zakončených složitou spirálou. Jediné, co zbylo v krabičce, byly elegantní hřebínky do vlasů. Jehly zmizely v Elenině drdolu.

Elena chtěla vyjádřit svůj dík, ale najednou nevěděla jak. Hbitě vstala a došla k zrcadlu. Šperky vypadaly, jako by jejich úkolem nebylo nikdy nic jiného, než zdobit malou berberskou princeznu. Elena se šperky chvíli kochala. Pak zavřela oči a soustředila se. Když se na sebe znovu podívala do zrcadla, šperky zmizely. Elena se nadšeně zasmála. Otočila se ke své matce. Ta ji sledovala s udiveným zájmem v očích. Elena znovu zavřela oči a šperky matně zazářily na její pleti.

„Měly bychom jít,” vstala najednou Aška z výklenku. Elena vzala do ruky otevřenou krabičku a jemně ji zavřela. Ozvalo se tiché cvaknutí a vlasové spáry zmizely. Opatrně, jako by byla krabička ze skla, ji zabalila do voskovaného plátna a uložila do menšího kufru s oblečením.

Pršelo. Nebe bylo šedé, světlo vycházejícího slunce se jen nesměle a téměř neúspěšně dralo skrz černé mraky. Svět byl pochmurný. Venku nervózně podupávali koně schovaní před deštěm pod stříškou lemující pusté nádvoří. Jezdci odění v černém, zahaleni voskovanými plášti, postávali trpělivě a mlčky u svých koní. Elena naslouchala dunění vody dopadající na střechy i zem, dusotu kopyt, šustění voskovaných plášťů, cinkání postrojů. Stála v hale před otevřenými dveřmi a dívala se na otce. Bylo toho mnoho, co si chtěli říci, ale nebyl čas. Jan svou dceru pevně objal. I kdyby měl sto let, nevěděl by, co má v tu chvíli říct. Nezbývalo než doufat, že jeho dcera alespoň tuší, co teď cítí.

„Je čas,” přerušila ticho Aška pevným hlasem. Elena políbila otce na tvář, vymanila se z jeho pevného objetí, přetáhla si kápi přes hlavu a beze slova vykročila k čekajícímu kočáru. Když se muži vyhoupli na hřbety svých koní, kůže sedel tiše zavrzala. Kavalkáda vyjela. Než projela branou, z okna kočáru se vynořila drobná ručka a otci zamávala. Princezna i její doprovod zmizeli v dešti. Král se za nimi díval ještě dlouho poté, co se mu ztratili z dohledu. Tichý dvůr hradu mu najednou připadal cizí a nehostinný. Když se konečně neochotně otočil k odchodu, kavalkáda projížděla městem v podhradí.

Elena dlouho sledovala deštivou krajinu, naslouchala dunění kapek na střeše a stěnách kočáru, drkotání těžkých kol, dusotu koní. Od rána nepromluvila ani slovo. Matka ji chvíli pozorovala, pak se uvelebila na polstrovaném sedadle a zavřela oči. Bude to dlouhá cesta. Elena sledovala známou krajinu hodiny a hodiny, jako by se pokoušela zarýt si ten pohled do paměti. Kavalkáda postupovala rychlým, vytrvalým tempem, hltajícím vzdálenost, aniž by příliš unavovalo koně.

Jako by krajina plakala nad princeznou, která ji opouštěla. Déšť neustával, halil oblohu i krajinu do šedavého pláště, máčel muže, koně i vše ostatní, co mu přišlo do cesty.

Elena mlčela již třetí den. Soustředěně naslouchala všemu, co jí Aška vyprávěla, ale veškerou komunikaci omezovala na jednoslovné, ba jednoslabičné odpovědi na otázky. Stále pozorovala krajinu. Jediná její souvislá věta za tři dny byla: „Je to, jako by se příroda pokoušela zahladit stopy po naší výpravě.”

Aška si velmi rychle uvědomila, že její dcera vypadá neustále hodně unaveně. Pokud nezírala do ubíhající krajiny, spala schoulená pod pláštěm na svém sedadle. Ašce to chvíli dělalo starosti, než čtvrtého dne ráno zaregistrovala, jak Elena zvedla ruku k jedné z náušnic a moment nehybně seděla. Elena ukládala svou sílu do matných drahokamů ve špercích. Nastřádaná síla se jí bude hodit. Od té chvíle se Aška snažila, aby její dcera hodně jedla. Vtiskla jí do ruky dokonce i několik kousků medových cukrátek.

Pátý den k večeru déšť konečně ustal. Když šestého dne dokonce vysvitlo slunce, Elena viditelně ožila.

„Zítra opustíme kočár a pojedeme dál na koních. Pokud se chceš na něco zeptat, máš poslední možnost,” prolomila Aška ticho. Elena na ni upřela temně hnědé oči. Nakonec zavrtěla hlavou. Aška zvedla obočí.

„Mám v hlavě tolik otázek, že ani nevím, na co se mám ptát. Raději bych mluvila o něčem jiném, než co mě čeká.” To Ašku zaskočilo. Celou dobu se pokoušela Eleně předat co nejvíce informací, dokud ještě může.

„O čem chceš tedy mluvit?” otázala se zaraženě. Elena ji zaraženou nepoznávala, interpretovala si matčinu reakci jako uraženou.

„Já nevím. Je mi to fuk! O čemkoliv. Jen ne o magii, moci, síle, dracích, elfech, dědictví krve, Adragonkách, o učení. Chci mluvit o něčem normálním, o čem se baví dcery s matkami. Až tahle cesta skončí, skončí i můj život, jak ho znám. Neuvidím tě, ani nevím jak dlouho, a já nechci strávit své poslední chvíle s tebou mluvením o něčem, čeho se bojím a co už ze svého života nikdy nevypudím, i kdybych chtěla.”

Aška mlčela. V tu chvíli ji napadlo, jestli to nebyla ona sama, kdo připravil Elenu o dětství. Učila ji všemu, co znala, již od útlého dětství. Nepamatovala si, kdy viděla svou dceru hrát si s panenkami nebo jinými hračkami. Vyschlo jí v krku. Ach, bohové! Pohled v jejích očích najednou změkl. Dívala se na Elenu a po dlouhé době v ní viděla to malé roztomilé děvčátko, co vyvádělo klukoviny s bratry na zahradě a tvářilo se provinile, když přišlo domů s roztrženými kalhotami. Snad poprvé ji viděla jako dítě a dceru, nikoliv nositelku dědictví a poslání, pokračovatelku rodové tradice. Povzdechla si. Uvědomila si totiž, že vlastně neví, o čem se má s dcerou bavit. Chvíli jen tak seděly a dívaly se na sebe. Elena jako by najednou vycítila nejistotu své matky.

„Zapleteš mi vlasy?” zeptala se tiše. Aška s úlevou přikývla a přesunula se na Elenino sedadlo, aby jí rozčesala a zapletla vlasy.

Eleně se ulevilo, když se dostali tak daleko do hor, že cesta kočárem již nebyla možná. Sledovala, jak muži ukrývají povoz do prolákliny ve skalách. Nesnášela ty sedačky, to, že nemohla jet v sedle. Aškent stojící za ní ji laškovně šťouchl čumákem do zad. Elena se k němu otočila. Znovu do ní šťouchl. Pokoušel se zastrčit svůj hebký čumák do její kapsy. Zasmála se. Sáhla do záhybů haleny a vyndala kus tvrdého chleba. Pohladila Aškenta po hebkém čumáku. Jeho blízkost byla uklidňující. Podívala se na Michaela, který na ni vesele mrkl. Objemné kufry zůstaly v kočáře, jen jejich obsah zabalený do úhledných balíčků se ocitl na hřbetě jednoho z koní. Balíček se zbraněmi a chlapeckým oblečením měla uvázán za svým sedlem společně s přikrývkou a voskovaným pláštěm. Měla na sobě kalhoty, halenu, jezdecké boty a byla ozbrojena. U pasu měla lehký meč a dýku, v pouzdře pod halenou skryté vrhací nože, těsně za krkem jí vykukoval z pouzdra trakeš. Aška s radostí zaznamenala, že její dcera umně zakomponovala šperky do mužského oblečení. Vlasy měla spletené do dlouhého copu, na jehož konci se nenápadně pohupovala kulovitá braka. Po stranách hlavy měla do účesu zasunuty hřebínky. Její krk zdobila černá hedvábná stužka, ale šperk byl neviditelný, stejně jako drobné náušničky v uších. Bylo sice možné, že náhrdelník a náušničky na sobě neměla, ale Aška o tom pochybovala. Náramek, braka i hřebínky byly temné, jako by byly šperky začerněny. Zvláštní, Ašce trvalo léta, než se naučila ovládat své šperky každý zvlášť a k obrazu svému. Elena toto umění zvládla velice rychle.

Kavalkáda se znovu pohnula. Elena se s lehkostí vyhoupla do sedla. Aškent vypadal, jako by byl rád, že má u sebe svou paní. Bujně pohodil hlavou a pokoušel se vyrazit tryskem vpřed. Elena jej jen neochotně zbrzdila.

Cesta probíhala bez zvláštních událostí. Nebýt toho, že Elena cítila ze svého doprovodu jistou dávku nervozity a napětí, cesta by jí připadala téměř nudná. Projížděli krajinou, kterou neznala. Sledovala vše, co se kolem ní děje, což nebylo mnoho. Pokoušela se zapamatovat si místa, kterými projížděla. Často se v sedle otáčela, aby si cestu zapamatovala i z opačného směru. Dračí hory byly nebezpečné, tolik věděla. Znala mnoho vyprávění o trollech, skřetech a jiných tvorech. Žádné neviděla a byla trochu zklamaná. Kdesi pod skalisky se skrývaly doly trpaslíků. A byli tu draci. Elena věděla, že tam jsou, i když většina lidí byla přesvědčena, že draci jsou otázkou dávné minulosti a pouhou legendou.

Jednou zahlédla kus skály, který, když se správně podívala, svým tvarem velmi připomínal draka. Když se na kámen zadívala přímo, dojem zmizel. Ale když se koukala tak nějak bokem, periferně, a trochu rozostřila zrak, kamení najednou vypadalo jako spící drak. Ležel nahoře na jakési římse, ocas obtočený kolem těla, hlavu opřenou na předních tlapách. Elena draka sledovala, dokud se jí neztratil z očí. Dokonce se otočila, ale jak se cesta vinula, ostatní skály kaňonu jí zastínily výhled. Zdálo se jí to? Asi ano. Začínala vidět draky úplně ve všem. Když kavalkáda zajela za zatáčku, kámen, který Elena pozorovala, otevřel jedno oko. Objevily se drobné praskliny, skála najednou získala až podivuhodně přesný tvar draka. Nepozorován jezdci se překvapivě lehce vznesl ze své římsy do vzduchu.

Údolí, které se před ní otevřelo, bylo zahaleno mlhou, z níž se nořily osamělé vrcholky stromů. Aška vzpomínala na den, kdy tuto kouzelnou část země uviděla poprvé. Bylo jí jen o pár let více, než bylo nyní Eleně. Tehdy bylo údolí zalito sluncem, které je odhalovalo v celé kráse. Skály se tu rozevíraly do rozlehlé pláně porostlé neproniknutelným kobercem pradávných stromů, z nichž se linula omamná vůně. Stromy na okraji lesa byly tak blízko skalnímu masívu, že se jejich větve dotýkaly kamene. Mrzelo ji, že tato nádhera je její dceři skryta za neproniknutelnou mlhou.

Eleniných očích však to, co viděla, nádherné bylo. Mlha převalující se údolím tvořila neskutečné obrazce. Tu a tam odhalila část zahaleného lesa, zlomek pouze tušené krásy. Zhluboka se nadechla omamné vůně, která se linula z lesů a stoupala po svazích hor. Oči jí zářily. Nemohla se té podívané nabažit.

Aška sesedla z koně. Vedla svou družinu úzkou stezkou vysekanou do téměř kolmého štítu skal. Každý krok byl nebezpečný. Sebemenší zaváhání, uklouznutí by znamenalo pád do nekonečné hlubiny, pád k jisté smrti. Aška přesto kráčela jistě, vedouc svého oře, následována svou dcerou a ostatními členy své družiny. Vracela se domů. Uslyšela ten dávno zapomenutý zvuk, zpěv lesa. Bylo to jako neodolatelné vábení. Mlha je pohltila. Elena cítila, jak jí máčí šaty i vlasy. Nastavila jí tvář.

Najednou to uviděla. Mohutné koruny staletých stromů splývající do neprostupné pokrývky, pokrývající dno údolí, kam jen oko dohlédlo, beze zbytku. Tam, kde končila matná šeď ostrých skal, začínala živá zeleň stromů. Jednotlivé listy zachycovaly odlesky slunce pronikajícího mlhou. Les zářil.

Konečně dosáhli dna údolí. Elena se zastavila, hlavu zdviženou, oči doširoka rozevřené v němém úžasu. Listy se i v bezvětří pohybovaly, hrajíce nekonečným množstvím odstínů zelené a zlaté. Les šeptal. Všichni koně sklopili uši těsně k hlavě, vyděšeně kouleli očima, zapřeni předními kopyty pevně do země, odmítali jít dál. Stejně jako Aška, Elena svého oře rychle uklidnila natolik, aby byl ochoten vstoupit do děsuplné lesní hradby. Mužům, kteří je doprovázeli, se tak snadno nedařilo, neboť stejně jako jejich koně, i oni byli nervózní a zelená masa v nich vzbuzovala nejistotu a bázeň.

Vstoupili do lesa. Když se Elena otočila, měla pocit, že se za nimi cesta uzavírá. Šťouchla loktem do Michaela. Podíval se na ni vyděšenýma, doširoka otevřenýma očima. Byl by přísahal, že se stromy pohnuly a zatarasily jim cestu zpět. S hrůzou si uvědomil, že někdo vypnul zvuk. Kráčeli po mechu tak hlubokém a měkkém, že nebyly slyšet ani jejich vlastní kroky, ani dusot kopyt jejich koní. Nikde se neozval ani ptáček zpěváček. Listí stromů se najednou ani nepohnulo, přestože větve se kývaly. Všude bylo temno. Korunami stromů se prodralo jen pár osamělých paprsků zapadajícího slunce. Jediné, co Michael slyšel, byl jeho vlastní dech a tlukot srdce. Nikdo se neodvažoval promluvit.

Elena s úžasem pozorovala kmeny stromů porostlé mechem. Smysly jako by se jí probudily, vnímaly každý detail a vrývaly jí ho nesmazatelně do paměti. Bylo ticho. Nikde ani živáčka. Jediní živí tvorové byli oni, pohybující se po cestě. Uvědomila si, že ve stromech nechybí pouze zpěv ptáků, ale i ptáci sami. Postrádala mravence, zajíce i ostatní obvyklé obyvatele lesů. Někdo je pozoroval. Les je pozoroval. Pozorovaly je stromy. Její podvědomí zaznamenalo lehký náraz na mentální obranu. Zpozorněla. Opatrně, aniž by polevila ve svém mentálním vzdoru, zapátrala po vědomí, které se ji pokoušelo prozkoumat.

V mysli jako by jí vybuchla bomba. Šumění listů, zpěv ptáků, ťapání milionů mravenčích nožiček, šustot ptačích křídel, zurčení několika potoků, kap, kap, odkapávající voda dopadající s hlomozem do spadaného listí, dusot kopyt vysoké, růst trávy a mechu, hopkání zajíců, bručení medvědů, hrabání divokých prasat, kvičení jejich mladých, chroupání veverek, pištění myší, všechny zvuky se ozvaly najednou.

V tu chvíli měla pocit, že má místo krve mízu, místo rukou košaté větve a nohy se jí zarývají hluboko do země.

Pustila otěže a chytila se vyděšeně za hlavu. Instinktivně se schoulila do klubíčka, mentálně i fyzicky. Matka k ní polekaně přiskočila. Eleně se po chvilce povedlo vyhnat hlomoz ze své hlavy. Mezi listím na svých větvích se zkoumavě podívala na matku, která se nad ní skláněla. Rozmotala větve a postavila se na kořeny. Nebo to byly nohy a ruce? Bylo těžké si vzpomenout. Aška ji starostlivě pozorovala.

„Ten les je živý,” zašeptala a pokoušela se zbavit chuti smůly, kterou měla v ústech. Snažila se nemyslet na to, jak kořeny vhání do její mízy vlhkost nasáklou vůní hlíny a tlejícího listí.

„Každý les žije,” zkonstatovala Aška.

„Ale tenhle má vědomí!” šeptala Elena, které se konečně chopila bázeň, tak jako všech ostatních.

„Jsi v pořádku?”

„Budu, hned jak mi opadá listí,” odpověděla Elena. Aška i všichni ostatní na ni zůstali němě zírat. Elena zatřásla hlavou. Odepjala od sedla vak s vodou a napila se. Chuť smůly zmizela.

Kráčeli dál, hlouběji a hlouběji do lesa. Aška je vedla jistými kroky někoho, kdo ví, kudy kráčí. Elena se neodvažovala zeptat, jak je možné, že matka zná cestu. Ta v nastávajícím šeru sledovala nenápadné značky v kůře.

Elena upřela oči na kmen jednoho ze stromů. Šálil ji zrak? Již delší dobu měla pocit, že ji sleduje nejen les, ale i cosi živého.

Zastavila se. Chvíli nakláněla hlavu na jednu stranu, pak na druhou. Celá kavalkáda zůstala stát jako na povel.

„Někdo nás pozoruje,” odpověděla na tázavý matčin pohled.

„Co vidíš?” zeptala se jí Aška s lehkým náznakem nejistoty v hlase. Elena natáhla ruku a ukázala na strom.

„Tam. Něco tam je. Nemůžu na to ale zaostřit. Jako by to mělo rozmazané okraje. Vždy, když se pohnu, zmizí to. Když se pokusím zaostřit, rozmaže se celé okolí té věci a udělá se mi špatně od žaludku,” vysvětlila, neustále se pokoušejíc zachytit tušený obrys. Aška zvedla hlas ve zpěvném pozdravu. V plynulém jazyce elfů promluvila ke stromům.

„Strážci lesa, zdravím vás. Žádám o povolení vstupu do vašeho středu jménem svým i své družiny. Jsem Aška z rodu Adragon. Vstupuji do těchto lesů v doprovodu své dcery Eleny, dítka Dračí krve, Michaela, syna Magnusova,…” Postupně vyjmenovala všechny členy své družiny. Když domluvila, znovu se rozhostilo ticho.

Vynořili se z lesa. V jednu chvíli tam nebyli a najednou tam stáli, jako by tam byli odjakživa. Štíhlé postavy v zeleném šatu, s dlouhými elegantními luky v rukách, brčálově zelenými lesklými vlasy pohybujícími se v naprostém bezvětří. Lesní elfové. Elena je registrovala spíše periferně. Neodvažovala se spustit oči z obrysu, který neustále unikal jejímu zraku i chápání.

„Co žádá si tvé srdce v našem panství?” otázal se velitel hlídky melodickým hlasem.

„Přišla jsem pokorně žádat vládce lesů a pány nebes, aby vzali mou dceru do učení, neboť jí byla draky dána nesmírná moc.” Elf si je dlouho prohlížel. Nejvíce Elenu, která neustále sledovala strom, který z ní začínal být silně nervózní. Potlačoval nutkání odsunout se někam z dohledu toho pronikavého dětského pohledu.

„Ukaž se, Órone, nezdá se, že by tě ta dívenka hodlala nechat proklouznout,” promluvil znovu velitel elfské hlídky a jeho řeč zněla jako rychlé staccato. Po chvíli tvrdošíjného vyčkávavého ticha se v místech, kam Elena upírala oči, vynořil z kůry stromu mladý elf. V rukách měl luk. V napjaté tětivě měl nasazen šíp, kterým mířil na Elenu. Ta se na něj spokojeně usmála. Vítězství! Měla pravdu. Vyhnala jej z úkrytu. Otočila se, jako by jí nadále přišel naprosto nezajímavý. Upřela svou pozornost na ostatní strážce lesa.

V přítomnosti elfů se koně uklidnili natolik, že se jejich jezdci mohli konečně znovu vyhoupnout do sedel. Velitel hlídky Nolan a mladý Óron skupinu doprovázeli. Běželi stezkou lehkými dlouhými kroky, jako by jim les patřil. Běželi tak rychle, že jezdci, kteří je následovali, jeli pomalým klusem. Michael je nedůvěřivě pozoroval. Elena jim věnovala pozornost jen několik minut. Sledovala les. Pro tuto chvíli byl zajímavější než sliční elfové. Měla pocit, že k ní les promlouvá, a to by les dělat neměl, nebo ano?

Stezka, kterou se ubírali, byla tak úzká, že museli jet v zástupu. V lesním šeru byla téměř nepostřehnutelná. Jak se vzdalovali od jeho okraje, les se měnil. Ožíval. Čas od času byl slyšet ptačí zpěv, který utichl, když se přiblížili. Stromy byly mohutnější, starší, ale také lesklejší a barevnější. Spadané listí šustilo koním pod kopyty, ale kroky elfů byly neslyšné. Michael se neustále otáčel v sedle. Zdálo se mu, že se stromy po něm ohlížejí, že si jej prohlížejí.

„Ten les nás pozoruje!” oznámil tiše Eleně, když mu rozestup stromů dovolil dostat se jí na doslech. Elena ze stromů nespouštěla oči. Přikývla.

„Už jsem myslela, že blázním. Některé stromy se dokonce pohybují. A nemyslím tím, že se klátí ve větru,” odpověděla svému příteli.

„Vždyť tady ani nefouká!” zahuhlal.

Těch několik slov prohozených s Elenou Michaela trochu uklidnilo. Měl ale dojem, že zatímco jeho samého les děsil, Elenu jako by jen zajímal. Ne, ten les ji fascinoval. Muži se podvědomě choulili v sedlech, zatímco Aška i Elena seděly jistě, se vzpřímenými zády. Rychle se stmívalo a to situaci nijak nevylepšilo. Pod hustou střechu tvořenou korunami stromů se plížila tma. Brzy zahalila vše do stínů, které celému lesu dodávaly ještě strašidelnější vzhled. Některé stromy navíc světélkovaly. Michaelovi z toho hrůzou vstávaly vlasy na hlavě. Pomineme, že byl úplně plešatý. Několikrát zahlédl Elenin výraz. Mátl ho. Čelo měla nakrabacené, nad nosem se jí dělaly dvě hluboké vrásky. Vypadala spíše zmateně než vyděšeně.

Cítila strach lidí, kteří ji na cestě doprovázeli. Les kolem ní nevypadal ani v nejmenším normálně, ani jako cokoliv, co doposud poznala. Její tělo hlásilo, že je doma. Její mozek tiše našeptával, že by se měla bát. Jeho hlas však přehlušovala přehršel nových vjemů a hlavně fakt, že se nebála její matka.

Byla taková tma, že museli udržovat velmi malé rozestupy, aby viděli na jezdce před sebou. Všichni do jednoho se obávali, že se ztratí a už je nikdy nikdo nenajde. Les zjevně prořídl, rozestupy mezi stromy byly větší. Poznali to tak, že se jejich koně instinktivně shlukli do těsnější formace a pohybovali se vedle sebe ve dvojicích i trojicích. Svět byl pouhou hrou stínů. Elfové se temnotou pohybovali překvapivě jistě.

Byla unavená. Temnota noci a tichý šustot listí ji ukolébávaly. Mezi stromy najednou problesklo světlo. Elena se na něj pokusila soustředit. Pak uviděla další. Brzy ho následovalo další a ještě další. Najednou se před nimi otevřela mýtina protkaná pavučinou světel. Chvíli trvalo, než si jejich oči zvykly. Elena si po chvíli uvědomila, že světlo vychází z malých lucerniček rozvěšených po stromech a keřích.

I přes pozdní hodinu se mýtina hemžila elfy. Když se skupinka vynořila z lesa, všichni se zastavili a utichli.

Otevřený prostor byl lemován obydlími vystavěnými na stromech i v jejich útrobách. Stromy, tyčící se tak vysoko, že Elena v nočním osvětlení nedohlédla jejich vršku, byly neuvěřitelně mohutné. Viděla dveře, velká okna, terasy, schody a žebříky, spletitou síť mostků a lávek propojujících jednotlivá obydlí. Elena u vytržení zírala na tu nádheru. Bylo to neskutečné!

Zvedaly se k ní desítky vyčkávavých tváří, upíraly se na ni desítky párů očí. Uvědomila si, že velitel hlídky, který je do elfského města přivedl, promlouvá k jednomu z elfů. Pak ustoupil stranou a pokynul Ašce, která sesedla z koně a elfovi se uklonila. Elena byla příliš unavena, aby byla schopna sledovat tok hovoru a rozumět slovům v jazyce, který jí byl stále trochu cizí. Oči se jí klížily. Bojovala s únavou, pokoušela se udržet oči otevřené. Bylo tu toho tolik k vidění a ona nechtěla o nic z toho přijít. Vůně lesa byla opojná.

Celá družina sesedla na pokyn její matky. Chopily se jí něčí ruce a sundaly ji ze sedla. Chtěla se ohradit, ale ruce ji postavily na zem a nechaly stát vedle Ašky, která stále živě konverzovala s postarším elfem. Opravdu byl postarší? Nebo se to Eleně jenom zdálo? Neměl tak ostře řezané rysy jako ostatní, pod očima měl o něco více stínu. Všude okolo toho bylo tolik zajímavého, že nevěděla, kam se má dívat dřív. Někdo jí vzal z ruky otěže a odváděl Aškenta pryč. Zaprotestovala. Nikdo jejímu protestu nevěnoval nejmenší pozornost. Elfové však odváděli všechny koně a nezdálo se, že by proti tomu měli členové družiny nějaké námitky. Ucítila, jak ji Michael vzal za ruku. Byla za to vděčna. Zvedla k němu obličej a unaveně se na něj usmála. Stáli tam, zdánlivě nepovšimnuti kýmkoliv z přítomných, dvě unavené děti, hledající oporu jedno u druhého.

Lilám se poprvé podíval na děvčátko, které bylo zjevně důvodem příjezdu královny Ašky a celé její družiny. Zkušeným okem zaznamenal drobnou postavičku oděnou v černi berberských jezdců, její rudé vlasy, šperky adragonských bojovnic, krátký meč u pasu i dýku, bojovou tyč v pouzdře na jejích zádech, plášť sahající téměř k zemi, bledou tvář. Zaregistrovala jeho pohled a otočila na něj unavené oči. Vypadala, že je drží otevřené jen silou vůle. Pokynul Ašce.

„Jistě jste unaveni po dlouhé cestě. Ta maličká sotva stojí na nohou. Vaše ubytování je již připraveno. Zítra je také den. Následujte mě, prosím.” Bez dalšího slova se otočil a vykročil uličkou, která se před ním otevřela mezi vyčkávajícím davem. Aška chvíli váhala, pak uchopila Elenu za ruku a společně s Michaelem ji vedla za Lilamem.

Vystoupali po dřevěných schodech vinoucích se okolo mohutného stromu. Uvnitř nalezli pohodlně zařízený pokoj s několika malými přilehlými ložničkami. Elena neměla sílu ani na to, aby pokoj řádně prozkoumala. Matka ji zavedla do nejbližší ložničky. Elena usnula dřív, než položila hlavu na polštář.

Otevřela oči. Strop nad její hlavou byl sukovitý, dřevěný. Dlouho ho pozorovala. Bylo na něm něco divného. Nebyl z prken, byla to souvislá dřevitá hmota. Vypadalo to stejně jako vnitřní vrstva kůry, kterou odloupnete od stromu. Hlavu měla položenou na plochém, překvapivě měkkém polštáři ze zeleného materiálu, který připomínal šaty elfů. Deka, kterou jí někdo přitáhl až ke krku, byla tenounká, téměř průsvitná, přesto hřála. Spustila nohy na zem. U dveří někdo nechal její věci. V pokojíku bylo kamenné umyvadlo a džber s vodou. Rychle se omyla a oblékla do čistého oblečení. Venku svítalo. Alespoň to tak vypadalo, podle světla, které pronikalo do místnosti oknem. Opatrně vystrčila hlavu ze dveří. Nikdo tam nebyl. Než ji mohl kdokoliv zastavit, vyběhla z komnat ven. Na plošině na schodech se zastavila. Polootevřené prostranství před jejíma očima začínalo pomalu ožívat. Rameni schodiště, vedoucímu po stromě vzhůru, věnovala jen letmý pohled. Když sešla o něco, čemu by se dalo říkat patro, níž, nakoukla a rychle proběhla kolem dveří.

Dole na schodech byla stráž. Jeden z matčiných lidí. Přitiskla se ke kmeni stromu a několik krátkých vteřin přemýšlela. Když se pokusí projít kolem tamtoho, bude po zábavě. Aby ji neviděl, vyšla o několik schodů výš a nahlédla přes zábradlí. Nebylo to příliš vysoko. Seskočila dolů. S lehkostí dopadla do dřepu do měkkého mechu. Narovnala se a kráčela náměstím. Rozhodla se, že tomu bude, pro nedostatek jiných výrazů, říkat náměstí. V ranním světle si prohlížela příbytky, vybudované na stromech i ve stromech. Vlastně ne, stromy samy byly příbytky a přes to všechno byly stále živé. Usmyslela si, že musí zjistit, jakým kouzlem jsou vytvořeny.

Zahlédla několik elfů. Všichni byli vysocí, štíhlí, s dlouhými hustými vlasy a špičatýma ušima. Všichni do jednoho působili velice důstojně. Zvuk jejich hlasů byl melodický. Chvílemi měla pocit, že slyší zpěv, ale vždy, když se zaposlouchala, ustoupil pouhé řeči. Všichni byli oděni do přehršle odstínů zelené a hnědé. Jak míjela příbytky, elfové se za ní otáčeli. Zvyklá na národ Berberů, v jejímž středu působil její černý šat jako mimikry, začínala si připadat velmi nápadná. Černá zjevně nebyla barvou, které by elfové holdovali.

Kráčela osadou, vše si prohlížela doširoka otevřenýma očima. Instinktivně se držela na vyšlapaných cestičkách. Nechtěla k sobě poutat více pozornosti, než bylo nezbytně nutné. Na chvíli se zastavila, aby si prohlédla cestičku pod svýma nohama. Nebyla ušlapaná, byla dlážděná malými oblázky, které byly velmi šikovně poskládány hrana vedle hrany. Mezi nimi bylo cosi, co Elena nikdy neviděla. Prohlížela si podlouhlé tvary připomínající ulity šneků a cosi, co vzdáleně vypadalo jako škeble říčních mušlí, jen to bylo roztodivnějších tvarů a víc vroubkované. Nesmí se zapomenout zeptat matky, co to vlastně je.

Již dávno opustila polootevřené prostranství náměstí a kráčela odlehlejšími částmi stromového města. Když procházela kolem elfů, zdravila je, jak ji to naučila matka. Některé to překvapilo, jiní se na ni pobaveně pousmáli, další zdvořile odpovídali předepsaným způsobem. Zastavovala se u záhonků, dívala se na rostliny. Na některé si ukazovala prstem a tiše si opakovala jména, která ji naučila matka. Některé rostliny jí byly neznámé. Objevovala i ty, které v jejím kraji byly vzácné a zde rostly v hojném počtu. Nacházela jen málo čistě okrasných rostlin. Většina, byť kvetoucích, byly bylinky.

Padl na ni stín. Zvedla od bylinek hlavu a její oči spočinuly na vysoké elfské paní. Napřímila se a pozdravila ji, jako by zdravila někoho, kdo si zaslouží nejvyšší úctu. Paní byla oblečena do dlouhých splývavých šatů stříbřité barvy. Když se pohnula, tkanina jejího oděvu změnila lehce barvu do nádechu zelené a zlaté. Elena ji fascinovaně pozorovala. Paní jí oplatila pozdrav a s nádechem úsměvu na rtech sledovala, jak se dítko stojící před ní usilovně drží předepsaného protokolu, odpovídajíc na první věty pozdravu. Zaznamenala, že Elena neudělala nejmenší chybu ve výslovnosti ani gestu.

Protokol byl vyčerpán, nastalo ticho. Elena si paní prohlížela, marně se pokoušejíc nevypadat příliš zvědavě. Cosi v její tváři jí připadalo velmi známé, ale nedokázala to přesně určit. Čas pomalu plynul a Eleně se zdálo, že ticho se příliš prodlužuje. Měla pocit, že od ní krásná důstojná paní cosi očekává, ale netušila co. Pocítila touhu to zkoumavé ticho přerušit. Chvíli váhala z obavy, aby nepůsobila nezdvořile, ale nedokázala se neošívat, což paní neuniklo.

„Jsem Alivan. Tvé jméno je Eleanora, že?” prolomila ticho nakonec sama krásná paní. Elena přikývla, i když jí Eleanora nikdo neříkal.

„Znáš jména všech těchto rostlin?” Elena s úlevou upřela oči na záhonek. Tady bylo konečně něco, v čem byla pevná v kramflecích. Potlačila nutkání ukázat prstem. Začala vyjmenovávat názvy rostlin a jejich léčitelské využití. Paní souhlasně přikyvovala. Těch několik, které Elena znala pouze ve svém jazyce, pojmenovala berberskými jmény. Otázala se elfky, zda by byla tak laskava a řekla jí jména v jazyce elfů. Dostalo se jí rychlé odpovědi. Elena si pološeptem jména několikrát zopakovala, aby si je lépe zapamatovala. Pak uviděla na okraji záhonku rostlinku, která ji zaujala.

„Zvláštní. Černý oheň mezi bylinkami. Ten je přeci velice jedovatý.”

„Tvé znalosti rostlin jsou značné, na tak malé děvčátko.”

„Matka mě je naučila,” odpověděla hrdě Elena. Neodvážila se protestovat, že není zas až tak malé děvčátko. Kousla se do rtu. Paní Alivan byla nádherná, dle šatu se dalo usuzovat na velmi důležitou osobu. Ale Eleně se na ní něco nelíbilo. Bylo to proto, že před ní něco skrývala?

„Ráda bych s tebou promluvila. Doprovodíš mě?” otázala se paní Alivan a vykročila pomalu stezkou, aniž by čekala na odpověď. Vykročila směrem do lesa. Elena se váhavě otočila zpět k náměstí, ale pak se k paní poslušně připojila.

Chvíli kráčely mlčky. Paní Alivan. Neříkala matka, že se královna elfů jmenuje Alivan? Eleně to vrtalo hlavou od chvíle, kdy se paní představila. Nenašla však odvahu se zeptat. Její podezření rostlo. Jestli je to královna elfů, proč by s ní chtěla mluvit?

„Proč tě sem tvá matka přivedla?” přišla konečně otázka a Elena se zamyslela. Celá situace se jí ani trochu nezamlouvala. Paní se jemně dotkla jejího vědomí. Udělala to tak nenápadně, že nebýt matčina drilu, Elenina obrana by nebyla dostatečná. Elena se opatrně stáhla do tajných koutů své mysli. Paní ji znervózňovala.

„Matka přišla požádat tvůj lid a lid pánů nebes, abyste mě laskavě vzali do učení,” odvětila Elena jednoduše. Aška vždy říkala, že v diplomatických rozhovorech je třeba se držet pouze pravdy a zároveň neříkat víc, než je nezbytně nutné. Elena byla odhodlána se této taktiky držet.

„Tyto lesy jsou posvátné. Žádný ze smrtelníků do nich nevkročil na déle než několik krátkých dní. Proč bys zrovna ty měla být výjimkou?” Slovo smrtelník vyřkla téměř pohrdlivě. Až mnohem později Elena pochopila, že to celé byla zkouška, ale přesto, že Alivanin tón zaznamenala, rozhodla se na něj nereagovat. Vyjádřit se v jazyce, který jí nebyl zcela vlastní, navíc nebylo snadné.

„Matka se obává, že síla, která mi koluje v žilách, by byla pro dítě přespříliš bez řádného vedení.”

„Můj lid se již mnoho lidských věků drží stranou světa. Proč bychom měli dnes zasahovat do dějů nám vzdálených?”

„Má magie mi byla dána draky. A draci jsou součástí vašeho světa.”

„A ty, co si o tom myslíš ty?”

„Nechci, aby se dar stal prokletím, prosba mé matky je tedy prosbou mou.”

Elena se zastavila. Její nohy v nestřežený okamžik opustily cestičku z oblázků. Stála v mechu mezi stromy obrostlými břečťanem. Bylo ticho. Alivan stála nehybně kousek za ní. Větve stromů se pohybovaly v naprostém bezvětří. Elena se zhluboka nadechla. Les voněl. Otočila se, aby neměla Alivan za zády. To však znamenalo postavit se zády k lesu, ale Elena měla pocit, že královna elfů, byla-li to královna, představuje větší nebezpečí než celý prapodivný les.

„Bude-li tvá prosba splněna, jsi si vědoma, co to obnáší?” zahrnula Alivan celý les do rozsáhlého gesta. „Co tomuto lesu nenáleží, stromy pohltí. Jejich kouzla jsou mocná. Pro smrtelníka jako ty je les nebezpečný.” Elena se usmála. Kořeny u jejích nohou se pohybovaly. Šum listí za jejími zády se přibližoval. Neviděla sice, jak se nad ní strom naklání, jako by ji chtěl uchopit do větví, ale cítila, že se za ní něco děje. Neodvažovala se ale otočit ke královně zády, aby se podívala. Aniž by spustila oči z královny, dřepla si a rukou nahmatala kořen, který se jí nenápadně plazil k nohám.

Položila na něj dlaň a několikrát jej jemně pohladila. Strom se přestal pohybovat s větvemi těsně nad její hlavou, jako by byl překvapený. Skrz kůru k jeho míze pronikal teplý dotek jemné ručky.

„Myslím, že když se naučím les znát, když bude cítit, že mu chci náležet, nemusím se ho bát víc než kterékoliv jiné bytosti.” Nevěděla, co víc by měla říct. Cítila mízu stromu kolující pod kůrou. Strom se pod jejím dotekem schoulil, jako se spokojeně schoulí kotě, které drbete za uchem. Kořen se pohnul, jako by se natočil. Sklopila oči a všimla si otevřené rány v kůře. Téměř bezmyšlenkovitě přiložila na zranění dva prsty a zhojila ho. V ústech jí zůstala pachuť smůly a půdy, jejíž živiny strom nasával svým kořenovým systémem.

Královna děvčátko pozorovala. Většina samotných stromů necítí ani nemyslí tak jako jiné živé bytosti, jsou součástí kolektivního vědomí lesa, i když každý strom vnímá. Tenhle strom byl zvláštní a hlavně byl spokojený.

„Proč jsi to udělala?”

„Bolelo ho to,” odpověděla Elena jednoduše. Vlastně nad tím ani nepřemýšlela. Pokrčila rameny. Alivan se zasmála. Byl to zvláštní smích. Byl ostrý, ale melodický, pobavený a velmi živý. Její tvář se najednou celá rozsvítila. Eleně na kratičký okamžik přišla dokonce rozpustilá. Ten okamžik však rychle pominul. Královnina tvář se sice nevrátila ke své původní vážné podobě, ale nádech nespoutaného veselí ji rychle opustil, jako by to bylo něco nemístného a hlavně nezvyklého.

„Pojď, tvá matka tě již jistě hledá.” Královna vzala Eleninu drobnou ručku do své, její dlouhé štíhlé prsty se sevřely v překvapivě teplém, pevném stisku. Elena pak na tu chvíli dlouho vzpomínala.

Aška byla nervózní. Nechala svou dceru spát v pokoji a čekala, že tam ji také najde. Na schodech byli strážní a Elena přesto zmizela. Dělalo jí starosti, že se Elena pohybuje po lese elfů. Ani ji nenapadlo, že by se dceři mohlo něco stát. Spíše se obávala, že to dítě něco provede. Jestli se potká s královnou, může zhatit celé jejich úsilí. Pokud královna ví, že se Elena toulá po okolí sama, jistě s ní bude chtít promluvit. A Aška znala královnu příliš dobře, než aby pochybovala o tom, že o princeznině pohybu ví. Zrzavé děvčátko oděné v černém bylo v komunitě krásných elfů, oblečených v lehkých materiálech a barvách lesa, velmi nápadné.

Přemýšlela, jestli má jít dceru hledat. Nervózně přecházela po místnosti. Usilovně se bránila tomu, aby opakovaně vycházela na schody a rozhlížela se po prostranství náměstí. Nakonec se rozhodla jít Elenu hledat. Přišlo jí to sice nedůstojné, ale bylo to bezpečnější než nechat ji nekontrolovatelně bloumat po okolí. Sotva se ocitla u paty stromu, ve kterém byly ubytovány, uviděla královnu kráčející po cestičce ruku v ruce s Elenou. Okamžitě si uvědomila, že je rozhodnuto, nezávisle na tom, co ona královně řekne. Obávala se nejhoršího, že bude muset dceru vzít zpět domů.

Vyšla jim pomalu vstříc. Navenek vypadala klidně a vyrovnaně, ale byla nervózní. Elena se najednou zastavila a otočila zpět k lesu. Zaclonila si oči rukou, aby lépe viděla proti blankytnému nebi. Královna k ní překvapeně sklonila hlavu. Aška zrychlila krok. Alivan cítila, jak je děvčátko napjaté.

Vzduch se zachvěl tichým úderem mohutných křídel. Majestátní tělo obrovského ještěra se vyhouplo nad les v elegantním oblouku. Slunce se odrazilo od modrozelených šupin. Drak se v letu prudce otočil a vystřelil vysoko k oblakům, do zářícího slunce. Elena obdivné sledovala, jak udělal elegantní salto a střemhlav se blíží k otevřenému prostranství pod ním. Její ručka vyklouzla z Alivaniny dlaně. Rozeběhla se mu vstříc. Drak přistál na travnatém prostranství. Dosedl s překvapivou lehkostí do trávy. Elena se zastavila nedaleko od něj. Zabrzdila stejně prudce, jako se předtím rozeběhla. Drak k ní otočil hlavu a sklonil ji až téměř k zemi.

Pro Elenu jako by najednou neexistovalo nic jiného než drak stojící před ní. Něco ji k němu táhlo. Zapomněla na elfy i na matku. Pomalu se k němu přibližovala. Natáhla ruku a opatrně se dotkla jeho nosu. Přimhouřil oči a nechal se podrbat jemnými prstíky na modrých šupinách. Vlastně nevěděla, co ji to napadlo. Šťastně se zasmála.

„Ahoj, ty jsi Charlik, viď,” pozdravila ho vesele, bez bázně.

„Ano. Ahoj, Maličká,” odpověděl tiše a pootočil hlavu tak, aby Eleně nastavil jinou část svého čumáku. Zazubila se a drbala dál.

„Hrozně jsi vyrostl!” Uslyšela v jeho hrdle tiché zaklokotání. Charlik se smál.

„Ráda tě vidím!” Drak se znovu zasmál. Elena se mu opřela o tlapu a drbala jej po čumáku. Ani jednomu z nich nedělalo starosti, že se nechovají příliš vhodně, podle společenského bontonu.

„Otec říkal, že se znovu uvidíme.”

Alivan došla až k Ašce. Stály vedle sebe a pozorovaly tu velmi nesourodou dvojici.

„Je to Ašrakův syn. Ašrak vás očekával. Je moudřejší než my všichni,” odpověděla Alivan na Aščinu nevyřčenou otázku.

„Nejsem si zcela jista, že bylo moudré probudit magii v tak malém děvčátku.”

„Magie matky země je mocná. Silnější než moudrost nás všech. A ty to víš,” odpověděla jí Alivan tiše, oči upřené na děvčátko, stojící bez bázně před tvorem stokrát větším než ona sama.

„Budete ji učit?” zeptala se konečně Aška.

„Rozhodnutí je na pánech nebes.”

Elena se otočila. Michael stál opodál a pozoroval Elenu s drakem. V porovnání s jeho obrovským tělem, děsivými tesáky a drápy vypadala křehce. Stačilo by, aby se drak ohnal, jediný úder jeho tlapy či kousnutí a Michaelova svěřenka by neměla nejmenší šanci. Sledoval ještěra se směsicí údivu a nedůvěry. Elena k němu došla a vzala ho za ruku.

„Pojď, někoho ti představím!” Táhla ho za sebou k drakovi. Byla veselá, nadšená, vzrušená. Doslova ho dovlekla až Charlikovi před čumák. Zblízka vypadal ještě o mnoho větší.

Nedostala se dál než k tomu, aby je představila. Uslyšeli dunění mohutných křídel. Nad lesem se vynořil Ašrak a začal se lehce snášet do volného prostranství s důstojností hodnou krále. Charlik se rychle pohnul, aby otci udělal místo. I v porovnání s ním byl rudý drak obrovský Prostor náměstí byl náhle zaplněn téměř k prasknutí.

Elena se najednou ocitla mezi dvěma obrovskými ještěry. Narovnala se v zádech, a když na ni Ašrak upřel jedno oko, důstojně se mu uklonila. Úklonu jí oplatil lehkým pokývnutím mohutné hlavy a otočil se k Alivan a Ašce. Obě ženy se mu hluboce uklonily.

„OČEKÁVAL JSEM TĚ!” zaduněl Ašrak a Aška se znovu uklonila. Notnou chvíli trvalo, než vyřídili potřebné formality vyžadované protokolem. Eleně ta chvíle připadala nekonečná. Začala se nervózně vrtět.

„Nešij sebou!” zašeptal tiše Michael a položil jí ruce na ramena.

S vypětím všech sil se narovnala a přestala se vrtět. Cítil, jak je napjatá a nervózní.

„Vsadím se, že jsem v maléru.”

„To my oba. Už mi neutíkej!”

„Jsme v maléru!” Charlik za jejich zády otočil oči v sloup. Ti dva se mu líbili. Sám nechápal proč, ale měl pocit, jako by to děvčátko bylo jeho součástí. Líbilo se mu, jak se k němu chová. Bez formalit, bez vytáček, beze strachu, srdečně. Ten kluk se mu také líbil, i když… U něj to nebylo tak snadné. Michael mu od začátku dával svým postojem najevo, že jestli Eleně něco udělá, bude mít co do činění s ním.

„Naučila jsem svou dceru vše, co sama znám, na její moc však nestačím. Přišla jsem vás tedy žádat o vaši pomoc.”

„JSI SROZUMĚNA S TÍM, ŽE NEBUDEŠ MOCI DO VÝCHOVY SVÉ DCERY NADÁLE NIJAK ZASAHOVAT?” Aška přikývla. Eleně ještě dlouho připadalo, že se jí matka vzdala příliš rychle. Touha po dobrodružství a strach z toho, že z ní bude zrůda, najednou ustoupily strachu z neznáma.

„BUDEME-LI JI UČIT, BUDE PATŘIT NÁM” Aška ani nezaváhala, než odpověděla: „Drakům patří od chvíle, kdy jsi jí dal moc, která jí koluje v žilách, můj pane.”

Michael cítil, jak Elenino napětí roste. Úsměv jí zmizel z tváře, na čele se jí objevila starostlivá vráska. Poslouchala hovor mezi matkou a králem draků. Měla pocit, že se její matka s radostí vzdává břemene, které ji dlouho tížilo. Chtěla se učit, ano. Draci a elfové byli úžasní, ano. Věděla, že je to důležité, jistě. Ale tohle bolelo. Přestala být dcerou, stala se břemenem. Aška bojovala jako lvice, aby ji mohla opustit. Čím úspěšnější se její vyjednávání zdálo, tím více se Eleně tlačily slzy do očí. Ale Berbeři nebrečí! Narovnala se v zádech ještě o těch pár milimetrů, co dovolila její páteř. Zvedla hrdě bradu a zakousla se do spodního rtu. Michael jí pevně stiskl rameno.

Najednou bylo ticho. Aška s Ašrakem domluvili a oba se otočili k Eleně. Mlčky se na ni dívali. Někde uprostřed jejich hovoru je přestala poslouchat a teď se od ní něco očekávalo a ona nevěděla co. Vzhledem k tomu, že se na ni matka usmívala, bylo celkem jasné, jak audience dopadla. Elena se zhluboka nadechla. Kdyby se pokusila narovnat ještě víc, praskla by jí páteř. Uvědomila si, že se na ni upírají nejen oči její matky, královny elfů a dvou draků, ale i všech obyvatel elfského města. Potlačila nutkání se znovu začít ošívat.

Několik následujících hodin bylo jako ve snu. Matka se rozhodla dát jí několik posledních rad do života. Elena ji poslouchala jen na půl ucha. Hlavou jí běžely myšlenky jak o závod. Žádná nebyla natolik konkrétní, aby ji dokázala vyslovit. Matka ji odvedla do stromu, ve kterém byly ubytovány. Čekala tam na ně snídaně. Draci už odletěli. Venku zuřily přípravy na jakousi slavnost. Ta měla začít brzy odpoledne.

Elfové jsou svým specifickým způsobem národ rozverný, pro důvod k oslavě nejdou nikdy daleko. Aška Eleně vysvětlila, že tato slavnost je na její počest. Přivítají ji tak do svého středu. Bude se jíst, pít, zpívat, tančit a vyprávět. Aška byla šťastná a Elena v sobě nedokázala najít sílu matce to štěstí kazit a říci jí, co cítí. Ono by to stejně nic nezměnilo.

Někdo zaklepal. Na vyzvání ke vstupu vešel onen postarší elf, kterého si Elena pamatovala ze včerejší noci. Aška jej uvítala úsměvem. Na moment jako by zapomněla, že je v místnosti její dcera.

„Otče!” uklouzlo jí ze rtů a Elena měla na zlomek vteřiny pocit, že špatně rozuměla, že ji zklamala její znalost jazyka elfů. Seděla tam s ústy otevřenými dokořán údivem a pozorovala scénu, která se jí odehrávala před očima. Aška elfa objala. Rozvinul se mezi nimi rychlý, tichý hovor. Elena si najednou uvědomila, že má stále otevřenou pusu, a zavřela ji. Vlastně spíš sklapla tak prudce, až jí zuby zacvakaly o sebe. Aška s Lilamem se na ni udiveně podívali.

„Myslím, drahá, že je načase mě představit této mladé dámě,” usmál se Lilám a Elena najednou uviděla tu podobu. Aška vykouzlila zářivý úsměv.

„Eleno, představuji ti Lilama, mého otce.” Lilám se na děvčátko usmál a lehce mu pokynul hlavou. Elena vstala. Upírala na elfa doširoka otevřené oči.

„Já mám dědečka?” ujelo jí nakonec. Lilamův úsměv poněkud ztuhl. Upřel tázavý pohled na svou dceru.

„Ano, ale nebylo by příliš vhodné, abys jej tak nazývala!” pokárala Aška dceru. Eleně to však nezabránilo v tom, aby se svému nově nalezenému příbuznému vrhla kolem krku. Po chvíli prkenného váhání ji poněkud nejistě objal i on. Dokonce se zasmál. Když se mu podařilo vymanit z Elenina objetí, podržel ji na délku paží, aby si ji lépe prohlédl.

Usmíval se.

„Velmi rád tě poznávám, Eleanoro. Jsi věrným obrazem své matky. Jsem ti skutečně tím, co vy lidé nazýváte dědečkem, bylo by však velmi vhodné, abys mě tak nenazývala, obzvláště ne v přítomnosti jiných elfů. Zdá se, že budeme mít příležitost trávit spolu více času než doposud. Tvá matka ale brzy odjíždí. Půjčíš mi ji na chvíli?” Byla tak překvapená, že ani neprotestovala. Sledovala, jak Aška s Lilamem odcházejí. Dokonce za nimi vyběhla na schody a pozorovala, jak spolu kráčejí přes otevřené prostranství směrem k lesu.

Michael ji našel sedět na schodišti až úplně nahoře, v koruně stromu. Lokty měla opřené o kolena, bradu v dlaních, na tváři zamyšlený výraz. Mezi zelenými šprušlemi pozorovala dění dole pod sebou. Hemžilo se to tam jako v mraveništi. Michael si sedl na nejvyšší schod vedle ní. Dlouho tam seděli mlčky. Po několika dlouhých minutách Michael pošimral Elenu jedním prstem po hřbetu ruky.

„Pojď, prozkoumáme náš nový domov.” Ušklíbla se pravým koutkem úst a zůstala dál nehybně sedět.

„Měli bysme jít dřív, než nám to někdo zatrhne,” ponoukal Michael dál a tentokrát si vysloužil téměř veselý úsměv. Vstal a podal jí ruku. Pomohl jí na nohy a společně sešli dolů po schodech.

„Kam pudeme?” Musel chvíli čekat na odpověď. Konečně jako by se probrala.

„Prozkoumáme město a jeho okraj. Všichni připravují slavnost, nebudou si nás všímat.” Vydali se pryč od náměstí. Prohlíželi si malé domky i stavení vysoko ve stromech, nakukovali do zahrádek a otevřených dílen. Našli kovárnu, hrnčířskou dílnu a spoustu dalšího. Vzájemně si ukazovali různé podivnosti, kterých bylo nespočet. Vše jim připadalo zvláštní a krásné, některé věci dokonce děsivé. Elena se brzy začala usmívat, zachmuřený výraz kamsi zmizel. Netrvalo dlouho a občas se dokonce zasmála.

Když došli na kraj lesa, z doslechu všech elfů, Elena se zastavila a zvedla k Michaelovi doširoka otevřené oči.

„Pamatuješ si toho elfa, se kterým mluvila matka, když jsme přijeli do města?”

„Hm.”

„Jmenuje se Lilám. A je to můj dědeček. Ale nesmím to říkat. Nevím proč, ale matka říká, že je to její otec, takže je to můj dědeček. A matka zítra odjíždí. Nechá mě tady a je ráda, že se mě zbaví. Myslím, že se mě bojí. A šli spolu do lesa. Šla s dědou někam pryč a mě tady jen tak nechala.”

„Počkej, zpomal!” skočil jí do řeči, když udělala miniaturní pauzu, aby se nadechla.

„Sypeš to ze sebe moc rychle, vůbec ti nerozumím.” Pořádně se nadechla a všechno mu to znovu zopakovala, tentokrát o něco pomaleji a souvisleji.

„Těšila ses přece, že se něco naučíš, tak se tím vším netrap. Stejně s tím nic nenaděláš. A že máš dědu, je přece super. I když mu tak nemáš řikat. Jakej je?”

Elena pokrčila rameny.

„Skoro jsem s ním nemluvila,” odvětila a po krátké pauze mu popsala setkání se svým nově nalezeným příbuzným.

„Aspoň jsme vyřešili jednu záhadu. Šušká se, že je královna elfka. Teď víme, že je to pravda.”

„Jen poloviční. Myslím, že její matka byla člověk.”

„To ale znamená, že ty jsi taky trochu elf.”

„Vždyť jsem zrzavá!”

„Co to s tim má společnýho?”

„Viděl jsi nějaké zrzavé elfy?”

„Vidělas nějaký zrzavý Berbery?”

„To je fakt.” Chvíli bylo ticho. Pak se Elena zadívala k lesu.

„Půjdeme se tam podívat?” Michael se začal ošívat. Les se mu ani trochu nezamlouval. Stále měl v živé paměti včerejší cestu. Elena ho dloubla do žeber.

„Jsou to jenom stromy, i když divný. Půjdeme jenom na kraj, abychom pořád viděli na město,” přemlouvala ho. Ohlédl se toužebně k osadě.

„No tak, budeme tu přeci žít. Jak to chceš udělat, aniž bys šel do lesa?” zeptala se a on se nerozhodně podrbal na bosé hlavě.

„Co kdybys mi nejdřív řekla, kdes byla ráno?” oddaloval Michael nevyhnutelné. Elena si sedla do mechu, pokynula mu, aby ji následoval, a pak mu dopodrobna vylíčila své setkání s královnou.

„Teda aspoň myslím, že je to královna. Vypadá tak. A královna se jmenuje Alivan. Všichni se k ní chovali jako ke královně.” Michael sledoval, jak se jí na čele objevily ty dvě zachmuřené vrásky.

„Co?”

„Něco na ní bylo… divné.”

„Divný?”

„Já nevím co, nemůžu na to přijít. Jako by na ní bylo něco známého, ale já ji nikdy neviděla.”

„No, s tím, co ti koluje v žilách, jeden nikdy neví,” zahuhlal Michael a Elena se na něj nechápavě podívala.

„Co?”

„No, to řekni ty mně.”

„Ha, ha!”

„Třeba je to zase nějaká ztracená příbuzná, jako děda.” Měla na jazyku, že je to pěkná pitomost, ale ani se nenadechla. Od města k nim přicházel mladý elf.

„Máme po srandě,” zkonstatoval polohlasem Michael. Elena se uchechtla.

Elf došel až k nim a uklonil se. Elena mu odpověděla na pozdrav předepsaným způsobem.

„Jste očekáváni na oslavě.” A bylo po srandě.

Elfové byli vždy považováni za moudrý a rozvážný národ, ale byli také bujaří a rozverní. Cizincům to sice najevo příliš nedávali, ale pro důvod k oslavě nikdy nemuseli chodit daleko. Momentálně byla oním důvodem Elena. Tak proč se děvčátko cítilo tak nevítané? Elfové tančili, zpívali, jedli, pili a radovali se. Eleny si prakticky nikdo nevšímal, pokud pomineme děti, které na ni nepokrytě zíraly. Šuškaly si mezi sebou a ukazovaly si na ni, jako by byla roztodivným zvířátkem. Rozhodla se nenechat si tím zkazit náladu. Sledovala se zájmem dění kolem sebe. Hudba byla nová, zpěv byl nový, neznámý, sladký i vířivý, krásný. Všude byla spousta neznámých jídel a pochutin a Elena s Michaelem nadšeně ochutnávali vše, na co přišli. Elena poslouchala texty písní. Usoudila, že na jazyce svých předků bude muset ještě zapracovat. Jazyk předků? Převalovala to slovo na jazyku a přemýšlela, co to pro ni znamená. Zadívala se na postavu sedící na trůnu zdobeném listím a květinami. Královna byla nádherná. Prohodila několik vět s Aškou a s lehkým úsměvem se věnovala dění kolem sebe. Eleně připadala chladná.

„Spíš ledová královna,” zkonstatoval Michael, když se o tom zmínila. Zasmála se. A pak jí úsměv ztuhl na rtech, když se Aška zvedla, zlákána tancem. Eleně nevěnovala jediný pohled. Vlastně si jí nevšímala celý večer. A to bolelo. Elena věděla, že matka ráno odjíždí, a ten nezájem… Bývala by ocenila, kdyby s ní matka strávila ještě alespoň trochu času. Myšlenka, že je pouhou pokračovatelkou tradice a nositelkou vědomostí a povinností, spíše než milovanou dcerou, se znovu vyloupla z temných koutů její mysli, kam ji neustále pečlivě zaháněla.

Michael ji sledoval. Naučil se nálady své svěřenky dobře odhadnout a tahle se mu nelíbila. Celou dobu jako by se nemohla rozhodnout, jestli je nadšená z dobrodružství, které ji čeká, nebo smutná a vyděšená. Všimla si, že se na ni dívá, a zazubila se, i když její oči zůstaly smutné. Michael se postavil, teatrálně se poklonil a napřáhl k Eleně ruku.

„Bylo by příliš troufalé, kdybych vás požádal o tanec, vaše výsosti?” Nevěřícný výraz se jí po tváři jen mihl. Zasmála se a nabízenou ruku přijala. Vstala a s grácií své matky vplula na tu část trávníku, která byla považována za taneční parket.

Kdybychom řekli, že se nepozorovaně vmísili mezi tanečníky, lhali bychom. Způsobili pozdvižení, když se vzájemně uklonili a začali tančit. Jejich tanec byl směsicí berberských kroků a kreací okoukaných od elfů během slavnosti. Elfové je se zájmem sledovali, někteří dokonce ustali v tanci, aby měli lepší výhled. Pak se postupně se smíchem vraceli zpět do kola, jehož centrem byly právě obě děti.

Vyrazili za rozbřesku. Elena hučela do matky tak dlouho, až jí bylo dovoleno doprovodit ji na kraj lesa. Doprovázeli je elfové. Koně lidí jako by cítili, že tajuplný les opouštějí, a vykračovali si o poznání lehčeji než na cestě do lesa. Na Elenin vkus se pohybovali až příliš rychle. Elfové se rozestoupili tak, aby měly Aška s Elenou soukromí. Dokonce i Lilám se stáhl do ústraní. První Aščina věta zněla až příliš jako další kázání. Elena ji přerušila.

„Proč jsi mi neřekla o dědečkovi?” Aška ztuhla.

„Neříkej mu tak,” pokárala dceru.

„Proč? Je-li to tvůj otec, pak je to můj dědeček.”

„Není to vhodné.” Odmlčela se. Cesta na kraj lesa nebyla příliš dlouhá a zřejmě nastal čas dceři konečně objasnit tu část rodinné historie, o které zatím neměla ponětí. Elena čekala.

„Elfové jsou velmi… uzavření. Přísně střeží všechna svá tajemství a úzkostlivě si chrání svoji výjimečnost. Vždy se stranili ostatních národů. Blízké… spojení… s lidmi, nebo jinými rasami je pro ně nepřijatelné.” Zarazila se. Nějak nevěděla, jak to má říci. Elena mávla netrpělivě rukou.

„Matko, jsem léčitel, vím, jak se rodí děti.” Tedy, věděla to teoreticky, ale to ji teď nezajímalo. Aška pokračovala.

„Matka byla člověk. Byla překrásná. Dokonce i podle vysokých měřítek elfů byla nádherná. Byla Adragonka, chytrá a statečná. Lilám se do ní zamiloval. Prohřešil se tak proti mnohým zákonům a zvykům svého lidu. Jeho počínání bylo o to horší, že je z královské rodiny. Rodina jej zavrhla. Po Lilyině smrti se Lilám vrátil ke svému lidu. Nakonec jej přijali zpět, ale již bez výsad člena královské rodiny. Než potkal moji matku, tvoji babičku, měl se stát králem. Místo něj teď lesnímu národu vládne jeho sestra Alivan.” Na chvíli se odmlčela. Úkosem se podívala na svoji dceru. Nad nosem se jí rýsovala hluboká zamyšlená vráska. Měla podezření, že to, co se chystá dceři říct, už děvče možná tuší, ale bylo načase, aby to bylo řečeno.

„Nejsem v tomto požehnaném lese vítána. Jsem živou připomínkou ostudy královského rodu. Pojmenuješ-li Lilama svým dědem, připomínáš tomuto lidu jeho prohřešek.”

„Proto mě tu nechtějí?” zeptala se najednou Elena. Ašce se ulevilo, že to nemusela říkat sama. Jen přikývla.

„Takže já jsem taky jen připomínka něčeho, co se nemělo stát?”

„Máš dar. Tak velký dar, tak velkou moc, že ani elfové je nemohou ignorovat. Ať chtějí nebo ne, jsi z jejich krve. Jejich krev a Dar dračí moci.”

„Takže mě tu nechtějí, ale nemají na vybranou?”

„Tak bych to nikdy neřekla,” zkonstatovala Aška poněkud zaraženě.

„Proč jsi mi to neřekla dřív?”

Aška doufala, že tato otázka nikdy nepřijde. Chvíli mlčela. Proč na tohle nebyla připravena? Elenino zaryté mlčení bylo mnohem výmluvnější než jakákoliv slova. Tu odpověď nehodlala matce odpustit.

„Některá tajemství mají zůstat tajemstvím.” Zase chvíle ticha.

„Změnilo by to něco, kdybys to věděla?”

„Byla bych připravená.” Téměř celý zbytek cesty proběhl mlčky.

„Otec to ví?” zeptala se najednou Elena, když stromy prořídly. Aška přikývla.

„S otcem před sebou nemáme tajemství.” Zdálo se, že to Elenu trochu uklidnilo. Denní světlo za hranicí lesa se rychle přibližovalo. Nezbývalo jim příliš času.

„Nechtěla jsem ti přidělávat starosti,” pokusila se najednou obhájit Aška.

„Hm.” Aška zastavila koně. Elena ji překvapeně následovala. Byly na kraji lesa. Nastal čas loučení. Aška sesedla, a když sesedla i její dcera, vzala ji do náručí.

„Pamatuj si, že jsi dcera Berberů, Adragonek a elfů. Není nic, za co by ses měla stydět, hrdější původ mít nemůžeš a nenech nikoho, aby tě přesvědčil o opaku.” Dcera ji pevně objala. Nechtěla se pustit.

Loučení bylo krátké.

Aška se vyhoupla do sedla. Rychle vyrazila. Její garda Eleně brzy zaclonila výhled na matčina vzdalující se záda. Elena skupinu dlouho sledovala. Tak dlouho, než se jí ztratila z očí vysoko na stezce vzhůru.

„Měli bychom se vrátit, má drahá,” ozval se za ní konečně Lilám. Když na něj obrátila smutný pohled své babičky, zaskočilo jej to, ale nedal na sobě nic znát. Věnovala mu jen ten jeden pohled a pak se podívala na stromy, které se jí tyčily nad hlavou.

Když je potomkem elfů, proč nemá špičaté uši? napadlo ji a v duchu si udělala uzel, aby se na to někdy zeptala. Teď na to ale nebyla vhodná chvíle.

„Matka našla stezku. Jak ji najdu?” zeptala se svého průvodce, aby odvedla myšlenky pryč od toho, že zůstala sama na neznámém místě s neznámými lidmi a matka ji opustila, aniž by se třeba jen otočila. Lilám se na ni usmál. Vzal koně za uzdu a vykročil pomalu do lesa. Elena s Michaelem jej následovali. Zvláštní. Ostatní elfové někam zmizeli, všichni, kromě velitele hlídky z předešlé noci, Nolana. Lilám Elenu a Michaela dovedl až ke stromům. Na jeden ukázal.

„Na tomto stromě je značka. Najdi ji.”

Elena s Michaelem se na sebe podívali. Lilám ustoupil o krok vzad, založil ruce na prsa a čekal.

Byl to mohutný strom.

„Musí to být z vnější strany, jinak by nebyla vidět,” zahuhlal Michael.

„Moc vidět asi nebude.”

„Jak taková značka může vypadat?” Elena tušila. Něco jí matka přeci říkala. Začala hledat, dokonce přejížděla malými prsty po kůře. Nic nenašla. A pak ji něco napadlo. Byla prcek. Bratři si ji kvůli tomu často dobírali. Elfové byli vysocí. Ale hlavně, k čemu by byla značka, která by nebyla hledajícímu dobře patrná z dostatečné vzdálenosti?

„Co tě napadlo?”

„Hledáme runu, nebude velká, v kůře, ale jako by byla její součástí. Asi s nějakým barvivem, které ve tmě trochu, ale jenom trochu, svítí.” Odmlčela se a začala pomalu ustupovat pozadu ke skalám.

„Myslím, že by to mělo být vidět trochu z dálky, jak jinak bys tu stezku našel? A asi by měla být vidět ze sedla koně.”

„To dává smysl.” Ustupovali tak dlouho, až se dostali téměř na půl cesty ke skalám. Elena se najednou zastavila. Přimhouřila oči, nakláněla hlavu nejdřív na jednu, pak na druhou stranu.

„Tam se něco leskne,” ukázala Michaelovi prstem. Pokusil se přijít na to, kam ukazuje. Musela uznat, že vědět, na kterém stromě má hledat, situaci trochu ulehčilo. Michael nic neviděl, tak mu začala popisovat, na kterém místě značku najde. Nakonec ji uviděl i on.

„No jasně!” zajásal a oba se pomalu vydali ke stromu. Oba se museli soustředit, aby symbol neztratili z očí. Elena zatím Michaelovi vysvětlovala systém značek. Tedy alespoň to málo, co jí o nich matka řekla.

„Takže hledám systém?”

„Tak nějak.” Koně, kteří se předtím tolik těšili z lesa ven, se teď znovu zdráhali vrátit do jeho podivného šera. Pomalu šli neznatelnou stezkou a hledali značky. Časem se to hledání stávalo čím dál snazší. Lilám je mlčky pozoroval. Elena se najednou zastavila. Nechala koně stát na stezce se spuštěnými otěžemi a začala obcházet jeden ze stromů. Chvíli bloumala porostem podél cestičky. Pak se vrátila na stezku.

„No jo, ale jak se zorientujeme v lese? Určitě nechodíte jen po stezkách,” zapřemýšlela Elena nahlas. Michael přikyvoval.

„To by mě taky zajímalo. Ten les je… divnej, jinej než ostatní. Není tu vidět slunce ani nebe, těžko říct, na kterou světovou stranu se člověk pohybuje.” Lilám přikývl. A tak začala jejich první lekce. Sešli ze stezky a začali se učit poznávat les.

Cesta do lesního města jim trvala téměř celý den. Každý z elfů přidal svou trošku do mlýna, když vysvětlovali oběma dětem, jak se v lese zorientovat, jak se neztratit i jak najít směr, pokud se člověk zamotá.

Elfové se učili poznávat les celý svůj život. A život elfů byl velmi, velmi dlouhý. Lilám sledoval svoji vnučku, jak se proplétá lesem. Byla téměř přesným obrazem své babičky, jen byla o mnoho let mladší. Díky své matce měla nečekaně mnoho znalostí, ale bude trvat velmi dlouho, než se naučí vše potřebné. A pak si najednou něco uvědomil. Les šuměl. Jako ostatně vždy, ale… Stromy vnímaly vše, co se v jejich okolí dělo. Tón lesa se změnil. Stromy komunikovaly. To děvčátko je zajímalo. Bylo to, jako by se za ní všechno živé otáčelo.

Elenu bolela hlava. Lesní vzduch voněl neuvěřitelně sladce. To ale nebylo všechno. Měla pocit, jako by jí někdo bušil kladivem do spánků. Někdo nebo něco neustále zkoušelo její obranu. Někdo nebo něco se neustále pokoušelo proniknout do jejího vědomí. Snažila se soustředit na to, co jí lidé kolem ní říkají, aby si z toho co nejvíce zapamatovala. Pokoušela se chránit svoje vědomí. Bylo to únavné.

Otevřela oči. Suk ve stropě byl pořád stejný. Spánky jí pulzovaly. Bolest hlavy byla čím dál horší. Zaregistrovala pohyb.

Otočila oči. S mísou s ovocem se něco dělo. Ráno bylo daleko, nemohla spát. To jablko se pohybovalo. Ne, celá mísa se pohybovala. Pomalu a jistě. Elena ve tmě opatrně otočila hlavu, aby lépe viděla. Je možné, že blázní? Mísa měla nožičky. Mrňavé hnědé nožičky. A ne jedny, hned několikerý Zavřela oči a pak je znovu otevřela. Nejen že nožičky nezmizely, ale mísa se evidentně přesunula až na kraj stolu.

„Hop, hop!”

„Nej, nej!”

„Hop, hop!”

„Nej, nej!” Mísa jako by se najednou nemohla rozhodnout. Chvíli cupitala na jednu stranu, chvíli na druhou. Pak se postupně doškobrtala na tu stranu stolu, u které stála židle. Znovu se ozvalo podivné, tiché: hop, hop. Mísa nadskočila, přistála trochu nakřivo na sedátku a zakolísala se.

„Jojoj! Jojoj!” zahuhlala mísa, zatímco se pokoušela nevysypat svůj obsah na podlahu. Konečně se ustálila a po dalším hop, hop se snesla na zem. Maličké nožky na chvíli zmizely, mísa cinkla o zem. Elena se pomalu posadila a spustila nohy na zem.

„Pst!” Mísa se znovu zvedla na několik párů hnědých nožiček a rozeběhla se ke dveřím. Elena se vypravila za ní. Ta se sesypala ze schodů a rozeběhla se přes prázdné prostranství ke stromům. Elena běžela dál. Mísa se pohybovala velmi rychle.

„Bugrid! Hop, hop, hop!” začala mísa pokřikovat a ještě zrychlila. Získávala náskok. Elena po prchající a již zcela zřetelně nadávající míse skočila. Zachytila ji konečky prstů a zvrhla na zem. Ovoce se rozkutálelo.

„Bugrid!” ozvalo se. Před obličejem se jí mihla mrňavá postavička. Zatímco se pomocí jedné ruky a nohou pokusila rychle vstát, druhou rukou chňapla po postavičce. Něco zachytila. Zvedla ruku, aby se podívala, co drží. Byl to mužíček. Rozhodně malý mužíček. Než si ho ale stihla prohlédnout, mužík se jí zakousl do prstu. Vyjekla a pustila ho. Než se nadála, pidimužík zmizel někde v porostu.

„Bugrid!” ulevila si polohlasně s pokousaným prstem v ústech. Nevěděla sice, co to znamená, ale nějak to znělo na místě. Rozhlédla se kolem sebe.

„Do háje!” uklouzlo jí. Když běžela za mísou, nezdržovala se okouněním. Nevěděla, kde je. A byla tma. „Do háje!” A bolela ji hlava. „Do háje!”

„Problémy?” Lekla se, až nadskočila. Chvíli jí trvalo, než se zorientovala, odkud hlas přichází. Bylo to z její hlavy. Ten hlas ale znala.

„Charlik?” Někde v dálce drak pokýval hlavou. Elena raději nepřemýšlela nad tím, jak to vlastně ví. Otázky ji napadaly jedna za druhou, ale všechny jí najednou připadaly nesmyslné, tak je postupně zavrhovala.

„Kde jsi?” zeptala se nakonec.

„Já vím, kde jsem, ale víš to i ty?” Elena se rozhlédla. Kdyby ji alespoň nebolela hlava. Pokrčila rameny.

„Nesledovala jsem les.” Byla to hloupost! Ach jo! A navíc ten drak. Když se jen tak zjevil v její hlavě, znervózňovalo ji to. Když ho měla před sebou, tak ji to neznepokojovalo, ale takhle si připadala jako blázen. Kdo by si povídal jen tak sám se sebou, nebo dokonce hůř: s tmou?

„Neměla by ses jen tak potulovat po lese. Sama, v noci.”

„Hlavně bych měla koukat, kam běžím.” Zdálo se jí to, nebo kdesi vysoko nad sebou zaslechla tichý úder obřích křídel? Zvedla oči. Nad lesem se mihl stín.

„Tady jsi. Ahoj.”

„Ahoj, Maličká.”

„Ty mě hlídáš?” Neodpověděl. Jen tiše zakroužil nad místem, kde stála. Pokrčila si jen tak rameny.

„Co to bylo?”

„Co myslíš?”

„Ta mísa utíkala. Měla mrňavé nožičky. A ne jedny. Vypadalo to jako malinkatí mužíčci. A jeden mě kousl do prstu.”

„Proto jsi v lese?” Teď jí to připadalo jako hloupý nápad. No nic. Kdyby bylo světlo, co by hledala? Našla by si cestu podle stromů. Teď na to bylo jen méně světla. Začala si stromy prohlížet a pokoušela se nemyslet na to, že má pocit, že jí to stromy vracejí.

Bolela ji hlava. Někde opodál zašustilo listí, jak se Charlik pomalu snesl k zemi. Konečně začala mít pocit, že tuší směr, kterým se má vydat. V temném lese za ní se něco pohybovalo. Otočila se. Ze stínů se vyloupl drak. Obrovský ještěr se propletl mezi stromy. Měsíční svit se odrážel na jeho šupinách. Viděla, jak se zaleskly tesáky Ve stínech vypadal ještě větší a hrozivější než za bílého dne. Počkala, až se jí trochu uklidní tep. Přeci jen byla tma a les byl plný neznámých zvuků. Ne že by byla vyloženě vyděšená, ale trochu strach měla.

„Myslím, že tamtudy,” zeptala se konstatováním. Charlik pokýval hlavou.

„Doprovodíš mě?” vydal se za ní krok za krokem, pomalou línou chůzí. Proplétal se mezi stromy. Nebo mu stromy uhýbaly z cesty? Nebyla si zcela jistá. Na klidu jí to nepřidalo.

Dalo se říci, že kráčeli bok po boku. „Tak co to bylo?” zeptala se znovu. Sebrala mísu a ty kusy ovoce, co našla, a vydala se k vesnici.

„Nevím, co to bylo, ale povídá se, že v lese žijí Pidimužíci. Už léta je nikdo neviděl.”

„To draky v našich krajích taky ne.”

„Proč nespíš?”

„Vzbudila mě pochodující mísa.”

„Měla bys být opatrná.”*

„Vždyť jsem.”

„Proto jsi v noci sama v lese?”

„Nejsem tu sama, jsi tu ty. A ti malí kousaví pidilidi.”

Ocitli se na okraji lesa. Elena se zastavila.

„No tak. Měla bys jít spát.”

„Hm.” Otočila se k němu a téměř bezmyšlenkovitě jej začala hladit po čumáku. Charlik přimhouřil oči. Bylo to příjemné. Nakonec usoudila, že má pravdu, že by měla jít spát. Naposledy ho pohladila, poděkovala a popřála mu dobrou noc.

Kapitola 3.

LES MÁ SVOJI HLAVU

Michael zahlédl koutkem oka, jak Elena dostala zásah do ramene a spadla na zem. Na chvíli Óronovi nevěnoval pozornost a sám byl zasažen. Nechal Órona stát a rozeběhl se k Eleně. Začala se zvedat velmi pomalu. Vlastně se jen posadila. Failon, který ji učil bojovat, se nad ní skláněl.

„Cos jí udělal?” štěkl na něj Michael. Failon se na něj ani neotočil.

„Eli.” Upřela na něj unavené oči. Vypadala nepřítomně.

„Mám toho dost!” zahuhlala a začala se těžce škrábat na nohy.

„Prosím?” podivil se Failon. Michael pozvedl obočí.

„Eli?” Nevěnovala jim pozornost. Ani jednomu. Postavila se, zavrávorala a přes protesty všech přítomných vykročila k lesu. Potácela se. Óron ji chvíli pozoroval, pak se otočil na patě a zmizel. Michael vyrazil za Elenou. I když vrávorala a její chůze byla vše, jen ne přímočará, chvíli mu trvalo, než ji dohonil.

Hlava jí třeštila tak, že měla pocit, že jí pukne. Zkusila už všechno. Nepomáhalo to. Nic nepomáhalo.

„Mám toho dost! Vrtejte se do hlavy někomu jinýmu!” mumlala si. Michael ji dohonil, chytil ji za ruku a otočil k sobě. Pokusila se na něj zaostřit, ale očima jej jen přeletěla. Vytrhla se mu a pospíchala dál ke stromům.

Kraj lesa jí nestačil. Míjela jeden strom za druhým. A pak se zastavila. Tak najednou, že do ní Michael málem narazil. Spánky jí pulzovaly.

„Tak dost!” vykřikla a její hlas se několikanásobně vrátil podivnou ozvěnou. Stromy zašuměly. Michael měl najednou pocit, že všechno kolem něj podivně ztichlo.

„Říkám dost!” zakřičela znovu. Ta ozvěna byla divná. Zdálo se mu to, nebo se ochladilo? Eleně při výdechu začal od úst stoupat obláček sražené páry. Michael udělal krok zpět.

„Kdo jsi?” Michael udělal další krok zpět. A ještě jeden a další. Netušil proč, ale ustupoval, jak jen mu nohy a nerovný terén dovolovaly. Nespouštěl z ní oči.

„Co se děje?” štěkl na něj někdo. Nadskočil. Vedle něj stála královna Alivan. Zalapal po dechu. Kde se tam ksakru vzala?

„Netuším. Ale poslední dobou ji bolí hlava a je strašně unavená. A trochu mimo,” zahuhlal.

„Kdo jsi?” zakřičela Elena znovu. Žádná odpověď. Hlava jí nepřestávala třeštit.

„Mám toho dost!” hulákala do stromů a už ani nedoufala, že to bude něco platné. Obláček páry stoupající z jejích rtů byl čím dál bělejší. Kromě jejího hlasu, který jí vracela ozvěna, a hučení v hlavě bylo ticho. Absolutní ticho. Nebyl slyšet jediný ptáček, nikde se nic nehýbalo, dokonce i listí přestalo šumět. Les čekal. Co tady vlastně dělá? Jak se sem dostala? A pak ji něco napadlo.

„Kdo jsi?” zašeptala a hlas se jí vrátil stejnou ozvěnou jako předtím.

„Tak dost!” zašeptala a les jejím hlasem zaduněl: Kdo jsi! A to byla chyba. Eleniny oči se změnily. Zorničky se jí protáhly barva přešla z temně hnědé do zelenomodré.

„Chceš boj, máš ho mít!” zaburácel lesem hlas, který vycházel z Eleniných úst, ale jako by nebyl její.

Zatímco se Elena soustředila na sílu, která se pokoušela proniknout její mentální obranou, kolem ní se začaly dít věci. Vzduch kolem ní se zachvěl. Pak znovu. Pokoušela se rozšířit to, čemu říkala svůj mentální štít. Zároveň pátrala po tom, kdo se jí vytrvale dobýval do hlavy. Později, když se jí na to Michael zeptal, řekla mu, že se pokusila udělat kolem sebe ochrannou bublinu, ve které by se ponořila do toho druhého vědomí.

Vzduch kolem ní explodoval, zatímco vše ostatní implodovalo. Od celého povrchu jejího těla se rozeběhla tlaková vlna. Její síla odmrštila Michaela proti stromu a nedůstojně porazila královnu. Země pod jejich nohama se zavlnila. Během okamžiku byla Elena obklopena lesem. Tráva, ve které stála, jí najednou sahala až po ramena, všude kolem jejích nohou se hemžily a plazily kořeny, větve stromů se k ní natáhly. Všechno jako by se pokoušelo dostat přímo k ní. Nemohly se jí ale dotknout, jako by jim v tom cosi bránilo. Les začal šumět. Ozvalo se ptačí zaštěbetání, v listí zašustil mravenec, kdesi zavyl vlk. Tiché lesní zvuky byly hlasitější a hlasitější, až se změnily v ohlušující hlomoz. Elena stála s rukama rozpaženýma dlaněmi k zemi, prsty roztaženými, bradou přitisknutou na prsa. Všudypřítomný lehký vánek se rozběhl celým lesem k Eleně. Narážel na hradbu, kterou kolem sebe vybudovala, a měnil se ve zběsilý vír, který trhal trávu, větve i listí ze stromů, zvedal královně sukně, cuchal všem vlasy.

Obrnila své vědomí, ukrytá za neprostupnou zeď, zapátrala. A narazila na les. Najednou byla obklopena miliony, triliony miniaturních hlásků, které na ni křičely, šustily, vrzaly, vrčely, pískaly, syčely… Všechno se to na ni valilo, najednou byla obklopena všemi součástmi lesa. Potlačila nutkání zapustit kořeny, protáhnout si větve a obrůst mechem.

„Kdo jsi?” pomyslela si a ta myšlenka se ztratila jakoby ve vzduchoprázdnu. Hlomoz kolem ní se změnil, jako by rezonoval hlasem, který polkl.

„Co po mně chceš?” Tu otázku znovu něco pohltilo.

„Kdo jsi? Co po mně chceš?” Byl to hlas, nebo jen ozvěna? Znělo to jako ozvěna, ale její hlas to nebyl.

„Bolí mě z tebe hlava. Je to moje hlava!” Narůstal v ní vztek. Pokoušela se nepustit z uzdy krev, která jí vřela v žilách.

„Kdo jsi? Co po mně chceš?” Byl to hlas.

„Jsem Elena, dcera Berberů.”

„Co po mně chceš?”

„Nic nechci, nevím, kdo jsi!” Vír kolem ní se najednou změnil. Ať to předtím mluvil kdokoliv, teď přemýšlel. Elena čekala. Pak se před jejíma očima začaly tvořit obrazce. Sledovala, jak se pomalu objevují a zase mizí.

„Ty jsi les?” došlo jí konečně. Váhavé ticho. Něco bylo špatně.

„Vy jste les?” pokusila se opravit. Po dlouhém úseku hlučné varianty ticha začalo Eleniným okolím vibrovat: „LesLesLesLesLesLesLesLes…”

Vír kolem Eleny se rozšířil natolik, že dosáhl až k vesnici, zporážel nádoby, lámal květiny, bral s sebou vše, co mu přišlo do cesty. Elfové zmateně pobíhali kolem s šaty pleskajícími kolem nohou, vlasy divoce vlajícími. Pokoušeli se něčeho zachytit, aby je to neodneslo.

Les? Les nemůže mít vědomí! Takhle to nepůjde! Velmi opatrně, malinko, kousek po kousku začala rozostřovat své soustředění na to druhé vědomí. Kolem ní se začaly objevovat tvary. Mlha, která ji obklopovala, najednou získala jasné, téměř ostré obrysy. Stála uprostřed lesa. Ne, nestála, trčela ze země od kolen výš. V ústech ucítila hlínu. Les se ji pokoušel pohltit. Najednou to začalo dávat smysl. Tady slova nepomohou. Svět kolem ní vířil obrazy. Les byl zvědavý. Uzavřené Elenino vědomí se mu nelíbilo. Zkoumal, šťouchal a dloubal. Pokoušel se zjistit, co je to podivné stvoření zač. Bylo to cítit ohněm. Les se bál.

Když nad tím Elena později přemýšlela, vlastně by se to dalo nazvat hovorem. Kdyby ten mišmaš obrazů, pocitů, listí, kůry, peří, chlupů a jiných organicko-nereálných střepů měla něčím nazvat, asi by řekla, že to byl rozhovor. Pomineme, že to celé přeložit nešlo, ale překlad by zněl asi takto: Elena byla divný cizí element, který se ocitl v lese a netušil, co se děje. A byla cítit ohněm. Měla ho v sobě. A les se ohně bál. Tomu strachu napomáhalo i to, že se to divné ohnivé cosi bránilo pokusům zjistit, co je zač. Čím víc se les snažil, tím víc Elenu bolela hlava a tím víc se bránila poznání. Tím víc se les bál. Trvalo dlouho, než si to ti dva vysvětlili. Tedy pokud hodláme uznat, že miliony, biliony částeček tvoří organizovaný chaos, a tudíž jeden celek.

A oni si to vysvětlili. K oboustranné spokojenosti. Elenu přestala bolet hlava. Vzduch kolem ní explodoval, celý zbytek světa implodoval.

Vítr ustal. Najednou bylo ticho. Ne, nebylo ticho. Les si jen tak tiše šuměl. Po zuřivém vzdušném víru zbylo jen několik rozbitých nádob a zporážených židlí. Elfové se zmateně sbírali ze země.

Elena stála uprostřed trávou zarostlého kráteru a mírně se potácela. Opatrně, aby neztratila balanc, spustila ruce k tělu. Zvedla hlavu. Opravdu by ocenila, kdyby přestala mít pocit, že zapouští kořeny.

„Au!” Kotník jí vybuchl bolestí. U kotníku měla hnědého pidimužíka. Poskakoval, nadával a usilovně ji kopal do kotníku. Byla by přísahala, že má okované boty. Sehnula se, chytila ho za límec a zvedla si ho do výše očí. To neměla dělat.

„Hej! Bugrid! Baba!” vřískl pidimužík a rozmáchl se. Nakopl ji okovanou botou přímo do nosu tak, že se jí zatmělo před očima. Vyjekla bolestí a pustila ho. Běžel, ještě než dopadl na zem. Ozvalo se tiché hůš a pidimužík byl ten tam.

„Co to bylo?” zeptala se nechápavě.

„To je něco, na co bych se měla ptát spíše já,” odvětila královna s hrdě vzpřímenými zády a mírně rozvrkočeným účesem.

„Byl to mrňavej hnědej chlapík s holou hlavou a okovanýma botama,” trvala na svém Elena, která se stále ještě kymácela jako strom ve větru. Královna na ni zírala neskutečně přísným pohledem. Elena na ni zaostřila. Pořád ještě zapouštěla kořeny a listí jí šustilo ve větru. A její oči nebyly zcela lidské. Na královnu z výšky téměř devítiletého děvčátka koukal velmi zmatený a poměrně naštvaný drak. Až po kolena byl zarostlý trávou. Les okolo ní předstíral, že se vůbec nic nestalo.

„Žádám vysvětlení!”

„Jsem po kolena zarostlá trávou,” zamumlala Elena a znovu se pokusila na královnu zaostřit. Což byla zásadní chyba. Svět se s ní zatočil. Oči se jí otočily v sloup. Skácela se rovná jako prkno přímo královně k nohám. Kdyby les uměl mluvit, zašeptal by: ups!

Když se Elena ráno probudila, hlava ji už nebolela.

„No sláva! Už jsem se bál.”

„I tobě dobré ráno.”

„Jsi v maléru!” oznámil jí. Sedla si na posteli a pokusila se srovnat si věci v hlavě. Nepomohlo to.

„Proč? Protože mě nakop malej plešatej pidimužík v okovanejch botách?” Michael na ni chvíli nechápavě zíral. Ona mu ten pohled stejně nechápavě vracela.

„Protože jsi vyhodila les do povětří. Proč mluvíš jako já?” zkonstatoval nakonec. Elena pozvedla obočí. Vstala a přešla k oknu. Venku všechno vypadalo jako vždy.

„Děláš si srandu?” A tak jí Michael začal líčit, co všechno se kolem ní dělo. Poslouchala, zatímco se pokoušela sníst vše, co jí přišlo pod ruku. Měla pocit, že nejedla alespoň týden.

„Jak si můžeš nevšimnout, že kolem tebe zuří šílená bouře?” Pokrčila rameny. A pak mu vylíčila, co se dělo podle ní. A do toho vstoupil Óron. Michael zamumlal něco na téma: ten chlap se nacpe snad všude.

„Královna tě očekává,” bylo jí sděleno. Rozhodla se dokousat to, co měla zrovna v ústech. Pak vyhnala oba příslušníky mužského pokolení ze svých komnat. Rychle se umyla a oblékla. Potřebovala čas na to, aby si utřídila myšlenky. Aspoň že už ji nebolela hlava. Byla to úleva. Ušklíbla se na svůj odraz v zrcadle. Vlastně to byl rekord. Trvalo jí celé dva týdny, než se dostala do maléru.

Vstoupila do místnosti. Královna ji opravdu očekávala. A rozhodně nevypadala na hodnou pratetičku. Michael se postavil na dosah ruky za Elenu. Sledoval, jak se Elena uklání a zdraví královnu dle předepsaného protokolu. Královna ji sledovala s neutrálním výrazem, zakrývajícím netrpělivost. Elena založila ruce za zády, zvedla bradu a narovnala se. Stála s nohama mírně rozkročenýma, na tváři výraz stejně neutrální jako královna. Obě ženy se vzájemně pozorovaly. Obě odhadovaly možnosti a úmysly té druhé.

„Žádám vysvětlení,” prolomila dlouhé ticho královna. Elena ji chvíli dál pozorovala. Mnohem radši by byla, kdyby to celé vysvětlil někdo jí. Mlčela. Matka ji vždy nabádala, aby nikdy neříkala víc, než je nezbytně nutné. Zdálo se jí to, nebo královna zuřila?

„Můj národ ti poskytl přístřeší a nabídl ti své znalosti a um. Oplácíš nám tím, že jsi nás všechny ohrozila, a já žádám vysvětlení,” promluvila znovu královna hlasem tak ledovým, že bylo překvapivé, že voda v nádobě stojící na stolku nezamrzla.

„Sama si nejsem jista, co přesně se stalo, tvoje výsosti,” začala Elena opatrně.

„Pokusila ses vyhodit les do povětří a nás všechny s ním!” zasyčela Alivan.

„Se vší úctou, výsosti, pochybuji, že jsem to byla já.” Královna se postavila.

„Kdo tedy?” Chtěla odpovědět, že les, ale samotné jí to přišlo hloupé. Kolik toho královna ve skutečnosti ví? Bude to muset nějak vysvětlit. Zhluboka se nadechla.

„Ode dne, kdy jsem přišla do tohoto lesa, se mi někdo, nebo něco, pokoušelo vniknout do vědomí. Bolela mě z toho hlava. Tak jsem se rozhodla, že toho mám dost. A pokusila jsem se zjistit, kdo to je.”

„A proto ses pokoušela vyhodit les do povětří?”

„O to jsem se rozhodně nepokoušela! Chtěla jsem jen zjistit, kdo a proč se mě snaží připravit o rozum.”

„A přišla jsi na to?” Tentokrát byla královnina jízlivost téměř hmatatelná. Eleně nevěřila ani v nejmenším.

„Myslím, že ano. Byl to les. Myslím, že to, co se kolem mě dělo, byla síla lesa, ne moje.”

Královna na ni tiše zírala. Michael zíral na královnu. Královna zuřila. Viditelně.

„Opravdu věříte, že bych něco takového dokázala?” Na chvíli se odmlčela a pak zamumlala: „Navíc, být to já, tak tu není tak uklizeno. Kdo jiný než les by si dal takovou práci, aby to po tom pozdvižení vypadalo, jako by se nic nestalo?” Tenhle hovor jí začínal připadat opravdu nesmyslný. Když nad tím tak přemýšlela, znělo to opravdu hloupě. Ale bylo to tak.

„Ráda bych tomu porozuměla. Les se ti pokoušel dostat do vědomí.”

„Ano.”

„A proč by to dělal?”

„Nelíbila jsem se mu. Jsem cítit ohněm.” A najednou bylo ticho. Královna zaryla do Eleny ledový pohled. Děvčátko tam stálo a zjevně bylo přesvědčeno o své pravdě. V tom, co se jí Elena pokoušela namluvit, bylo cosi znepokojivého.

„Jak to vědomí vypadalo?”

„Cože?”

„Mluvíš o vědomí lesa. Jak vypadalo?” Elena se zamračila. Chvíli tam tiše stála a přemýšlela.

„Je něco jako kolektivní vědomí?” zeptala se. Odpovědi se jí nedostalo. Alivan čekala.

„Neumím to popsat, je to jiné než kterékoliv jiné vědomí, co znám. Je to jako mozaika. Velké množství střípků, malinkatých kousků, které dohromady dávají celek.” Znovu ticho. Královna nereagovala. Jen svou praneteř zamyšleně pozorovala.

„Bylo to, jako by všechno, co žije v lese, myslelo najednou. Stromy, rostliny, zvířata, brouci, dokonce i hlína.” Pak se zarazila. To ticho bylo denervující. Nechtěla by královna začít křičet? Rozčilovat se? Cokoliv, jen aby nemlčela! Eleně se to mlčení nelíbilo. Byla to taktika, kterou na ni často zkoušeli otec i matka, ale tohle mlčení bylo jiné. Absolutně nedokázala poznat, co si královna myslí. Sama se odmlčela. Michael, stojící za ní, nervózně přešlápl.

Ticho se prodlužovalo. Alivan se znovu posadila. Elena stála proti ní a pokoušela se neošívat. Plynuly sekundy a minuty. Když nad tím Michael později přemýšlel, musel uznat, že to z Eleniny strany byl opravdu výkon.

„Kdo ti řekl o vědomí lesa?” prolomila to ticho konečně Alivan.

„Nikdo.”

„Víš, jak velký je tento les?”

„Obrovský?”

„Tak nějak. Pokud je vědomí lesa takové, jak jej líčíš, i ono by muselo být obrovské.” Elena přikývla.

„Chceš, abych uvěřila, že jsi odolávala takové síle?” Elena se na ni zamračila.

„Vy víte, že les má vědomí,” zkonstatovala.

„Ano.”

„Tak proč se ho nezeptáte?”

„Prosím?”

„Proč se lesa nezeptáte?” Zase bylo chvíli ticho. A Elenu to přestalo bavit.

„Já nevím, co se stalo. Já jen vím, že mě strašně bolela hlava. Měla jsem pocit, že mi pukne. To vědomí bylo jiné než cokoliv, co znám. Tak jsem okolo sebe udělala obrannou bublinu a pokusila se zjistit, kdo to je. Les se pokoušel zjistit, kdo jsem já. Tak jsme si to vysvětlili, konec hlášení.”

„Lze jen těžko uvěřit, že by osmileté děvčátko odolalo síle lesa,” zkonstatovala Alivan ledově a Elena jen pokrčila rameny.

„Proto je pravděpodobnější, že jsem zvládla způsobit obrovskou větrnou bouři, která na lese nezanechala sebemenší stopy?” zeptala se najednou a Michael se prudce nadechl. Byla drzá! Velmi drzá. Nedokázala skrýt tu jízlivost ve svém hlase. Královna to kupodivu přešla. Přemýšlela. Na tomto argumentu skutečně něco bylo.

A znovu to dlouhé ticho. Les naslouchal. Královna se pokoušela naslouchat lesu.

„Toť vše,” propustila ji královna najednou. Elena pozdvihla obočí. Cože? Jen tak? Obviní mě, že lžu, a pak mě odmávne jako mouchu? hnalo se Eleně hlavou. Ani se nepohnula. Michael jí položil ruku na rameno. Elena potlačila nutkání vybuchnout. Ha! Prateta! Otočila se na podpatku a vyšla z místnosti. Venku na ni čekal Failon. Ještě toho trochu!

Alivan seděla dlouho mlčky.

„TO BYLO ZAJÍMAVÉ.”

„Co si o tom myslíš?”

„MLUVILA PRAVDU.”

„To není možné.”

„SAMA JSI TO VIDĚLA.”

„Nejsem si jista, co jsem viděla.” Neodpověděl. Nechal ji přemýšlet.

„Jak by mohla komunikovat s lesem? Nikdo, ani elfové neumí, co ona popisovala.”

„VY SLEDUJETE STROMY, ROSTLINY A ZVÍŘATA. I K VÁM LES PROMLOUVÁ, PROČ BY NEPROMLOUVAL K NÍ?”

„Je to malé dítě. I na lidský národ je to pouhé malé dítě. Pukla by jí hlava.”

„NENÍ POUHÝM ČLOVĚKEM. MÁ V SOBĚ KREV MÉHO I TVÉHO NÁRODA.”

„Znamenalo by to, že její moc je mnohem větší, než jsme očekávali.”

„POUZE MÁ ASPEKTY, KTERÉ JSME NEOČEKÁVALI. ONA LES CÍTÍ. VNÍMÁ JEJ, JAKO VNÍMÁ OSTATNÍ TVORY.” Nyní byla na řadě Alivan, aby mlčela. Vnímat a rozumět byly dvě odlišné věci.

„PROTO JSEM TĚ POŽÁDAL, ABY JI ELFOVÉ UČILI, PROTO JSEM DOVOLIL, ABY SE UČILA I OD DRAKŮ”

„Je nebezpečná.”

„NE, POKUD JI BUDEME UČIT.” Ašrak začínal být netrpělivý. Hovor se začínal stáčet k jednáním, která byla již dávno minulá. Toto bylo již dávno prodiskutováno, vyřešeno.

„Jsi tedy přesvědčen, že mluví pravdu.”

„ANO.”

„Musíme být velmi opatrní.”

„BEZ POCHYB

„A ten chlapec?“

„POTŘEBUJE OCHRÁNCE.”

Pochybovat o úsudku draků bylo… nezdvořilé. A hlavně velmi nebezpečné. Ašrak byl obzvlášť nevypočitatelný.

I přesto v Alivan zvítězila královská pýcha.

„Proč jsi to udělal?” Ašrak mlčel. Nepochybovala, že ví, nač se jej ptá.

„POCHYBUJEŠ O MÉM ÚSUDKU?” Alivan neodpověděla. Neodvažovala se prozradit své myšlenky, aby krále draků neurazila.

„TVÁ POCHYBNOST JE NA MÍSTĚ. TÁŽEŠ-LI SE, PROČ JSEM JÍ DAL SÍLU, KTEROU MÁ, OBÁVÁM SE, ZE NEMOHU ODPOVĚDĚT.” Po krátké odmlce pokračoval: „MOHU V LIDECH PROBUDIT POUZE MOC, KTERÁ NICH DŘÍMÁ. PŘIZNÁVÁM, BYL JSEM ZVĚDAVÝ. BYLA-LI TO CHYBA, UKÁŽE POUZE ČAS. MOU OMLUVU NEČEKEJ.”

„Ani ji nežádám,” pospíšila si Alivan. „Musíme se postarat, aby…”

„NEPOKOUŠEJ SE JI OVLÁDNOUT!” Kdyby stál Ašrak v tu chvíli před ní, ustoupila by o krok. Tím rozhovor skončil. Ve skalách nad lesem švihl Ašrak rozčileně ocasem.

Failon Eleně v mnohém připomínal Árona. Na elfa byl relativně statný. Lesem se pohyboval, jako by mu patřil. Ne, pohyboval se, jako by byl jeho součástí. Byl neskutečně lehkonohý. Elena měla časem zjistit, že má tendenci se zjevovat a znovu mizet. Ohlédli jste se a on tam najednou stál. A pak tam najednou nebyl. Mluvil velmi tichým, melodickým hlasem. Vlasy měl dlouhé až po pás, stříbřité. Nosil je rozpuštěné, jen prameny ze skrání měl staženy dozadu, sepnuté tenkým stříbrným kroužkem.

Elena jej následovala. Failon byl její učitel. Za poslední týden s ním trávila téměř celé dny. Odvedl ji ke své chatrči. Byl to velmi úhledný domek. Malý a upravený. Celý jeho povrch byl pokryt stříbřitou kůrou. Byl obklopený bylinkami. Když domek poprvé uviděla, překvapilo ji, že tak upravené stavení má tak neupravenou zahrádku. Vlastně ani neměl zahrádku, stál uprostřed lesa a jeho okolí bylo doslova zarostlé. Až po důkladném zkoumání Elena zjistila, že ten chaos má jakýsi řád. Všechno byly bylinky, léčivé i jedovaté, každý keř byl k něčemu dobrý.

Celou cestu šel mlčky. Chvílemi musela popoběhnout, aby mu stačila. Michael pospíchal za ní. Když došli k chatrči, pokynul jí na dřevěné sedátko a zmizel vevnitř. Elena se poslušně posadila. Michael se sesul na sedátko vedle ní. Jen se po sobě podívali. Michael se ušklíbl. Failon se vynořil z chatrče a oběma dětem vložil do rukou kouřící misky. Posadil se proti nim.

„Poslouchám,” řekl potichu. Už to dělal zas. Nemohl se alespoň někdy jednoduše zeptat na to, co chtěl vědět? Proč musela vždycky nejdřív uhodnout, na co se to vlastně ptá? Ochutnala horkou směs. Byly tam kořínky, hromada kořínků, trochu masa a nějaká zelenina? Bylo to výtečné. Jako ostatně vše, co Failon uvařil, i když to všechno zásadně vypadalo jako nevzhledný mišmaš a občas si říkala, že snad raději ani nechce vědět, co to v tom plave.

Po několika soustech začala Elena pomalu vyprávět, co se podle ní stalo. Seděl s rukama založenýma na prsou a naslouchal. Ani jedinkrát ji nepřerušil. Ani jedinkrát se na nic nezeptal, ne, že by se někdy na něco zeptal. Podařilo se jí to celé vysvětlit mnohem lépe, než když měla audienci u Alivan. Když domluvila, Failon se otočil na Michaela.

„Co?” zatvářil se Michael nechápavě. Pusu měl plnou gumba. Ty Failonovy hádanky nesnášel. Failon čekal.

„Co?” Michaelovi to sice začalo pomalu docházet, ale nehodlal to Failonovi usnadňovat. Seděl a žvýkal. Dojedl celou misku, než mu došly nervy. Pak začal pomalu vyprávět i on, i když mu to přišlo poněkud zbytečné.

„Myslím, že jsme si nerozuměli.” Mluvil ještě tišeji než obvykle. Elena s Michaelem se po sobě podívali.

„Jsem zklamán. Očekával bych větší důvěru v mou osobu.

Jsem váš učitel. Bylo by záhodno, abych byl v budoucnosti informován o všem, co se kolem vás děje. Včetně podivných bolestí hlavy. Aby příště nedošlo k nedorozuměním podobného rázu, upozorňuji vás, že podobná nedůvěra v mou osobu nebude již příště tolerována. Považuji vaše chování za neuctivé.” Elena otáčela miskou v dlaních. Michael seděl jako zmoklá slepice, oči zaryté do země. Oba se ošívali.

„Omlouvám se, nevěděla jsem, co se děje.”

„O důvod víc, abys mi to řekla. Mám-li vás učit, musíte mi věřit.”

„Vlastně mě napadlo, že je to nějaká zkouška,” zahuhlala Elena. Failon se na ni upřeně zadíval. Cítila, jak jí začínají rudnout uši. Nesnášela, když v ní někdo vzbuzoval pocit viny A Failon v tom byl opravdu dobrý.

„Abych pravdu řekl, jsem ohromen. Není mnoho jedinců, kteří jsou schopni komunikovat s vědomím tohoto lesa. Nevím o nikom z lidí, kdo by něco takového dokázal.” Elenu napadlo, že to možná bude tím, že není čistokrevný člověk. Tak moment, to byla pochvala? Failon pochvalami neplýtval, trochu ji to zaskočilo. To ale nebyl důvod, proč myšlenku nevyslovila nahlas. Nadnášet otázku jejího původu by zřejmě nebylo vhodné. Obzvláště ne dnes. Malérů a trapných otázek bylo na jeden den až až.

„Zároveň bych rád upozornil, že jsi měla obrovské štěstí. Pokud by se ti tvůj pokus nezdařil, mohla jsi skončit šílená.

V tom lepším případě. Pokoušet se o něco podobného bylo velmi, velmi nerozumné.” A bylo po pochvale.

„Věděla jsem, co dělám.”

„Skutečně?”

„No, možná jsem to spíš cítila. Věděla jsem, že je to něco obrovského. Věděla jsem, že to nesmím pustit do své hlavy, tak jsem…” Trochu bezmocně zagestikulovala. Některé věci se špatně vyjadřovaly slovy. Obzvlášť když měla stále chvílemi pocit, že jí roste listí a po kořenech jí přebíhají mravenci.

„…udělala úplný opak. To vědomí jsem vyhledala a vstoupila do něj.” Byla by ráda, kdyby to dokázala vysvětlit lépe, ale nějak jí to nešlo. Možná to bylo proto, že stále zápasila s nuancemi jazyka elfů.

Failon ji pozoroval.

„Jaké to bylo?”

„Ulevilo se mi, přestala mě bolet hlava.” Failon čekal a čekal. Že by chtěl slyšet něco jiného? Stále čekal.

„Er…” vypadlo z ní po nějaké chvíli.

„Měla jsem pocit, že mi narostly větve a listí a že mi dřevem proudí míza?” dodala poněkud nejistě. Failon pokýval hlavou.

„Jenom to?”

„Může si člověk připadat zároveň jako strom, tráva, mravenec i hovnivál, to všechno najednou?”

„Pokoušela ses někdy naslouchat mravenci?”

„Hm. Mravenec je součástí společenstva, když nasloucháš jednomu, je to jako naslouchat všem.”

„Budiž to odpovědí na tvoji otázku.” Věci by byly mnohem jednodušší, kdyby Failon alespoň občas odpověděl na nějaký dotaz přímo.

„Říkalas, že ses lesu nelíbila, protože jsi cítit ohněm. Tomu nerozumím. A není mi jasné, jak jsi mu to vysvětlila.” Elena si začala pohrávat s řetízkem na krku. Failon ji pozoroval. Byla neposedná. Nikdy nevydržela dlouho sedět, aniž by si začala s něčím hrát. Měla neustálou potřebu zaměstnávat ruce.

„No… les nakonec usoudil, že jsem divný druh draka,” zamumlala Elena. Už jí zase začínaly rudnout uši. Michael se rozesmál.

„Tak to se povedlo!”

„Měli jsme trochu problémy s komunikací. Les… no… nemluví. Komunikuje tak nějak v obrazech, nebo pocitech, já nevím, bylo to… složitý.” Michael se na ní zazubil.

„To dává mluvení s kytičkama úplně novej význam.” Zakřenila se na něj.

„Jsi cítit ohněm? Pouze to?” otázal se Failon. Žertování obou dětí naprosto ignoroval. Elena pokrčila rameny.

„Ale já nemůžu být cítit ohněm!” zaprotestovala.

„Páni nebes jsou přesvědčeni, že jsi z jejich krve. Soudím tedy, že tuto část tebe les cítí. Oheň je ti velmi blízký, neníliž pravda?” Elena přikývla, ale příliš smyslu jí to nedávalo. Failon se znovu ponořil do vyčkávavého ticha. Po několika minutách si Elena uvědomila, že mu asi neodpověděla na část jeho otázky. Failon nikdy nepokládal otázku dvakrát, tedy pokud ji vůbec položil a nečekal, že na ni přijdete sami.

„Er…” začala, ale zarazila se, nevěděla, co má říct. Povzdechla si. Iritovalo ji, že často odpovídá a není si vlastně jista na co. Rozptylovalo ji to. Bylo pak těžké se na něco soustředit.

„Asi jsem to poštbuchla ten večer, kdy jsme sem přijeli.” Failon čekal.

„Měla jsem pocit, že mě něco pozoruje, tak jsem zapátrala a narazila na… vědomí. Lekla jsem se a stáhla.” Pořád mu to nestačilo? To nemůže něco říct?

„Třeba se to taky leklo.” Failon pokračoval v mlčení.

„Já opravdu nevím, co chceš ještě slyšet,” dodala nakonec. Vzhledem k tomu, že se Failon ani tentokrát na nic nezeptal, odpověď nedostal.

Toho dne udělal Failon rozhodnutí, které se příliš nelíbilo ani Eleně, ani Michaelovi. Zatímco do teď procházeli všemi lekcemi společně, nyní se je Failon rozhodl rozdělit. A důvod? Michael má být Eleniným ochráncem. Měl by se tedy zdokonalovat hlavně v boji a jiných potřebných dovednostech, zatímco Elenin výcvik se měl ubírat trochu odlišným směrem. Elena se pokusila zaprotestovat, ale Failon ji přerušil jediným pohybem ruky, jediným zdvižením ukazováku. O jeho rozhodnutích se diskutovat nebude.

„Viděla jsem pidimužíka,” napadlo Elenu najednou. Failon na ni upřel pohled blankytně modrých očí a čekal.

„Byl to takový malý hajzlík. Celý hnědý, v okovaných botách a s plešatou hlavou.” Failon neodpovídal.

„Co je zač?” Po Failonově tváři se mihl lehký náznak zkoumavého pohledu. Nebo se jí to jen zdálo?

„Jsi si jista, že to není výplod tvé fantazie?” Tentokrát se mu postavila s rukama v bok. Ten chlap ji opravdu rozčiloval svou neskutečnou blahosklonností a okatou absencí jakýchkoliv emocí.

„Říkal jsi, že důvěra mezi námi je nezbytná. Neměla by být oboustranná?” Odpovědí jí byl opět jen ten pohled blankytně modrých očí.

„Navíc mě ten výplod mé fantazie nakopl okovanou botou a kousl do prstu! Hele!” Strčila mu pod nos napřažený prst s viditelným půlkruhem drobounkých modřin až podezřele vyhlížejících jako otisky malých zoubků. Sehnul se, aby lépe viděl.

„Zajímavé.” Znovu se narovnal. „To bude pro dnes vše. Můžete odejít.” Zamračila se na něj. Otočil se k ní zády a zamířil do lesa.

„Ten chlap mě vážně štve!” zkonstatoval potichu Michael.

„Je třeba, abys cvičil svou trpělivost, mladý muži,” napodobila Elena Failona celkem úspěšně.

„Nenech prchlivost cloumat svým majestátem?” zavrčel Michael. Poplácala ho po rameni.

„Nenech se vyvést z míry. Taky mě tím štve.”

„Kdyby se jednou jedinkrát zeptal na něco jasně a přímo, rozsypal by se!”

„Není moc pozdě. Co se jet projet?” To znělo dobře.

„Ke skalám?”

„Třeba. Aspoň se neztratíme.” Vyrazili ke stájím.

„Jen tak mimochodem, už to nedělej,” ozval se najednou Michael. Ani nečekal, že by mu odpověděla.

„Vybrala sis mě. Ty sama sis mě vybrala. Takže když se něco děje, chci to vědět. A nehodlám poslouchat, že jsem s tím stejně nemoh nic dělat. Já jsem ten, kdo rozhodne, jestli můžu něco dělat, nebo ne.”

Udělal sice odmlku, ale věděl, že je zbytečná.

„Jinými slovy bych ocenil, kdybych věděl předem, že hodláš něco vyhodit do vzduchu, nebo vybuchnout, abych se stihnul aspoň včas schovat.” Podíval se na ni úkosem. Cukaly jí koutky.

„Zjevně jsi to stihnul bez problémů.”

„Jo, ale bylo to vo fous!” Dobře viděl, že se pokouší udržet vážný obličej. Ty její cukající koutky byly nakažlivé.

„Zato s královnou jsi pěkně plácla o zem. Nohy jí šly nad hlavu, zamotala se do těch svých závojů a byla trochu… no, vypadala jako jezinka.” Tentokrát se neudržela a začala se smát. Michael se zubil od ucha k uchu.

„Mrzí mě, že jsem to neviděla.”

„Plácala se tam jak zmoklá slepice.” Pak najednou malinko zvážněl.

„Myslím to vážně!”

„Já vím. Promiň.”

„Jo.”

Pidimužíci jí nešli z hlavy. Ať si Failon říká, co chce, existovali. Mátlo ji, že o nich nikdy nikdo nemluvil, ani matka se nikdy nezmínila. Ležela v trávě a pokoušela se vymyslet věrohodný dopis pro své bratry. Napsat matce bylo snadné, nemusela si nic vymýšlet. Ale bratrům? Nakonec se rozhodla pro neškodné informace založené na pravdě. Přeci nebude lhát. Ve výsledku se jí podařilo vyplodit skoro tři strany. Bylo to téměř umělecké literární dílo. Vylíčila, jak se seznamuje se svými učiteli. Dopodrobna popsala Failona, vynechala jen několik nepodstatných detailů, jako že je elf a má špičaté uši. Barvitě vyprávěla o tom, jak se učí poznávat okolní krajinu. Vynechala pouze několik nedůležitých maličkostí, jako že se vás les pokouší občas zabít a že je plný podivných a někdy děsivých věcí. Velkou část dopisu věnovala studiu léčitelských dovedností, aniž by se jí podařilo zmínit magii. Popis nově nabytého přítele jménem Charlik byl bez chybičky, pokud pomineme, že opomněla zmínit, že váží několik tun, je modrý a vůbec, že je to drak.

Složila dopis a překulila se na záda. Dala si ruce pod hlavu a pozorovala mraky. Na palouku bylo ticho. Opatrně ve svých myšlenkách zapátrala po Charlikovi. Vycítila jej mnohem dřív, než jej uviděla. Vynořil se z mraků a pomalou, elegantní spirálou se snášel k zemi. Cítila, jak si drak užívá proudění vzdušných vírů, které se mu opíraly do obrovských křídel. Byl spokojený. Zdálo se jí to, nebo měl dobrý pocit z právě naplněného žaludku? Mít Charlika v hlavě bylo podivné. Zatím neměla příliš času na přemýšlení nad tím, jak vzniklo to zvláštní spojení mezi nimi. Občas se jen tak objevil. Vždy se lehce dotkl jejího vědomí. Nikdy se nepokoušel proniknout její obranou. Občas měla pocit, jako by ji lechtal, chtělo se jí smát. Povídali si. Dokázala vycítit jeho náladu a pocity. Ani v nejmenším nepochybovala o tom, že je to vzájemné. Často naslouchal při jejích lekcích. Nikdy do nich nemluvil. Tedy ne v pravém slova smyslu. Občas si jen myslel svoje. A ona to cítila. Chvílemi to bylo trochu komplikované. Bylo těžké se soustředit, když s ním sdílela svoje myšlenky. Alespoň pak měli o čem mluvit. Charlik byl dobrý posluchač. K mnohému, co se učila, měl co říct. I když to občas byly jen dotazy.

Nikdy ji nepřestane překvapovat, jak lehce dokáže tak obrovský tvor přistát. Čekala by, že se pod jeho vahou zatřese země. Aspoň že se pod ním polámala stébla trávy. Složil křídla a natáhl se do trávy. Podepřel si tlapou čelist. Elena se překulila na břicho a podepřela si rukama bradu. Leželi tak proti sobě, téměř nos na čumák.

„Ahoj.”

„Jak ses měla, Maličká?”

„Víš, jak jsem se měla.” Charlik se zasmál. Znělo to jako malé hromobití. Na nebi se převalovaly mraky.

„Bude pršet.”

„Hm. To už jsme na tom tak špatně, že se musíme bavit o počasí?” Upíral na ni nechápavé oko. Byl zmatený.

„Aha, no… Lidé, když se nemají o čem bavit, baví se o počasí. Je to takový společenský…”

„Tentononc?” Tentokrát se zasmála ona.

„Nejsem si jistá, jestli bys měl přebírat zrovna Michaelův slovník.”

„Je to zajímavé slovo, takové všeříkající.” Bylo zvláštní vidět, jak to slovo převaluje v mysli. Pozvedla obočí.

„Jen mu pořád nerozumím,” dodal.

„Er.. ” Opravdu byly věci, které se špatně vysvětlovaly. Jak vysvětlíte drakovi etiketu? Nebo společenské zvyklosti?

„Stejně bude pršet.”

„Alespoň bude změna.”

„Bude pršet dlouho.”

„Aha.”

Chvíli leželi mlčky. Elena se otočila na záda a zadívala se na mraky.

„Jak to poznáš?”

Pokusil se jí to vysvětlit slovy. Nějak to nefungovalo.

„Je to ve vzduchu.”

Zhluboka se nadechla. Vzduch voněl.

„Voní jinak,” vysvětlil jí. Pak se nadechl on. Nikdy ten pocit nedokázala popsat. Najednou věděla, co je ve vzduchu cítit jinak. Cítila to. Ne, Charlik to cítil.

„A mraky se převalují úplně jinak. Jako by byly plné vody. Což jsou.”

„Aha.” Kdyby na ty mraky ukázal, bylo by to jednodušší.

„Děláš mi v hlavě zmatek.”

„Promiň.” Do trávy s tichým dutým plop dopadla kapka. A vida, začínalo pršet. Natáhla se po dopisu a strčila ho do kapsy. Charlik rozložil jedno křídlo a opřel si ho o zem. Schovala se mu pod něj a opřela se mu o bok. Seděla tak hodně dlouho. Povídali si, zatímco na Charlika dopadal hustý déšť. Stmívalo se.

„Měla bych jít, je pozdě.” Tiše zamručel na souhlas. Zalitovala, že nemá svůj plášť.

„Doprovodím tě.” Zasmála se.

„To není potřeba, ale budu ráda.” Vysoukala se zpod jeho křídla a jemně jej pohladila po boku čumáku. Pak se tichým, lehkým krokem rozeběhla lesem k osadě. Pod stromy byla téměř tma. Z korun stromů spadla tu a tam kapka deště. Charlik letěl někde ve tmě nad ní, jen několik centimetrů nad korunami stromů. Občas zaslechla, jak zavadil pařátem o listí.

Když probíhala posledními stromy na kraji lesa, vznesl se téměř kolmo vzhůru.

„Dobrou noc, Maličká!” slyšela jeho vzdalující se hlas v hukotu deště.

„Dobrou.”

Než doběhla ke svému obydlí, byla promočená na kost. Schody brala po dvou a skrz dveře se doslova prořítila Konečně se zastavila. Byla jen trochu udýchaná. V místnosti se něco pohnulo. Zaslechla téměř neslyšné dupání malých nohou. Ve tmě uviděla několik miniaturních postaviček zdrhajících ke zdi. Některým nad hlavami poskakovaly různé kusy ovoce. Nerozmýšlela se a skočila. Sevřela ruku.

V prstech jí uvízla malinkatá kroutící se postavička.

V místnosti byla sice tma, ale i tak měla Elena příležitost si pidimužíka trochu prohlédnout. Naštěstí mu svým sevřením přimáčkla ruce k tělu. Koukaly z něj jen ramena, plešatá hlava s dlouhým knírem pod nosem a nožičky v okovaných botách. Kopal, zmítal se a nadával.

„A mám tě!” zkonstatovala Elena spokojeně.

„Tfujtajbl, Babo!” zaskřehotal pidimužík a zakousl se jí do ruky. Vyjekla, ale tentokrát na to byla připravená a stisk nepovolila. Jak tak seděla na podlaze a prohlížela si pidimužíka, který se jí pokoušel vymanit ze sevření, odevšad se vynořila horda dalších pidimužíků a obklíčili ji. Byli ozbrojení. Všichni mávali nad hlavami krátkými mečíky. Tedy z Elenina pohledu krátkými. Z pohledu pidimužíků to byly pěkně dlouhé obouruční meče. K Eleninu značnému překvapení tak pidimužíci vypadali velmi hrozivě. Všichni pokřikovali jeden přes druhého. Byla to ohlušující vřava.

„Nej, nej, bumbác bugrid!” ozvalo se do té vřavy a všichni pomalu ztichli. Elena je s úžasem pozorovala. Zatímco se jí ten, co ho držela, pokoušel vymanit ze sevření, ona se snažila ve tmě zahlédnout co nejvíce detailů. Všichni mužíčci byli holohlaví a měli mohutné kníry. Všichni měli vysoké okované boty a byli po zuby ozbrojení.

„Nech, Babo!” výskl na ni jeden pidiprcek a píchl ji mečíkem do nohy.

„Hej! Nech toho!” houkla na něj. Oknem zvenčí proniklo světlo louče. Někdo se rychle pohyboval po schodech. Pidimužík, kterého držela v ruce, prudce zabral. Opřel se jí botami do dlaně a překvapivou silou jí rozevřel prsty. Dveře se otevřely. Místnost zalilo světlo. Elena se otočila.

„Michaeli, podívej!” Když se otočila zpět, nejen její ruka, ale i celá místnost zely prázdnotou. Zmateně zamrkala, otáčela hlavou nejdřív na jednu stranu, pak na druhou. Nikde nic, nikde nikdo.

„Kam zmizeli?” zeptala se nechápavě. Bolela ji ruka.

„Kdo kam zmizel? Co to tu provádíš?” Zavřel za sebou dveře a zažehl několik loučí v držácích na stěně. Seděla na zemi a odkapávala z ní voda. Vlasy měla zplihlé kolem obličeje, promáčené oblečení se jí lepilo na tělo.

„Vyplašil jsi je!” vytkla mu.

„Koho?”

„Pidimužíky. Jsou malí, plešatí, maj dlouhé kníry až bohové vědí kam, jsou oblečení v něčem hnědým a mají meče a okované boty.”

„Jasně. A proto se tu válíš na zemi a crčí z tebe voda.”

„A říkají mi Babo, sprosťáci.” Natáhl k ní ruku a pomohl jí vstát.

„Tak to sedí.”

Sekla po něm pohledem. „Byla jich tu celá tlupa, abys věděl!”

„Já se nehádám.”

„Jo, jen mi nevěříš.” Bezmyšlenkovitě si masírovala bolavou ruku. Pokrčil rameny.

„Nebýt toho, že nemáš knír, vypadal bys jako oni,” houkla na něj rozmrzele a on si zamyšleně přejel dlaní po bosé lebce.

„Nejsem žádnej pidimužík.”

„Hm.”

„Jsi celá mokrá.”

„Venku prší, jestli sis nevšiml” Michael mlčel. Elena se neustále rozhlížela po místnosti. Pak se konečně podívala i na něj.

„Odnesli si ovoce.”

„Běž se převléct, ať nemáš horečku. Už teď meleš pátý přes devátý.”

„Copak jsi je vážně neviděl?” ujišťovala se. Zavrtěl hlavou.

„Jen jsem odtud slyšel hroznej rámus.”

„Tak vidíš!” rozhodila rukama a on se na ni usmál.

„Já se nehádám! Nic jsem sice neviděl, ale něco jsem slyšel. Když řikáš, že to byli pidimužíci, tak to byli pidimužíci. A teď se jdi převléct.” Zasalutovala mu.

„Ano, mami.” Otočila se na patě a zmizela za dveřmi ložnice.

Michael se rozhlédl po místnosti. Na zemi se válelo rozkutálené ovoce, někdo porazil židli a přísahal by, že byl posunutý stůl. Když se nad tím zamyslel, i jemu se občas něco ztratilo. Postavil židli na nohy a posbíral ovoce.

„Lilám chce, abysme s nim dnes povečeřeli,” oznámil dveřím ložnice. Zvuky ozývající se za nimi na chvíli utichly. Elena se zarazila s halenou napůl přetaženou přes hlavu.

„Co?”

„Lilám chce, abysme s nim povečeřeli,” zopakoval trpělivě. Vykoukla na něj zpoza pootevřených dveří. Vypadala trochu jako jezinka. Vyjukaná jezinka.

„To si mám jako vzít šaty?” Michael otočil oči v sloup.

„To se ptáš ty mě? Já těmhle holčičím věcem nerozumím.”

„Er…”

„Hlavně, aby to bylo suchý.”

„Hm.” Hlava zmizela. Slyšel, jak v něčem štrachá.

„Moc nad tím nepřemejšlej.”

„Tobě se to řekne!”

„Máme tam bejt za patnáct minut.”

„Co?”

„Takže na to vymejšlení nemáš moc času.”

„Proč jsi to neřek hned?”

„Nenechalas mě,” zasmál se.

„Nic pro něj nemám!”

„To nevadí, chce tě jen vidět.”

„No, ale…”

„Žádný ale, koukej se rychle oblíct a přestaň nad tím bádat!” napomenul ji. Byla ze svého dědy nervózní. Elfské společenské normy věci tak nějak komplikovaly. Nebyla si jistá, jak se k němu má chovat. Měla pocit, že se jí trochu vyhýbá. Ve skutečnosti se jí opravdu vyhýbal.

Michaela překvapilo, že se Elena převlékla tak rychle. Pokusila se vypadat dospěleji, ale příliš se jí to nepovedlo.

Vypadala jako malé, velmi nervózní a nedočkavé děvčátko. Měla na sobě temně zelenou halenu a kalhoty, zdobenou kazajku a v ruce držela plášť. Jen zčásti vysušené vlasy si svázala do elegantního rozčepýřeného uzlu. Michael se na ni zazubil.

„Co se stalo s těma šatama?” Přešlápla z nohy na nohu. Utahoval si z ní, ale ona to tak nějak vzala vážně.

„No, Charlik říkal, že bude pršet hodně dlouho. A šaty bych měla tak akorát zamáčené a zabahněné,” zamumlala tak, že jí skoro nerozuměl.

„A nerada je nosíš,” zasmál se.

„No, to není…” začala se bránit, ale pak se zarazila.

„No jo, no. Nerada je nosím, ale to nic nemění na tom, že mokré zablácené šaty postrádají notnou dávku elegance.”

„Tak jdeme, slečinko.” Vyplázla na něj jazyk. Vydali se spolu do deště.

Elena nazývala své momentální bydliště pro nedostatek jiných výrazů městem. Spíše to ale byla velká osada. Někteří elfové bydleli v obydlích zabudovaných do nitra žijících stromů, další v jakýchsi kulovitých hnízdech nahoře v korunách, jiní bydleli v nízkých chatrčích nebo v úhledných domečcích. Kolem prostoru, kterému Elena říkala náměstí, ale nebydlel téměř nikdo. Většina obydlí byla roztroušena po rozsáhlém prostoru lesa, k některým stavením vedly oblázky a mušlemi vykládané cestičky, k jiným pouze vyšlapané stezky. Mezi jednotlivými domovy bylo velké množství prostoru, nejbližší sousedé nebývali na dohled. Elena trávila velkou část svého volna tím, že brouzdala po okolí, objevovala domečky a chatrče. Sledovala řemeslníky při práci. Zpočátku tiše, jen se usadila někde do koutku s koleny pod bradou a dívala se. Elfové si s ní brzy začali povídat. Ze začátku většinou proto, že byli zvědaví, brali ji jako malé exotické zvířátko, předmět zkoumání. Vzhledem k tomu, že Elena byla zvědavá a měla v úmyslu zjistit co nejvíce, vlastně jí to ani nevadilo. Brzy se začala ptát a dostávat odpovědi. Elfové jí po prvotní odtažitosti začali věci vysvětlovat a ukazovat. Se zájmem sledovali, jak se pokouší zapojit do jejich práce. Elena byla šikovné dítko. Do všeho se pouštěla se zadumaným, soustředěným výrazem a notnou dávkou odhodlání. Po počátečních nezdarech se jí věci začínaly rychle dařit, i když její dovednost samozřejmě zdaleka nedosahovala staletími získané preciznosti a umu jejích učitelů.

Michael ji tiše následoval. Vedla ho téměř neznatelnými cestičkami k Lilamovu domu. Bylo to rychlejší, než kdyby se cestu pokoušel nalézt on. Lilám žil v nízkém domku z dubového dříví zastrčeném relativně daleko v lese, v ústraní od všech ostatních. Velkou část domku tvořila kovářská dílna. Elena o ní věděla, i když v ní ještě nikdy nebyla. Měla pocit, že v domě svého děda není vítána, proto se mu zatím vyhýbala. Jen občas se připlížila pod stromy a z dálky pozorovala děda při práci.

Zastavila se přede dveřmi. Nezaklepala. Sama nevěděla, na co čeká. Michael chvíli čekal s ní.

„No tak, prší,” pobídl ji nakonec jemně. Otočila k němu hlavu, ale na tvář jí padal stín kápě, její výraz neviděl. Zaklepala velmi jemně. Po chvíli se dveře otevřely. Elena se nadechla k pozdravu, ale zarazila se. Ve dveřích stál Óron. Konečně se vzpamatovala a pozdravila.

„Dobrý večer, bohové ať opatrují tento dům.” Óron jí neodpověděl, jen udělal rukou složité gesto a ustoupil stranou. Elena vstoupila, následována Michaelem. Ten se na Órona zamračil. Neměl ho rád, protože Óron přistupoval k Eleně s neskrývanou nevolí.

Prošli krátkou chodbičkou a vstoupili do místnosti zalité světlem. Uprostřed stál mohutný hladký stůl s jednoduchými židlemi. Jeden z koutů okupovala tři křesla a velký divan, vše jednoduché a účelné, uzpůsobené pro pohyb velkého muže, jakým Lilám byl. Jednoduchost a účelnost evidentně kontrastovaly se zjevnými známkami ženské ruky. Na oknech byly krajkové záclonky a truhlíky s květinami, na stole byl vyšívaný ubrus, na divanu zdobný přehoz. Elena zůstala stát pár kroků za dveřmi. Michael do ní téměř narazil. Už by si měl na tohle její zastavování zvyknout a dát si na něj pozor. Stůl byl prostřen pro pět osob. Aniž by Elena věděla proč, napadlo ji, že tento večer bude ještě složitější, než očekávala. Zároveň měla pocit, jako by vstoupila… domů.

V mohutném krbu plápolal oheň a plnil místnost příjemným teplem. Nad kotlíky visícími nad plameny se skláněla žena. Pomalým, ladným pohybem se narovnala a otočila k příchozím. Nebyla příliš vysoká, ne na elfa. Byla velmi štíhlá, s jasně zelenýma očima. Tvář jí lemovaly dlouhé rovné havraní vlasy, které jí sahaly až téměř po kolena. Rysy tváře měla hodně jemné. Byla oblečena do dlouhých splývavých šatů z lehounké světle zelené látky protkané drobnými vzory sotva o odstín světlejšími než materiál sám. Jedním slovem, byla nádherná. Její krása byla dech beroucí. Elena zaslechla, jak se Michael stojící za ní prudce nadechl.

Žena se usmála téměř neznatelným úsměvem, který jí nedošel až k očím.

„Vítám vás v našem domě,” pozdravila a Elena se jí jemně uklonila. Nenápadně šťouchla Michaela loktem do žeber. Vzpamatoval se a zavřel pusu. Z chodby za nimi vyšel Óron. Zároveň se ze dveří na druhé straně místnosti vynořil Lilám s náručí plnou dříví. Složil polena ke krbu, narovnal se a pozdravil hosty složitým gestem ruky. Obě děti mu pozdrav oplatily.

„Mého syna Orona již znáte, nemýlím-li se. Toto je má drahá žena Irimě.” Michaela překvapilo, s jakým klidem Elena udělala gesto znamenající, že ženu ráda poznává, následované lehkou úklonou. Zvládla se dokonce i usmát. Její rodinné vztahy se začínaly poměrně důkladně komplikovat. Alespoň to vysvětlovalo, proč se k ní Óron choval tak nepřátelsky. Udivilo ji, že Irimě byla ochotna vpustit ji, Elenu, do svého domu. I berberské ženy nesly své sokyně velmi těžce, natož jejich potomky. A Elena byla navíc polovičním člověkem v říši elfů. No nazdar!

Usadili se ke stolu. Irimě naservírovala úžasně vonící polévku. Po vyčerpání složitého protokolu místní etikety konverzace poněkud vázla. Velmi mírně řečeno. Elena se do polévky pustila s chutí a ano, s vděkem. Alespoň měla dokonalou výmluvu pro neadekvátní pokus o konverzaci. Hovor se konečně rozproudil, když se Lilám začal ptát na Elenino vzdělávání. Óron zarytě mlčel, omezil se pouze na úsečné odpovědi na jemu kladené otázky. Tvářil se pichlavě jako kaktus. A pak že elfové nedávají najevo své pocity.

Bude to pravděpodobně tím, že na elfa je to ještě mladíček. Nemohlo mu být víc než… kolik je vlastně matce? Jednoduše musel být mladší než Aška. Jestlipak věděla, že má nevlastního bratra? To z něj dělalo Elenina strýčka. A z Irimě nevlastní babičku. Elena se pustila do druhého chodu. Jídlo bylo výborné! Zato myšlenky velmi znepokojivé. Pokusila se je zaplašit, zatlačit někam do pozadí. Přemýšlet nad tím vším v konverzaci nepomáhalo.

Óron se ihned po večeři omluvil a odešel do deště. Patřil ke strážcům lesa a měl hlídku. Když odcházel, Elena ho sledovala očima. Pozdravil matku i otce, na Elenu a Michaela kývl jen ze zdvořilosti a zmizel. Lilám svou vnučku pozoroval. Seděla s rukama založenýma na prsou, na tváři velmi neutrální, leč zamyšlený výraz. Vnučka. Převaloval to slovo na jazyku. Na to, aby se stal dědem, byl ještě mladý. A přeci, jeho vnučka tu seděla u stolu, houpala nohama ve vzduchu a přemýšlela, bohové vědí nad čím. Irimě ji v domě neviděla ráda. Chápal to, ale krev není voda. Nad čím to děvčátko uvažuje?

Přemýšlela nad národním dědictvím. Nad dědictvím krve a nad zvyklostmi tří národů. Vzhledem k posledním událostem se sice dalo předpokládat, že jí ještě někdo něco tají, ale doufala, že se vší pravděpodobností jí v žilách koluje krev pouze tří národů. Krev Berberů, Adragonek a elfů. Nad draky se rozhodla nepřemýšlet, jen by to věci komplikovalo. Vraťme se tedy k teorii tří národů. Celý život žonglovala s dědictvím Berberů a Adragonek a pokoušela se skloubit zásady a zvyky obou, někdy dokonce i vzájemně si odporující pravdy a víru. Ale teď se do toho všeho začali montovat ještě elfové a to na ni začínalo být trochu složité. Tak jako tak, základem Berberského národa byla rodina. Byla velmi důležitá i pro Adragonky a jakýmsi zvláštním, i když možná pokřiveným způsobem byla velmi podstatná i pro elfy. Elenina rodina se za poslední tři týdny rozrostla o čtyři členy. Rodina je důležitá. Je vaše, i když si ji nemůžete vybrat. Je to vaše krev, vaše dědictví, vaše opora, a otec by řekl: vaše studna vědomostí. Proč zrovna její rodina musela být zdrojem pořádné kupy problémů, to by ji tedy opravdu zajímalo.

Lilám sledoval, jak si Elena bezmyšlenkovitě hraje s příborem. Óron odešel a ona se soustředila na vzor na ubrusu. Nakonec se podívala i na jeho rub. Teď ji už sledovala dokonce i Irimě. Drobným prstíkem začala přejíždět po vzoru. Ten byl na první pohled plastický, barvy měnil podle úhlu pohledu, ale na dotek plastický nebyl. Kdyby se Michaela v tu chvíli někdo zeptal, řekl by, že se Elena zabývá ubrusem jen tak napůl. Jako by jedna její část zkoumala ubrus a druhá její část někde poletovala. Ten zamyšlený výraz se mu nelíbil, ale na to se ho nikdo neptal. Nezbývalo než čekat, co se jí v té zrzavé hlavě vyklube. A doufat, že z toho nebude žádný malér.

„To by mě zajímalo, jak je tohle udělané. Vypadá to plasticky, ale plastické to není. Je to úžasné!” zapřemýšlela nakonec nahlas, protože to byla ucelenější myšlenka, než… než ta druhá. Lilám se podíval na svou ženu a lehce se usmál. Elena zvedla hlavu a setkala se s pátravým pohledem zářivě zelených očí.

„Jak myslíš, že je to udělané?” zeptala se jí konečně velmi potichu Irimě. Elena začala znovu přejíždět prstíkem po látce. Pokoušela se odhalit její strukturu.

„Je to, vypadá to, jako by ten vzor byl součástí té látky, jako by to tam bylo vetkáno. Může to být barvami? To tkaní je zvláštní. Všechny materiály, co znám, mají dvě vrstvy na sebe kolmých vláken. Tohle vypadá, jako by tam těch vrstev bylo mnohem víc. Ale ta látka je velmi jemná. Vlákna pak musí být opravdu jemná.” Najednou se odmlčela. Narazila na záhadu.

Lilám pozoroval svou ženu. Děvčátko si rozhodně získalo její pozornost.

„Do základní dvouvrstvé osnovy se barevnými vlákny vetká obrazec. Následně jsou kolem obrazce dohotoveny ostatní vrstvy osnovy.” Elena se chvíli pokoušela představit, jak se to asi dělá. Neustále narážela na problém práce s vlákny. Nedařilo se jí skloubit myšlenku manipulovatelnosti vláken a zároveň jejich evidentní tenkosti. Toto, řečeno nahlas, konečně vyvolalo u Irimě lehký úsměv.

„Je to to jediné, co tě na tomto postupu mate?” Elena zavrtěla hlavou.

„Ne, ale ten zbytek je jako magie, která není magie, ale jen léta cviku. Je to, jako když se díváte na hrnčíře, kterému roste pod rukama nádoba. Protože nevíte, jak to dělá, vypadá to, jako by to bylo kouzlem, ale kouzlo to není. I když některé části procesu možná magii zahrnují. Ale matka říká, že národ elfů se v řemeslech spíše soustředí na zručnost, um a… triky.” Triky? Pokusila se to slovo vysvětlit. Narazila na svou stále omezenou znalost elfštiny. Irimě se znovu lehce usmála. A tak Elena zjistila, že její nevlastní babička je tkadlena, krajkářka a švadlena. Lehce, ale opravdu jen velmi lehce, tím povolily ledy.

„Kolik příbuzných tu ještě máš?” vyslovil konečně Michael otázku, kterou Elena očekávala. Ušklíbla se.

„Jak to mám vědět? Ještě toho trochu! Přijde ti, že máme málo problémů?” Chtěl se zeptat, jak se cítí, ale nakonec to neudělal. Věděl to. Pršelo a byla tma, nebylo jí vidět do tváře, ale její schoulená záda viděl. Chytil ji kolem ramen a zbytek cesty šli mlčky. Byla mu za to ticho vděčná.

Óron si je oba vychutnával. Nedalo se říct, že by je peskoval. Spíš jen významně mlčel. Tu a tam udělal jedovatou poznámku. Cvičili s lukem. Dlouhý štíhlý luk byl něco úplně jiného, než na co byli Michael s Elenou zvyklí. Michaelovi připadal luk až příliš lehký. Byl sice dobře vyvážený, velmi dobře vyvážený, ale měl pocit, jako by držel v ruce párátko. Ta tětiva byla taky divná. Chovala se jako živá. Dělalo mu problémy tu zatracenou věc pořádně napnout. Vyžadovalo to velké množství síly. Připadal si jako školáček. I styl střelby z elfských luků byl velmi odlišný od stylu berberského. To, že Óron práci s lukem předvedl pouze jednou a velmi nenázorně, věci rovněž nepomohlo. Elena vypouštěla šíp za šípem a mlčela. Měla vážné podezření, že jí něco zásadního ušlo. Levou ruku měla od švihání tětivy po několika šípech téměř necitelnou, svaly pravé ruky jí začínaly pomalu tuhnout. Od prvního nezdaru, kdy její šíp nedoletěl ani na půl cesty k terči, se sice trochu zlepšila, ale že by to bylo uspokojivé, se říct nedalo. Kdyby na ni Óron řval, bylo by to lepší. Jeho přezíravost ji rozčilovala.

Oba byli rádi, když se jim podařilo vyslat šíp alespoň poblíž terče; o tom, že by jej třeba jen zasáhli, se nedalo vůbec mluvit.

Když je Óron konečně propustil pohrdlivým gestem ruky, odcházeli ze cvičiště jako schlíplé slepice. Oba si mnuli bolavá předloktí a oba si o svém učiteli mysleli něco velmi nelichotivého. Když se konečně dostali z doslechu:

„Já tomu šmejdovi nakopu prděl!” ulevil si Michael.

„Můžu ti pomoct?”

„No, to bych asi potřeboval. Počkej, kam to sakra jdeš?”

„Za Failonem.”

„Ale co…?”

„Když je to učitel, tak ať učí. Určitě nám ten postoj ukáže líp než ten nabubřelec.”

„Neříkal Failon, že máš ovládat své emoce?” zeptal se Michael, který měl co dělat, aby Eleně vůbec stačil.

„Já je ovládám.”

„To vidím. Ne že bych nechápal, proč jsi naštvaná!” dodal rychle, když se prudce zastavila a otočila na něj nasupenou tvář.

„Já je ovládám!” zavrčela tak, že se jeho nohy samy od sebe pokusily změnit směr z chodu dopředu na okamžitý zpětný chod. Gravitace a kinetická energie jeho vlastního těla jim to však nedovolily, takže měl co dělat, aby se nepřerazil a zůstal stát.

„Už mlčim!” vyjekl, když se jí podíval do očí. Zorničky se jí střídavě pokoušely roztáhnout a znovu smrštit. Nebyl to pěkný pohled. Raději sklopil oči. Elena se otočila na patě a pokračovala k Failonově chatrči.

Failon zvedl hlavu od záhonku s bylinkami. Elena nad ním stála, celé tělo napjaté, oči přimhouřené. Vypadala jako panter, který se chystá ke skoku.

„Nemáš pod kontrolou své emoce. Vrať se, až se uklidníš,” pokáral ji a sehnul se znovu k bylinkám. Michael udělal krok zpět. Elena se ani nepohnula. Kdyby ji Failon viděl v tu chvíli do očí, uviděl by zelenavý záblesk. Elena se ze všech sil pokoušela nepustit tu trochu kontroly, kterou ještě měla nad vztekem, jenž jí vřel v krvi. Stála tam celou věčnost a pokoušela se nevybuchnout. Failon se konečně narovnal.

„Řekl jsem…” Dál se nedostal. Eleniny oči, pevně upřené do těch jeho, velmi pomalu změnily tvar i barvu. Elena otočila pravou ruku dlaní vzhůru. Na té dlani se objevila malá modrozelená ohnivá kulička, která se rychle zvětšovala. Když dosáhla velikosti jablka, Elena nad koulí zavřela dlaň. Oheň pomalu pohasl, jakoby absorbován zpět Eleninou dlaní. Pohaslo i zelenavé světlo v jejích očích, zorničky pomalu změnily tvar. Les kolem ní si s úlevou vydechl.

„Mám své emoce pod kontrolou.” Bylo to spíše tiché zavrčení než šepot.

„Aby to tak zůstalo, ocenila bych tvou pomoc.” Failon ji mlčky sledoval. Rozhodně upoutala jeho pozornost. Její postoj, ten pohled zelenomodrých očí, plamen, který uhasila jediným pohybem ruky, to vše dávalo kontrole emocí zcela nový význam.

Michael musel ocenit, jak dobrou kontrolu má Failon nad svými mimickými svaly, o emocích nemluvě. Nepohnul ani brvou, nepokusil se ustoupit od Eleny, která byla v tu chvíli velmi nebezpečná. Sice to bylo nejspíš proto, aby si nepošlapal bylinky, ale i tak to působilo impozantně.

„Dobrá, s čím ti mohu pomoci?”

„Nám. Potřebujeme ukázat správný postoj a držení při střelbě z luku.”

„Na to, aby vás učili bojovat, jsou tu jiní,” oponoval. Elena zaťala zuby. Viděl, jak se její čelistní svaly napjaly.

„Řekněme, že ti jiní mají jiný názor na věc.”

„Potřebujeme jen důkladně vysvětlit postup a postoj při střelbě. A držení, samozřejmě,” vmísil se do hovoru Michael, který se obával, že Elena je výbuchu čím dál blíž. Nemýlil se a Failon naštěstí nezareagoval svou obvyklou odpovědí otázkou. Zmizel v chatrči a vrátil se s lukem a šípy. Začal trpělivě a velmi podrobně oběma dětem vysvětlovat, jak se luk drží, jak napnout správně tětivu i jak tětivě zabránit, aby zraňovala předloktí.

Elena se pomalu uklidnila. Ve Failonově podání začal elfský luk dávat alespoň trochu smysl. Připozdívalo se. Failon usoudil, že je čas na večeři, a pozval obě děti do chatrče. Zatímco připravoval jídlo, Michael mu popsal Óronovo chování. Failon nechal celou věc bez komentáře. Po očku pozoroval Elenu. Ta seděla, listovala Failonovým herbářem a tvářila se nezúčastněně. Když si uvědomila, že se na ni Failon s Michaelem dívají, pokrčila rameny, aniž by zvedla oči od herbáře.

„Vysvětlím mu to. Ve vhodnou chvíli,” odpověděla na Failonovu nevyslovenou otázku.

„Vhodná chvíle bude kdy? Mohu-li se ptát?” neudržel se Michael.

„Ptát se můžeš.”

Michael vzal do ruky luk. Předloktí ho začalo bolet jen při vzpomínce na poslední lekci. Elena mu paži sice zhojila, na což byla patřičně hrdá, ale i tak se mu do tohohle tréninku nechtělo. Elena odhodlaně zaujala postoj a vystřelila první šíp. Samotnou ji překvapilo, že letěl správným směrem a zabodl se do země jen pár centimetrů od terče. Michael se usmál a napodobil ji. Óron radost neměl. Jednoduché to ale stejně nebylo. Druhou lekci sice přežili o něco méně bolaví a Elena o něco méně naštvaná, ale o nějakém výrazném pokroku se mluvit nedalo. Stejně dopadla i třetí a čtvrtá lekce. Pak přišla pátá. Elena na ni napochodovala s podlouhlým pouzdrem přes rameno. Na dlouhé elfské luky se ani nepodívala. Z pouzdra vytáhla dva berberské a jeden podala Michaelovi. Usmál se na ni a zkušeným pohybem nasadil tětivu. Berberské luky byly kratší a o poznání těžší než luky elfů. Neměly sice takový dostřel, zato byly srovnatelné v průraznosti. Na vzdálenost k terči stačily opravdu bohatě. Zacházelo se s nimi jinak.

Óron protestoval. Elena mu nevěnovala pozornost, Michael na něj vesele mrknul. Oba zamířili a začali vypouštět jeden šíp za druhým. Všechny do jednoho šly do černého. Když Elena vystřelila poslední šíp, otočila se na Órona.

„Jedno z berberských úsloví říká, že neexistuje nešikovný student, pouze špatný učitel. Začneš nás konečně pořádně učit, nebo hodláš dál plýtvat naším i svým časem?”

„Jak se opovažuješ!” zasyčel na ni. Čekal, že ustoupí. Namísto toho udělala krok k němu.

„Je tu poměrně slušné obecenstvo. Jsi přesvědčen, že chceš tvrdit, že jsme neschopní studenti, po tom, co jsme tu předvedli, a poté, co nás oba Failon naučil o lukostřelbě víc než ty, přestože je považován za velmi průměrného střelce?” Óron na ni nenávistně zíral. Obecenstvo bylo opravdu početné. Óron i přes svou zaslepenost a předsudky uměl situaci správně vyhodnotit.

„Ještě jsme neskončili!” zasyčel na ni a otočil se k Michaelovi, aby mu vysvětlil, jakou chybu dělá při napínání tětivy.

Pravděpodobně nebylo příliš rozumné Óronovi vyhrožovat. Něco ale dělat musela. Město pro ni a nepřátelské členy její rodiny prostě nebylo dost velké. Óron byl jedním z jejích učitelů, a to i přes své značné mládí. Na Irimě narážela vždy, když přišla za dědem a trávila s ním čas v jeho kovářské dílně. Otec ji vždy učil, že ustupovat se má pouze tam, kde je to politicky výhodné. Ani v tomto případě se to ovšem nedá dělat navždy. Její neustálé ustupování a kličkování již pozbylo jakoukoliv užitečnost či účelnost. Navíc notně ubývalo prostoru, kam se ještě ustupovat dalo. Vzpomněla si na Darse. Okolo něj kličkovala celý svůj život. Nikam to nevedlo. Bylo načase řídit se otcovými radami.

Nejlepší obranou byl útok. Dnešní odpoledne na něj bylo více než vhodné.

Óron šel jako obvykle na chvíli navštívit matku. Lilám doma nebyl, o tom se ujistila, viděla jej odcházet. Došla ke dveřím, nadechla se a zaklepala. Naštěstí jí otevřela Irimě, která v sobě měla alespoň tolik slušnosti, že zachovala dekorum. Oznámila jí, že Lilám doma není.

„Vím, přišla jsem za tebou a tvým synem,” odvětila Elena a odhodlaně vstoupila do domu, i když by nejraději vzala nohy na ramena. Óron sedící v kuchyni za stolem dekorum rozhodně zachovávat nehodlal.

„Otec tu není. Nikdo tu o tebe nestojí, odejdi!” štěkl na ni tak prudce, že jej matka tichým hlasem usměrnila. Zachoval se velmi nevychovaně a ona takovou neúctu k tradicím elfů ve svém domě nestrpí. Na Elenu to udělalo dojem, Irimě byla každým coulem dáma, což bylo v Eleniných očích vskutku obdivuhodné.

Zůstala stát uprostřed místnosti. I přes to, že nepředpokládala, že by pochopili význam jejího postoje, postavila se do pozoru dle berberského způsobu. Vyjádřila tak oběma přítomným nejvyšší úctu, jakou berberské zvyky dovolovaly.

„Vím, že nejsem v tomto domě vítána, není-li tu Lilám. Jsem si rovněž vědoma, proč tomu tak je. Ve vašich očích jsem pouhou nepříjemnou připomínkou toho, co národ elfů považuje za hřích. Hřích muže, který se stal tvým manželem, paní Irimě, a tvým otcem, pane lesa Órone.” Byla ráda, že se jí ani jeden nepokoušeli skákat do řeči. Jejich nepřátelství bylo téměř hmatatelné, ale oba čekali, co má to pískle za lubem.

„Pravdou je, že nejsem čistokrevným elfem. Jsem však potomkem tří velkých a mocných národů, Berberů, Adragonek a, i když se vám to nelíbí, elfů.” Óron si založil ruce na prsa. Vypadal trochu, jako by po ní chtěl vystartovat.

„Tam, odkud pocházím, je ve zvyku ctít své předky. Já své předky nejen ctím, ale jsem hrdá na svůj původ. Jsem hrdá na to, že pocházím ze tří silných národů. Jsem hrdá na to, že je Lilám mým dědem, že pocházím z jeho krve. Byla-li bych ochotna připustit, že má babička byla Lilamovým hříchem, je to hřích minulosti. Hříchy našich otců jsou našich otců, ne naše. Ať Lilám udělal cokoliv, nebyla jsem u toho, nejsem příčinou, jen důsledkem. Nezasloužím si vaše pohrdání a nenávist, i když lásku od vás nečekám. V neposlední řadě nejsem ochotna považovat lásku svých prarodičů za hřích. Byl by to projev neúcty nejen k babičce, ale i k Lilamovi. Projev neúcty, kterou svým chováním prokazujete vy Lilamovi. Není to neúcta ke mně, ale k manželovi a otci. Jsem tu, abych se učila. Nemám v úmyslu znepříjemňovat vám život.

„Vzhledem k tomu, že si tu nějaký čas pobudu, bylo by pro nás všechny jistě mnohem příjemnější a hlavně jednodušší, kdybychom si vzájemně nedělali problémy.” Celou dobu mluvila pomalu a rozvážně. Soustředila se na to, aby se jí v hlase neozývalo rozčilení. Pokoušela se zklidnit své bušící srdce. Svaly měla tak zaťaté, že ji začínala bolet záda. Když už se dala do boje, byla odhodlána říct vše.

„Ať chcete, nebo ne, jste moje rodina. Pokud mi to dovolíte, ráda vás lépe poznám a stanu se milující vnučkou a neteří, i když nevlastní. Bylo by mi ctí.” Lehce se poklonila. Ale pak jí zablesklo v očích a rysy jí opět ztvrdly.

„Možná jsem jen malé dítě, ale pokud budu donucena, budu s vámi bojovat. Dokážu být velmi odhodlaná, vytrvalá a nebezpečná. Možná vás nijak neohrozím, ale život dokážu znepříjemnit opravdu důkladně.” Tak, a bylo to venku. Sice nejspíš píchla do vosího hnízda, ale i tak se jí vlastně ulevilo. Najednou nebylo co dodat. Ti dva nic neříkali a ona sdělila vše, co přišla říct. Pokrčila rameny, zamumlala: „Tak já asi jdu.” A otočila se k odchodu.

Michael se vynořil zpoza stromu a srovnal s ní krok. Vysoko nad nimi se mihl stín. Ani jednomu nevěnovala pozornost. Zamířila pryč od domků, od lidí. Pardon, od elfů.

„Neřeklas to!”

„Co neřekla?”

„Říkal jsem jí, ze jim má pohrozit mou podporou. Neřekla to.”

„A co jsem jako měla říct? Mám draka a nebojím se ho použít?” zahuhlala Elena polohlasem.

„Hele, ono to mluví!”

„Nemám náladu na blbiny.”

„Co jsou to blbiny?” Tentokrát se už Michael neudržel a usmál se.

„To nezabere.”

„Co nezabere?”

„Blbiny.”

„Co jsou blbiny?”

„Právě jsem ze sebe udělala blázna, píchla jsem do vosího hnízda, mám rodinu, která o mě nestojí, a vy se bavíte o pitomostech. To jsou blbiny.” Charlik mlčel. Příliš jasné mu to nebylo. Netušil, co jsou pitomosti. Co mu ale bylo jasné, byla barva Eleniny mysli. Byla to směs smutku a vzteku a něčeho, co u Eleny ještě neviděl, byl to pocit marnosti.

Michael to zkusil. A Elena nezabrala. Většinou stačilo pošťouchnout a Eleně se objevil plamínek v očích a lehký úsměv na rtech. Nebo byla alespoň jedovatá, uštěpačná nebo agresivní. Teď byla jenom schlíplá. Konečně se dostala do míst, kde byly stromy tak daleko od sebe, že Charlik mohl pohodlně přistát. Michael by přísahal, že od minule zase o kousek vyrostl. Elena ho téměř bezmyšlenkovitě pohladila po čumáku. Opřela se mu zády o přední tlapu a přitáhla si kolena pod bradu. Michael si sedl proti ní. Charlik byl přeci jen drak. Stále ještě neměl tu odvahu opřít se mu jen tak o bok nebo o nohu. Tohle privilegium nějak patřilo jen malé Eli.

Seděla s bradou opřenou o kolena a rukama omotanýma kolem nohou. Soustředěně sledovala mravenčí cestičku.

O dva dny dříve po ní Failon chtěl, aby se soustředila na vědomí mravenců. Bylo to skoro tak nepříjemné, jako pokoušet se být lesem. Bylo to jako kolektivní vědomí. Ale zatímco les byl kolektivní vědomí z jednotlivých živočichů, mraveniště bylo spíš jako společný cíl než vědomí. Každý měl svoji funkci, všichni věděli, co dělají a kam jdou, byla to neustále spěchající mozaika, která se pokoušela ulechtat váš mozek k šílenství, dokud se nenaštvala a nezačala kousat. Brr!

„Vědí, kam patří,” řekla najednou. Michael zvedl hlavu od píšťalky, kterou vyřezával. Charlik otevřel oči.

„Cože?” nechápal Michael.

„Každý ten mravenec ví, kam patří. Má tady tuhle cestičku a ví, kam po ní jde. Ví, co má dělat a kam patří.”

„Jasně, že jo. Jsou to mravenci.”

„Já nevím, kam patřím.” A bylo to venku, i když Michael pořád nechápal.

„Sem nepatřím. Tady jsem prostě dítě, které sem nepatří, protože není úplně elf. Mám tu sice rodinu, ale myslí si, že jsem něčí chyba. Jenom mě tu trpí, protože se bojí, že jim podpálím les pod zadkem. Doma si myslí, že jsem nějaká zrůda. Raději mě odvedli někam hodně daleko, abych něco neprovedla. Matka se ani neotočila, když odtud odjížděla. Moje vlastní rodina mě nechce. Tak kam patřím?” Zakousla se do rtu. Chtělo se jí brečet. Ale berberští bojovníci přeci nebrečí. Oči stále upírala na mravenčí cestičku. Spodní ret měla kolem zaťatých zubů úplně bílý. Oči se jí leskly potlačovanými slzami. Sedl si vedle ní a objal ji kolem ramen.

„To není pravda!” chlácholil ji. Po tváři se jí rozeběhla osamělá slzička.

„Ale je. Nejsem tak docela Berber, protože jsem matčina dcera. Nejsem tak docela Adragonka, protože jsem Berber. A nejsem tak docela elf, protože jsem Berber a Adragonka. Mám z toho v hlavě zmatek. I ten les se mě bojí. Myslí si, že jsem divný drak, a to už je úplná hloupost, protože jsem člověk a taky trochu elf.” Slzy se jí začaly nezadržitelně kutálet po tvářích. Charlik zkroutil krk a položil si hlavu tak, aby se dotýkal Eleny čumákem.

„Já jsem rád, že tu jsi. A mám tě rád,” ozval se najednou Michael.

„Kdybych si moh vybrat sourozence, vybral bych si tebe. Jsi sice někdy hroznej rozumbrada, ale mám tě rád. A je mi jedno, co si myslí ti špičatoušatí zabedněnci. Jsi úžasná a já jsem hrdej na to, že tu můžu bejt s tebou. Pro mě jsi rodina.”

„Není nikdo, s kým bych chtěl trávit čas raději než s tebou, Maličká. Jsi má spřízněná duše.”

„Prostě jsi naše a my tě nedáme. Nejsi na to sama,” pokračoval Michael. Elena popotáhla.

„No tak, Eli, dokázalas nakopat zadek Darsovi, na cvičišti nebyl nikdy nikdo lepší než ty a neznám nikoho, kdo by se odvážil pohladit po čumáku dospělýho draka,” pokračoval Michael. Brečící děvčátko bylo trochu nad jeho síly. Nebyl si moc jistý, co s ní má dělat. Byl rád, že pomalu přestávala vzlykat. Stáhl si rukáv přes ruku a utřel jí slzy z tváří. Popotáhla a utřela si nos o předloktí.

„No fuj, to si řikáš dáma?” pohoršoval se Michael. Zabralo to, Elena se pousmála a ostentativně si utřela nos i do druhého rukávu.

Zavřela za sebou dveře a potmě přešla místnost. Sesula se do křesla a zavřela oči. Natáhla nohy před sebe. V místnosti bylo podezřelé ticho.

„Vím, že tady jste. A nemám na vás náladu. Tak zmizte.” Nikdo jí neodpověděl, ale měla pocit, že slyší tiché šuškání.

„Myslím to vážně, zmizte. Mísa s ovocem je schovaná ve skříni.” Přísahala by, že slyšela tiché: bugrid. Pomalu vstala. Bolel ji celý člověk a byla unavená.

„Teď půjdu spát. Zavřu za sebou tamty dveře a ne ať vás napadne šmírovat. Nebo dělat randál.” Ani jí nepřipadalo zvláštní, že se baví s prázdnou místností. Tohle místo jí začínalo lézt na mozek. Než došla ke dveřím do ložničky, něco ji napadlo. Zastavila se a otočila se do tmy: „Dobrou noc.”

Michael se postavil proti Óronovi s vědomím, že nejspíš dostane pořádný nářez.

„Nemám tě rád. Nelíbíš se mi. Přijdeš si jako chlap, že se vytahuješ na malou holku? Je jí sotva osm. Má toho dost i bez toho, aby sis na ní vylejval zlost. Jestli máš problém, vyřiď si to s Lilamem a ji z toho vynech,” zaútočil rovnou. Bublalo to v něm už dost dlouho a takhle to dál nešlo. Stál sice proti silnému protivníkovi, ale už toho bylo tak akorát.

„Jestli hodláš takhle pokračovat dál, budeš mít co dělat se mnou. A mám ti vyřídit, že i s Charlikem.” Óron na něj koukal jak sůva z nudlí, pokud se to vůbec dá říct o sličném elfovi. Opřel se o dlouhou bojovou tyč. Včera měl dlouhý hovor s matkou. Nikdy by to nepřiznal, ale vlastně dostal vyhubováno. Ve svém věku! Matka mu jeho chování vyčetla. Sama zaskočena argumentem, že svým chováním prokazují neúctu hlavně Lilamovi, vyvolala velmi nepříjemný rozhovor. Že má Elena na své straně draka, mu Michael říkat také nemusel. Drak, který vám přistane na zahrádce a zařve do oken tak, až se klepou tabulky, je velmi výmluvný ještě dřív, než vám sdělí své rozhořčení nad vaším chováním k malému děvčátku. Irimě rovněž sklidila nemalou kritiku. I přes to, že se Elena pokusila svého děda do celé záležitosti nezatahovat, dračí řev jí tento úmysl poněkud překazil. Když Lilám zjistil, že mu na zápraží sedí drak, nadšený nebyl. Není nic horšího, než když na vás někdo mluví velmi tichým, ledovým hlasem ve vaší vlastní hlavě. Když si na to Óron vzpomněl, v hlavě mu ten hlas pořád ještě rezonoval. Michael byl jen taková třešnička na dortu.

„Myslím, že jsem to už pochopil. Máme práci,” odpověděl konečně Óron unaveně. A tím to svým způsobem skončilo.

Failon pozoroval, jak přichází. Bylo velmi brzy ráno, ale to Eleně nikdy dříve nevadilo. Jednou mu dokonce řekla, že si raději přivstane, aby pak měla delší kus dne na ty věci, co ji baví. Nešla. Šourala se. Hlavu měla skloněnou, ramena nahrbená. Palce měla zaražené za opaskem. Když se přišourala blíž, všiml si, že má vlasy ledabyle stažené do ohonu, nemá je spletené do složitého copu jako obvykle. Nevesele se na něj usmála a popřála mu dobré ráno. Sesula se na své oblíbené sedátko vedle něj. Chvíli čekal, jestli mu vysvětlí, co se s ní děje. Neměla to v úmyslu. Vlastně ani nevěděla, co by mu řekla. Byl to jeden z těch momentů, kdy ve vzduchu visela Failonova nevyřčená otázka. Rozhodla se ji ignorovat. Nechtělo se jí o tom mluvit.

„Les z tebe cítí oheň.”

„Hm,” odpověděla bezmyšlenkovitě. Ticho, které následovalo, ji upozornilo, že to pravděpodobně nebyla správná odpověď. Zvedla k Failonovi oči a neochotně začala přemýšlet nad tím, co tím chtěl autor říci. Bylo to oznámení, nebo otázka? Failon čistil kořínky, které v noci nasbíral. Elena vzala do ruky malý nožík a začala mu opatrně pomáhat. Zaměstnat ruce vždycky pomáhalo. Měla pocit, že jí Failon často podstrčil nějakou práci jen proto, aby věděla, kam s rukama. Nejdřív rukou očistit co nejvíce hlíny, tak aby se kořínky pokud možno neodřely a nepolámaly. Hlínu nesypat na zem, ale do nádoby, aby se pak dala použít na Failonovy záhonky.

Vlásečnicové kořínky opatrně odříznout a podle délky a tloušťky je roztřídit do pytlíčků. Spodní, podlouhlá část kořene zvlášť, masitá část se musí ihned po oddělení úzkou čepelí nakrouhat na téměř průhledné plátky.

Nakonec usoudila, že to byla asi otázka. S Failonem bylo obvykle nejjednodušší za vším předpokládat otázku: proč?

„Oheň je mi vlastní. Je to, jako by to ani nebyla magie. Nemusím na něj myslet. Nemusím použít zaklínadlo. Je první, co mě napadne. Nemusím se na něj soustředit. Když ho potřebuju… je prostě tam. Je těžší ho nepoužít než vytvořit. Ale přitom, no… když bych měla dělit magii na snadno ovladatelnou a hůř ovladatelnou, kouzla obsahující oheň jsou nějak snadnější a vždycky udělají, co chci.” Mluvila pomalu a soustředěně. Když pomáhala Failonovi s bylinkami, měla pocit, že dělá něco užitečného. Těžko odpovídat na nevyslovenou otázku.

„Oheň je ti vlastní.” Copak to neřekla? Rozčilovat se nemělo nejmenší smysl. Přikývla.

„Jaká znáš zaklínadla, ve kterých je oheň?” Ani nezvedl hlavu od své práce. Dělala jeden tenký kroužek za druhým a rovnala je pečlivě tak, aby se nepřekrývaly, na pláty na sušení. Po krátkém přemýšlení je začala vyjmenovávat, ale mnoho jich nebylo. „Víc slovních zaklínadel neznám, ale to neznamená, že to je vše, co s ohněm umím,” dodala nakonec.

I přestože Elena měla pocit, že nezná příliš mnoho zaklínadel obsahujících oheň, vyjmenovala dvě, která neznal Failon. Přestože říkala, že oheň udělá vždy, co ona chce, pochyboval o tom. Překvapovalo jej, že se jí zatím podařilo všechno kolem sebe nepodpálit. Být stromem, asi by se jí rovněž bál.

„Nikdo nedokáže plně ovládat oheň.”

„Já ale neřekla, že zcela ovládám oheň. Já jen říkám, že můj oheň dělá, co chci.” Failon zvedl hlavu. Můj oheň? Zvláštní výraz, nebezpečný.

„Řekla jsi, že je těžší oheň nepoužít, než jej vytvořit.” Našpulila pusu.

„Když jsem rozčílená, naštvaná, je to, jako by se něco ve mně vzňalo a chtělo ven. Hodit po něčem ohnivou kouli je pak ta nejjednodušší věc pod sluncem.” Bylo jí teprve osm, ale byla si až příliš dobře vědoma nebezpečí toho, co právě vyslovila. O to se matka velmi důsledně postarala.

„Takže se opět vracíme ke kontrole emocí. Zatím jsem nikoho a nic do povětří nevyhodila,” dodala dřív, než to mohl udělat Failon.

„Moc je nebezpečná pro ty, kdo ji neumí ovládnout, kdož se ovládnout nechají.”

„Umím svůj vztek potlačit, abych nikomu neublížila nebo něco nezničila. Matka mě to naučila.”

„Jistě. Ale abys měla svou moc pod kontrolou, nestačí ji umět potlačit. Musíš se ji naučit ovládat. Abys tu magii dokázala ovládnout, nestačí se ji pokoušet pouze nepoužívat. Musíš se ji naučit znát. Zjistit, co dokážeš, kam až můžeš zajít. Musíš se ji naučit nejen potlačit a nevyužít, ale i ji v sobě úmyslně vyvolat jen proto, že chceš. Nesmíš ji v sobě probouzet jen ve chvílích, kdy máš vztek nebo jsi vyděšená.”

Dívala se na něj poněkud polekaně. Doposavad se učili o lese, přírodě, o bylinkách, léčení, historii. Učila se bojovat se zbraněmi, dokonce ji Failon naučil několik jednoduchých zaklínadel, ale zatím ji nikdy neponoukal k úmyslnému užití magie. Ta představa se jí příliš nezamlouvala.

„A začneme s tím hned,” usmál se na ni Failon. Zírala na něj s otevřenými ústy. Když si to uvědomila, zavřela je. Zároveň jí došlo, že je třeba rychle dokrájet kořínek. Sklopila k němu oči a soustředila se na to, aby byly plátky opravdu tenké.

„Ale…”

„Ale tu neexistuje, Eleanoro,” pokáral ji.

„Umím použít magii i bez toho, abych…”

„Abys…?” Zaváhala, neodpověděla. Byly věci, které se velmi špatně vysvětlovaly.

„Používáš jen velmi okrajovou část magie, kterou nosíš v krvi.” Nadechla se, aby odporovala, ale přerušil ji pohybem ruky.

„Aby ses naučila svou moc ovládat, musíš se ji naučit znát.”

„Není to tak jednoduché.”

„Myslím, že proto jsi tu.”

„Ano, ale…”

„Eleanoro!”

„Všichni říkáte, že mám moc v krvi. Ale nevíte, jaké to je! Je to, jako by se moje krev probudila a začala hořet. V ten okamžik cítím každou žilku ve svém těle. Je to, jako by mi do žil někdo vlil horkou lávu a ta začala vřít. Je to jako výbuch. Říkáš, že nikdo neumí zcela ovládnout oheň. Je to jako oheň, který mám v žilách. Já vím, že to neumím ovládat. Oheň pohasne, pokud nemá palivo, nebo vzduch. Pokud nepohasne, musíš jej uhasit. Ale velký oheň se hůř hasí. Když se naštvu, když se bojím, tak se to ve mně probudí a vzplane. Ale když se přestanu bát a mít vztek, tak to pohasne, jako když dojde ohni palivo. Co když ten oheň nedokážu uhasit? Co když vybuchnu a nedokážu se ovládnout?” Najednou mluvila rychle, téměř nedělala pauzy, aby se nadechla.

„Mluvil jsem s Michaelem. A viděl jsem tvoje oči,” odpověděl standardně velmi klidně. Po krátké pauze pokračoval: „Jsou to oči draka. Probudíš v sobě draka.” Co pořád mají s těma očima? Až se jí to příště stane, nesmí se zapomenout podívat do zrcadla. Ale o to teď nejde! Vzpomněla si, že se bojí. Opřela se zády o stěnu chatrče, založila ruce na prsa a našpulila pusu. Vzdorovitěji už vypadat nemohla. Failon se na ni jen krátce podíval a vrátil se k práci. Čekal. Respektive, Failon by řekl, že čeká. Elena by řekla, že ji nechal vydusit.

Failon ovšem nebyl jediný, kdo uměl čekat, a Elena mu to nehodlala usnadnit. Po několika minutách sice opustila svou vzdorovitou pózu a vrátila se ke krájení kořínků, ale ticho, které mezi nimi panovalo, doslova jiskřilo vším, co nebylo vyřčeno. Kdyby ji nenechal se zaměstnat, nevydržela by mlčet tak dlouho. Zpracovali všechny kořínky a odnesli je na sušení: Elena nehodlala ustoupit. Nechtěla být prvním, kdo promluví. Uplynula hodina a několik minut navíc. Failon se proti ní posadil a založil ruce na prsa. Zírali na sebe a čas velmi pomalu a těžkopádně plynul. Tvrdošíjnost, s jakou mu Elena vzdorovala, udělala na Failona celkem dojem. Po více jak dvou hodinách zarputilého mlčení se rozhodl, že je to čistá ztráta času.

„Mluvili jsme o tom. Mám-li tě učit, musíš mi věřit.”

„Nejsi to ty, komu nevěřím,” opáčila a zoufale si přála, aby to pochopil. Rozhodně se na to netvářil.

„Nevíš, co se může stát, když to nezvládnu!”

„Jsem tu, abych tě učil. Odmítneš-li mě uposlechnout, učit tě přestanu.” Elena přimhouřila oči. Na moment zapomněla, jak obrovský má z toho šíleného experimentu strach. Tohle bylo vydírání a začal se v ní bouřit vzdorovitý vztek. Jestli to chce, má to mít. Ona klidně vyhodí les do povětří s ním, jen aby mohla říct, že to říkala. Vstala tak prudce, že sedátko udeřilo o zeď.

„Budeme potřebovat skálu. Velkou,” procedila mezi zuby a rázovala do lesa. Měla pocit, že se Failon zbláznil.

Rozeběhl se tím lehkým elfským krokem ke kamenné desce kdesi v hlubinách lesa. Běžela mu po boku, pokoušela se nemyslet na to, co všechno se může podělat, a zároveň naslouchat Failonovým radám. Několikrát se málem přerazila, protože se nemohla rozhodnout, jestli se víc bojí, nebo těší, až už to bude mít za sebou, a nedávala pozor na cestu, les prořídl, vyběhli na velkou mýtinu. Z mechového trávníku se nenápadně zvedala kamenná, lehce vypouklá deska. Když ten kus kamene viděla poprvé, Charlik jí řekl, že se na něm často vyhřívají lidé jeho národa. Michael tehdy zkonstatoval, že je to prostě placatej šutr.

Elena si našla přibližný střed toho placatého šutru a neochotně se sesula do sedu na zkřížených nohách. Failon se posadil proti ní. Věnovala mu poněkud nepřátelský pohled.

„Sice mě strašně štveš, ale byla bych raději, kdyby sis sednul někam dál,” zavrčela na něj. Říct mu, že ji štve, byla dost drzost, ale v tu chvíli jí to bylo opravdu jedno. Failon zůstal sedět. Viděl, jak se jí napnuly čelistní svaly. Elena usoudila, že když chce spáchat sebevraždu, je to jeho věc.

Navenek vypadali jako sousoší. Elena se pod Failonovým ostřížím zrakem pokoušela soustředit na svůj úkol. S dlaněmi opřenými o kolena, zády rovnými jako pravítko a očima zavřenýma v sobě hledala draka.

Ono se to řekne, probuď v sobě sílu. Víte, jaké to je, když vám celý život vtloukají něco do hlavy a pak vám najednou řeknou, že je všechno jinak a máte to začít dělat naopak? Znáte ten pocit, kdy píšete celý život jednou rukou a pak vás okolnosti donutí psát tou druhou? Nejde vám to, stojí to spoustu úsilí a dělá vám to v hlavě zmatek. Navíc jste většinou frustrovaní z nevalného výsledku. Jako by to nestačilo, váš vlastní mozek vám do toho notně kecá, o svalové paměti ani nemluvě. A Elena se vlastně prala sama se sebou. Pokoušela se přemluvit sama sebe, že to celé není pitomost, že to není nebezpečné, že se to nepříčí všemu, co ji zatím učili. Bála se. Failonův tichý hlas ji denervoval.

Čas plynul a nic se nedělo. Pořád se nic nedělo. Ještě stále se nic nedělo. Pak se dostavila frustrace. Začínala ji bolet záda, kámen ji tlačil do pozadí. Kdyby věděla něco o psychiatrii a psychologii, připadala by si jako schizofrenik. Byla jako rozdvojená osobnost, jejíž části mají na věc opačný názor, dohadují se a hlavně si to pamatují.

„Ty se nesnažíš!” obvinil ji Failon. Měla chuť na něj štěknout, ať si to zkusí sám, když je to tak jednoduché, ale k ničemu by to nebylo. Její záda a to, čemu Michael s oblibou říkal prdelní svaly, notně protestovaly. Neodvažovala se myslet na to, jak dlouho už tam takhle sedí. Nebavilo ji to. Štvalo ji to! A pak jí to došlo. Jde na to celé špatně! Takhle by tu mohli sedět do soudného dne, zatímco se ona pokouší o klidné vzbuzení síly. Musí se naštvat. To přeci fungovalo vždy spolehlivě. Musí v sobě objevit vztek, který bude dost velký, aby jí začala vřít krev, ale dost malý, aby jej byla schopna včas uhasit. Jeden důvod ji napadl, ale ten rychle zamítla, protože Failon seděl přímo před ní a ona by mu přeci jen nerada ublížila.

Začala myslet na Darse a na to, jak se k ní chovají příbuzní z matčiny strany. Narážela sice na neprostupnou bariéru strachu a ovládání se, které měla pečlivě vštípeno, ale zafungovalo to jako spolehlivá zápalná šňůra, i když byla poněkud delší.

Celo se jí nakrabatilo vynaloženým úsilím, rty měla sevřené tak pevně, až jí zbělely. I když se to zdálo téměř nemožné, všechny její svaly se ještě více napjaly. Failon zpozorněl.

Bylo to jiné než jindy. Nebylo to tak pomalé a přirozené, jak byla zvyklá. Obvykle její vztek začal prosakovat přes zeď ovládání a chvíli trvalo, než se protáhl celý. Obvykle měla čas se připravit. Tentokrát se to, čemu Failon říkal drak v její krvi, po prvních několika oťukávacích pokusech rozeběhlo hlavou proti zdi a bez varování ji vší silou prorazilo. Failon najednou zjistil, že na něj zírají dračí oči. Několik setin vteřiny poté, co se jí zvedla víčka těch zvířecích očí, zvedla ruce z kolenou a spustila je na kámen pod sebou.

Vše se událo tak rychle, že Failon nestihl zareagovat. Ještě než se její ruce dotkly kamene, objevily se jí v dlaních modré ohnivé koule, které se rychle zvětšovaly Udeřila jimi do kamene. Failon ucítil, jak se skála pod ním zatřásla, do jeho obranné bariéry narazila tepelná vlna a vzduch kolem nich vybuchl a vymrštil jej do vzduchu.

Měla pocit, jako by jí vybuchla krev. Mozek, vědomí a všechny vnitřnosti udělaly salto následované několika nekoordinovanými kotrmelci. Uvědomila si, že kolem ní hučí oheň, Failon někam zmizel. Zachvátila ji panika. Rozšiřující se ohnivá koule se zastavila necelý metr od okraje skály a implodovala. Rotující plameny jako by se nasály zpět do svého středu, do Eleny. Pro nedostatek jiných výrazů, laskavý čtenář promine použití vypůjčeného klasikova výrazu, oheň vbuchl jen o něco málo pomaleji, než vybuchl.

Výbuch mrštil Failonem přes celé skalisko, proti stromům, které se zoufale pokoušely utéct z dosahu ohně ve svém středu. Nebyly dost rychlé, Failon narazil do jednoho z nich a nedůstojně se zhroutil do pohybujících se kořenů.

Ještě než se jí oči změnily do původní, lidské podoby, otočily se jí v sloup a ona se bezvládně zhroutila na zem. S nohama stále zkříženýma se skácela do strany a zůstala ležet. Celé to trvalo pouhých několik sekund.

Failon se pohnul. Otřeseně se posadil a velmi opatrně a metodicky provedl rekognoskaci škod. Kupodivu neměl nic zlomeného, i když ho Elena o strom doslova rozplácla. Kmen, o který se opíral zády, se chvěl. Elena! Vzpomněl si najednou a zaostřil na zhroucenou postavu. Těžce vstal a přeběhl k ní tak rychle, jak jen to jeho pomlácené tělo dovolovalo. Dopadl vedle ní na kolena a opatrně ji zvedl. Hlava se jí bezvládně zalomila. Pakliže předpokládáme, že je elf podobných pocitů schopen, vyděšeně nahmatal její krční tepnu. S úlevou ucítil puls. Byl ale velmi, velmi slabý. Tvář měla téměř bílou, rty popelavě šedé, pod pootevřenými víčky se leskla bělma, dech měla mělký a přerývaný. Čutora, kterou měl u pasu, naštěstí přežila jeho poněkud tvrdší dopad. Otřel jí čelo a krk. Když pro ni v tu chvíli udělal, co mohl, rozhlédl se kolem sebe.

Seděl uprostřed menšího kráteru, jehož okraje byly roztavené. Skála byla zčernalá a místy natavená až téměř ke svému okraji, od kráteru se rozbíhala mapa puklin a prasklin. Deska byla stále ještě teplá, bylo slyšet tiché zvonění, jak kámen vychládal. Stromy stály o poznání dál od plošiny a o poznání blíže sobě, než měly ve zvyku. Zem kolem jejich kořenů byla rozrytá. Musel ocenit, že jej Elena předem varovala, že se u ní dá nejčastěji očekávat oheň, že jej napadlo vystavět kolem sebe tak velké množství ochranných zaklínadel. On sám měl pocit, jako by jej někdo vycucnul, ale bylo třeba se postarat o Elenu.

Bylo mnohem namáhavější zvednout sebe na nohy než Elenu do náruče. Byla drobounká a lehká. O poznání pomaleji než na cestě sem se s ní rozeběhl k osadě. Když dorazil k chatrči, čekal na něj Michael. Jak jej zahlédl s bezvládnou Elenou v náručí, vyděšeně vstal ze sedátka a rozběhl se mu vstříc.

„Co se stalo?” vyhrkl a Failon mu věnoval jen unavený pohled. Odnesl Elenu do chatrče a jemně ji položil na postel.

Pozvedl jí víčko a ke svému uspokojení zjistil, že na něj již nezírají prázdná bělma, ale nereagující lidské oči. Dal se do práce. Michael, který se zpočátku postavil ke zdi, aby nepřekážel, přiložil pomocnou ruku k dílu. Failon dělal to, co uměl nejlépe, léčil.

Michael si vyslechl, co se stalo. Vzhledem k tomu, jak se tvářil, mohl být Failon jedině rád, že i on nemá magické schopnosti, jinak by už nejspíš znovu letěl vzduchem.

„Máš ji učit, ne se ji pokoušet zabít!” vyčetl hoch elfovi. Ten mlčel. Nemohl přiznat, že situaci podcenil. Příště bude potřeba mnohem větší kus skály. Začal přemýšlet nad tím, jestli by pomohlo dát Eleně i jiný zdroj síly. Pomohlo by, kdyby mohla čerpat energii odjinud než jen sama ze sebe, nebo by to vše naopak zhoršilo? Použití magie vyčerpávalo. Každý měl v sobě jen omezené množství energie. Elena se dostala na hranici vyčerpání.

Už ji zase bolela hlava. Oprava, bolel ji celý člověk. Měla pocit, jako by měla svaly plné olova. Až se jí Failon dostane do ruky, přerazí ho! Pak si uvědomila, že neví, co se s Failonem stalo. V jednu chvíli seděl proti ní a v druhé… tam už prostě neseděl. Raději si nepokoušela blíž představit, co se s ním mohlo stát. Fuj! Zvedl se jí z toho žaludek, který už tak nevěděl, čí je. Nevítány zaklepaly na dveře i vzpomínky… na to ostatní. Síla toho, co v sobě dobrovolně probudila, ji vyděsila. Bylo to mnohem mocnější, než když se to vzbudilo samo a jen tak vystrčilo růžky. Překvapilo ji to, možná i proto nebyla schopna tu sílu udržet. Vzpomněla si na oheň, na tu touhu oheň uhasit, než napáchá příliš mnoho škod. Kdyby se jí někdo zeptal, a ona si byla jista, že se jí někdo ptát bude, nedokázala by vysvětlit, jak se jí to povedlo. Věděla jen, že vynaložila všechnu svou energii na to, aby oheň vrátila tam, odkud přišel. Sama do sebe. Na přemýšlení nebyl čas.

Teď ale čas měla. Zírala do měkké tmy a pokoušela se v tom všem najít nějaký smysl. V místnosti někdo byl. Co to vůbec bylo za místnost? Její ložnička to rozhodně nebyla. Pootočila opatrně hlavu. Dokonce i krční svaly protestovaly. Pracně zaostřila na temnou postavu ležící na kanapátku nedaleko od ní. Byl to Michael. Rozhodně to nevypadalo, že by spal klidným spánkem spravedlivých. Každou chvíli se neklidně pohnul, převalil nebo sebou dokonce trhnul. Na zlomek vteřiny byla ráda, že tam je, než jí došlo, že se zítra budou všichni vyptávat, že bude nejspíš další kázání od pratetičky. Hrozná myšlenka! Horší byla už jen ta, že po ní Failon bude chtít, aby to zopakovala. FUJ! Pokud to ovšem přežil. Proč si o něj vlastně dělá starosti? Byl kluzký jako úhoř, určitě si našel nějakou cestičku. A kdyby ne, může si za to sám. Ona ale nehodlá čekat, aby to zjistila. A už vůbec nebude čekat na to, co se z toho všeho vyvine. Velmi pomalu a opatrně se posadila.

Michael se probudil s pocitem, že je něco špatně. Do háje! Elenina postel byla prázdná. Po bližším zkoumání zjistil, že zmizelo nejen děvčátko, ale i pokrývka a všechny její věci. Sakra! To, jak se rychle pohyboval po chatrči, vzbudilo Failona. Kůži měl poloprůsvitnou, vlasy mírně rozčepýřené, dokonce měl ve tváři vrásky. Když si uvědomil Michaelův udivený pohled, zamračil se, upravil si hbitě alespoň vlasy a pokrčil rameny

„Co se to tady děje?” vyštěkl. Na něj až podezřele přímočará otázka. Opravdu nebyl v kondici.

„Elena je pryč.” Failon zaklel. Michael mu sice nerozuměl, protože mu mnohé aspekty jazyka elfů stále unikaly, ale rozhodně to znělo sprostě. Byl to spíš hrdelní zvuk než slovo.

Failon mu ani nemusel vyčítat, že Elenu neuhlídal. Michael si to vyčítal sám. Ten zrzavý trpajzlík ho už zase vyšplouch! Zvláštní na tom všem bylo, že Michael tušil, proč děvčátko zmizelo, a ani se nedivil. Měla ho ale vzít s sebou. Prohledali nejbližší okolí chatrče a nenašli ji. Zanechala po sobě jen sotva viditelnou řádku stop, která se postupně vytrácela, až se ztratila úplně. Do prdele!!

Královna Alivan zuřila. Hlas lesa se změnil. Obvyklé šumění listí vystřídalo hlubší hučení, jak se hlasy lesa mezi sebou dorozumívaly a dohadovaly. Pokoušela se les přimět, aby jí řekl, kde se malá čarodějka skrývá. Ale les se bál. Hlavně se ale bála Elena a les to cítil. Poprvé za své vlády tak královna okusila, jaké to je, když jí les odmítá poslušnost. Zuřila. Michael stál tiše v koutě, ruce založené za zády, pohled upřený někam za královnino rameno. Podezříval její výsost, že se mu pokouší číst myšlenky. Byl rád, že na většinu jejích otázek nezná odpověď. Nekřičela, ale její hlas byl tak mrazivý, že ho překvapovalo, že nestojí na ledě. Pokoušel se na Elenu radši ani nemyslet. Soustředil se na to, aby ochránil svou mysl a tak i svou malou svěřenku.

Alivan najednou zmlkla. Uvědomil si to až po chvíli. Neubránil se a zaostřil přímo na ni. Zvláštní, jak dokázala být děsivá i nádherná zároveň. Zahlédl v ní cosi, co vídal ve vztekající se Eli. Pratetička! No vida, to nás čekají pěkné věci!

Pohnula se tak rychle, že si to uvědomil, až když stála těsně před ním. Naklonila se nad něj, až se nosem téměř dotýkala toho jeho.

„Ty mě neposloucháš!”

„Er!”

„Chci, abys ji našel!” zařvala na něj. Podíval se jí přímo do očí. Svaly na čelisti měl zaťaté, celé tělo našponované.

„Najdu ji.” Ale tobě ji nepřivedu, drahá pratetičko! pomyslel si. A pak královnu zaskočil větou: „Pokud je to vše, rád bych odešel.” Onu neskutečnou nezdvořilost završil tím, že se otočil na patě a vyšel z místnosti, aniž by čekal na královnino svolení.

Alivan na něj štěkla, ale nevěnoval jí pozornost. Jeho chůze připomínala ledoborec. Nikdy nedovolí, aby z Eli vyrostlo něco takového! Přísahal, sakra! Měla ho vzít s sebou. Najde ji, zkontroluje, že je v pořádku, a pak ji přetrhne jak hada! Měla ho vzít s sebou. Jistě, kdyby byl s ní, možná by je elfové našli mnohem rychleji, ale měla ho vzít s sebou! Najde ji a půjdou, kam jen bude chtít. Pokud to bude alespoň trochu bezpečné. Je to ještě dítě, bohové! Nemusel se jí ptát, co se stalo, aby věděl, že ji Failon svým pokusem vyděsil k smrti. Nemusel se ptát, aby věděl, že schopnost snášet ústrky její vlastní rodiny… se jaksi vyčerpala. Byla ještě dítě a bylo toho na ni moc. Musí ji najít dřív než Óron. Musí ji najít a pokusit se je nepřivést až k ní. Přísahal, že bude Eli chránit, a to se mu těžko povede, když neví, kde je. Musí rychle vymyslet, jak ji najde.

Dveře do svého pokoje otevřel tak prudce, že jimi udeřil o zeď. Na zem se sneslo několik odštípnutých třísek. Rychle se sbalil. Zbraně, oblečení, vzal všechno, co bude potřebovat na hodně dlouhou cestu, nechal tam všechno zbytečné, hlavně proto, aby nebylo na první pohled evidentní, že se nehodlá vracet. Celou dobu přemýšlel, co všechno s sebou má Elena. Měla zbraně, které měla předevčírem v noci u Failona v chatrči. Je možné, že už to bylo tak dlouho? Nikdo nečekal, že ji nenajdou ani po dni a noci hledání. Sakra! Holka bláznivá! Měla ho vzít s sebou! Bál se o ni. Doufal, že je v pořádku. Na tohle teď není čas. Musí se soustředit.

Co má Eli s sebou? Zbraně, co měla u Failona v chatrči. To znamená, že je po zuby ozbrojená. Má meč, trakeš, je možné, že i trak. Určitě měla dlouhý elfský luk a šípy, nůž. Měl podezření, že měla svou sadu vrhacích nožů. Chyběla jí její malá kuše. Měla opravdu trak? Ne, ten u ní neviděl. Bude potřebovat teplejší oblečení. Měl pocit, že u sebe měla plášť tkaný elfy. Sebrala Failonovi přikrývku. Bude potřebovat koně, sedlo, zbytek svých věcí. Určitě bude postrádat tu krabičku, co dostala od matky. Musí se pohybovat rychle.

Vešel k ní do pokoje a zarazil se. V pokoji bylo něco špatně. Hodně špatně. V pokoji něco chybělo. Otevřel skříň. Jestli to Eli zjistí, přerazí ho. Ne, nepřerazí. Ve skříni zůstaly jen šaty. Vše, co mělo sukni, zůstalo viset, pár kousků bylo shozených z ramínek, válelo se na dně skříně v neúhledné hromadě. Všechny haleny, kalhoty a těžký plášť byly pryč.

Na poličkách zůstaly všechny knihy, kromě dvou, soudě podle dvou zejících mezer. Z bedny pod postelí zmizely zbraně. Nebyla tam ani kuše, ani nic jiného. Nemohl najít dřevěnou skříňku od Ašky. Prohledal celý pokoj. Nechala tam všechno, co nepotřebovala, všechno, co zabíralo hodně místa, všechno, co bylo příliš těžké na transport. Ze skříněk v kuchyni zmizely trvanlivé potraviny.

Bohové, jak se jí tohle povedlo? Jak se dostala do města nepozorována? Jak se dostala se všemi těmi věcmi nepozorována pryč? Usmál se, když ho napadlo, že Alivan vyletí z kůže, až to zjistí. A co teprve strážci hlídající město? Tohle bude ještě mazec. Malé osmileté děvčátko jim všem natrhlo jejich ctihodné řitě. Hodil si sedlové brašny přes rameno a vyrazil k ohradě s koňmi. Moment, sedlové brašny. Ty také zmizely. No, jasně, jak jinak by všechny ty věci odnesla? U ohrady ho čekalo další překvapení. Přivítala ho nerudná stráž. Aškent zmizel. Liška jedna podšitá! Jak se jí tohle povedlo? Failon dal dohromady skupinu, která pojede Elenu hledat. Všichni se připravovali, dohadovali se mezi sebou, kterým směrem se vydat a hlavně, jak se Eleně povedlo zmizet se svým koněm, aniž by si jí někdo všiml.

„Většina jejích věcí je taky pryč,” pronesl škodolibě. Byl rád, že se Eleně ten husarský kousek povedl. Těm nafoukancům to ani v nejmenším neuškodí. Všichni zmlkli. Přál si, aby mohla Eli vidět jejich výrazy. Obzvláště Óron se tvářil krásně kysele. Do háje! Co tu vlastně dělá? A co tu dělá Lilám? Snad nechtějí jet taky? Failon se musel zbláznit!

Vešel do přístěnku se sedly a sáhl po tom svém. Zarazil se. Elenino sedlo bylo přehozené přes lavici, úhledně na svém místě. Zvláštní. Vzala si všechny své věci i koně a sedlo tu nechá? Nakrčil obočí.

„Moje sedlo zmizelo. Bylo první na ráně,“ vynořil se za ním Óron. Michael se na něj otočil. Věnoval mu pohrdlivý, nepřátelský pohled a situaci nekomentoval. Bylo to rozhodně hodně divné. Ať si říká, kdo chce, co chce, Elena byla Berber srdcem i duší. Jsou věci, se kterými je každý Berber doslova srostlý. Žádný Berber si nevezme cizí zbraň, cizího koně a cizí sedlo, pokud může sáhnout po tom svém. Každý Berber opatruje svoje zbraně, koně a sedlo jako oko v hlavě. Proč si vzala všechny svoje věci, svého koně a sedlo tu nechala? Proč si vzala zrovna Óronovo sedlo? Vždycky o něm říkala, že je nějak divně ušité. Proč to udělala? Měla dost času se sbalit, zvládla odvést Aškenta. Těch několik vteřin, které by zabralo dojít o těch několik kroků dál, by ji jistě nezdrželo. Byla to malá záhada.

Musí vymyslet, co dál. Podle všeho byla Elena dostatečně ozbrojená a měla i svého koně. To sedlo mu pořád vrtalo hlavou. Zajímavý byl i fakt, že nemohli najít Aškentovy stopy. Copak ten kůň lítal? Dobře, Eli je především Berber. Bude se nejdříve chovat jako Berber a pak teprve jako lesní elf.

I on musí myslet jako Berber s lehkým výcvikem lesních elfů. Sakra, měla ho vzít s sebou. I kdyby odhadl, kde Elena je, musí vymyslet, jak se k ní připojit, aniž by ji elfové dostali do rukou. Nebyl příliš nadšený, že se skupinou jeli i Óron a Lilám. Lilám se k němu právě připojil. Chvíli jeli mlčky bok po boku, než Lilám konečně promluvil.

„Řekneš mi, co se stalo?”

„Se vší úctou, zeptejte se Failona.”

„S Failonem jsem již mluvil.” Michael pokrčil rameny.

„Pak víte to, co já.” Lilám chvíli mlčel, ale nakonec se pomalu odhodlal k opatrné odpovědi.

„Nechovali jsme se k Eleně příliš… přátelsky. Je pochopitelné, že jsi k nám pozbyl důvěry,” začal a Michael si pomyslel, že neměl co pozbýt. Zarytě mlčel.

„Les, do kterého se vydala, je velmi nebezpečný. Abychom ji našli, potřebujeme vědět, co se jí honí hlavou.” Michael se na něj ani nepodíval. Přemýšlel, jak se od skupiny má oddělit, aby mohl hledat Elenu sám.

„Vím, že jsem se tak příliš nechoval, ale je to moje vnučka. Chci, aby byla v bezpečí, chci ji lépe poznat, chci ji najít.” Michael mu proti své vůli věřil. Ani nevěděl proč.

„Bojí se. Hodně se bojí. Teda myslim si, že je to tak. Řek bych, že ji to vyděsilo k smrti. Donutil ji udělat něco, co nedokáže chápat a ovládnout. Vždycky se bála, že se z ní stane černej mág. Celej život se pokoušela tu sílu v sobě ovládnout. Failon ji donutil naplno probudit to, co v ní je.” Odmlčel se. On sám měl na Failona za ten pokus dost vztek už jenom proto, že Eleně ublížil. Nemohl vyhnat z hlavy její bledý obličej, ten pohled, když se Failon vynořil z lesa s jejím bezvládným tělem v náručí. A pak ho to napadlo. Začal s Lilamem rozebírat, co všechno musí udělat, jak je důležité ji najít a přivést zpět. Určitě se mu nepodaří uniknout, když si budou elfové myslet, že je proti nim.

Několikrát se ho pokoušel kontaktovat Charlik. Až když se jim nad hlavami objevil jeho stín, odpověděl mu na jeho volání. Nebyl si jist, jestli mu může věřit. Odmítl mu cokoliv říct. Ne, že by mu v tu chvíli měl co říct.

Elfové byli zvyklí, že s nimi les komunikuje. Tentokrát les mlčel a velmi ostentativně si hleděl svého. Michael pod pokrývkou zapletl prsty, sevřel je kolem medailonu, který mu Elena dala, a zavřel oči. Soustředil se. Jestli je Elena hodně daleko, nebude to fungovat. Jak dobře jej vyškolila?

Kdyby se na ni nepokoušeli mluvit oba najednou, bylo by to mnohem jednodušší. Věřila sice Charlikovu přátelství, ale měla vážné podezření, že by měl na věc jednoduše jiný názor. Nebyla si jista, jestli by ji nevrátil zpět k elfům. Zato u Michaela beze zbytku důvěřovala nejen jeho přátelství, ale i jeho loajalitě. Na druhou stranu trochu pochybovala, že se mu podaří uniknout elfům a dostat se až k ní, aniž by ji našli. Schoulila se do klubíčka pod přikrývkou a s rukou na drahokamu v jílci meče vyhledala tu tenkou slabou nitku Michaelova vědomí. Byl daleko.

Ucítil lehký dotek její mysli a neuvěřitelně se mu ulevilo. Otevřel jí své vědomí. Byla živá. Ne že by o tom někdy pochyboval, ale mít jistotu byla úleva. Miluje telepatii!

„Jsi v pořádku?”

„Jsem, ale už se tam nevrátím.”

„To mi došlo. Jak tě najdu?” Chvíli neodpověděla.

„Eli, nechci tě tam odvézt zpátky. Přísahal jsem, vzpomínáš? Chci tě chránit a to se mi nepovede, pokud nebudu s tebou” Nikdy nepochopil, jak je možné, že se telepatií přenese i emoce, nebo dokonce výraz. Byl by přísahal, že se Elena usmála. Uvědomil si, že je hodně unavená. Byla velmi daleko, musela se soustředit na hovor s ním. Bylo těžké otevřít mu jen část své mysli. Bolel ji celý člověk a on to cítil. Věděla, že se o ni bojí, a opravdu ocenila, že nevede žádné kázání.

„Mám všechno, co potřebuju,” pokoušela se ho uklidnit, ale moc to nepomohlo.

„Řekneš mi, kde jsi?” Po krátké odmlce mu řekla směr, kterým se vydala. Domluvili se, že Michael zmizí elfům, hned jak to bude možné. Elena si ho pak najde. Bylo to bezpečnější, než kdyby hledal on ji.

„Můžeme věřit Charlikovi?” zeptal se najednou a vysloužil si dlouhou odmlku.

„Já nevím. Bojím se, že nebude souhlasit, a já tam zpátky nechci.”

„A bojíš se, že o něj přijdeš,“ zkonstatoval a okamžitě toho zalitoval. Nemusel jí to ještě připomínat. Kousl se do rtu.

„Jen mi řekni, co mu mám říct,” doplnil rychle.

„Neříkej mu, kde jsem. Promiň, to je ti asi jasné. Řekni mu, že už se tam nevrátím, že jsou na mě zlí, že nechci být černý mág, že ho ze mě udělají, když mě budou nutit používat to, co je ve mně. Že se strašně bojím, že je to na mě moc, že když mě budou nutit, nejspíš něco podpálím, a že nechci, aby se mě všichni báli.” Vysypala to ze sebe takovou rychlostí, že ji sotva stačil sledovat. Kdyby v tu chvíli mluvila nahlas, pravděpodobně by to celé vzala na jeden nádech.

„A řekni mu, že ho mám moc ráda. Že o něj nechci přijít, ale že se nikdy nevrátím.” Odmlčela se. Byla unavená a chtělo se jí spát.

„Michaeli, buď opatrný. Provokovat elfy není zrovna bezpečné. Charlik není jediný, o koho nechci přijít,” vyhrkla najednou. Usmál se.

„EU…”

„Dobrou noc a buď opatrný!” uzavřela rychle a stáhla se do sebe.

„Dobrou, Eli,” zamumlal si jen tak pro sebe. Uvědomil si, že se jí chtěl zeptat na to sedlo. Příště.

Charlik plachtil nad nimi a sledoval les před sebou. Ta maličká pro něj hodně znamenala. Každé dítě musí někdy vyletět z hnízda a teď se zdálo, že je čas. Přemýšlel nad tím, co mu řekl Michael. Nejvíc mu ležela v hlavě věta, že drak se hledá lépe, než malé děvčátko. Charlik se mu pokusil vysvětlit, že drak se umí velmi dobře schovat. Mnohem lépe než malé děvčátko, byť sebeschopnější.

„I když tě budou hledat jiní draci?” zeptal se ho chlapec a Charlik mu nedokázal odpovědět. Odporovat Ašrakovi nebylo dobré, ale draci byli svobodný národ. Musí něco vymyslet.

To ráno po jejím útěku ji probudila rána do čela. Zvedla se tak prudce, až se praštila do hlavy o spodní větev stromu, u jehož kořenů se schoulila ke spánku.

„Au!” vyjekla a pokoušela se vymotat z pokrývky, která se okolo ní omotala jako hroznýš.

„Vstávat, Babo!” vřískl jí někdo do ucha z větve nad její hlavou a téměř ve stejnou chvíli následovala rána do lýtka. Zaostřila. Byla doslova obklopena pidimužíky.

„Vstávat, Babo, jít, jít, jít!” Než se vzpamatovala, její zbraně, které měla položeny při ruce, najednou zmizely. Viděla, jak se mihly a zmizely. Měla pocit, že zahlédla několikerý rychle se pohybující nožičky. Někdo ji nakopl okovanou botou a pidimužíci se rozprchli, jako když střelí do vrabců. Elena popadla přikrývku a vyhoupla se na větev, o kterou se předtím praštila. S neuvěřitelnou rychlostí a hbitostí se vyšplhala nahoru do koruny stromu. Vylezla tak vysoko, jak se odvážila, tak vysoko, jak ji větve unesly. Přitiskla se těsně ke kmeni a usilovně si přála být neviditelná.

Právě včas. Z lesa se velmi potichu vynořil kůň s elfem v sedle. Byl to Óron. Pozoroval napjatě zem a hledal stopy. Elena se přitiskla ještě blíž ke kmeni stromu. Přesunula se o několik málo milimetrů, aby ji kmen kryl co nejvíce. Přimhouřila oči, nedívala se přímo na jezdce, jen ho držela v zorném poli, aby nemohl zaregistrovat její pohled. Usilovně si přála být neviditelná. Sevřela ruku kolem jílce meče a doufala, že na něj nedojde. Byl to přeci jen její strýc. Ale ona se nevrátí! Óron zvedl obličej ke koruně stromu. Každou chvíli ji uvidí. Zatajila dech. Měl pocit, že u kmene stromu zahlédl stopy. Jen náznak stop. Vypadalo to, že nikam dál už nepokračovaly. Zvedl oči ke koruně stromu. Pečlivě a dlouho prohlížel větev po větvi, každý kousek kmene. Nic neviděl. Sklonil hlavu zpět k zemi a pokračoval v hledání.

Přísahala by, že se na ni díval. Proč nic neudělal? Copak ji neviděl? Dlouho stála nehybně přitisknuta ke stromu a čekala, než si byla jista, že v dohledu není další jezdec. Kůra stromu pod jejíma rukama se začala lehce třást. Podívala se dolů. Po kůře spíše běželi, než šplhali pidimužíci. Posedali si na větve kolem ní. Překvapeně je pozorovala. Konečně měla příležitost si je pořádně prohlédnout. Všichni byli tak deset, maximálně dvanáct centimetrů vysocí. Byli oblečení do kožených oblečků z jemně vydělané kůže. Vzhledem k tomu, že některým visely od opasku dlouhé holé ocasy, bylo víc než jasné, z čeho jsou ty oblečky ušity. Všechno to vypadalo velmi funkčně, ale malý krejčík si rozhodně nedělal hlavu s úhledností či elegancí. Hlavně, že to všechno drželo pohromadě.

Vedle krysích ocásků měli pidimužíci u pasu krátké meče. Krátké? No, z Elenina úhlu pohledu byly krátké. Z pohledu deseti centimetrů výšky jejich majitelů to byly mohutné obouruční meče, které sahaly svým vlastníkům téměř až ke kotníkům. Někteří měli i sekery, luky a toulce se šípy, které připomínaly opeřené třísky. Všichni do jednoho měli na nohách těžké okované boty, které na nich vypadaly až příliš velké. Všichni do jednoho měli dokonale bosé hlavy! Někteří měli obrovské kníry či mohutné plnovousy, ale všichni do jednoho byli totálně holohlaví.

„Hej, Babo, bejt pryč,” houkl na ni ten, co se usadil na suku přímo před jejím obličejem. Vykulila na něj oči. Bývala by si sedla na větev, na které stála, ale ta byla plná pidimužíků, kteří ji napjatě pozorovali, a občas ji některý zatahal za nohavici. Chvíli přemýšlela nad tím, co tím chtěl ten pidivajžvík vlastně říct, a další chvilku nad tím, co na to má říct ona.

„Děkuji,” řekla nakonec a promnula si bouli, která jí začínala růst na čele. Uprostřed měla podlitinu ve tvaru okované boty.

„Co bejt, Babo?” houknul na ni další z pidimužíků. Vypadal jako jejich vůdce, i když si nebyla příliš jista proč, ale, no prostě tak vypadal.

„Er?” Co bejt? Co tím chtěl jako říct? Na co se to ptá? Ptal se jí, co se bude dít, co je zač, nebo co se to děje? Nejjednodušší bude odpovědět mu na všechny tři otázky

„Jsem Elena z rodu Berberů. Rodiče mě poslali k elfům, abych se učila. Ale oni mě nutí dělat věci, které nechci, tak od nich utíkám. A musím se co nejrychleji dostat co nejdál.” Proč jim to vlastně všechno povídá? Na té větvi se jí nestálo příliš pohodlně a byla přeci jen unavená.

„Kdo jste vy?” zeptala se a přemýšlela, co udělali s jejími zbraněmi. Pravda, měla svůj meč, nůž i sadu vrhacích nožů, ale její luk a šípy by se hodily. S trakešem by se také nerada loučila.

Pidimužíci se mezi sebou Načali hlasitě dohadovat. Začala se bát, že je elfové uslyší a vrátí se.

„Pst! Potichu!” K jejímu překvapení všichni zmlkli. Ten, co vypadal jako jejich vůdce, si odkašlal. Vypjal hrdě hruď.

„Bejt Othar!” Nakrčila obočí. Othar bylo elfské slovo a znamenalo válečníci. Tentokrát rozuměla dokonale. Nejen že rozuměla, ale také přesně věděla, co má udělat. Pravou nohu spustila z větve a nártem se zapřela o dřevo, aby neztratila rovnováhu. Ze stejného důvodu nechala jednu ruku položenu na kmeni a hluboce se uklonila.

„Heil, Othar!” pozdravila je s úctou. Oplatili jí pozdrav lehkými úklonami hlavy.

„Kdopak jsi ty?” odvážila se zeptat mluvčího.

„Bejt Willi, Babo.” Kývla hlavou na pozdrav. Velký bojovník jménem Willi. Měla problém se neusmát. Asi by to nedělalo dobrotu. Willi vypadal hrdě.

„Děkuji vám za pomoc. Mohu vás požádat o navrácení mých zbraní?” Měla tolik otázek. Chtěla toho o těch maličkých mužících tolik zjistit, ale nebyl čas. Musí se pohnout. Musí se dostat co nejdál a co nejrychleji. Maličkatý velitel ukázal na zem pod sebou. Poděkovala mu lehkou úklonou.

„Musím jít. Nemám mnoho času. Elfové jsou rychlí a les znají velmi dobře. Pokud jim chci uniknout, musím si pospíšit.”

„Bejt na koních.” Tak tomuhle rozuměla. Pokrčila rameny.

„To ano. O to víc si musím pospíšit. Všechny moje věci

kůň Aškent zůstali ve městě. Nemohu se pro ně vracet.”

„Co věci?” Přála by si, aby mu lépe rozuměla.

„Věci, které potřebuju. Oblečení, zbraně, některé Failonovy knihy, sedlo a hlavně Aškent. Bude mi chybět.”

Mezi holohlavými bojovníky se rozmohlo hlasité šuškání. Netrpělivě, i když velmi opatrně, přešlápla z nohy na nohu. Musí se pohnout. Má před sebou dlouhou cestu. Človíčci byli sice roztomilí, ale opravdu se musí vydat na cestu. Přemýšlela, jak by jim to řekla, aniž by je urazila. Zdálo se, že se konečně domluvili a postrčili Williho dopředu.

„Přinést!” houkl na ni a Elena zavrtěla hlavou.

„To nejde, nemůžu se tam vracet, mohli by mě chytit.”

„Aja! Nej! Říct, Othar přinést.” Dřepla si, aby na něj lépe viděla. Nadšený z toho zrovna nebyl, ale ani se nepohnul.

„Proč mi pomáháte?” zeptala se překvapeně a hned toho zalitovala, protože to vyvolalo další složitou poradu a pokřikování. Napadlo ji, že Willi není ani tak náčelník, jako spíš mluvčí. Nevypadalo to, že za ně rozhoduje. Vždycky ho prostě vystrčili dopředu, aby mluvil, když se na něčem dohodli. Pokud se vůbec dohodli.

„Říct, Babo, my přinést,” zopakoval. Pokrčila rameny Nad některými věcmi bylo asi jednodušší nepřemýšlet. Pečlivě jim popsala, co a také kde mají hledat. Nejtěžší bylo popsat Aškenta. Nějak neměla představu, jak vypadá zespod. Nakonec Willimu řekla, že postačí na Aškenta zavolat jménem.

„Řekněte mu, že vás posílám.” Pak najednou, jako když střelí do vrabců, byli Othar pryč. Zahlédla jen několik rozmazaných nožiček, zaslechla jejich dusot a byli pryč.

„Er!” pokrčila rameny, sedla si na větev a složila pokrývku do úhledného balíčku. S hbitostí veverky a ladností atleta se několika plavnými pohyby dostala na zem. Doskočila lehce a nehlučně na pokrčené nohy. Sáhla do křoví a vytáhla zpod něj luk, toulec se šípy a trakeš. Rozeběhla se tiše mezi stromy. Pochybovala, že ji Othar najdou, ale čekat na ně nemohla. Tak jako tak na tom nemůže být o nic hůř.

Kdyby někdo poslouchal, slyšel by v tichu noci šelest dohadujících se hlasů. Nikdo neposlouchal. Pokojem se cosi mihlo tak rychle, že by to oko možného pozorovatele ani nepostřehlo. Ve skříni zachrastila ramínka, haleny a kalhoty zmizely. V jednu chvíli v rohu stály úhledně opřené zbraně, v další po nich zbylo jen pár vířících zrníček prachu. Ozvalo se tiché zadunění, jak na poličce spadla kniha do mezery, kterou ještě před zlomkem vteřiny zaplňovala jiná. Ze svého úkrytu zmizela zdobená dřevěná krabička. V kuchyňce se zpootvíraly skříňky, jako by jimi proletěl závan zuřivého průvanu, který za sebou nechal několik prázdných míst. Vše zmizelo rychleji, než se ramínka ve skříni přestala kymácet.

Aškent sklonil hlavu až téměř k zemi. Natočil hlavu nejdřív na jednu, pak na druhou stranu k osůbce, která mu poskakovala před čumákem. Tiše si odfrknul a pohodil hlavou. Brána ohrady se otevřela. Aškent se překvapeně podíval pod nohy. Jeho odfrknutí znělo jako vyjeknutí. Něco ho chytilo za kopyta a zvedlo do vzduchu. Kdyby si jej všimly stráže, viděly by, jak se pohybuje obrovskou rychlostí kupředu na toporně zapřených nohách, jako by mu někdo přidělal neviditelná kolečka. Pod každým jeho kopytem se pohybovalo několik párů okovaných bot tak zběsile, až se jejich pohyb sléval do rozmazané čmouhy.

Z přístěnku se ozývalo dohadování a nadávání. Po lavicích se sedly pobíhalo několik mrňavých postaviček a pokřikovaly po sobě. Každé druhé slovo bylo bugrid. Ve chvíli, kdy pokřikování ustalo, zmizelo sedlo na kraji lavice.

Věci se zkomplikovaly. Les se hemžil elfy. Nejraději by někam zalezla a počkala na Michaela, ale bylo to příliš nebezpečné. Určitě by ji našli. Postupovala tak rychle, jak to jen šlo. Získávala čím dál větší náskok, ale elfové se v lese pohybovali jako ryby ve vodě. Bohužel pro ně však byla Elena dobrým studentem a používala nejen jejich vlastní triky, ale spoustu těch berberských.

Dokázala by běžet i rychleji, ale snažila se zanechávat co nejméně stop, sledovat okolí a být co nejméně vidět. To všechno ji zpomalovalo, ale bylo to lepší, než se bezhlavě hnát a vletět do nějakého maléru. Někdo ji sledoval. Ne, něco ji sledovalo. Měla ten pocit už několik minut. Zrychlila. Cítila, jak se jí vlasy na zátylku postavily. To, co ji sledovalo, bylo určitě zvíře. Ohlédla se. Mezi stromy za ní se mihl šedý stín. A druhý. Koutkem oka zahlédla další po své pravici. Vlci! Stmívalo se. Kolik jich tam mohlo být? Vlci lovili ve smečce. Uzavírali kolem ní kruh. Stala se lovnou zvěří. Za běhu stáhla ze zad luk, vytáhla z toulce šíp. Pohybovali se rychle, neslyšně, neustále kolem ní stahovali smyčku. Horečnatě přemýšlela. Má běžet dál? Může jim utéct? Nebo se má zastavit a bránit? Byli čím dál blíž.

Byli tak blízko, že viděla jejich stíny mezi stromy Vlevo od ní žádní nebyli, ale věděla, že je to trik. Otočila hlavu akorát včas, aby zahledla stín, který se na ni vyřítil z křoví. Vlk se odrazil od země v ladném skoku, tesáky odhalené. Zadrnčela tětiva. Šíp zasáhl vlka do levé slabiny těsně pod krkem. Vlk zavyl a ve skoku se celý zkroutil. Elena změnila směr. Přehodila si luk přes záda a vrhla se k nejbližšímu stromu. Skočila. Spodní větev byla příliš vysoko, ale ona se odrazila levou nohou od kmene skoro metr nad zemí a větve se zachytila. Nejbližší vlk po ní skočil, zasáhl zuby její pravou nohu. Naštěstí skokem nabrala momentům, které ji vyneslo ladným výmykem mimo jeho dosah. Vyhoupla se do dřepu a ve zlomku vteřiny se znovu odrazila. Vyškrábala se ještě o dvě patra výš. Sedla si a opřela se zády ztěžka o kmen. Luk, který měla na hřbetě, jí v tom trochu překážel. Větev byla naštěstí hodně široká.

Podívala se dolů. Kolem paty stromu obíhalo sedm vlků, někteří skákali a pokoušeli se vyškrábat nahoru. Byli obrovští. Když se postavili na zadní, byli vyšší než Elena. Cítili krev. Její krev. Upravila si na zádech luk, aby ho neničila, trochu se uvelebila, aby měla stabilnější pozici, a podívala se na svou nohu. Bolela jako čert! Nohavici měla roztrženou a zakrvácenou, nohu pod ní rozdrásanou. Rána byla hluboká a hodně krvácela. Měla rozervanou dokonce i holínku. Krev jí stékala do boty. Utrhla spodní část nohavice. Holínku si stáhla jen na tolik, aby odhalila celou ránu. Setřela krev utrženou nohavicí. Do háje! Srdce jí bušilo, těžce oddychovala. Pokusila se srovnat si myšlenky. Soustředila se na to, aby si ránu zhojila. Na lýtku jí zůstalo několik ošklivých, zarudlých jizev, které se časem jistě zhojí samy. Noha pořád bolela, trochu v ní škubalo, ale už nekrvácela. Bolela ale pořádně. Bude se jí s tím špatně běhat. Pokud se ovšem dostane ze stromu. Někoho hojit bylo vyčerpávající, ale když jste hojili sami sebe, měli jste pocit, jako by vás někdo vyždímal. Začala věnovat svou pozornost vlkům. Už jich tam bylo deset. Byli rozzuření. Bohové!

Prozatím jim unikla, ale jak z toho teď ven? Trávit noc na stromě by nebyl moc dobrý nápad. Vlci se určitě hned tak nerozhodnou odejít. Sice byla na stromě momentálně mimo jejich dosah, ale věděli, že někdy musí dolů. Počkají si na ni. A možná jich časem bude ještě víc. Létat neuměla. Stmívalo se. Musí jednat rychle. Měla dvě možnosti. Luk a šípy, nebo magii. Zaklínadlem nikdy nezabila. Ta představa se jí nelíbila. Šípy ale bude potřebovat. Zaklínadly lovit nemohla, maso by bylo nepoživatelné. Mysli! Rychle, stmívá se, za chvíli nebude nic vidět. No tak, mysli! Šípy sice může posbírat, ale to by musela střílet naprosto přesně. Změnila polohu tak, aby byla stabilní. S lukem si byla jistější. Šípy si zvládne udělat nové.

Kdyby ji v tu chvíli viděl Óron, byl by na ni hrdý.

Vystřelila pět šípů rychle za sebou. Pět jich zasáhlo svůj cíl, než si vlci uvědomili, co se děje, a začali prchat. Zasáhla další tři běžící. Dva zmizeli v houstnoucím šeru. Kolik jich tam ještě bylo? Jak velká ta smečka mohla být? V rychle postupujícím šeru bylo čím dál hůř vidět. Bude muset strávit noc na stromě. Ta představa se jí vůbec nelíbila. Ale být v noci na zemi s blíže nespecifikovaným počtem vlků bylo všechno, jen ne bezpečné. Do háje! Měla hlad. Bolela ji noha a byla unavená. Vlci. Byli nádherní, majestátní, úctyhodní. Ale tihle byli strašně velcí, děsiví a chtěli ji sežrat. Kdyby se alespoň nepohybovali tak tiše. Na to, aby teď vzpomínala, jak s Áronem a Filipem sledovali vlky, jak ji o nich učili a ona se od nich učila tiše našlapovat, pohybovat se lesem, nebyl čas. Ne nadarmo měli Berbeři ve znaku divokého hřebce a vlka. Vlci ve smečce mezi sebou komunikují. Když bude spát na stromě, bude sice v bezpečí, ale jak dlouho? Kolik krvelačných zvířat bude okolo stromu ráno? Kolik zvířat se jí bude mstít za mrtvé druhy? Kolik jich bude muset ještě zabít? Oni si mohli dovolit čekat. Ona si to dovolit nemohla. Kde byl Michael, když ho potřebovala? Bála se. Celkem viděla jedenáct vlků. To už byla docela velká smečka. Kolik jich tam mohlo ještě být? Má dobré noční vidění, ale oni taky. Když jim ho zničí světlem, zničí ho i sobě. Vlci se ohně bojí. Ale tihle byli strašně velcí. Možná tam byli dva, možná jich bylo víc.

Bála se, byla unavená, bolela ji noha. Oheň mohl být v noci vidět na dálku. Kousek nad ní byla silná větev, která svírala s kmenem tvar písmena V. Už jste se pokoušeli spát na stromě? Do prdele! Mohla by se přivázat, ale neměla provaz. Mohla nařezat pokrývku, ale tu bude potřebovat. Trávit noci bez přikrývky bude dost mizérie. Pokrčila rameny. Z balíku, který měla na zádech, vytáhla pokrývku a polovinu jí nařezala na asi deseticentimetrové pruhy. Svázala je k sobě. Neměla moc vody a to, co měla k jídlu, no, moc toho nebylo. Uvelebila se na větvi, napila se a sežvýkala to málo, co měla po ruce. Byla tma jako v pytli. Vyškrabala se do véčka, které si vyhlídla, a svým improvizovaným provazem se přivázala k větvi. Uvažovala o tom, že by se přivázala ke kmeni, ale to by bylo komplikované a musela by rozřezat i zbytek pokrývky. Navíc spát zaklíněná, se zády opřenými o kmen, s rukama za hlavou, s nohama blembajícíma dolů, to nevypadalo moc pohodlně. Spokojila se s větví a rukama pod bradou. Nohy si lehce zaklínila za sebou, aby se jí pokud možno neodkrvily.

Bála se a měla hlad, žízeň a byla jí zima. V porostu pod ní se tiše pohybovaly tři stíny. Občas je zaslechla. Zavřela oči. Potřebuje se vyspat. Až tohle bude vyprávět Filipovi! Otevřela či. Zvedla hlavu. Kdyby nebyla přivázaná k větvi, asi by si sedla. Aby to mohla vyprávět Filipovi, musela by domů. Chtěla jet domů. Ale tam bude matka. Až Aška zjistí, že utekla od elfů, sežere ji. A pošle ji zpátky. Bugrid! Ale to…

Těšila se domů. Najednou jí ale došlo, že domů nemůže. Nakonec se pro rodiče stane velkým zklamáním. Bugrid! To slovo bylo nakažlivé. Ale na to teď nemyslela. Kam půjde, když nemůže domů? Třeba by ji zpátky neposlali, třeba jim to vysvětlí, třeba to pochopí. Znovu si složila ruce pod hlavu. Čím víc nad tím přemýšlela, tím víc byla přesvědčena, že ji Aška pošle zpět. Po tvářích se jí začaly koulet slzy.

Bála se, byla unavená, bolela ji noha, měla hlad, žízeň a byla jí zima a nemohla domů.

Ubrečela se ke spánku. Když se probudila, měla pocit, jako by nezamhouřila oka, ale evidentně se blížilo svítání. Byla celá ztuhlá. Už jste někdy zkoušeli spát na stromě s nohama blembajícíma ve vzduchu? Vážně byla ztuhlá. Na rukou měla vytlačený vzor kůry. Musela ruce pořádně procvičit, aby se byla schopná odvázat, aniž by musela použít nůž. Musela procvičit nohy. Provedla poměrně složitý tělocvik v koruně stromu.

Viděla temná nehybná těla, ze kterých trčely její šípy. Povzdechla si.

V ranním šeru se pokoušela zahlédnout vlčí siluety. Neviděla je. Cítila je. Věděla, že tam jsou. Udělala ze svých věcí úhledný balíček a připevnila si ho na záda hned vedle toulce se šípy. Sešplhala na spodní větev. Chvíli dřepěla s rukama opřenýma o větev mezi chodidly. Pozorovala, co se děje pod ní. Nedělo se nic. Absolutně nic. Nikde ani ptáček nepípl. Vlci čekali. Leželi v záloze, zatímco jejich kořist seděla na stromě a snažila se vymyslet, co dál.

Odlepila se od větve a přistála v podřepu na pružných nohách. V jedné ruce měla dlouhý luk s připraveným šípem. Druhou rukou se při dopadu dotkla lehce země. S tichou omluvou na rtech pohladila nejbližšího vlka po ztuhlé šíji a vytáhla z něj šíp. Stejný rituál opakovala u všech ostatních. Neustále sledovala svoje okolí. Překvapilo, ji, že nezaútočili. Děsilo ji, že nezaútočili. Chtěla to mít za sebou. Ať to dopadne, jak chce, chtěla to mít za sebou! Našla všech osm šípů, - ale jeden byl zlomený, jak se přes něj vlk převalil. Schovala si i ten. Nechtěla na sebe zbytečně upozorňovat. A mohl se k něčemu hodit.

Stále nezaútočili. Nejlepší taktika bude běžet od stromu ke stromu. Rozeběhla se s lukem připraveným ke střelbě. Objevili se ve chvíli, kdy bylo ke všem stromům strašně daleko. Byli tři. V jednu chvíli tam nebyli a pak se najednou objevili. Obklopili ji ze tří stran a pohybovali se strašlivě rychle. Zadrnčela tětiva. Šíp zasáhl svůj cíl. Vlk udělal ještě několik kroků, než tělu došlo, že mu nebuší srdce. Musela se otočit, aby zasáhla dalšího. Byla pomalá. Šíp vlka sice zasáhl ve skoku, ale nezabil. Byl příliš blízko. Stihla se ještě přikrčit, zuby ji nezasáhl, ale dopadl na ni celou svojí vahou. Porazil ji na zem a vyrazil jí luk z ruky. Chvíli se váleli v klubku nohou, rukou, tesáků, drápů a srsti. Překulila se a postavila na nohy. Sáhla po meči. Vytáhla ho ještě dřív, než se plně narovnala. Něco v ní vzplálo. Strach se smísil se zuřivostí a vybuchl.

Vlci byli tak blízko, že nebylo úniku. Zraněný vlk se zvedl na nohy a skočil po ní s odhalenými tesáky. Uprostřed skoku si uvědomil, že se její oči proměnily, že se dívá do očí rozzuřeného draka. Meč zasvištěl vzduchem, Elena udělala krok vpřed a dřepla si tak rychle, že vlk nestihl zareagovat. Ocitl se nad ní. Přeletěl ji plavným skokem, který se změnil v tvrdý pád, protože mu Elena rozpárala břicho mečem zdviženým nad hlavu. Ucítila horkou krev, která jí stékala po rukou. Vytrhla meč z vlčího břicha, z polodřepu do stoje se dostala piruetou. Meč znovu zasvištěl vzduchem a zasekl se útočícímu zvířeti těsně pod čelistí. Znovu se otočila a zasáhla třetího vlka do levé plece. Vlk vyjekl! Na chvíli se stáhli. Oba krváceli. Začali kolem ní kroužit. Držela meč v obou rukou a otáčela se tak, aby je viděla. Vrčeli, tesáky odhalené. Byli rozzuření. Pokoušela se udržet obě zvířata v zorném poli, ale jedno se jí neustále pokoušelo dostat za záda.

Dva obrovští vlci kroužící okolo malého děvčátka, které jim sotva vidělo přes plece. Kroužili a stále se přibližovali. Zvuk, který se jí vydral z hrdla, ji samotnou překvapil. Bylo to zavrčení. Mohutné zavrčení, které oba vlky zarazilo. Malé děvčátko někam zmizelo. Místo toho děvčátka se uprostřed kruhu tvořeného jejich těly objevil vrčící vzteklý tvor s dračíma očima, který vrčel zuřivěji než oni. Zastavili se, překvapeni tou změnou. Vrčení se nepozorovaně změnilo v řev. Nebyla to slova, byl to hrdelní zuřivý řev. Vlk, kterého zasáhla do ramene, se zastavil a podíval se jí přímo do očí. Vrčel a ona mu odpovídala s očima žhnoucíma, nohama rozkročenýma, přikrčená, s mečem zvednutým před sebe, připravená ke skoku, k útoku.

Tesáky zmizely Vlk pohodil hlavou, otočil se a kulhaje odběhl mezi stromy. Jeho druh ho následoval. Elena tam chvíli stála, stále ve střehu, připravená a překvapená. Několikrát se pomalu otočila v očekávání nového útoku, ale žádný nepřišel. Vlci zmizeli. Poklesla na jedno koleno. Měla pocit, že má polámané všechny kosti. Všechno ji bolelo. Měla roztržené rameno. Byla celá od krve, vlčí i své vlastní. Nechápala, co se stalo. Dlouho jí trvalo, než adrenalin začal vyprchávat a uvědomila si, že je v bezpečí. Alespoň prozatím. Našla luk a posbírala několik šípů, které se jí vysypaly z toulce. Ošetřila si rány. Znovu vyběhla. Běžela pomaleji než obvykle. Nohu a rameno si sice zhojila, ale pořád to bolelo. Vlci jí nešli z hlavy. Byla opatrná.

Po poledni narazila na malou říčku. No, spíš širší potok. Zhluboka se napila. Naplnila čutoru. Voda byla ledová. Sundala ze sebe zakrvácenou halenu, vyprala ji, vykoupala se. Napadlo ji, že nejrychleji to všechno uschne na ní. Nebo taky ne. Ulovila dvě ryby. Nakonec usoudila, že pořádný odpočinek a jídlo jí neuškodí. Udělala si malý ohýnek pod stromy tak, aby se kouř rozptýlil mezi větvemi. Na blízké křoví zavěsila mokré oblečení, zabalila očištěné ryby do velkých listů a dala je dělat do žhavého popela. Zatímco se ryby připravovaly, šla ulovit další. Na nedalekém stromě našla několik lián. Vyšplhala se, co nejvýš mohla, aby uřízla co nejdelší kusy. Opatrně je vymotala z větví. Doslova od nich očistila dva stromy. Usadila se u ohně a z namočených lián začala plést lano. Upletla i několik kratších provázků. Dokonce riskovala malý ohýnek i za tmy, aby získala světlo na svou práci. No, dokonalé to nebylo, ale poslouží. Jen škoda, že ji to nenapadlo dřív. Mohla mít na noc celou pokrývku.

Udělala si menší zásobu jídla, oblečení jí uschlo, trochu si odpočinula a hlavně měla čas udělat si plán. S vědomím, že nemůže domů, se všechno změnilo. Ještě že se rozhodla sušit oblečení u ohně. Kdyby měla spát v mokrém a jen pod tím kouskem přikrývky, co jí zbyl, byla by jí opravdu zima. Takhle jí bylo jen chladno. Spala doslova stočená do klubíčka, aby se pod pokrývku vešla celá. Přes pokrývku měla sice i svůj tenký pláštík, ale moc to nepomohlo.

Elena si dřepla nedaleko jednoho z kmenů a pozorovala les před sebou. Nebyla zadýchaná, přestože běžela několik hodin v kuse. Kontrolu svého dechu dovedla již téměř k dokonalosti. S každým krokem byla jistější, s každým krokem se v ní probouzelo dědictví lehkonohých elfů. Přimhouřila oči. Něco se jí nelíbilo. Stromy tu byly velmi blízko u sebe. Jejich koruny se nejen dotýkaly, ale byly propleteny do sebe. Spodní větve byly tak nízko, že by jezdec musel sesednout, aby si o ně neotloukal hlavu. Bylo poledne, přesto bylo v lese šero jako za soumraku. Stezka, která se záhadně objevila, se lákavě vinula, ztrácela a zase ukazovala. Ani trochu se jí to nelíbilo. Slyšela o této části lesa vyprávět. I kdyby tohle bylo místo, kde byl Temný hvozd nejužší, i tak by jí trvalo několik dlouhých hodin dostat se na jeho druhý konec.

Ale tohle určitě nebylo to správné místo. Ta stezka byla opravdu divná a na jejím začátku nebyla magická značka. Široko daleko tu nebyly žádné značky. Ohlédla se zpět. Ještě bylo vidět některé stromy, které vypadaly téměř normálně. V šeru před ní se něco pohybovalo. Nasála vzduch a ucítila slabý závan špinavých mastných chlupů. Potichu vytáhla z pochvy meč a čekala. Pohyb spíše tušila, než vnímala. Ať to bylo cokoliv, kroužilo to chvíli kolem a pak se to začalo vzdalovat. Bylo po poledni. Nebylo by rozumné pouštět se do Hvozdu v tak pokročilou hodinu, ani kdyby byla na správné stezce. Nikdy by jím nestihla projít dřív, než přijde tma. Trávit noc v Temném hvozdu by znamenalo téměř jistou smrt. Zavřela na chvíli oči a zaposlouchala se. Bylo ticho. Podezřelé ticho.

Zvedla kámen, který ležel u paty kmene, a hodila jej na stezku do míst, která již delší dobu sledovala. Kámen dopadl s podivně tlumeným žuchnutím. Čekala by, že se odrazí, ale nic takového se nestalo. Po zlomek vteřiny ležel a pak se pomalu, neodvratně začal nořit do země. Fascinovaně ho pozorovala. Pohyblivý písek. Zamračila se. Pomalu vstala. Naposledy se rozhlédla, aby se ujistila, že ji nikdo a nic nepozoruje, a vrátila se zpět tam, kde mezi korunami stromů pronikalo slunce.

Cestu skrz Temný hvozd by už měla nejraději za sebou. Nepřítomnost magických značek se jí ale ani trochu nezamlouvala. Bludné stezky. Failon jí o nich vyprávěl. Ona musí najít tu správnou, která byla alespoň o trochu bezpečnější, na které bylo méně nástrah. Zabere to čas, ale rozhodně to nebude tak vražedné jako některá z bludných stezek.

Byla na cestě už devátý den. Podařilo se jí získat před elfy náskok i přesto, že oni byli na koních a ona běžela. Byla by ráda, kdyby ji Michael dohonil ještě před cestou Temným hvozdem. Zatím se mu to nepovedlo. Už dávno se vzdala naděje na to, že se těm malým hnědým lidičkám v okovaných botách podaří ji najít, dovést jí Aškenta a přinést její věci. Měla by u sebe ráda alespoň Aškenta. Musí být opatrná. Okraj Hvozdu byl zrádný, věděla, že nesmí situaci podceňovat. Větší starosti jí ale dělal fakt, že může minout stezku, kterou hledala. Pokud ji mine, přijde o náskok, který získala. Běžela pomalu, pečlivě sledovala stromy.

Zapraskaly větve a z křoví se vyřítil kůň. Pozorný pozorovatel by byl zaskočen tím, že přes svou značnou rychlost ani nepohnul nohama. Měl je zarputile zapřené, pod kopyty se mu cosi zběsile míhalo. Koulel divoce očima a poprvé v životě mu bylo špatně od žaludku. V krátké vzdálenosti za ním běželo na několika párech malých nožiček sedlo. S mírným odstupem následoval neúhledný balíček, ze kterého tu a tam něco trčelo.

Konečně se zastavili. Aškent prudce sehnul hlavu, zakoulel vztekle očima a vycenil na Williho zuby, které vypadaly velmi nebezpečně. Willi nedobrovolně ustoupil o několik kroků.

„Co bejt?” houkl na Aškenta uraženě. Aškent si odfrkl. Měl toho tak akorát dost! Chvíli zíral na Williho obrovskýma moudrýma očima. Pak ohrnul pysky. Když si několikrát dupl, Willi se začal potit. Othar, kteří postávali okolo jeho kopyt, se vyděšeně rozprchli. Nakonec se shlukli do klubíčka a začali se zběsile radit.

Nedá se říct, že by Aškent používal telepatii. Byl to přeci jen kůň. Elena by ovšem nejspíš nesouhlasila. Berbeři věří, že se všichni berberští bojovníci po své smrti znovu narodí a jejich duše se vtělí do divokých koní. Do berberských válečných koní. Tato víra je více než podložena tím, že berberští váleční koně jsou velmi inteligentní. V boji bývají extrémně dobrými pomocníky obzvlášť proto, že mají vlastní hlavu a občas projevují slušnou znalost taktiky. A hlavně komunikují. Ne že by mluvili, ne že by používali telepatii. Jen jste prostě nějak věděli, co vám chtějí říct. Jediný zádrhel byl, že jste si museli připustit, že vám kůň něco povídá. A koně přeci nemluví.

Aškent zuřil. Poté co chňapl zubama po Willim a málem dupl na pár dalších mužíčků, všichni pod 12 centimetrů usoudili, že bude lepší vzít na vědomí, že tenhle kůň mluví a že se mu nelíbí pohybovat se lesem na prkenných stojících nohách. Ty velký používaj takovou tu divnou věc s dlouhýma koncema. Jenomže ta věc s těma dlouhýma koncema patří koňovi do huby a jak mu to do tý huby chceš nacpat, když je ten zatracenej kůň tak strašně velkej? A vůbec, kde je ta věc s těma dlouhejma koncema? Když ji nemáš, jak mu ji chceš do tý huby nacpat? Vidíš ty zuby? Jak ho chceš asi tak vézt? Bugrid!

Tak nějak by vypadal překlad šuškandy, která probíhala v úrovni Aškentových kopyt. Když Williho ostatní vystrčili před Aškenta, aby mu řekl, ať ho kouká následovat, nebo ať si trhne kopytem, nadšený z toho nebyl. Aškent spokojeně pohodil hlavou, odfrkl a rozběhl se vesele za mužíky. Sedlo a balík se zvedly na nohy a klusaly za ním.

Tohle nebyl dobrý nápad! Že je Elena opravdu mistrem v zahlazování stop, o tom se už přesvědčil. Lesem se pohybovalo čím dál více pátracích skupin a stále více se rozptylovaly. Příležitost k tomu, aby nenápadně zmizel, se mu tak naskytla sama od sebe. Bál se ale, aby je k ní nepřivedl. Zatímco Elena zvolila taktiku nejdřív vzdálenost a pak se schovat, on začal skrývat své stopy ihned. Vlastně se o to pokoušel už v době, kdy se kolem něj motala celá pátrací skupina. Musí se k ní připojit ještě před tím, než vstoupí do Temného hvozdu. Nebyl si příliš jist, zda by jím zvládl projít sám. Že by jím procházela sama ona, se mu také zrovna nelíbilo. Bude se muset držet, aby ji nepřerazil, až ji najde. Jestli ji najde. Ale dost, musí se soustředit. Bylo by to jednodušší, kdyby věděl, kde je Charlik. Ten zatracenej drak ho znervózňoval. Pravděpodobně to bylo proto, že mu začínal přirůstat k srdci, i když stále ještě nevěděl, co si o něm má myslet.

Temný hvozd. Dorazil k němu za šera. Byl rád, že toho o této části lesa tolik slyšel, protože Temný hvozd světélkoval. Svým velmi tajemným způsobem byl nádherný, stezka, jejíž začátek zahlédl mezi stromy, byla lákavá. Měl pocit, jako by jej do Hvozdu něco přitahovalo a vábilo. Přistihl se, jak pobízí koně ke stezce. Rychle se zarazil. I když, byl to skutečně on, kdo se zarazil? Kran byl z rodu berberských válečných koní. Jemu se tahle temná část lesa nelíbila ani v nejmenším. Začal se vzpouzet, hned jak se přiblížili k těm podivným stromům. Michael chvíli jen tak seděl v sedle opřený o hrušku a sledoval, jak padá šero. Pak otočil Krana. Hvozd ho sice lákal do svého nitra, ale představa, že bude nocovat na jeho okraji, lákavá rozhodně nebyla.

Willi se zarazil. Čím více se přibližovali Temnému hvozdu, tím se jim Eleniny stopy hledaly hůř. Kdyby Willi věděl, co je mobilní telefon, připadal by si jako mobilní telefon, který ztratil signál. Temný hvozd na Othar takhle působil vždycky. Působil jako spolehlivá rušička signálu. Willi se sice zastavil, ale Aškent jako by to ani nezaregistroval. Přehnal se přes Williho i ostatní Othar tak rychle, že málem nestačili uskakovat. Aškentovi stačilo zavětřit. Možná že Elenu cítil spíš srdcem než jemným chřípím. Othar, kteří popadali, jak se pokoušeli dostat z dosahu jeho kopyt, se pracně vyhrabali na nohy a rozběhli se za ním. Pokřikovali na sebe, sedlo i balíček s Eleninými věcmi divoce poskakovaly přes kořeny.

Elena se v běhu otočila. Něco se dělo. Někdo ji sledoval. Prudce změnila směr. Během okamžiku se přitiskla k nedalekému kmeni a zmizela. Trvalo téměř minutu, než se ozval dusot koňských kopyt. Byl to tichý, tlumený zvuk. Mýlila se, nebo slyšela tiché, vzteklé hašteření? Z houstnoucího šera se vynořil Aškent. Byl neosedlaný, bez udidla, hříva za ním divoce vlála. Sálala z něj radost. Cítila ji. Obklopovala ho jako mohutná aura. Elena seskočila ze spodní větve, na kterou se předtím vyhoupla.

Zhmotnila se doslova ve vzduchu jen kousek před ním. Dopadla do dřepu jako kočka. Zastavil tak prudce, až jeho kopyta vyryla do trávy hluboké rýhy a zadek mu klesl téměř až k zemi. Překvapeně si odfrkl. Udělala ten jeden krok, co je dělil, a šťastně ho objala kolem mohutné šíje. Vymotala se z jeho hřívy dostatečně včas na to, aby viděla, jak k nim doskákalo sedlo a neúhledný balík, ze kterého vykukovaly její věci. Když se zastavily, objevilo se pod nimi několik párů nožiček v okovaných botách.

Ten večer byl opravdu zvláštní. Najednou měla nejen všechny svoje věci, ale hlavně nebyla sama. Aškent byl milá a vítaná společnost. No, a pak tu byli oni. Othar. Se zájmem je pozorovala. Willi z nich byl nejviditelnější a také byl nejvíc slyšet. Netrvalo dlouho a začala je rozeznávat jednoho od druhého. Všichni do jednoho vypadali velmi zarputile. Nebo se o to alespoň snažili. Všichni byli stydliví, ale velmi zvědaví.

Nejdřív měla pocit, že se pořád hádají, ale pak si uvědomila, že je to spíš hašteřivý způsob komunikace než opravdové hádání se. Přišlo jí, že se tím celá ta banda dobře baví. Občas se některý osmělil, a když měl pocit, že jej nevidí, přiblížil se, aby ji trochu prozkoumal. Kdykoliv se pohnula, ustupovali před ní, jako by se báli. Ten večer rozdělala malý, dobře ukrytý ohýnek a udělala jim všem večeři. Snědli toho podstatně víc, než by čekala. Poslouchala, jak se mezi sebou hašteří, a pokoušela se jim porozumět. Brzy zjistila, že rozumí většině slov, což nebyla záruka úspěchu, protože jejich spojení nedávalo vždy smysl. Používali slova hned z několika jazyků. Dokonce zaslechla i několik berberských výrazů. Alespoň měla ten pocit. Věci se trochu komplikovaly tím, že odmítali mluvit přímo s ní. Vždy, když se na něco zeptala, začali pokřikovat jeden přes druhého. Dělali to tak dlouho, dokud je Willi neumlčel a nezačal tlumočit, nebo dokud jej nevystrčili dopředu, aby mluvil za ně. Říkali jí Babo. Jak milé! Vždy když se zaměřila na jednoho konkrétního, vyjekl a pokusil se někam zmizet. Willi byl jediný, kdo s ní komunikoval přímo, a vypadal, že je na to patřičně hrdý.

Zatímco jí Willi vyprávěl, jak kradli její věci a kličkovali s tim bugrid velkej kůň lesem, vyráběla Aškentovi ohlávku.

„Bejt bugrid velkej, se nemoct pořádně schovat! Se nevejít do nory!” stěžoval si Willi. Usmála se na něj. Dodělala ohlávku a promnula si oči. Byla unavená. Začala opatrně vytahovat větvičky z ohně, až z něj zbylo jen několik osamělých plamínků. Popřála jim dobrou noc a schoulila se do klubíčka pod pokrývku. Usnula dřív, než se stihla pořádně uvelebit. Plamínky pomalu pohasínaly. Ležící postavu pomalu zahalila hebká tma. Othar ji napjatě pozorovali. Když si byl Willi jistý, že skutečně usnula, potichu zavelel a několik pidimužíků zmizelo v lese tak rychle, až se nestihlo ani zaprášit. Ostatní se potichu poukládali ke spánku kolem Eleny.

Těšila se, až je ukáže Michaelovi. Byli neuvěřitelní! Sice se většinou jen pletli pod nohy, ale i tak byli neuvěřitelní. Už nemusela běžet.

Z Aškentova sedla vypadalo všechno nějak veseleji. Cítila Aškentovu radost z toho, že jsou spolu. Othar běželi za Aškentem i před ním. Občas se mu některý připletl pod nohy. Udivovalo ji, že na nikoho nedupl.

Hledala správnou stezku do Temného hvozdu a soustředila se na to, aby zakryla svoje stopy. Občas dokonce použila magii, ale hlavně se snažila, aby k zahlazování stop používala co nejvíce různých způsobů. Musela si dát pozor, aby za sebou nezanechala cestičku jakéhosi vzorce. Byla si jista, že něco podobného by elfové neměli problém odhalit. Po chvíli si uvědomila, že Othar přidávají ruku k dílu a likvidují to málo, co za sebou zanechala. Musela uznat, že jejich práce je mistrovská.

Stezek našel bezpočet, ale žádná nebyla ta správná. Temný hvozd ho lákal do svých útrob. V šeru byl podivně krásný a děsivý. Michael sesedl a vedl Krana za sebou. Podle toho, co říkala Elena, by ta stezka měla být někde tady. Elena by měla být někde tady. Konečně uviděl značku, kterou hledal, ale Elena nikde. Kde se ta holka sakra fláká? Slíbila mu, že tu na něj bude čekat. Navíc měl nutkavý pocit, že ho někdo sleduje, byl z toho nervózní, ale u toho divnýho hvozdu si nemohl být ničím jist. Doufal, že se Eleně nic nestalo. Nechal Krana pást a sedl si na kus skály.

Kámen, na který se usadil, heknul a zahuhlal: „Nechceš si sednout někam jinam?” Vyděsil se. Jedním pohybem vyskočil, vytáhl meč a otočil se. Kámen, který se až do té chvíle tvářil jako součást skály, se pohnul a pomalu začal měnit barvu a tvar, až se změnil v podobu malého děvčátka.

„No co to…” vyjekl. Elena se zasmála veselým zvonivým smíchem. Radostně ho objala. Pohnula se tak rychle, že sotva stihl sklonit meč. Pověsila se mu kolem krku. Objal ji. Byl opravdu rád, že ji vidí. Vlastně ji neviděl. Zatímco mu visela kolem krku a radostně mu sdělovala, jak je ráda, že se konečně shledali, zasunul meč do pochvy, vzal ji oběma rukama kolem pasu a postavil ji na zem kousek od sebe, aby si ji mohl prohlédnout.

Založila ruce za záda. Culila se na něj. Byla tak ráda, že ho vidí! Důkladně si ji prohlédl. Na rameni měla potrhanou a znovu zašitou halenu, na tváři, na rukách a na krku měla několik čerstvě zhojených škrábanců a ran. Vypadala pohuble, ale tváře měla růžové a oči jí zářily. Evidentně jí ten malý výlet dal zabrat, ale vypadala téměř šťastně. Sice se mu hrozně ulevilo, ale když ji tak viděl, naplno si uvědomil, jak těžké to pro ni muselo být. Když se konečně ujistil, že je v pořádku, vysypal ze sebe:

„Jak jsi to udělala?” Zasmála se.

„Na to přišli Bugríci. Zjistili, že když chci, nebo třeba v noci když usnu, tak tak nějak zmizím, splynu s okolím. Tak jsem to zkusila úmyslně a ono to funguje. Skvělý, ne?” Vykulil na ni oči.

„Bugr co? O čem to mluvíš? Jsi v pořádku?”

„Bugríci. Teda oni jsou vlastně stateční a hrdí bojovníci

Othar, ale pořád říkají: bugrid, což je asi nadávka, kletba, údiv a spousta jiných věcí. Nějak se to k nim hodí, tak jim říkám Bugríci. No a tamto? Víš jak pořád všichni tvrdí, že mám dračí krev? Asi mám. Asi je to tím. Funguje to tak nějak samo, víš?! I Óron mě přehlídl a to koukal rovnou na mě.”

Začal uvažovat nad tím, jestli se náhodou nezbláznila. Chytila ho za ruku a táhla ho za sebou.

„Nekoukej jak sůva z nudlí. Pojď, ukážu ti je.” Dovedla ho o kus dál, kde byl v okruhu křoví schován malý tábor. Tedy, když jste měli velkou představivost, byl to tábor. Aškent tam spokojeně okusoval trávu, u stromu se povalovalo sedlo, sedlové brašny a zbraně, někdo našel ploché kameny, na kterých bylo připraveno dříví na malý oheň. Všechno bylo uchystáno na noc, ale zároveň naskládáno tak, aby úklid netrval dlouho. Ohniště bylo připraveno tak, aby se po něm daly snadno zamést stopy. Zajímavé.

Když se blížili, Othar se rozprchli. Elena se rozhlédla po tábořišti. Zamračila se.

„No, tak, pojďte ven! Michaela se bát nemusíte!” Tu a tam vykoukla z trávy plešatá hlavička, Bugríci se začali pomalu trousit. Tvářili se provinile. Elena je sledovala s pyšným úsměvem. Michael ji pozoroval s narůstající starostí.

„Co na ně říkáš?” otočila se na něj vesele.

„Na koho? Fakt jsi v pořádku?” Úsměv jí ztuhl na rtech. Byl to spíš jeho výraz než to, co řekl, co ji zarazilo. Nadechla se. Pak se prudce otočila. S rychlostí až děsivou skočila po něčem, co Michael neviděl. Willi vyjekl, ale uhnout nestihl. Chytila ho za límec a zvedla si ho k očím. Kýval bezmocně nožičkama, kroutil se a pokoušel se vymanit ze sevření jejích prstů.

„Willi! Nechte toho! Tohle je hloupý vtip. Je to kouzlo, viď? Ukradli jste Aškenta a přinesli mi moje věci, takže se mi nezdáte, jste skuteční. Koukej jim všem říct, ať se ukážou. Nebudu tady za blázna.”

„Pustíš, Babo!” výskl na ni Willi, ale ona ho držela dál. Michael si povzdychl. Nakročil k ní. Teď už se o ni opravdu bál, jak tam rozkazovala své natažené ruce. Willi na Elenu zarputile zíral.

V Elenině ruce se něco pohnulo. Michael se zarazil v polovině načatého kroku. Oči se mu údivem rozšířily. Rty vytvarovaly němě překvapeného. Nevěřícně sledoval, jak se prostor plní malinkatými hnědými, po zuby ozbrojenými, holohlavými postavičkami. Elena postavila Williho opatrně na zem.

„Děkuji, Willi,” usmála se na něj. Pak se usmála na Michaela.

„Představuji ti neohrožené bojovníky národa Othar.”

Byl to úžasný večer. V popelu z malého ohně jim Elena udělala hlízy, které našla bůhví kde, a k tomu na horkých kamenech upekla tenké plátky masa. Oheň pak nechala dohořet tak, že zbyl jen popel, který ráno rozsype po okolí, aby po ohni nezbyla ani stopa. Kameny pak vrátí tam, odkud je vzala, opálenou stranou dolů. Dlouho povídali. Postupně mu vylíčila většinu svých zážitků a on líčil ty své. Neřekla mu, že Bugríky poslala, aby ho hlídali. Neřekla mu, že za ním zametli těch několik málo stop, které za sebou zanechal. Naslouchala mu, aniž by prozradila, že o polovině jeho dobrodružství už dávno ví. Beztak to z jeho úst dávalo všechno nějak větší smysl, než když to vyprávěl Kryštůfek, Jeník, Josífek nebo Béďa.

Ukončila hovor s tím, že by měli jít spát. Zítra musí brzy vstávat. Téměř spokojeně se uvelebila pod pokrývkou. Najednou jí bylo jedno, že má bolavé rameno, nohu a pár dalších částí těla. Byla unavená, ale teď, když s ní byl Michael, bude všechno v pořádku. Začala přemýšlet nad tím, jak je možné, že ona Bugríky viděla. Nechali ji, nebo měla nějaký speciální talent? Nic nevymyslela, usnula téměř ihned. Michael ji pozoroval. I on byl unavený, ale spánek nepřicházel. Znervózňoval ho Temný hvozd.

Eleně káplo na hlavu. Otevřela jedno oko, zaklela a přetáhla si plachtu přes hlavu. Byla tma. Do svítání zbývalo ještě několik hodin. Podařilo se jí znovu usnout. Když se vzbudila hodinu před svítáním, pršelo. Vlastně lilo. Pod plachtou složila přikrývku. Podařilo se jí natáhnout si plášť, aniž by příliš zmokla. Michael se pokoušel o podobný složitý tělocvik a tiše špačkoval. Rychle se sbalili. Čekal je Temný hvozd a lilo.

Vjeli na stezku. V prostoru mimo Hvozd už vycházelo slunce, i když zahaleno mraky. Pod stromy hvozdu bylo ale ponuré šero. Houstlo, jak postupovali mezi stromy. Oba se několikrát otočili. Koruny stromů byly tak husté, že jimi zatím déšť nepronikal. Elena raději nemyslela na to, co bude, až se k nim skrz listy dostane. Musí se držet stezky. Doufala, že je to ta správná. Jestli není, jestli se spletla, jsou oba v obrovském maléru. Bugríci je opustili. Do Temného hvozdu se odmítli vydat se slovy že se potkají na druhé straně. Zmizeli tak rychle, že se jich Michael s Elenou ani nestihli zeptat, jak to hodlají udělat. Michael se na Elenu podíval přes závoj deště. Pokrčila rameny.

„Lítat neumí, takže hádám, že to vezmou pod zemí,” zahuhlala.

„Norama?”

„Nejspíš.”

„Docela jim je závidím.”

„Hm. Tak jdeme na to.” Pokusil se na ni povzbudivě usmát.

Elena jela první. Hledat značky v tom šeru nebylo vůbec lehké. Pokoušela se také hlídat stezku, protože na ní mohly být pohyblivé písky. Snažila se soustředit i na okolí stezky. Aškent byl neklidný, ale postupoval odhodlaně vpřed. Michael cítil, jak je Kran napjatý. Pokoušeli se jet co nejrychleji. Vzduch houstl. Byl těžký, vlhký, zapáchal a vůbec se zdál tak nějak použitý.

Začala si uvědomovat, že stromy hučí. Nebyl to tichý šum listí, byl to hukot magického náboje, který sílil s každým jejich krokem. Začaly ji brnět prsty. Zježily se jí vlasy v zátylku. Michael měl pocit, jako by se veškeré jeho ochlupení vzbouřilo a pokoušelo odpochodovat někam pryč. Elena by přísahala, že všude kolem ní bzučí magická energie. Měla pocit, že stačí pohnout prstem a dokáže úplně všechno. Nutkání zkusit nějaké obzvlášť těžké kouzlo bylo čím dál silnější.

Něco se dělo. Elena přestávala sledovat stezku. Seděla v sedle tak uvolněně, jako by jela na výlet. Pobídl Krana, aby se dostal co nejblíže k ní. Byli už hluboko v Temném hvozdě. Vzduch houstl a bylo čím dál větší ticho. Ticho před bouří.

„Eli…” Otočila k němu hlavu. Na tváři měla zvláštní, zasněný úsměv, který ho děsil. A pak se jí podíval do očí. Ty oči se leskly. Nebyly to její oči. Měl pocit, jako by se díval skrz zlatý závěs do nekonečné temnoty.

Zahlédl je koutkem oka o zlomek vteřiny později, než se Elena začala prudce otáčet. Byli neskutečně tiší. Přehupovali se z větve na větev, byli všude okolo. Měli mohutná chlupatá těla se širokým hrudníkem a úzkou pánví. Pohybovali se pomocí poměrně krátkých velmi svalnatých nohou, paží, které jim sahaly až ke kotníkům, a dlouhého ocasu. Jejich hlavy vypadaly jako hlava rotvajlera se sadou obrovských zubů a malýma rudýma očima. Vzdálenost, která je dělila, překonávali tak rychle, že téměř nestihl zareagovat. Elena dokončila polootočku v sedle a zvedla ruku. Michael skočil. Srazil ji ze sedla. Ve změti rukou, nohou a kopyt dopadli do tlejícího listí vedle stezky. Několikrát se překulili. Byl rychlejší než ona. Otočila se na záda a s očima hrozivě zářícíma namířila ruku na přibližující se monstra. Vrhl se na ni. Kolenem ji přišpendlil k zemi, zvednutou ruku jí srazil dolů a opřel se o ni celou svou vahou. Otevřenou dlaní ji udeřil vší silou přes tvář. Zamrkala. Na chvíli jako by zmrzla, záře v jejích očích pohasla.

Na tvář jí padl stín, oči se jí rozšířily hrůzou. Vzepjala se. Odhodila ho od sebe. V levé ruce se jí jako kouzlem objevil nůž. Ucítil, jak se mu do ramene zasekly drápy. Zuby, které mířily zezadu na jeho krk, cvakly naprázdno. Nůž se zabořil do chlupů, Elena ucítila na ruce krev. Trhla rukou vzhůru a rozpárala břicho tvora, který se po ní sápal.

Michael dopadl na zem, překulil se a jedním pohybem se ocitl na nohou s mečem v ruce. Meč zasvištěl vzduchem a rozsekl obličej, který se z Michaelova pohledu skládal jen z útočících smrdutých tesáků. Elena ze sebe shodila nehybné tělo a vyšvihla se na nohy s mečem v jedné ruce, zakrváceným nožem v druhé. Podařilo se jim postavit se k sobě zády, ale obludy se sypaly ze stromů jako chlupatý smrdutý déšť. Do jejich podivného štěkotu a řevu se občas ozvalo vykvíknutí, když se ozubení tvorové neprozřetelně přiblížili na dosah Aškentových nebo Kranových kopyt.

Sekali, bodali, otáčeli se a uhýbali, pokoušeli se probojovat chlupatou svalnatou zubatou masou s drápy ke svým koním. Kruh kolem nich se zmenšoval, nebo lépe řečeno, chlupatá kopule kolem nich se zvětšovala. Elena ťala do živého, sehnula se a zasáhla rudé oko nožem. Skočil po ní další tvor, který ji minul a povalil Michaela na zem. Eleniny oči se rozšířily hrůzou. Zaplálo v nich světlo, panenky se jí protáhly. Pohnula se tak rychle, že by náhodný pozorovatel viděl jen rozmazanou čáru.

Michael se ocitl na zemi pod obludou, která ztratila zlomek vteřiny překvapením nad tím, že skončila na někom jiném, než zamýšlela. Sekla po něm zuby. Viděl je, jak se přibližují, ale nemohl nic dělat. Těsně nad jeho obličejem se zuby najednou zastavily a zmizely. Elena sekla mečem, útočníkova hlava odletěla do houfu zuřících bestií. Tělo se bezvládně sesulo na Michaela, který se marně pokoušel vyprostit zpod tvora o polovinu většího, než byl on sám.

Zatímco Elenin meč opsal dokonalý oblouk a zasekl se mezi otevřené čelisti dalšího útočníka, její levá ruka trhla za chomáč chlupů těsně za uťatým krkem. Bezhlavé tělo proletělo vzduchem a prorazilo mezi bestiemi cestičku jako koule mezi kuželkami.

„Jdeme!” křikla na něj. Než dozněla poslední hláska, její hlas se změnil v hrůzostrašný řev, který zarazil nejen útočící obludy, ale i Michaela a Elenu samotnou. Ta chvilinka překvapení jim poskytla miniaturní výhodu několika kroků, které je přiblížily ke koním. Dostali se do sedel, zatímco se snažili odrazit další netvory. Vyděšený tím, co se mu ocitlo na hřbetě, sklopil Aškent uši k hlavě a vyrazil po stezce dřív, než mu Elena zaryla paty do slabin. Kran ho následoval. Letěli po stezce, skloněni až k šíjím svých ořů s meči v rukách. Obludy se je pokoušely pronásledovat, ale brzy zůstaly daleko za nimi.

Těžko říct, kdo byl v tu chvíli vyděšenější, jestli Elena, nebo Aškent, který měl najednou za ušima vzteklého draka. Měl nozdry plné jeho pachu a marně se před ním pokoušel uniknout. Michael se zoufale držel v sedle bezhlavě se řítícího Krana. Každý Kranův pohyb mu do těla vystřeloval bodavou bolest z hluboké rány na zádech. V těžkém šeru před nimi se objevila téměř neznatelná křižovatka. Elena přitáhla otěže. Aškent se neochotně, ale prudce zastavil. Michael s Kranem měli co dělat, aby do něj nenarazili. Elena se ohlédla. Obludy zmizely, ale to ji nijak neuklidnilo. Aškent pod ní tancoval, divoce koulel očima a klopil uši těsně k hlavě. Poplácala ho po krku a pokoušela se ho uklidnit. Zvuk jejího hlasu působil jako balzám, i když z něj bylo cítit strach.

Ta křižovatka se jí nelíbila. Pokoušela se najít značku, která by ji navedla tím správným směrem.

„Eli…” Otočila k němu dračí oči. I s těma příšernýma očima vypadala vyděšeně. Na tváři měla rudý otisk jeho ruky od políčku, který jí uštědřil.

„Jsi v pořádku?” vyhrkla udýchaně.

„Kudy?” vyhnul se odpovědi.

„Já nevím!” zakvílela.

„Tak to vymysli, ale rychle!” pobídl ji. Slyšel, jak nasála vzduch.

„Hlavně, klid, tohle zvládnem,” vysypal ze sebe, aniž by věděl, koho to tu vlastně přesvědčuje. A pak mu něco došlo.

„Nevím, jak to děláš, ale hlavně se neuklidňuj moc, toho draka v tobě potřebujeme!” Pokusila se zasmát, ale z hrdla se jí vydralo jen nejisté zaklokotání.

Otočila se a snažila se soustředit natolik, aby mohla sledovat stromy kolem sebe. Aškent, který stále neklidně tancoval, jí to příliš neusnadňoval. Klid, hlavně klid! Měla pocit, že jí koruny stromů padají na hlavu. Krev v ní vřela. Les hučel, pulzoval magickým nábojem, který ji lákal použít ho. Tvář ji pálila od Michaelovy facky. Ten náboj ji obklopoval, tížil a lákal. Cítila, jak jí našeptává. Cítila jeho sílu. Vzpomínka na pocit, který měla, než ji Michael srazil ze sedla, byla velmi silná. Temný hvozd se ji pokoušel přimět použít magii. Jakékoliv kouzlo by zapůsobilo jako sirka, kterou škrtnete v místnosti plné plynu. Jakékoliv, byť sebemenší kouzlo by Hvozdu otevřelo cestu k síle, která se v ní skrývala. Hvozd byl parazit. Parazit, který se živil magií těch, kdož byli natolik neopatrní, že vyslechli jeho volání.

Zvedla oči. Značka byla tak daleko, že ji v šeru téměř přehlédla. Byla na kmeni těsně pod nejnižší větví. Elena vyrazila kupředu.

„Eli, ta stezka se stáčí zpátky!” křičel na ni Michael, který ji následoval.

„Je to ta správná!” odpověděla mu. Stezka se podivně kroutila ve smyčkách, které lákaly k tomu, aby si cestovatel zkrátil jízdu přes plochy mezi nimi.

„Drž se stezky!” křikla na Michaela Elena, jako by vycítila jeho nutkání. Už aby byli z toho zatraceného Hvozdu pryč!

Po nějaké chvíli se stezka alespoň začala stáčet tím správným směrem. Klikatila se čím dál víc. Michaelovi se dělalo zle. Zranění zad bylo hluboké a krvácelo. Elena si ho všimla, když se ocitli každý na jiném rameni jedné ze smyček. Sesedla a chvíli se hrabala v sedlové brašně.

„Co to provádíš?”

„Jsi zraněný”

„Musíme jet dál.”

„Když mi tady omdlíš, tak mi to nepomůže.” Donutila ho sesednout.

„Nemůžu použít magii ani hojící kouzla, takže tohle bude muset stačit.” Ošetřila ho pomocí bylinek a obvazů. Pracovala rychle. Měla ale pocit, že ne dost rychle. Sotva si Michael natáhl zpět halenu a plášť, mezi stromy se objevili vrrci. Michael s Elenou se po sobě podívali a vyhoupli se znovu do sedel.

„Musíme to vzít…”

„Ne, musíme se držet stezky!” Vrrci se přibližovali. Elena pohladila Aškenta po krku.

„Teď mě nezklam, hochu,” zašeptala mu do uší.

„Přibližují se! Rychle!” pobízel ji Michael.

„Musíme se držet stezky!” opakovala a vyrazila pomaleji, než mu přišlo rozumné.

„Ty zatáčky nás zdrží!” V ruce se jí objevil kámen. Nevěděl, kde ho vzala.

„Dívej se!” Mrštila kamenem vší silou do tlejícího listí zhruba metr od stezky. Michael ho fascinovaně pozoroval. Čekal, že se kámen odrazí, ale ten přistál v listí a ponořil se, jako by dopadl do bahna. Ozvalo se podivné zamlaskání, jako když se uvolní ucpaná hadice, a kámen zmizel. Michael zatajil dech.

„Jak jsi to věděla?”

„Jenom doufám, že ta bažina, nebo co to je, je dost široká a oni neumí tak daleko skákat,” odpověděla mu a pobídla Aškenta do mírného klusu. Nechtěla ho hnát, jeho rychlost bude jistě ještě potřebovat.

Vrrci se přiblížili na několik metrů od stezky a běželi podél ní. Zatáčkami se nezdržovali. V místě každého oblouku byli stezce blíž. Brzy byli na úrovni obou dětí, někteří se dostali dokonce před ně.

„Budou na nás čekat.”

„Já vím.”

„Co chceš dělat?”

„Ty jsi tady za bojovníka, já jsem jen princeznička,” odsekla mu. Zasmál se i přes to, že na něj z jejích očí stále koukal drak. I tak vypadala opravdu zoufale.

Vrrci dokážou doběhnout i nejrychlejšího koně. Tihle vrrci měli navíc náskok. Evidentně znali stezku a věděli přesně, nakolik se jí mohou přiblížit.

„Oheň.”

„Ale…”

„Ne můj oheň, prostě oheň, zápalné šípy.”

„Jo, to je…” Michaelovi káplo na hlavu. Listy nad nimi začaly propouštět déšť. „…dobrej nápad,” dokončil. Elena vylovila křesadlo. Sesedli. Tady něco jako fair play není. Michael jí přidržel louč. Zapálila ji. Oba věděli, že se zraněnými zády nebude jeho střelba z luku stát za nic. Připravil několik svých šípů.

Zapálené šípy svištěly vzduchem tak rychle za sebou, že je ani nestíhal sledovat. Vrrci se na chvíli stali terči na střelnici. Ti, kteří nepadli mrtví k zemi, pobíhali s hořícími kožichy a zapalovali křoví a listí, ve kterém se váleli, aby oheň uhasili. Ti nezasažení se vrhali divoce na své raněné druhy a trhali je na kusy. Někteří zmizeli do šera. Pod neprostupným stropem listí se šířil kouř, zápach spáleného listí a chlupů. Dva vrrci se pokusili přeskočit bažinu. Ohnivé šípy je zasáhly ve vzduchu. Jeden dopadl daleko od stezky a začal se potápět. Druhý minul jen o pár centimetrů Aškenta a dopadl předními tlapami na stezku. Zoufale se pokoušel vyškrábat na pevnou půdu, ale bažina se kolem něj sevřela, stahovala ho dolů. Jeho kvílení bylo příšerné. Jak mizel pod její hladinou, okolo jeho těla se začaly objevovat bubliny a začaly se nafukovat. Elena je fascinovaně pozorovala.

„Pryč!” zařval Michael a vyhoupl se do sedla. Elena byla jen o zlomek vteřiny pomalejší. Aškent s Kranem vyrazili, jako by jim hořelo za zadkem. Hukot, který se za nimi ozval, jim dal za pravdu. Bažina vzplála a vybuchla. Výbuch vyplivl několik hořících koulí a zapálil bažinu i na druhé straně stezky.

Řítili se tryskem po klikatící se stezce. Oheň, který musel urazit mnohem kratší vzdálenost, je pomalu doháněl. Vzduch se plnil kouřem, plameny šlehaly tak vysoko, že začaly olizovat koruny stromů nad sebou. Pár metrů před nimi se stezka začínala rovnat. Elena v trysku omotala otěže kolem hrušky sedla, řídila Aškenta koleny, nasadila na tětivu šíp. Kouř z bažiny za nimi ještě zhoršoval viditelnost.

Stezka byla již téměř rovná. Oba koně vystřelili kupředu jako střely. Z dýmu se vynořil vrrk letící vzduchem, svaly napjaté ve skoku, tesáky odhalené. Byl větší než Aškent. Jeden šíp ho zasáhl do oka, druhý otevřenou tlamou do krku. Elena se přilepila na Aškentův krk, ten ještě zrychlil. Vrrk ji minul jen o chlup, dopadl bezvládně na stezku za ní. Kran jej jen tak tak stihl přeskočit.

Šero díky kouři ještě více zhoustlo. Z dýmu se vynořila další silueta vrrka. Zaútočila na Michaela. Michael po zvířeti máchl mečem, zasáhl ho těsně za temenem. Vrrka to nezastavilo. Z boku narazil do Krana a povalil ho na zem. Michael vyletěl ze sedla. Vrhl se svému oři na pomoc s oběma krátkými meči v rukách. Elena se otočila v sedle. Aškent přešel z plného trysku do piruety, na kterou by byla hrdá každá baletka. Zadek mu při tom klesl skoro až k zemi. Otočku ještě nedokončil, když se Elena odrazila od sedla a skočila. Přistála obkročmo na vrrkovi s mečem v napřažených rukách. Jak dopadla, bodla čepel nestvůře do krku. Její vlastní síla byla podpořena veškerou její vahou. Vrrk přepadl přes hlavu a zůstal ležet. Elena se překulila a postavila na nohy. Oči jí plály. Současně je napadl třetí vrrk. Michael se mu vyhnul piruetou a zarazil mu meč z boku do krku. Vrrk padl. Setrvačnost jej mrštila Eleně k nohám.

Byli mimo stezku. Oheň se rozšiřoval tlejícím listím, kouře bylo čím dál víc. Plameny se blížily. Syčely. Uvědomili si, že prší. Déšť, který se konečně dostal skrz koruny stromů, sílil. Proudy vody padající shůry sílily. Michael pomohl Kranovi na nohy. Kůň se třásl, na boku měl velkou tržnou ránu. Michael ho pohladil po šíji. Rychle koně prohlédl. Elena se pokoušela prokouknout houstnoucím dýmem a šerem, které pokročilou dobou pomalu přecházelo v tmu.

„Musíme pryč!” Hlas jí přeskakoval. Michael chytil Krana za uzdu a rozběhl se zpět na stezku. Elena ho následovala. Chytila Aškenta. Tam, kde to stezka dovolovala, běželi vedle sebe. Oheň nechali za sebou. Nepršelo, lilo. Stromy, které dlouho déšť zadržovaly, na ně teď lily vodu v proudech. Stezka byla kluzká, plnila se loužemi, byla stále méně znatelná.

Michael skoro nic neviděl. Chytil se Aškenta za ocas a klusal téměř poslepu. Elenino noční vidění bylo mnohem lepší, ale po nějaké době se i ona musela zastavit.

„Jsme v háji?” zeptal se Michael temného stínu před sebou.

„Já v tom dešti nic nevidím! Ta stezka je celá pod vodou, bojím se, že z ní sejdeme!”

„Co chceš dělat?” Pokrčila ve tmě rameny. Byla celá zmáčená a unavená, věděla, že krvácí, ani ona neušla zraněním. Aškent do ní jemně šťouchal čumákem. Ani jemu se to celé nelíbilo. Kran věšel hlavu.

„Nemůžeme bejt daleko od okraje Hvozdu.”

„Když sejdeme ze stezky tak je to jedno.”

„A co támhleto světlo?” ukázal Michael ke světlu, které se mihotalo na hranici viditelnosti. Elena našla ve tmě jeho ruku a chytla ho za ni.

„To je jen další trik. Nesmíme sejít ze stezky.”

„Nemůže to bejt magie. Když prší, nemůže to bejt ani oheň, leda, že by byl něčím krytej. To znamená střechu.”

„A kde se tam vzalo? Je to magie, ale magie Hvozdu. Musíme jít dál.”

„A jak přesně to chceš udělat?”

„Kdybych měla světlo..

„Když použiješ magii, vysaje tě to jako ústřici a oheň v tom slejváku ani nerozděláš.”

„Co to zkusit pod plachtou?”

„Na to máme málo rukou.”

„Jeden konec můžeme přivázat k sedlu.”

„A poneseš to jak?”

„Er!”

„A co zkusit draka?”

„Cože?”

„No draka. Charlik taky vidí ve tmě. I když prší.”

„Teď je opravdu vhodná chvíle na srandičky,” pokárala temný stín před sebou.

„To bezpochyby, ale já si srandu nedělám. Když máš dračí krev, tak ji využij.”

„A jak to mám asi tak udělat?”

„To se ptáš ty mě?” Vlastně ho trochu děsila. Její oči, zpoza kterých na něj koukal drak, bylo to jediné, co ve tmě viděl. Raději nepřemýšlel nad tím, proč v ní ten oheň stále ještě plane. Co mohl zatím posoudit, většinou se v ní drak držel, jen pokud měla vztek nebo strach. Kdyby tušil, jak moc se Elena bojí, asi by byl nad tím nepřemýšlel vůbec a byl by sám mnohem vyděšenější.

Elena na něj zírala. „Já nevím, jak to mám udělat!” zakvílela a do hlasu se jí vloudila panika. Noc v Temném hvozdě byla poměrně smrtelná záležitost. A lilo. Oba pochybovali, že se hladové příšery schovají před deštěm, místo aby šly na lov celkem snadné kořisti. Daleko mezi stromy se objevilo další světlo. Pak další a ještě jedno. Michael měl pocit, jako by viděl obrysy budov.

„Určitě je tam vesnice.”

„Ať tě to ani nenapadne!” křikla na něj Elena a chytila ho zá ruku. Měla ocelový stisk. Pokusil se udělat krok ke světlu, ale ona ho nepustila.

„Jak jsi to myslel s tím drakem?”

„Já nevim, asi si představ, že jsi drak, máš to v sobě. Drak by prostě viděl v noci z kilometru na zem. Určitě tam někdo bydlí. Mají střechu a teplo.”

„A zuby a drápy, nebo něco horšího.”

„Mám hlad.”

„To já taky. Soustřeď se!”

„Celej den jsem nejed. A cejtím pečínku.” Uštědřila políček těm místům, která považovala za jeho tvář. Mlasklo to. Rána mu přistála na uchu.

„Au! Proč to děláš?”

„Nemůžu se soustředit, když plácáš blbosti.”

„Nemůžu za to, že je mi zima a mám hlad.”

„Měkne ti mozek! Musíme odtud!” Byl by přísahal, že vidí siluety malých domků. Určitě tam někdo bydlel.

„Jak si mám představit, že jsem drak?”

„Řekni si, že máš zuby, křídla, máš pár desítek metrů a umíš lítat. Já nevim! Něco udělej. Nebo nic nedělej a pudeme se jich zeptat, jestli nás nechaj přespat a daj nám najíst.” Tentokrát mu vrazila pěstí jednu pod bradu, až se mu hlava zvrátila a zuby zacvakaly Ve tmě na ni udiveně zíral. Zavřela oči, i když to v té tmě bylo téměř stejné, jako kdyby je nechala otevřené, ale ona tak měla lepší pocit. Pokusila si vybavit, jak jí Charlik vyprávěl, jaké to je létat vysoko nad zemí. Zatoužila po páru křídel, který by je odtamtud vynesl několika mocnými máchnutími. Pokusila se představit si, že je tak velká, že by natáhla krk a viděla nad stromy.

Michael se pokoušel vytrhnout z jejího sevření. Ve tmě se rozsvítily dva plamínky jejích očí, jak zvedla víčka. Zavrčela na něj tak, až se pokusil ustoupit.

„Ono to nefun…” Zarazila se. Svět byl jiný. Celý jako by nabral odstíny modré a oranžové. Michael byl oranžovou hmotou ve tvaru člověka, která měla ve středu pulsující rudé pole. Všechno ostatní bylo na světle modrém pozadí, okolo stezky stály stíny stromů, z nebe padaly diamanty. Zvedla fascinovaně ruku dlaní vzhůru a pozorovala, jak se diamanty tříští o její dlaň do malých lesklých střípků. Podívala se na zem. Stála na okraji temné stužky lemované světélkujícími plochami. Zahleděla se do tmy. Stužka se viditelně vinula mezi duchy stromů. Otočila hlavu zpět k Michaelovi.

Chtěla se zasmát, ale zahlédla oranžové siluety plující nehlučně z větve na větev.

„Nasedej, hned!” Neodporoval. Poslepu nasedl. Ani se nebránil, když mu vytrhla otěže z rukou a vyhoupla se do Aškentova sedla. Ani ho nemusela pobízet. Cítil, co má za zády. Vedla ho po úzké stezce vražedným tempem. Michael se držel v sedle zuby nehty. Vytasil meč. Nevěděl, před čím začali tak zběsile utíkat, ale nemohlo to být nic dobrého. Jejich pronásledovatelé zrychlovali. Byl to zběsilý závod. Pokud si uvědomíme, že se po stezce řítili tryskem dva koně, kteří neviděli ani na krok, vedeni někým, kdo se na svět díval cizíma očima, je skutečně obdivuhodné, že si nezlámali vaz.

Oběma koním, hlavně zraněnému Kranovi, rychle docházely síly. Mezi lovci a pronásledovanými se rychle zmenšovala vzdálenost. Michael cítil, jak Kran běží čím dál namáhavěji. Modlil se ke všem bohům, které znal. A pak to uviděl. Měl pocit, že vidí. Daleko před ním bylo šero. Když se podíval dopředu, bylo tam šero. Jak se řítili po stezce, začal rozeznávat siluetu Aškenta a Eleny, která mu téměř ležela na krku.

Kran natáhl krok a zrychlil, co mu jen síly dovolovaly. Jako dvě mohutné dělové koule vystřelili z Hvozdu do temné noci, která jim oproti těžké tmě v Hvozdu přišla jako zamračený den. Z nebe se lily proudy vody. Elena je hnala dál. Zrůdy byly těsně za nimi. Kran klopýtl a padl. Michael mu vyletěl ze sedla. Jeho otěže se vysmekly Eleně z ruky. Nepustila je však dostatečně včas. Padající Kran ji stáhl ze sedla. Dopadla na záda do bahna. Vyrazila si dech, ale na to nebyl čas. Překulila se do kleku, odrazila se a přeskočila Krana, který se pokoušel vyhrabat na nohy. Řítila se na ně horda zubatých potvor. Jestli není dostatečně daleko, zemře, napadlo ji, ale musí něco udělat. Trhla rukama před sebe a z dlaní jí vylítly ohnivé koule. Zasvištěly vzduchem a zasáhly cíl. Dva obří opičáci se psí hlavou padli, lavina ostatních se hrnula přes ně. Elena chrlila ohnivé koule, vzduch byl plný statické energie, řevu, spálených chlupů a masa. Další a další šelmy postupovaly přes rostoucí masu svých padlých druhů.

Najednou se otočili a zmizeli ve Hvozdu. Elena ještě chvíli zůstala klečet, s rukama napřaženýma před sebe, jako by čekala ještě nějakou zradu. Pak se najednou otočila a rozběhla se k Michaelovi který se roztřeseně postavil na nohy a vytáhl na ně i Krana. Oba se třásli a krváceli. Elena jim věnovala jediný pohled, aby zjistila, že se drží na nohou. Chytila Aškenta za otěže a rozeběhla se pryč od Hvozdu. Michael ji kulhavě následoval. Ohlížela se. Pokoušela se neupadnout, i když se jí nohy smýkaly. Michael zůstával pozadu, ale donutila ho běžet dál. Po několika dlouhých minutách, když už temná masa Hvozdu nebyla ani na dohled, Michael uklouzl, vyjekl a zůstal ležet. Elena se zastávila. Michael zůstal, jak upadl, těžce oddychoval. Kran, šťastný, že už nemusí běžet dál, stál na třesoucích se nohách, s hlavou svěšenou, jazykem vyplazeným.

Klekla si k Michaelovi. Ve tmě a dešti to neviděla, ale záda měl mokrá nejen deštěm, ale i krví. Pokusil se zvednout na čtyři, ale nedokázal to. Neměl na to sílu. Srdce jí bušilo až v krku, spánky jí pulzovaly, bylo těžké se nadechnout. Později si nebyla schopna uvědomit, co se dělo těch několik hodin poté. Zhojila Michaelovi jeho rány a chvíli ho nechala jen tak ležet. S Kranem to tak jednoduché nebylo. Byl velký a Elena nikdy koně magií nehojila. Nakonec se jí to nějak podařilo. Pohladila ho po šíji a šla zkontrolovat Aškenta. I on měl několik ošklivě vypadajících ran. Zhojila i ty.

Síly jí pomalu docházely. Adrenalin, který ji zatím poháněl kupředu, začínal vyprchávat. Svaly jí těžkly, bylo stále těžší se pohybovat. Michael byl v bezvědomí. Chytila ho v podpaží a s vypětím posledních sil ho dovlekla pod mohutný strom. Na její vkus byli příliš blízko Hvozdu, ale sil jí ubývalo. Přetáhla přes Michaela plachtu. Kran s Aškentem se pomalu přesunuli za ní. Bála se, sedla jim jen povolila, co kdyby potřebovali rychle odjet! Pokusila se jim udělat přístřešek z větví. Podařilo se jí to jen částečně. Musí držet stráž. Byli příliš blízko Hvozdu.

Michael otevřel oči. Všechno ho bolelo a byla mu zima. Měl hlad. Někdo ho přikryl plachtou. Pršelo. Chvíli ležel a pokoušel se uvědomit, kde je a jak se tam dostal. Kromě zvuků deště bylo ticho. Vyhrabal se zpod plachty a zjistil, že má nad hlavou nízký šikmý přístřešek z větví. Nepršelo na něj, jen tu a tam káplo. Pod přístřeškem byl zbytek ohniště, ještě v něm byly žhavé uhlíky, které občas zasyčely, když do nich spadla kapka. Elena seděla opřená o kmen stromu s nohama pod bradou, jen zčásti pod přístřeškem, zahalená plachtou, v ruce držela meč. Jemně se dotkl jejího ramene. Vyděsila se! Pohnula se tak rychle, že mu málem usekla hlavu.

„Hej, klídek!” houkl na ni. Zamžourala na něj unavenýma očima a zastrčila meč do pochvy.

„Jak ti je?” zeptala se a promnula si oči.

„V rámci možností skvěle. Co ty?”

„Hmpf,” zamumlala. Plášť, který měla na sobě, byl sice nepromokavý, ale nohavice a vlasy měla mokré a byla jí evidentně zima. Pohybovala se velmi prkenně. V duchu děkovala bohům, že se v noci už nic nestalo. Kdyby Áron věděl, že usnula na stráži, seřezal by ji. A po právu. Vlastně byl zázrak, že ji nesežrali… tamti.

Podívala se mu do očí.

„Děkuju,” zahuhlala a on se na ni usmál.

„Jsme si kvit. Ale příště jedem okolo,” pohrozil jí prstem. Zasmála se. Dokonce to znělo vesele.

Filip snad po sté dočetl poslední psaní od Eleny. Z dopisu přímo čišelo, jak dobře se baví tím, že mu líčí, jaké se učí bojové techniky, co už ví o bylinkách, co už umí vyléčit. Popisovala mu lidi, které potkávala, své učitele, tajná místa, která objevila, přírodní krásy a úkazy. Ze všech jejích popisů bylo evidentní, co ji baví a které věci jí příliš nejdou. Celou dobu věděl, že mu něco tají, ale ani mu to nevadilo, vlastně na to byl zvyklý. Hlavně že psala. Nikdy mu nepopsala město, ve kterém se nalézá, důsledně vynechávala výrazné orientační body. Nikdy mu nevylíčila cestu a přesnou ani přibližnou polohu. Raději se jí na to neptal. Stejně by mu neodpověděla. Kdyby mohla, napsala by mu to rovnou. Jak ji tak znal, určitě jí to připadalo lepší, než lhát a vymýšlet si. Ty dopisy ho bavily. Bylo to, jako by si se sestřičkou povídal. Stýskalo se mu. Co odjela, neměl se s kým smát. Nějak nebyl po ruce nikdo ochotný vyvádět s ním lumpárny, vymýšlet vtípky a být jejich ochotným terčem. Chyběl mu její smích, její chápavá blízkost. Neměl si s kým povídat, s kým se dělit o radosti a starosti.

Petr byl příliš vážný a Dars byl… Dars byl prostě Dars.

Už dlouho žádný nový dopis nepřišel. Dělalo mu to starosti. Něco se muselo stát. Copak si toho nikdo nevšiml, že Elena přestala psát? Doposud psala s železnou pravidelností. S tím se musí něco dělat. Nepřežil by, pokud by se Eli mělo něco přihodit. Jediný, kdo věděl, kam Elena skutečně odjela, byla Aška.

Zvedla oči od listin, kterými se probírala, a upřela na něj přísný a poněkud ustaraný pohled.

„Co tím chceš říct?”

„Něco se muselo stát. Nikdy neudělala mezi dopisama tak velkou mezeru. Dokonce ani posel by se tak dlouho nezdržel. I kdyby ho třeba zabili, museli by zabít alespoň tři nebo čtyři za sebou. To je dost nepravděpodobné.” Mlčela. Dívala se na něj a pokoušela se odhadnout, jak moc toho může Filip vědět.

„Určitě se to nějak vysvětlí.”

„Tobě to nedělá starosti?”

„Jsem si jista, že to má nějaký logický důvod.”

„Jako že se jí něco stalo?” Byl drzý a věděl to. Ale v tu chvíli mu to bylo jedno. Matčin přístup ho štval. Aška pozvedla obočí. Aby řekla pravdu, do této chvíle ji nenapadlo, že se něco děje. Předpokládala, že je Elena příliš zaměstnána svým studiem, než aby psala dopisy. Filipovy dotazy ji však znepokojily. Začala se obávat, že má její nejmladší syn pravdu, i když by mu to nepřiznala.

„Pokusím se zjistit, co se děje,” snažila se ho uklidnit. Mělo to paradoxní účinek. Sice byl rád, že se bude něco dít, ale měl pocit, jako by to bylo přiznání, že se opravdu něco děje. Všimla si toho.

„Jsem si ale jista, že jí nic není. Napíšeš jí dopis?” Překvapilo ji, když vytáhl napsaný dopis z kapsy a podal jí ho.

„Dej mi vědět, hned jak něco zjistíš,” poprosil tónem téměř zdvořilým, otočil se na patě a vyšel z místnosti.

Alivan složila dopis a zamyšleně jej odložila. Začínala z toho všeho mít bolení hlavy. Nejraději by to malé hádě nechala svému osudu, ale byl tu Ašrak. Že se po Eleně začala shánět její matka, situaci nijak nepomohlo. Nikdy neměla dovolit, aby to děvče psalo tolik dopisů.

„MUSÍŠ JI NAJÍT.”

„Je to zbytečné, les ji nejspíš už dávno pohltil.”

„TÍM SI NEMŮŽEŠ BÝT JISTA.”

„Je to jen malé dítě.”

„DÍTĚ, KTERÉ UPRCHLO Z TVÉHO MĚSTA A UNIKÁ TVÝM MUŽŮM JIŽ TÉMĚŘ DVA MĚSÍCE.”

„Pravděpodobně proto, že není naživu.”

„PAK CHCI VIDĚT JEJÍ TĚLO.” Mlčela. Obě děti zmizely jako pára nad hrncem. Elfové měli na práci důležitější věci než běhat po lesích a hledat malé děvčátko, jehož přežití byla záležitost velmi nejistá.

„PROROCTVÍ MLUVÍ JASNĚ. ONA BUDE ŠPETKOU, KTERÁ ZVRÁTÍ OSUD VŠECH NÁRODŮ KÉRALY. MUSÍME JI NAJÍT.”

„Nemůžeme si být jisti, že ona je ta, o které se mluví v proroctví.”

Ašrak mlčel. Tohle už probrali tolikrát, královnina zarputilost ho iritovala, odmítal tuto otázku probírat znovu a znovu.

„Předpokládám tedy, že ji hledají i draci,” utrousila jedovatě. Ztrácela s Ašrakem trpělivost. Od té doby, co se v jejím životě zjevila její praneteř, se Ašrak pokoušel až příliš zasahovat do záležitostí jejího lidu. Ašrak její jedovatou poznámku ignoroval.

„PAMATUJ, JE KREV TVÉ KRVE.” Tentokrát mlčela Alivan. Ašrak čekal.

„Co řekneme její matce?” Nezdálo se, že by toto Ašrak považoval za zásadní otázku. Tón jeho hlasu v její hlavě naznačoval, že pokrčil mohutnými rameny.

„PRAVDU?”

„Jsem si jista, že neocení, že jsme ztratili její dítko v lese, odkud se vrátí málokterý smrtelník.”

„PAK ZDŮRAZNI, ŽE TO DÍTĚ NEUSTÁLE HLEDÁME.”

Tím to vlastně skončilo. Bylo nutné napsat Ašce. Tohle se nemělo nikdy stát. Do místnosti vešel Lilám. Věnovala mu velmi káravý podrážděný pohled. Pozdravili se tak oficiálně a neosobně, jak jen to bylo možné. Elenu zatím nenašli. Jako by se po ní země slehla. Lilám z toho sám nebyl nadšený, měl o svou vnučku strach. Alivan mu podala dopis od Ašky. Lilám se zachmuřil.

„Obávám se, že i já jsem dostal podobný.”

„Pak jí tedy napíšeš. Je to přeci jen tvoje dcera.” Najednou! pomyslel si Lilám a uklonil se.

„Asi bys měla vědět, že poslední stopy, které jsme našli, byly u Temného hvozdu, drahá sestro.” Nastalo dlouhé ticho.

„To by snad neudělala. Tak hloupá přeci jen není,” odmávla tuto myšlenku Alivan.

„Tím bych si nebyl tak jist, je naší krve.”

„Temným hvozdem sama projít nemohla.”

„Je s ní ten chlapec.”

„Stále jsou to jen dvě děti. Elena nemá kontrolu nad svou silou. Jestli použila v Hvozdu jediné zaklínadlo…”

„Zaklínadel evidentně použila více než dost,” pustil Lilám bombu a královna elfů se zmohla jen na vyděšené ticho.

„Na druhé straně Hvozdu,” dodal hrdý dědeček s uspokojením. Vidět zděšenou Alivan se mu jen tak nepoštěstí.

„Jsi si tím jist?”

„Téměř jist. Na konci stezky jsme objevili velké množství stop nasvědčujících řeži, kterou nepřežilo větší množství dankinsarů. Na okolních stromech byly stopy po výbuších zaklínadel.”

„Dvě malé děti nemohly projít samy Temným hvozdem,” odporovala Alivan. Lilám se na ni usmál.

„Je z naší krve, drahá sestro. Můžeme na ni být hrdi.”

„Najdi ji, bratře.” Uklonil se jí, porušil protokol tím, že ji políbil na čelo, a odešel. Věděl, že jeho dopis Ašku nepotěší. Jak má napsat ženě, že ztratil jedno z jejích dětí?

Kapitola 4.

BYLINKÁŘKA

Z roští se vyřítil kanec. Nelson na něj vystřelil, ale kůň se pod ním vzepjal a on minul. Vyletěl ze sedla a dopadl tvrdě na zem. Kanec rozpáral koni břicho a vrhl se proti Nelsonovi. Ten uskočil a sekl po něm nožem. Zvíře jenom škrábl, ale kance to ještě víc rozzuřilo. Vrhl se proti Nelsonovi, nabral ho na tesáky a mrštil jím do křoví. Zaútočil ještě dvakrát, než ho Nelsonovo nehybné tělo přestalo bavit. Nelson zůstal ležet, potrhaný a zkrvavený, nehybný, zapletený do rozdupaného roští.

Asi by byl raději, kdyby se neprobudil. Bolelo ho celé tělo, měl pocit, jako by ho někdo rozpáral od hlavy až k patě. Pak si uvědomil, že je mu teplo. Otevřel oči a upřel je na hrubé trámy nad sebou. V místnosti voněly bylinky, praskal oheň. Otočil hlavu. I to bolelo. Ležel v rohu nevelké místnosti se dvěma okny. Venku byla tma, místnost osvětlovala olejová lampa visící nad stolem. Zaslechl kroky. Chtěl se pohnout, ale nemohl. Dveře se otevřely. Vešla dívka s plnou náručí dřeva. Odložila polena u krbu, narovnala se, uhladila si zástěru a otočila se. Upřela na něj blankytně modré oči. Zatajil se mu dech. Byla nádherná! Byla o něco vyšší než většina žen. Uvědomil si, že ji již několikrát potkal ve vesnici, ale nikdy ji neviděl bez dlouhého pláště, který jí zakrýval tvář kápí a ji halil od krku až k zemi. Byla štíhlá, s oblými ženskými tvary. Blankytně modré oči se na něj upíraly z tváře s jemnými rysy, pokožkou do hnědá opálenou, s jemnými vějířky vrásek kolem očí. Dlouhé havraní vlasy jí v lehkých vlnách padaly na ramena. Byla to nejkrásnější žena, jakou kdy viděl.

Přešla k němu a položila mu něžně ruku na čelo. Upíral na ni oči, neschopen slova. Usmála se na něj.

„Zdá se, že infekce začíná ustupovat. Raději se příliš nehýbej, rány by se mohly znovu otevřít.” Hlas měla jemný jako hedvábí. Měl pocit, jako by ho svými slovy pohladila.

„Kdo jsi?” vysoukal ze sebe a jeho hlas zněl jako struhadlo. V krku měl sucho, jazyk se mu lepil na patro. Tiše se zasmála.

„Cožpak mě nepoznáváš? Jsem ta čarodějnice, co žije pod skalou.” Ten smích zněl přeci jen trochu trpce. Vrátila se k ohništi a z konvice stojící na jeho okraji nalila něco do hrnku. Zvedla mu hlavu a dala mu napít.

„Opatrně, jenom trochu, kanec ti potrhal vnitřnosti.” Napil se a položil hlavu. Zavřel oči. Měl pocit, jako by celý den běžel. Byl unavený.

„Chtěl jsem znát tvé jméno,” zašeptal.

„Jmenuji se Breta. A ty?”

„Nelson.”

„Řezníkův syn?”

„Hm,” zamumlal a usnul. Pohladila ho po tváři, její mírný úsměv zmizel, nahrazen ustaraným výrazem. Našla ho v lese celého potrhaného, odvezla k sobě do chatrče a ošetřila. Byl však těžce zraněn a ona se obávala, že stále ještě není vyhráno. Venku začínalo sněžit, přicházela zima.

Kapitola 5.

LID POD HOROU

Charlik kroužil nad horami. Elenu hledal již několik dlouhých týdnů. Zaletěl mnohem dál, než se dostali ve svém pátrání elfové. Několikrát měl pocit, že ucítil jemný dotek jejího vědomí, ale vždy se stáhla. Několikrát se s ní pokusil promluvit, ale šikovně se před ním skrývala. Chladný vzduch mu hladil šupiny. Přicházela zima.

„Kam jedeme?” zeptal se konečně Michael. Elena mlčky máchla rukou ve směru jízdy.

„Máš alespoň trochu přesnější představu?”

„Hm, támhle do těch skal.”

„A pak?”

„Studovala jsem mapy.”

„Měli bysme se rychle dostat z hor, než zapadnou sněhem.”

„Nebo si najdeme někde úkryt.” Směřoval k jediné otázce a ona to věděla. Nechtěla, aby se na to ptal, protože když se zeptá, bude mu muset odpovědět. Když to vysloví nahlas, už nebude cesty zpět. Jako kdyby to nebyla pravda, když to neřekne.

„My nejedeme domů, že?” Bylo to oznámení, ne otázka. Ale Eleně to situaci neulehčilo. Jenom zavrtěla hlavou. Věděl, co mu odpoví, jen trochu doufal, že to tak nebude.

„Jestli chceš jet domů, pochopím to,” zamumlala a on měl najednou pocit, jako by se v sedle scvrkla.

„Nebuď pitomá, přísahal jsem.”

„To na věci nic nemění. Jestli chceš jet domů, jeď.”

„Tobě se nestýská?” zeptal se jí. Semkla rty do tenké linky.

„Sice asi nejsem dost vyškolenej, abych ti dělal pořádného ochránce, ale pořád máš větší šanci se mnou než beze mě.”

„Když pojedeš se mnou, budu ráda, ale držet tě nebudu.”

„Třeba by…”

„.. .to pochopili?” dokončila za něj větu a smutně zavrtěla hlavou.

„Poslali by mě zpátky. Já se zpátky nevrátím.”

„Co se vlastně stalo?” Pokrčila rameny. „V tom Hvozdu…”

„To bylo něco jiného,” zamumlala. Jenom pozvedl obočí.

„Když se to probudí samo, když se bojím, nebo mám vztek, je to, jako kdyby to byl duch, který se pomalu protáhne stěnou. Cítím, že se to blíží a má to vlastně pomalý nástup. Znám tu sílu, se kterou se to objeví. Tam s Failonem..Odmlčela se. Jen ta vzpomínka byla děsivá. Nenaléhal.

„S Failonem to bylo, jako kdyby se to rozeběhlo plnou rychlostí proti zdi, prorazilo ji to a já to nebyla schopná zachytit. Bylo to, jako kdybych vybuchla a nemohla jsem s tím vůbec nic dělat. Když to přijde samo, tak jsem to tak nějak pořád já. Stačí, když se uklidním a je to pryč.” Mlčel. Hlas jí přeskakoval, když mluvila. Musela se strašně bát. Dokonce popohnala Aškenta tak, aby jí neviděl do tváře. Dohnal ji a natáhl k ní ruku. Podívala se na jeho otevřenou dlaň a po chvilce váhání do ní vložila tu svou. Pevně ji stiskl. Pousmála se, ale nevypadalo to příliš přesvědčivě. Rád by ji objal, ale to by nejspíš oba spadli z koně. Bude muset vymyslet, jak dát zprávu matce, aby se o něj nebála.

„Už jsi někdy viděl trpaslíka?”

„Cože?”

„Trpaslíka.”

„Ne.”

„Tak ho asi brzo uvidíš.”

„Cože?”

„Teda pokud ho něco dřív nesežere.” Ukázala na zem. Byly tam stopy. Když se pořádně podíval, byly tam zbytky otisků podezřele malých okovaných bot. Ať to byl trpaslík nebo dítě, rozhodně byl ten dotyčný v maléru. Sledoval ho medvěd. Hodně velký medvěd. Elena pobídla Aškenta a vyrazila po stopách. Michael ji následoval. Medvěd byl na lovu za zimními zásobami.

Uslyšeli křik. Elena vrazila Aškentovi paty do boků. Aškent vyrazil jak střela. Michael ji následoval. Zatáčku úzkého údolí vzali téměř smykem. Vynořila se zpoza skály. Uviděla trpaslíka, který se oháněl sekyrou. Pokoušel se vyhnout tesákům a drápům a zároveň zasáhnout obrovského medvěda. Trpaslík upadl na zem, zasažen mohutnou tlapou. Medvěd se napřáhl k poslední ráně, když ho zezadu do krku zasáhl Elenin šíp. Medvěd se zarazil v půlce pohybu a začal se otáčet. Zasáhl ho druhý, třetí a čtvrtý šíp. Medvěd zařval. Rozzuřeně se vrhl vstříc Eleně. Aškent v plném trysku uskočil stranou, vzduchem zasvištěl Elenin meč. Zasáhla medvěda z boku do krku. Medvěd po ní vztekle seknul tlapou. Sehnula se v sedle a Aškent ji těsně vynesl z medvědova dosahu. Než se medvěd otočil, zasáhl ho i Michaelův meč. Kran se prořítil kolem medvěda. Elena zatáhla za otěže. Aškent se vzepjal a na zadních kopytech se otočil o sto osmdesát stupňů. Kroužili kolem obrovské šelmy, bodali a sekali, zatímco se ubohý trpaslík pokoušel odplazit z dosahu kopyt a tlap. Michael bodl. Ucítil zachroupání, jak se jeho meč zaryl do krční páteře. Z medvědí tlamy se vyřinula krev následovaná zachrčením a šelma se skácela na zem. Michaelův meč zůstal zaseknutý ve zvířeti, vytrhl se Michaelovi z ruky. Celý boj trval sotva minutu.

Zatímco Michael opatrně přistupoval k nehybnému zvířeti, aby z něj vytáhl svou zbraň, Elena si klekla ke zraněnému trpaslíkovi. Pokusil se před sebe v obraně natáhnout válečnou sekeru. Elena zvedla ruku dlaní dopředu ve smířlivém gestu. Byla jen o něco málo větší než on.

„Neboj se. Já jsem Elena a tohle je Michael. Podívám se na tvá zranění a pokusím se s nimi něco udělat.” Trpaslík zachrčel a přikývl. Byl opravdu hodně ošklivě potrhaný. Pokud mohla na první pohled posoudit, měl kromě tržných ran i přeraženou ruku a vykloubené rameno. Crčela z něj krev. Michael se nad ně postavil.

„Jak je na tom?”

Trpaslík zachrčel a na rtech se mu objevily krvavé bublinky. Na tvář mu dopadla vločka. Začínalo sněžit. Elena otočila k Michaelovi oči. Ten přikývl a narovnal se. Rozhlédl se po údolí. Nechal Elenu s trpaslíkem a šel hledat vhodné místo v závětří, kde by se dal postavit přístřešek a rozdělat oheň. Trpaslík ho zoufale sledoval očima. Drobné děvčátko mu nepřipadalo jako někdo, kdo by mu v tu chvíli mohl pomoci.

„Omlouvám se, ale teď to bude bolet.” Ucítil podivné mravenčení a pak mu v hrudi něco explodovalo. Omdlel.

Zaplať bohům, napadlo Elenu. Nechtěla by s ním za plného vědomí provádět to, co s ním musí udělat, aby se jí podařilo zachránit mu život. Doufala jen, že se jí to podaří.

Když se Michael za hodinu vrátil, stále klečela nad nehybným trpaslíkem, ruce spojené s prsty složitě zapletenými těsně nad jeho hrudníkem. Viděl jemnou záři, která jí vycházela z dlaně. Chvíli stál a sledoval, jak na podivné sousoší padá sníh. Záře pod její dlaní pohasla, Elena se opřela dlaněmi o zem a zvedla k němu oči. Vypadala lehce zadýchaně, měl pocit, jako by byla trochu bledá. Už dávno zjistil, jak moc sil ji stojí hojení těžkých zranění.

„Myslím, že už s ním můžeme pohnout,” zkonstatovala a on přikývl.

„Udělal jsem malej přístřešek, pod kterej se vejdem, a zapálil jsem oheň. Pomůžu ti ho tam odnést a pak něco udělám s tímhle.” Ukázal palcem za sebe na nehybné zvíře, které pomalu začínal pokrývat sníh. Položili trpaslíka do deky a společně ho odnesli k ohni. Michael se pak vrátil k padlému medvědovi. Před zimou by byla té hory masa, sádla a kůže opravdu škoda. Musel zapřáhnout oba hřebce, aby se mu podařilo dotáhnout mohutné tělo až k ohni. Zatímco se Elena věnovala nebohému trpaslíkovi, začal medvěda stahovat a porcovat.

Trvalo to víc jak tři hodiny, než se jí podařilo zhojit všechny trpaslíkovy rány a zlámané kosti. Zabalila ho pečlivě do jedné z pokrývek a unaveně se opřela zády o kámen. Ve tváři byla téměř stejně popelavě šedá jako trpaslík. Tedy ta část trpaslíka, která byla vidět mezi hustými vlasy a vousy. Elena zavřela oči. Michael se na ni podíval.

„Na ohni je čaj, nalej si,” oznámil jí s rukama ponořenýma do břišní dutiny medvěda.

„Hm,” zamručela, ale ani se nepohnula.

„Můžeš mi říct, proč tu jsem?”

„Hm?”

„Jednou se zabiješ sama, ani se o to nemusí nikdo pokoušet. Tak proč se já mam snažit? Můžu zalézt někam do tepla, nechat se nakrmit a hodit si nohy nahoru.”

„Nudil by ses,” zamumlala.

„A to bych nepřežil, ale nešlo by to bez toho, aby ses pokoušela o sebevraždu.”

„Umřel by.”

„Je lepší, když umřeš ty?”

„Mrtvoly nemluví.”

„Musíš na sebe dávat větší pozor.”

„Ano, mami.”

Konečně se mu podařilo vyndat žluč. Medvěda už stáhnul z kůže a teď se ho pokoušel rozporcovat. Elena se těžkopádně pohnula a nalila si horký odvar z bylin. Chvíli jen tak seděla a hřála si ruce o hrnek. Když se trochu vzpamatovala, dala trpaslíkovu ruku do dlahy. Na to, aby mu hojila další kost, už opravdu neměla sílu. Stačilo, že mu ji musela srovnat a zahojit svaly. Najedla se a šla pomoct Michaelovi s porcováním medvěda.

„Sotva stojíš na nohou.”

„Tohle můžu dělat i vsedě. Přestaň držkovat, potřebuješ pomoc.”

„Ocenil bych, kdybys přestala zachraňovat svět.”

„Přestaň vrčet.”

„Vrháš se do věcí po hlavě a bezhlavě.”

„To si odporuje.”

„Přestaň slovíčkařit a poslouchej mě. Já se můžu přetrhnout, aby se ti nic nestalo, a ty se pak otočíš na patě a uděláš nějakou pitomost.”

„Nic mi není, jsem jen unavená.”

„Jednou to přeženeš a umřeš ” Mlčela a dál se činila s nožem na medvědí mršině. Vypadala hodně unaveně a pohybovala se pomalu.

„Když jsem hojila tvoje rány, tak ti to nevadilo,” zamumlala, když jeho hudrání neustávalo. Zarazilo ho to.

„No proč si myslíš, že jsem usnula na stráži?” zeptala se podrážděně. Michael jí konečně přestal nadávat. Společně a hlavně velmi mlčky rozporcovali celého medvěda. Stmívalo se a hustě sněžilo.

„Musíme si rychle najít nějakej úkryt na zimu,” zahuhlal Michael.

„Hm.” Michael zvedl hlavu. Elena seděla opřená o kámen s hlavou zakloněnou, očima zavřenýma a tiše oddechovala. Pousmál se, zavrtěl hlavou a přikryl ji. Konečně měl čas si trpaslíka pořádně prohlédnout. Byl hodně šlachovitý. Měl dlouhé černé vlasy spletené do dvou copů a vousy sahající až k opasku. K okovanému opasku, který medvěd přetrhl a odhodil stranou. Měl poměrně velkou hlavu a ostrý nos. Michael o trpaslících sice moc nevěděl, ale tenhle trpaslík mu připadal relativně mladý, i když pod tou záplavou vlasů a vousů těžko říct. Měl okované boty, oděv celý z kůže. Obzvlášť důkladně si Michael prohlédl bojovou sekyru. Byla hodně těžká, ale extrémně dobře vyvážená. Zajímavá zbraň. Několikrát jí cvičně máchl. Ostřím se víc než vyrovnala Michaelovým mečům. Pokud by nenašel nic jiného, dalo by se tím bojovat, ale bylo by to dost únavné. Zajímavá byla i kuše s krátkými šípy. Její mechanismus byl do detailu propracovaný. Tětivu bylo velmi těžké natáhnout, ale o to větší měla kuše razanci a slušný dostřel.

Jemně se dotkla trpaslíkova čela. Měl trochu horečku, ale mohlo to být horší. Jen doufala, že nic nepřehlédla. Trpaslík otevřel oči. Eleně se ulevilo a zazubila se na něj.

„No hurá, dobré ráno!” pozdravila ho vesele. Pak si vzpomněla na své dobré vychování a lehce se poklonila.

„Jsem Elena, dcera Janova z rodu Berberů. Můj společník je Michael, syn Magnusův z rodu Berberů.”

„Borgin, syn Bogurův,” zachraptěl trpaslík. V krku měl sucho. Odkašlal si. Byla to chyba. Jeho břišní stěně se to rozhodně nelíbilo. Tvrdošíjně se pokusil posadit, ale Elena ho nekompromisně zatlačila zpět.

„To bych nedělala, jizvy jsou čerstvé a mohlo by se něco otevřít. Navíc tělo má paměť a mohlo by si říct, že toho je na něj moc.” Borgin se opatrně pohnul. Zvedl pokrývku, do které byl zabalený Přes břicho a hruď měl sice několik obvazů, ale nikde ani stopa krve.

„Jak jsem tu dlouho?”

„Od včerejška,” odpověděl mu Michael. Trpaslík se opatrně ohmatal. Zlomená ruka fixovaná dlahou a zafixovaný kloub mu v tom trochu bránily

„Pozor na to rameno, klouby mi zatím moc nejdou,” usmála se na něj omluvně Elena, když mu podávala hrnek s vývarem.

„Co se stalo?” zeptal se Borgin a tvářil se při tom velmi nedůvěřivě. Příliš dobře si pamatoval, že ho medvěd rozpáral a polámal. Všechno ho sice bolelo, ale podle toho, co nahmatal, neměl žádné otevřené rány a ty obvazy byly velmi tenké. Opatrně se napil. Vnitřnosti trochu zaprotestovaly.

„Támhleta hora masa si z tebe rozhodla udělat zásoby na zimu. Rozmluvili jsme mu to. Bude z něj pěkná předložka ke krbu, pokud ti nevadí, že jsi mu sekerou rozpáral břicho,” odpověděl mu Michael.

„A potom?”

„Jak potom?” zeptala se nechápavě Elena.

„Taky bych se divil, kdyby mě rozpáral medvěd a druhej den jsem neměl ani škrábanec.”

„Jizev bude mít požehnaně.” Borgin se zatvářil trochu netrpělivě. Michael na něj mrknul.

„Elena je malinko čarodějka.” Borgin se od Eleny pokusil instinktivně odtáhnout. Jenom pozvedla obočí.

„No, no! Tomu se říká vděk? Jak se cítíš? Kdyby ti někde cukalo, nebo jsi cítil ostrou bolest místo tupé, tak to řekni.” Zdálo se jí to, nebo se ta část mezi hustou ofinou a vousy začervenala? Borgin si uvědomil, že ho to děvče vidělo bez košile. Usilovně doufal, že jenom bez košile. Čarodějka? Ta představa se mu moc nelíbila. O lidech věděl jen z vyprávění, ale Elena vypadala jako hodně mladý člověk. Dlouhověká rasa trpaslíků k lidem příliš důvěry nechovala.

A k čarodějkám už vůbec ne.

Sněžilo a vítr se proháněl údolím. Protože Elena řekla, že se s Borginem nesmí ještě minimálně den hýbat, nezbylo než choulit se pod malým přístřeškem a povídat si. Ze začátku mluvili spíš Elena s Michaelem, ale Borgin postupně ztratil část svého ostychu. Borgin několikrát usnul a pár hodin spal. Elena začínala být neklidná. Zůstat delší dobu na jednom místě ji poslední dobou znervózňovalo a navíc se začínala bát, že Borgina bude někdo hledat. Aby to nestačilo, poloha jejich úkrytu nebyla zcela strategická, i když Michael dělal v rámci možností všechno, co mohl. Navíc je tlačila zima. Měli by rychle vyrazit přes hory, nebo si najít dobrý úkryt a nadělat zásoby, dokud to ještě trochu šlo. Jen tak posedávat u ohníčku nebyl dobrý nápad. Michael se bavil tím, že opatrně čistil medvědí kůži. I když sdílel Eleniny obavy, být chvíli v klidu mu přišlo vhod. Ten neustálý útěk ho unavoval. I přes to, co tvrdila jeho chráněnka, by trocha obyčejné nudy neškodila ani jí.

Její obavy se vzápětí potvrdily. Slyšela je mnohem dřív než Michael. Bylo to jen obyčejné zachroupání boty na sněhu. Sáhla po meči, hodila po Michaelovi kamínek a zmizela v ranním šeru. Michael sáhl po svých mečích a překvapivě tiše vyběhl před přístřešek. V předklonu by se mu těžko bojovalo. Jejich pohyb vzbudil Borgina.

Ještě dlouho poté Elena přemýšlela nad tím, jak je možné, že se trpaslíci v okovaných botách pohybují tak tiše. Postupovali rychle, stahovali kolem přístřešku smyčku. Bylo jich deset. Všichni byli po zuby ozbrojení. Všichni měli v rukách bojové sekery. Některé situace se prostě špatně vysvětlují. Tohle bude ještě malér! Musela Michaela obdivovat, jak tam klidně stál a čekal na ně, oba své krátké meče v rukách svěšených podél těla.

Dru viděl lidského chlapce, jak pomalu vystoupil zpod přístřešku. Udělal několik kroků a zastavil se zády ke stromu. Vypadal ostražitě, ale klidně. Byl si jist, že s chlapcem byl ještě někdo, ale nikoho dalšího neviděl. Nelíbilo se mu to. Tak mladý chlapec tu jistě nebude sám. Neustále sledoval těch několik stromů za hochem a hledal pohyb. Nic neviděl a to jej ještě více zneklidňovalo. Zavelel a několik jeho mužů se zastavilo. Nehodlal to nepříteli usnadnit, nehodlal vejít bezstarostně do pasti. Chlapec se lehce napřímil, jeho postoj vyzařoval připravenost k boji. Dru se zastavil a s ním i jeho muži. Kdyby zaútočili všichni najednou, hoch by neměl šanci. Pokud byl sám, čímž si Dru nebyl tak jistý.

„Zdravím,” pozdravil ho ten kluk. Dru na něj lehce kývl s očima upřenýma někam za něj. Tohle se mu vůbec nelíbilo.

„Co pro vás můžu udělat, pánové?” Dru si dobře všiml, že chlapec lehce posunul jednu nohu, aby získal stabilnější postoj. Dru se neustále rozhlížel.

„Kde je ten druhý, chlapče?” promluvil konečně trpaslík. Michael pozvedl obočí. Napadlo ho, že je to celé špatně. Tady by měla stát a mluvit Elena. On by jí měl krýt záda. Elena prostě mluvila líp než on. Jeho pusa ho často dostávala do maléru.

Borgin se s námahou zvedl na loket a opatrně se posadil. Elena na něj upírala ustarané oči. Doufala, že se mu nepotrhají jizvy.

„Buď zdráv, Dru. Není nutné být nepřátelský!” Dru se na něj otočil a udělal rychlý krok vpřed. Michaela to evidentně znervóznilo. Dru se zastavil.

„Co jste mu udělali?” štěkl na Michaela.

„Zachránili mu život, řek bych. Potrhal ho medvěd,” odpověděl mu Michael lehce nevrle.

„Kde jsou ostatní?” trval na svém Dru. Michael mlčel. Pokoušel se sledovat deset trpaslíků najednou.

„Ať se jde na Borgina podívat.”

„To ho budu mít za zády.”

„Myslím, ze Borginovi se dá věřit.”

„A co tomu Druovi?”

„Kreju ti záda.” Michael chvíli zarputile zíral a pak udělal opatrný úkrok stranou.

„Běžte se na něj podívat.” Dru ho nedůvěřivě poslechl.

Když se Elena vynořila váhavě z lesa, Dru ji nevěřícně pozoroval. Tohle byla ta posila, které se obával? Elena byla asi tak vysoká jako on, ale oproti němu byla drobounká a vypadala křehce. Michaela později napadlo, že si dala opravdu hodně záležet na tom, aby vypadala obzvlášť bezbranně.

Trpaslíci rychle rozebrali přístřešek a udělali jednoduchá nosítka. I přes Borginovy protesty ho na ně uložili. Elena totiž trvala na tom, že se mu rány mohou stále otevřít. Nosítka zapřáhli za Aškenta a vyrazili. Dru se otočil k místu, kde Elena vyšla z lesa. Zdálo se mu to, nebo tam byla jen jedna řádka stop? Zdálo se mu to, nebo stopy ve sněhu vedly jen z lesíka a ne dovnitř? Zavrtěl odmítavě hlavou. To přeci není možné.

Trpaslíci byli vděčni za Borginovu záchranu, ale opatrnosti nikdy nezbývá. Zavázali dětem oči a vysadili je do sedel. Elena se přitiskla Aškentovi na krk a chvíli ho hladila po elegantní šíji. Tiše mu šeptala do ucha. Věděla, že on si bude cestu pamatovat. Sledovala vítr, slabé sluneční paprsky na své tváři, zvuk Aškentových kopyt. Srdce jí divoce tlouklo. Být někomu na milost a nemilost ji děsilo. Být bezmocná ještě víc, i když byla stále ozbrojena.

Ozvěna koňských kopyt se najednou rozplynula. Vyjeli z chodby do většího prostoru. Elena měla srdce až v krku. Někdo rozkázal, ať sesednou. Opatrně, s co možná největší důstojností se svezla ze sedla. Někdo jí stáhl roušku z očí. Oslepilo ji prudké světlo. Když se konečně rozkoukala, otevřela překvapením ústa. Slyšela, jak se Michael prudce nadechl. Oba zírali na obrovskou jeskyni, jejíž klenba byla tak vysoko, že k ní nedohlédli. Podpíraly ji mohutné sloupy zdobené zlatém a drahými kameny. Jeskyně byla lemována několika patry ochozů, na nichž se tu a tam pohybovali trpaslíci. Všude byly sochy trpasličích válečníků. Celý prostor osvětlovaly tisíce, statisíce loučí. V jejich světle se zlato a drahé kameny leskly tak, až oči přecházely.

„Páni!” vydechl Michael. Dru se pyšně usmál. Vydali se za ním dlouhou síní. Elena se ohlédla po Borginovi, ale trpaslík zmizel.

Kapitola 6.

BRETA

Nelson za sebou zabouchl dveře, kterými se do místnosti dral sníh. Opatrně složil malou hromádku dříví vedle ohniště. Stále se ještě pohyboval pomalu a ztuhle. Narovnal se a chvíli ji pozoroval. Vybírala bylinky, které ponese na trh, hned jak přestane sněžit.

„Budu se muset vrátit,” řekl potichu. Věděla, že to jednou přijde. Oba to věděli. Došel až k ní a vzal ji jemně za ramena. Odmítala k němu zdvihnout oči.

„Podívej se na mě.” Upírala oči někam ke svým botám. Něžně ji chytil za bradu a zvedl jí tvář. Upřela na něj velké smutné oči.

„Prosím, pojď se mnou.” Usmála se na něj tím hebkým úsměvem, který uměla jen ona. Pohladila ho po tváři.

„Moje místo je tady.”

„Prosím, vrať se se mnou.” Zavrtěla hlavou a vymanila se z jeho objetí.

„Nepatřím tam, drahý můj. Zatratí mě a se mnou i tebe. Není to můj svět, patřím sem.”

„Vždy jsi pomáhala lidem, stejně jako tvoje matka. Budou rádi, když tě budou mít blíž, když nebudou muset pro pomoc tak daleko.”

„Jsou rádi, že mě nemají na očích. Dokud mě nepotřebují, byli by raději, abych neexistovala.”

„Neznají tě, ne tak jako já.”

„A mělo by to tak zůstat.”

„Prosím, pojď se mnou, ve vší počestnosti.” Zasmála se. Byl to trpký smích.

„Co to znamená?”

„Staň se mou ženou,” řekl pevně. Odešla k oknu a zadívala se do sněhové vánice. Nedokázala si představit, že by opustila své milované hory a odešla do vesnice, kde na ni všichni hleděli skrz prsty. Žila tady celý život. Bylo tu vše, co potřebovala. Lidé za ní přicházeli, pokud ji potřebovali, když byli nemocní, potřebovali vyléčit nemocná zvířata, ošetřit zranění, na která sami nestačili. Ženy, které o ní za jejími zády prohlašovaly, že je čarodějnice, a pověrčivě plivaly do prachu, když prošla, klepaly v noci na její dveře, když se dostaly do potíží, nebo pokud porodní báby nestačily na těžký porod. Byla šťastná tam, kde byla.

„Tvůj otec bude proti.” Těžce dosedl do židle. Stále ještě se pohyboval pomalu a často se zadýchával. Vytrhla ho smrti ze spárů, ale síla se mu ještě zdaleka nevrátila.

„Zachránila jsi mi život. Žije z mých úlovků. Bude ti vděčen. Bude tě mít stejně rád jako já.” Smutně se usmála do vánice.

„Smýšlíš o svém otci až příliš dobře.” Nechtěl to slyšet. Nechtěl tomu věřit.

„Nesmíš věřit všemu, co se povídá.”

Mlčela. Nechtěla se hádat. Věděla, co vidí. Nebyla zatížena osobními vztahy ve vesnici, ale znala všechny její obyvatele. O těch starších jí vyprávěla matka, dokud ještě žila. Znala neduhy těla i duše všech a o řezníkovi, Nelsonově otci, měla jen to nejhorší mínění.

„Neměla bys tu být sama. Je to nebezpečné. Časy jsou zlé, v horách se dějí zlé věci. Ve vesnici bys byla ve větším bezpečí. A byla bys se mnou.” Odstoupila od okna a začala věnovat svou pozornost kotlíku nad ohněm. Místnost voněla. S bylinkami dokázala divy Učarovala mu. Věděl, co se o ní povídá. Ze začátku se jí snad i bál. Nikdy mu neodhalovala svá tajemství, smála se, že některé věci mužským uším nepatří. Znala bylinky a léčivé recepty, znala přírodu a znala lidi. Využívala jejich strachu i nadějí, dobře věděla, že se bojí věcí, kterým nerozumí. Byla krásná, nezávislá a lidé jsou závistiví. Zahalila se do pláště tajemného neznáma. Ve svém domku ten plášť odkládala. Poznal ji takovou, jaká byla. Učarovala mu svou moudrostí, citlivostí a krásou, dokonce i svým sarkasmem.

Sarkastická byla i teď. Věděl, co si myslí o jeho otci. Ale byl to jeho otec a on ho měl rád, i když často nesouhlasil s jeho metodami. Byl přesvědčen, že otcova láska k synovi se přenese i na jeho milovanou Bretu.

Nechala ho odejít. Brodil se sněhem a snažil se nemyslet na to, že ji nechává samotnou v horách. Bylo to, co řekla, odmítnutí nebo ne? Bude v pořádku? Jistě, proč by nebyla v pořádku. Zvládla v horách žít sama bez pomoci tak dlouho, proč by to nezvládla i nadále, jen proto, že se jí vetřel do života?

Verend zasekl sekáček do pultu a zamračil se na příchozího. Poslední dobou měl málo zákazníků. Za úlovky musel platit lovcům a měl jich mnohem méně než dřív. Po okolí se potulovali vojáci a otravovali lidem život. Nemohl je využít ke snadnému výdělku jen proto, že měl málo masa na prodej. Byl nerudný.

„Dobrý den, otče,” pozdravil Nelson s lehkým úsměvem a Verend se na neznámého příchozího konečně pořádně podíval.

„Kdes byl?” štěkl na Nelsona otec a Nelson se zarazil.

„Co si myslíš? Málem jsem kvůli tobě přišel o obchod. Kde máš úlovek?” spustil řezník.

Nelson se na něj zadíval. Ten lehký úsměv z jeho tváře zmizel.

„Vidím, že jsi mě vskutku postrádal, otče. Potrhal mě kanec. Málem mě zabil,” odvětil, prošel za pult a dovnitř do domu. Odložil svůj malý raneček a rozhlédl se po místnosti. Od té doby, co zemřela matka, se to tu změnilo. Chyběla tu ženská ruka. Všude byl nepořádek, válelo se tu šatstvo, nářadí a neumyté nádobí. Asi je nejvyšší čas, že se vrátil. Otec se mu objevil za zády.

„Vypadáš dobře, na to že tě potrhal kanec. Kdes byl? Lovci jsou vydřiduši. Účtují neslýchané sumy za každý kousek masa. Někdy je nekvalitní. Měl by ses sebrat a jít něco ulovit. Krám zeje prázdnotou.” Nelson se na něj otočil. Bylo možné, že měla Breta pravdu? Změnil se otec po smrti své ženy?

„Víš o té dívce, která žije v horách? Jmenuje se Breta. Je to léčitelka.”

„Je to čarodějnice.”

„Ne otče, není to čarodějka. Jen toho hodně ví o rostlinkách, bylinkách, přírodě a lidech.”

„Ať je, co je, matce nepomohla.” Nelson se narovnal. Výraz v jeho očích ztvrdl. „Nikdy jsi mi neřekl, co se matce stalo.”

„Umřela.“

„Otče…”

„Přestaň se tu vybavovat a vrať se do hor. Pult zeje prázdnotou. V kraji je velký množství vojáků a všichni potřebujou jíst.” Otočil se na podpatku a vrátil se zpět do krámu. Nelson zavrtěl nevěřícně hlavou. Neměl příležitost otci říct, jak moc mu Breta pomohla, že mu zachránila život. Otce to vlastně ani nezajímalo.

Odešel dozadu na dvůr. Ten vypadal stejně jako světnice. Byl zanedbaný. Alespoň že otec zahnal prasata do chlívku a nenechal je mrznout venku. Nebyla zdaleka tak vykrmená, jak by měla touhle dobou být. Nelson jim nasypal do žlabu. Chlívek potřeboval vyčistit. Selátka naštěstí přežila a měla se k světu. Sundal si kabát a pustil se do úklidu. Začal přemýšlet nad tím, jak zařídit zabijačku. Otec nebude ochoten najmout pomocníky.

Stála na zápraží a sledovala postavu pomalu se přibližující svahem. Na zádech měl těžký vak a za sebou táhl plně naložené sáně. Viděla ho, když se vynořil z údolí. Zavěsila konvici nad oheň a vyšla znovu ven. Nebylo pochyb, byl to Nelson. Přitáhla si šál pevněji k tělu a vykročila mu vstříc. Beze slova mu pomohla se sáněmi těch několik zbývajících metrů.

Odložil batoh, usmál se na ni a objal ji. Voněly jí vlasy. Ponořil do nich tvář a přál si, aby tak mohl zůstat na věky.

„Měls dobrý lov?” vymanila se jemně z jeho objetí a vedla ho do domku.

„Přálo mi štěstí.” Rád pozoroval, jak se pohybuje po místnosti. Na chvíli se ztratil v myšlenkách. Zastavila se a stoupla si s rukama v bok. Trvalo mu, než to zaregistroval. Zvedl k ní vážné oči.

„Po okolí se pohybují Nitramovi vojáci.”

„Já vím,” usmála se na něj.

„Jsou nebezpeční. Víš, co se říká mezi lidmi.” Jen přikývla a pozorovala ho těma krásnýma, moudrýma očima.

„Bojím se o tebe. Chci být s tebou. Prosím, pojď se mnou do vesnice.”

„Tvůj otec nebude souhlasit.”

„To je mi jedno!” udeřil dlaní do stolu. Překvapilo ji, že otce nehájí, že se ji nepokouší přesvědčit, že ji otec bude milovat. Ani na tohle mu ale neodpověděla.

„Je mi jedno, jestli si budu muset vybírat mezi jím a tebou. Je mi to jedno! Vybral jsem si tě za ženu. Chci, abys byla v bezpečí po mém boku.” Na zlomek vteřiny vypadala překvapeně. Udělala k němu několik kroků.

„Oprav mě, jestli se mýlím, ale není zvykem dívku nejdříve požádat o ruku?” Zasmál se.

„Než co?”

„Než se jí začneš míchat do života a nakazovat jí, co má a nemá dělat.”

„Jak kdy. Nedokážu si představit, že by zrovna tobě někdo něco úspěšně nakazoval.”

„Jsi prostořeký, Nelsone, synu Verendův!” Chytil ji kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Zalovil kdesi v hlubinách své košile. Mezi jeho prsty se něco zalesklo.

„Pokud tedy trváš na formalitách, Breto, dcero Hanah, staneš se mou ženou?”

„Troufáš si, Nelsone, synu Verendův,” odvětila přísně, ale oči jí hrály veselými plamínky Přitáhl ji ještě těsněji k sobě.

„Nesnažím se o nic, co bych nezvládl.” Zasmála se, tiše a vesele. Nastavila levou ruku a nechala jej na svůj prsteníček navléct drobounký kroužek s malým zeleným kamínkem. Kamínek vypadal jako drobný střípek, ale byl nádherný. Nastavila ho světlu z plamenů, zaleskl se. Nelsona ten drobný kroužek stál většinu jeho úspor.

„Půjdeš tedy se mnou?” odvážil se konečně a ona jen ukázala rukou do rohu. Až nyní si všiml, že je v koutě složeno několik úhledných uzlíků. Měla sbaleno.

„Co tu chceš?” prskl Verend na Bretu místo pozdravu. Nelson se před ni postavil.

„Stane se mojí ženou, otče. Pokud mi nedáš své požehnání, odstěhuji se, založím vlastní obchod a nechám tě tvému osudu. Byl bych však rád, kdybych tvé požehnání dostal.” Verend zbrunátněl.

„To neuděláš!” zavrčel.

„Udělám, otče.”

„Tak..nadechl se Verend k prudké odpovědi. Chtěl vyprsknout: tak si běž, ale pro jednou byl jeho mozek o zlomek rychlejší než prchlivost a nenávist. Jestli něco uměl, tak rychle počítat peníze. Spočítat si, že by se bez Nelsona jeho pokladna i nadále rychle vyprazdňovala, mu trvalo jen několik sekund. Nelson mu nikdy neodporoval. Ta čarodějka ho musela zaklít, musela jej mít ve své moci.

„…ať mi neleze na oči,” dokončil neohrabaně a otočil se k oběma mladým zády. Breta jej zachmuřeně sledovala.

O Verendovi věděla své. Nevěřila mu. Byl podlý a měl několik malých, zato velmi ošklivých tajemství. Na moment zalitovala, že Nelsona následovala právě sem.

„Na to požehnání zapomněl,” neodpustila si.

Nikdy ji nepřestane překvapovat, jak neopodstatněně důvěřiví dokážou být i ti nejchytřejší lidé ke svým nejbližším. Doba byla zlá a věřit se nedalo nikomu. Nelson byl skvělý stopař i lovec, dobrý obchodník a chytrý muž. O svém otci toho však mnoho nevěděl, nebo možná vědět nechtěl, a jeho důvěra k němu byla naprosto mylná. Úsudek měl zahalen láskou, kterou Breta sice nechápala, ale byla natolik inteligentní, že si uvědomovala, že ji nemůže podceňovat. Nelson nechtěl o otci slyšet nic špatného. Věděla, že musí jednat rychle. Musí si s budoucím tchánem promluvit ještě před svatbou.

Nelson odešel do městečka. Věděla, že se brzy vrátí, ale byla to možná jediná příležitost. Vešla do místnosti, odhodlaná a důstojná.

„Co tu chceš?” vyštěkl na ni a ona se chladně usmála. „Miluji tvého syna. Za dva dny se stanu jeho ženou a ty nám v tom bránit nebudeš. Vím, jak zemřela tvá žena a proč. Nelson tě ctí, ale oba víme, že mi bude naslouchat, rozhodnu-li se vyjevit mu pravdu.”

„Nevíš nic!” prskl na ni vztekle. Byl brunátný. Udělal krok vpřed v pokusu ji zastrašit. V ruce držel řeznický nůž. Věnovala mu mrazivý pohled.

„Svou ženu jsi tloukl. V mládí byla několikrát těhotná. Po Nelsonově narození jsi ji vždy ztloukl tak, až o dítě přišla, jenom proto, abys nemusel živit další krky Naposledy jsi ji zbil tak, že upadla do bezvědomí a zemřela. Nezavolal jsi doktora ani mne. Mne zavolal až Nelson, když přišel z lovu a našel matku v horečkách. Již jsem nedokázala pomoci.” Odvažovala slova pomalu a bez emocí, sledovala, jak se řezník přikrčil.

„Mlč! Zabiju tě, čarodějko!”

„Nezabiješ!” oznámila mu hlasem, který nesnesl odporu. Přistoupila k němu tak blízko, že se hrot jeho nože téměř dotýkal její hrudi. Sevřela mu zápěstí ocelovými prsty a odsunula mu ruku.

„V případě mé smrti se tvá tajemství prozradí. I v dnešních zlých dobách je to, co jsi udělal, považováno za vraždu a odporný zločin. Jsem si jista, že bys mezi lidmi zle pochodil, kdyby věděli, cos udělal. A neopovažuj se o mě šířit lži. Neopovažuj se říci o mně křivé slovo. Střež se mé moci, sic tě stihne trest!” zasyčela mu do tváře. Otočila se na podpatku a vyšla z místnosti.

Vyšla dozadu na dvůr a zhluboka se nadechla chladného vzduchu zapáchajícího prasaty. Matka se jistě obrátila v hrobě, ale byly situace, kdy se hodilo, že si lidé mysleli, že je čarodějka, i když to nebyla pravda. Bude jednodušší, když se jí Verend bude bát, než mu něco vysvětlovat.

Kapitola 7.

DÍTĚ OSUDU

Jeskyněmi zněly bubny. Otřásaly stěnami. Elena zvedla hlavu a zaposlouchala se.

„Co je to?” zeptal se Michael.

„Zní to jako poplach.”

„Co se děje?” křikla na trpaslíka, který běžel okolo.

„Drak! Je nad horou! Naši jsou venku!” křikl trpaslík a běžel dál. Elenu polilo horko. Rozeběhla se chodbou.

„Co je?” Michael běžel za ní.

„Je to Charlik, oni ho zabijí!” houkla a ještě zrychlila. Cítila ho. Cítila jeho přítomnost, ale štít, kterým obrnila svoji mysl, byl příliš silný. Chvíli jí trvalo, než se jí samotné podařilo štít překonat. Řítila se chodbami.

„Charliku, leť pryč! Leť pryč, oni tě zabijí!” křičela na něj v duchu. Volala znovu a znovu, dokud ji neuslyšel.

Drak kroužící nad horou zvedl hlavu a zařval. Byl to šťastný řev, ale to trpaslíci nevěděli.

„Konečně! Zdravím, Maličká!” začal se pomalu snášet k zemi.

„Uleť! Leť pryč! Oni tě zabijí!” křičela na něj zoufale, ale on neposlouchal. Snášel se níž a níž, přibližoval se trpasličím šípům, zatímco ona se řítila plnými chodbami.

„Dlouho jsem tě hledal, Maličká!”

„Leť pryč, prosím! Zabijí tě!” Odmítal odletět, cítila to.

Povrch hory se začínal hemžit trpaslíky. Přála by si, aby měli rozum, aby se schovali do svých jeskyní a draka nechali být. Charlik znovu zařval. Hora se otřásla jeho hlasem. Trpaslíci slyšeli jeho běsnění, Elena slyšela radostné zavýsknutí. Trpaslíci, kteří ji viděli, jí najednou začínali uhýbat z cesty. Neustále zrychlovala, až jí Michael přestával stačit.

Vynořila se na vrcholku hory v momentě, kdy trpaslíci vystřelili první šípy. Charlik zařval. Tentokrát to nebyl radostný řev. Udělal rychlý výkrut, aby se vyhnul nové salvě šípů a kopí. Většina se mu odrazila od šupin, ale jeho křídla byla zranitelná.

„Zadržte!” vykřikla, sama překvapena nad sílou svého hlasu, který se nesl nad skalami stejně mohutně jako Charlikův řev. Trpaslíci se po ní překvapeně otočili. Charlik stoupal, ale byla jen otázka času, kdy se otočí zpět k zemi a zaútočí. Následovala ho další salva šípů.

„Zadržte! Žádám vás, zadržte, je to přítel!” vykřikla. Trpaslíci ji vyděšeně pozorovali, jak se řítí po kamenech, skáče z jednoho na druhý až k samému vrcholku hory. Viděla, jak se Charlik vysoko mezi mraky otočil, složil křídla k tělu a střemhlav se vrhl k útoku.

„Charliku, přestaň, jsou to přátelé! Leť pryč!” křičela na něj, zatímco srážela k zemi trpaslíky, aby nemohli střílet. Někdo po ní skočil. Byl to Dru. Upadli na skálu. Než se Eleně podařilo vytrhnout z jeho sevření, několikrát se převalili.

Charlik viděl, jak spolu bojují. Ještě víc ho to rozzuřilo. Zrychlil. Cítila, jak se mu v hrdle sbírá oheň. Jestli někoho zabije, už nikdy se jí nepodaří trpaslíkům vysvětlit, že je to přítel.

„Ne!” křičela na něj ze všech sil. „Nedělej to! Jsou to přátelé, nikdo nemusí umřít! Jsou to moji přátelé!” Do vzduchu se vznesla další salva šípů a kopí, Charlik vyplivl oheň, ale zároveň se začal znovu vznášet k nebi. Plamen sežehl křoví, trpaslíci se rozprchli. Křičela na ně i na Charlika, nadávala jim do bláznů, pitomců a zabedněnců. Všichni ji slyšeli.

Dru se na ni pořádně podíval. Oči jí žhnuly plamenem, panenky měla protažené, vztahovala k němu ruce. V těch očích byla prosba i hrozba zároveň. Z těch očí na něj zíral rozzuřený drak. Drak, který mu říkal, že zemře, když neustoupí. Charlik cítil její rozpolcenost. Nebyl si jist, koho to děvčátko chce chránit víc, jestli jeho, nebo trpaslíky. Nechápal to. Každý přeci ví, že draci trpaslíky zrovna v lásce nemají. Bylo to vzájemné, i když si nikdo nepamatoval, jak tahle nevraživost vlastně začala.

„Co to děláš? Pobije nás jako králíky, když se nebudeme bránit,” štěkl na ni Dru. Podívala se mu přímo do očí. Ustoupil o krok, stejně jako všichni, kdo se kolem něj shromáždili.

„Slib mi, že nezaútočíš, Charliku!” pokoušela se v duchu přemluvit svého přítele.

„Jsou to trpaslíci, vrahové draků,” zavrčel.

„Jsou to moji přátelé. Vraždili jste se vzájemně po staletí a je na čase s tím skončit!” okřikla ho.

„Nevidím důvod!”

„Já jsem ten důvod! Pomohli mi! Jsou na mě hodní, mnoho mě naučili a jsou to mí přátelé. Pořád říkáš, že mě máš rád. Jestli je to pravda, tak mi teď slíbíš, že nezaútočíš!” Odfrkl si.

„Je to můj přítel, Dru. Jmenuje se Charlik. Nechte mě s ním promluvit! Nikdo nemusí umřít!”

„Je to drak, s těmi se mluvit nedá!”

„Je to trpaslík, tupý oživlý kus kamene.”

„Tak dost! Všichni se přestaňte chovat jako malí vzteklí kluci. Jestli s tím hned nepřestanete, tak se doopravdy rozzuřím!” Nebylo těžké jí to uvěřit. Už teď vypadala rozzuřená do běla. Všichni ji fascinovaně pozorovali. Jeden po druhém upírali oči na její ruce. Paže měla zvednuté, rozpažené, s dlaněmi zvednutými v obranném gestu. Na těch dlaních se jí objevily malé ohnivé koule, které se pomalu otáčely. Vypadala děsivě. O to děsivěji, že si onoho úkazu evidentně nebyla vědoma.

Její myšlenky se změnily. Najednou byla jako ohnivá koule ohraničená ledem. I Charlika tahle změna překvapila.

„Hlavně klid!” To byl Dru. Za ním se objevil Michael.

„Být vámi, tak ji poslechnu, nebo jsme všichni v prděli,” zkonstatoval klidně.

Dru upíral oči na ohnivé koule v Eleniných dlaních.

„Charliku, slib mi, že nezaútočíš!” Charlik zavrčel, zlověstně klouzal vzduchem vysoko nad nimi.

„Přestaň se chovat jako nemyslící ještěrka a začni používat hlavu. Velkou ji máš dost. Jestli hodláš takhle pokračovat, tak se seber, zmiz odtud a už se nevracej.”

„Maličká?”

„Buď se budeš chovat slušně, nebo tě už nechci nikdy vidět!”

„Maličká!”

„Proč tu zrůdu chráníš?” skočil do neslyšného hovoru Dru. Elena se zasmála. Nebyl to příjemný smích.

„Není to zrůda a nechráním jen jeho. Pokud se někdo neovládne, pokud se všichni nezačnete chovat způsobně, zemře mnoho statečných bojovníků. Drak není protivník, kterého lze snadno zabít.”

„To si piš!” Elena Charlikovu poznámku ignorovala.

„Sám jsi mi říkal, že draci na tvůj národ již dlouho nezaútočili. Myslím, že si pamatujete jen nevraživost. Pokud toho draka zabijete, co si myslíš, že se stane? Jeho lid nebude jen nečinně sedět. Válka mezi vašimi národy se znovu rozpoutá, na obou stranách bude spousta mrtvých. Chceš rozpoutat další válku?”

„Bez problému je pobijeme jako králíky.”

„Když je to tak snadné, proč máš prostřelené křídlo a ze slabin ti trčí kopí?” odsekla mu.

„Draci jsou…”

„Velmi inteligentní tvorové se svým vlastním sociálním systémem, řečí a historií. Jsou velmi nebezpečným nepřítelem,” doplnila Druovu větu. Tušila, co chce říct. Mělo to co dělat s tupými ještěrkami.

„Musíme se bránit.”

„Ne, pokud nebude útočit.”

„Kdo nám to zaručí?”

„Charliku, je to na tobě.” Ohnivé koule v jejích dlaních zrychlovaly, docházela jí trpělivost. Trpaslíci před ní začali ustupovat. Charlik zavrčel.

„Jsou to moji přátelé, to by ti mělo stačit.”

„Spíš to poukazuje na tvůj mizerný úsudek.”

„Pak se nemáme o čem bavit. Myslela jsem, že jsi můj kamarád. Nenechám tě udělat tak špatné rozhodnutí. Odleť a už se nevracej.” Ohnivé koule na jejích dlaních změnily barvu.

„Opatrně, Eli!” ozval se tiše Michael. „A ty přestaň blbnout, Charliku!” Odpovědí mu bylo zarputilé ticho. Podívala se udiveně na své dlaně, pak na trpaslíky. Tohle nedovolí. Nechtěla si vybírat mezi svými přáteli. Nehodlala přihlížet, jak se vzájemně vraždí. Vztek se pomalu měnil v zoufalství.

Na tom, jak se Charlik pohyboval, bylo něco divného.

„Jsi ošklivě zraněný.”

„Pojď se mnou, Maličká.”

„Zima je krutá. Potřebuješ ošetřit.” Neodpověděl.

„Kdo nám zaručí, že nezaútočí?” opakoval svůj dotaz Dru. Trpaslíci byli neklidní.

„Ty se mnou nepůjdeš, Maličká, viď?”

„Ne.”

„Tak dobře. Ale jestli se ke mně jedna z těch myší přiblíží, sežeru ji.”

„Já se za něj zaručím.”

„Já taky,” přidal se Michael. Dru váhal.

„To nemohu rozhodnout,” opáčil.

„Můžeš rozhodnout, zda se vrátíte do hory.”

„V horách jsou další.” Elena se podívala na své dlaně. Pomalu zavřela prsty. Ohnivé koule zmizely.

„Vraťte se do podzemí. Počkám tu s Charlikem, než všechny najdete a dostanete do bezpečí. Běž s nimi, Michaeli.” Michael se nadechl, ale nakonec neodporoval. Charlik bude potřebovat advokáta u Bogura. Tím advokátem měl být on, jestli to správně chápal. Dru zavelel. Trpaslíci začali brblat. Dru zařval. Trpaslíci poslechli a jeden po druhém zmizeli v hoře. Poslední šli Dru s Michaelem.

Druovi se to ani v nejmenším nelíbilo. Nepovažoval za bezpečné nechat to malé děvčátko o samotě s drakem. Michael ho zastavil těsně ve vchodu do chodby.

„Dívej se.” Chvíli čekali. Elena se uklidila ke straně. Sledovala, jak se Charlik pomalu snáší k zemi. Přistál mezi kameny poněkud neohrabaně.

„Ahoj, Maličká.”

„Ahoj, paličáku.” Udělala několik kroků a pohladila Charlika po čumáku. Pak ho láskyplně objala kolem krku. Druovo obočí zmizelo pod jeho helmou.

„Bude v pořádku,” zazubil se na něj Michael.

„Zlobím se na tebe!” vytkla mu a zašermovala mu prstem před nosem. Konečně ho pustila. „Ukaž to křídlo.” Odtáhl poslušně křídlo od těla. Odhalil tím i zranění v slabině. Z těla mu trčelo zlomené kopí. Bylo zaraženo dost hluboko. Zranění muselo být hodně bolestivé a hodně krvácelo.

„Dobře ti tak!” pokárala ho znovu.

„Oni si začali.”

„Argument hodný pána nebes. Teď to bude asi bolet.” Vzala za kopí a vytrhla ho z rány. Z Charlikova hrdla se ozvalo zachrčení. Cítila, jak velkou bolest mu způsobila, ale jinak to nešlo. Hojit Charlikovu ránu bylo jiné než hojit člověka, ale povedlo se jí to. Podívala se na kopí a neubránila se úsměvu. Bylo Druovo. Zatímco trpaslíci pobíhali po horách a sháněli své zaběhlé druhy, Elena se schoulila Charlikovi pod křídlo a užívala si jeho přítomnost. Fičel studený ostrý vítr a byla jí zima, ale Charlik ji hřál. Bylo příjemné si s ním zase jednou povídat. Víc než kdykoliv předtím cítila, jak moc je její součástí.

„Proč se s trpaslíky tak nesnášíte?” Charlik mlčel.

„Má to vůbec nějaký rozumný důvod? Není to jako spousta těch válek, o kterých nikdo neví, proč a kdy vlastně začaly?” Pokrčil rameny.

„Možná by stálo za to zamyslet se nad tím, že je to všechno zbytečné.” Pořád mlčel, jen si ostentativně olízl zhojenou ránu na křídle.

„Já jen, že oni tráví většinu času pod horama, vy zas ve vzduchu. Nijak si nepřekážíte a nekonkurujete. Sám jsi říkal, že jsou dobří tak akorát na to, aby si na nich člověk vylámal zuby. Tak proč se zbytečně zabíjet?”

„Zapomnělas říct, že smrdí,” utrousil a ona se zasmála. Dlouho se ho pokoušela přesvědčit, že vlastně jde jen o nedorozumění mezi dvěma rasami, které o sobě nic nevědí. Když mu o trpaslících vyprávěla, musel uznat, že možná nebudou tak zlí, jen když se budou držet od něho dál. Upozornil ji, že i kdyby nakrásně uzavřel s trpaslíky mír on, rozhodně nemůže mluvit za své soukmenovce.

„Musíš se vrátit.”

„Ne!” zamítla jeho myšlenku razantně. Vstala a chtěla odejít pryč. Položil jí tlapu do cesty.

„Musíš mě vyslechnout.”

„Já se tam nevrátím, je to nebezpečné.”

„Co se stalo?” Váhavě mu vyprávěla, co se stalo.

„Je i jiná cesta.” Trpce se zasmála.

„Ano, je. Už se tam nevrátit.” Charlik se jí jemně dotkl čumákem.

„Failon má pravdu v tom, že se musíš naučit svou moc ovládat, jen na to nešel příliš dobře.”

„Vrtá se mi v hlavě.”

„Zkusíme to spolu.” Zamračila se. Nechtěla mu odporovat, nechtěla se hádat, nechtěla se vrátit.

„Když tě naučím, jak ovládat tvou moc, vrátíš se?” Přimhouřila oči. Charlik k něčemu směřoval. Nelíbilo se jí to.

„Tvá matka zuří a není jediná. Nepohodla se s královnou.”

„Prateta je poděs. Ty dvě se hádají odjakživa.”

Tentokrát se zasmál Charlik.

„Zajímavý pohled na věc, ale o to tu nejde.”

„O co jde?”

„Tvá nepřítomnost v zemi elfů vytvořila nebezpečnou situaci. Přátelství mezi Berbery a elfy je velmi křehké. Ještě křehčí je mír mezi elfy a trpaslíky. Nikdo neví, co se vlastně stalo. Dokonce vznikají rozepře i mezi draky a elfy.” Napjatě mu naslouchala, oči doširoka otevřené.

„Ale já jsem jen dítě, co s tím zmůžu?”

„Můžeš se vrátit. Jsi předurčena změnit osud národů Kéraly.”

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Jsem jen nevycválaný prcek,” odporovala. Ruce si založila na prsa a celá se schoulila do klubíčka. Dělalo jí to starosti. Charlik naznačoval, že by se mohla stát příčinou války. To přeci není možné! Charlik ji trpělivě pozoroval. Řekl předurčena? Jak to myslel?

„Jak jsi to myslel, že jsem předurčena?”

„Existuje proroctví. Narodí se dítě z krve čtyř národů. Obnoví stará přátelství, otupí nevraživost a utvoří nové aliance. Jeho činy budou jazýčkem na vahách osudu národů Kéraly. Elfové a draci věří, že tím dítětem jsi ty. Proto jsou ochotni tě učit.”

Objala si rukama kolena a zamyšleně se pohupovala. Mlčela. To mlčení bylo nekonečné.

„To je blbost!” promluvila konečně.

„Prosím?” podivil se.

„Je to blbost! I kdyby někdo takový existoval, určitě to nejsem já.” Charlik mlčel. Tak trochu doufal, že když Elenu nechá přemýšlet dostatečně dlouho, dobere se správné odpovědi sama.

„Prostě je to blbost. Kohokoliv se zeptáš, řeknou ti, že jsem potrhlo k ničemu.”

„To by nikdo neřekl.”

„Tak se zeptej Ašky, ať jsem udělala cokoliv, většinou to bylo špatně, nebo alespoň ne dost dokonalé.”

„To ona tě přivedla k elfům.”

„Nejspíš se bála, že vyhodím něco do vzduchu.” Charlik otočil oči v sloup. S tím děvčátkem to bylo někdy opravdu složité.

„No vždyť se nad tím zamysli. Prostě je to pitomost. Jsem prostě malé dítě. Prcek. Malé dítě nemůže, prostě nemůže… no, to.” Začínala se do toho zamotávat.

„Co?”

„No, války vznikají kvůli velkým, důležitým věcem a lidem, ne kvůli dětem a vůbec, jeden člověk nemůže tolik změnit. A i kdyby, tak to proroctví není jednoznačné. Jazýček na vahách znamená, že nakloní váhy buď jedním, nebo druhým směrem. Neříká kterým. Může to znamenat záchranu nebo zkázu a nikdo neví čí.”

Poslouchal, jak se pomalu propracovává k jádru věci. Viděl, jak se jí oči do široka otevřely.

„Bohové, no nazdar! Ale je to blbost.” Jako by se celá zhroutila do sebe. A pak se najednou narovnala.

„Že je to blbost, viď! Prostě to nemůžu být já. Jsem přeci z krve jen tří národů, Berberů, elfů a Adragonek.”

„A draků.”

„Ne ne!”

„V žilách ti koluje dračí krev.”

„Pitomost! Draci a lidi se nemůžou… No, víš co. Víš, jak se dělají děti, ne? No a to prostě nejde, takže je to blbost.”

„Maličká…“

„Je to prostě blbost. Takže si trhni. Na blbosti nemám čas,” prskla na něj a rozběhla se do chodby, pryč od něj. Cestou málem porazila Michaela. Ohlédl se po ní, nakročil, aby ji následoval. Rozmyslel si to a otočil se na Charlika.

„Cos jí zase proved?” obořil se na něj. Možná to nebyl ten nejlepší nápad, ale jestli Elena někomu věřila, byl to Michael. Měl by vědět, co se kolem ní děje. Charlik mu opatrně vyložil, co věděl o proroctví. Nakonec se dostal i k Elenině reakci.

Michael zaklel. „Tos jí řek?” Charlik jemně přikývl. Michael se trpce zasmál.

„Ty ses v těch kobkách praštil někde do hlavy?” zeptal se draka naprosto vážně.

„To jí nemůžeš říkat takový věci. Přijde ti, že má málo problémů?”

„Pokud se nevrátí, budeme mít problémy všichni.”

„A to chceš po mně, abych jí to vysvětlil?”

„Buduji učit. Naučím ji ovládnout její moc, nebude mít důvod se nevrátit.”

„Ale po mně chceš, abych jí domluvil.” Drak se na něj jen díval.

„Jsi cvok. Přemlouvat ji nebudu.”

„Závisí na ní osud našeho světa.”

„Vážně tomu věříš?”

„Ano,” odpověděl Charlik pevně. Tohle Michael slyšet nechtěl.

„Právě proto ji nebudu přemlouvat. Už teď to má dost těžký. Přísahal jsem, že ji budu chránit. Jestli to znamená, že ji jen podpořím v jejích rozhodnutích, pak to udělám. Potřebuje někoho, kdo za ní bude stát, protože ji má rád, a ne proto, že po ní něco chce.” Charlik mu strčil zubatý čumák do obličeje a zavrčel. Michael neuhnul ani o píď.

„Mám ji rádi Je moje rodina. Neopovažuj se tvrdit opak!” vrčel na něj drak s odhalenými tesáky.

„Dokaž to. Jestli ji budeš učit, fajn. Ale mysli na ni, ne na svět. Na zodpovědnost za osudy národů má času dost. A neopovažuj se jí ublížit, protože pak budeš mít co dělat se mnou!” Otočil se a odcházel. Najednou se zastavil a otočil zpět.

„A smrdí ti z tlamy.”

Probloumal snad všechny chodby, dokonce i některé těžební, ale nikde nebyla. Nakonec ji našel v kovárně. Bylo tam prázdno a, až na rytmické dopadání jejího kladiva, ticho. Všechny výhně byly opuštěné. Trpaslíci stáli namačkáni v chodbě a nedůvěřivě nahlíželi dovnitř. Michael se mezi nimi protlačil, aby viděl. Kladivo dopadalo v pravidelném rytmu na rozžhavený kov. Chvíli sledoval, jak se kladivo zvedá a znovu dopadá, jak od něj odletují jiskry.

„Když ta výheň začne pohasínat, hodí do ní ohnivou kouli!” sdělil mu jeden z trpaslíků.

„Je hrozně rozčilená!” oznámil druhý.

„Už udělala pár válečných seker,” přidal se třetí a Michael si všiml hromady válečných seker, která jí ležela u nohou.

„Pár?” podivil se. „Jak je tu dlouho?” zašeptal, protože šeptali i trpaslíci.

„Několik hodin,” odpověděl mu Borgin. Michael pozvedl obočí, aniž by spustil z Eleny oči.

„Přišla, hodila do prázdné výhně oheň a od té chvíle to vypadá takhle.”

„Vyhnala nás,” vmísil se do hovoru Dorian, který byl snad o hlavu menší, ale o to rozložitější, než všichni ostatní. Borgin ho dloubl do žeber.

„Utekli jsme.”

„Jen jsme vyklidili prostor. Vypadala hrozně nebezpečně.

„Má divný voči.”

„Co budeme dělat?” zeptal se někdo ze zadních řad. Michael si narovnal límec u košile a vyhrnul rukávy.

„Budeme doufat, že mi neurazí hlavu nebo nepodpálí zadek,” odpověděl a vykročil do kovárny. Trpaslíci se začali strkat, aby lépe viděli.

Michael se chopil druhého kladiva a postavil se proti Eleně. Chvíli odhadoval její tempo a pak se přidal se svými údery pravidelně střídajícími ty její. Trochu ji tím zpomalil, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. Oči měla upřené na zpracovávaný kov, ve tváři napjatý výraz, na čele soustředěnou svislou vrásku. Už se trochu uklidnila, ale příliš přátelsky nevypadala.

Hlavou jí letěly myšlenky, které se jí ani trochu nelíbily. Nemohli by se už konečně rozhodnout, jak to tedy je? U bohů, proč jí nikdy nikdo nic neřekl? Všechno by bylo o tolik snazší, kdyby s ní lidé jednali na rovinu. Nikdo nemohl čekat, že všem těm nárokům dostojí, nebo ano? Pokoušela se najít argument, který by Charlikova tvrzení vyvracel, bohužel jej stále nenacházela. Ať se na to dívala z kterékoliv strany, neustále se vracela k tomu, že je pro trpaslíky nebezpečné, aby ji nadále schovávali. Bylo na čase jít o dům dál. Nebo zpět? Nejraději by se někam vytratila a dělejte si všichni, co chcete a co umíte. Ale matce to vysvětlí kdo? Na to, aby udělala nějakou pitomost, byla paličatá dost. Určitě by stačilo, kdyby se potkala s pratetou. Proč měla pocit, že tam, kde obvykle převládá moudrost a laskavost, kombinace těchto dvou impozantních dam vyvolá nevraživost a rivalitu? Bohové!

Zvedla hlavu. Michael spustil kladivo k noze a čekal. Upírala na něj doširoka otevřené oči. Nebyl v nich ani náznak draka, který v ní dřímal.

„Nevím, co mám dělat.” Michael pokrčil rameny.

„Pro začátek odlož to kladivo.” Podívala se na kladivo, které držela v ruce, jako kdyby ho nikdy předtím neviděla. Opatrně ho odložila. Trpaslíci stojící v chodbě si hromadně oddechli.

„To není fér.”

„Nikdo neříkal, že to bude jednoduchý.”

„Ale…”

„Rozhodnout se musíš sama, ale jednu radu bych asi měl. Možná se na to prostě koukáš špatně. Možná si s tím vším děláš hlavu víc, než musíš. Jestli je to proroctví pravdivý, jsi hodně důležitá a já bych řek, že je na čase toho využít.” Elena nechápavě vykulila oči.

„No, jestli jsi tak důležitá, jak řiká Charlik, měli by si tě hejčkat a ne tě jen dřít jak mezka.” Evidentně stále nechápala. Pokrčil rameny.

„Prostě se jich přestaň bát. Jestli se tam rozhodneš vrátit a dokončit svůj výcvik, vrať se tam s tim, že máš svoje podmínky. Jednoduše jim nadiktuj, za jakejch podmínek budeš ve výcviku pokračovat.” Odmlčel se a sledoval, jak se Elenin výraz pomalu mění.

„Nechci tě do toho vrtat, ale možná by stálo za zvážení, aby tě Charlik učil,” troufnul si a chvíli to vypadalo, že si troufnul příliš. Měl pocit, že si dovolil až moc. Viděl, jak se jí zorničky na moment zúžily, oči se zlověstně zaleskly.

Vešla do místnosti a zabouchla za sebou těžké dveře. Byla to taková rána, že se lucerny na chodbě rozkývaly. Svítilna v cimře hořela jen na malý udržovací plamínek, dost tak akorát na to, aby se člověk ve tmě nepřerazil. Zastavila se a nedůvěřivě si prohlížela své momentální obydlí. V místnosti někdo byl! Povzdechla si. Sundala ruku z meče a pomalu přešla k lucerně, aby povytáhla knot. Plamínek zalil ložničku příjemným teplým světlem. Sedla si na postel a přitáhla kolena pod bradu.

„No tak vylezte, nemám náladu na hry,” oslovila nevrle prázdný prostor. Hlavou se jí řítily zběsilé myšlenky byla unavená a byla jí zima. Ticho v cimřičce ještě zhoustlo.

„Dobře, tak si tam zůstaňte, ale je mi zima. Jestli jste v krbu, tak z něj rychle vylezte, hodlám si zatopit.” Na zvednuté dlani se jí objevila modrozelená ohnivá koule. Chvíli ji nechala levitovat a pak se rozmáchla.

„Íííík! Hop, hop, ven pryč!” vyjekl krb a vyvalili se z něj Bugríci. Elena vrhla kouli a dřevo připravené na podpal vybuchlo a vzplálo.

„Jajx!” ulevil si poslední zloprcek a rychle si rukama začal hasit kalhoty, které mu zapálila jiskra.

„Co bejt, Babo!” houkl na ni Willi. Sekla po něm pohledem.

„Říkala jsem, ať vylezete. Kde jste byli?” zeptala se poněkud podrážděně. Tohle jí tak ještě chybělo, banda zloprcků v ložnici. Copak jí nemohli dát všichni svátý pokoj? Othar se mezi sebou začali živě dohadovat poněkud hlasitým šepotem. Williho už zase vystrkovali do popředí. Místnost jich byla opravdu plná. Vykukovali zpod židlí, stolu i postele, seděli na výztuhách a trámech, dokonce i na skobě, která sloužila místo věšáku. Zavřela oči a opřela si hlavu o zeď. Měla všeho plné zuby.

„Les bejt divnej,” vypadlo nakonec z Williho. Chvíli přemýšlela nad tím, co to tak asi může znamenat. Neměla náladu na hádanky.

„Nevím, o čem to mluvíš.”

„Nebejt suchej díra!” pokoušel se pomoct jeden z Bugríků. Elena nakrčila čelo.

„Cože?” Bohové, to nemohli ti zloprcci jednou mluvit srozumitelně? Otevřela oči a podívala se na Williho. Ten otočil hlavu ke stropu a začal si pohvizdovat. S rukama za zády se začal pohupovat na patách.

„Vy jste se ztratili,” došlo jí to najednou. Othar se začali ošívat, pokukovat nejistě jeden po druhém a velmi hlasitě protestovat. Pokřikovali jeden přes druhého.

„Nej, nej, Babo!” zaprotestoval i Willi.

„Bejt Othar, furt nebejt ztracenej!” Pozvedla významně obočí.

„Othar furt vědět, kde bejt!” hájil se Willi.

„Jasně, jen nějak občas nevíte, kde bejt celej zbytek světa,” napodobila ho Elena.

„Aya!” přikývl s úsměvem Willi a byl šťastný, jak se to krásně vysvětlilo. I ostatní Othar usilovně přikyvovali. Nevesele se usmála pravým koutkem úst, zavřela oči a znovu opřela hlavu o zeď.

„Hm, tak se ztraťte.”

„Othar furt…”

„Nebejt ztracenej! Zmizněte, Willi, chci být sama, nemám na vás náladu,” houkla na něj a Othar ztichli. Na zlomek vteřiny zadoufala, že se tak rychle vytratili. To štěstí ale neměla.

Upřela na ně temné oči. „Tak bude to?!” Willi se podrbal nejistě za uchem.

„Othar chráněj.”

„Othar si daj odchod.” Willi by se byl hádal, ale malá čarodějka vypadala, že by mu byla schopná podpálit zadnici. Chvíli přešlapoval, ale pak dal povel k ústupu. Místnost byla najednou prázdná. Tušila sice, že nezmizeli daleko, možná ani na chodbu, ale aspoň už neotravovali. Othar chráněj? Co tím chtěl zase říct? Koho chrání? Ji? Svět před ní? Nechtělo se jí nad tím uvažovat. Schoulila se do klubíčka a přetáhla přes sebe deku.

Elena se nedůvěřivě podívala na sedlo na Charlikově hřbetě.

„No to si děláš srandu!” konstatovala a Charlik se zasmál. Jako přerostlé psisko se zadní nohou podrbal na popruhu, kterým měl sedlo přiděláno k tělu. Michael ho z dálky podezřívavě pozoroval.

„Tohle není dobrý nápad!” zahuhlal. Sedlo na Charlikově hřbetě vypadalo křehce a fórově. Nebylo to něco, čemu by byl ochoten svěřit svou chráněnku.

„Rychleji se zpět nedostaneš.”

„Otec tě zabije.”

„Hlavně, že se mezi sebou nepobijí s tvou matkou.”

„Tohle není dobrý nápad!” protestovala. Nastavil jí přední nohu, aby se jí snadněji lezlo do sedla.

„Nemůžu jet na koni?” Neochotně se začala škrábat na jeho hřbet. Přehodila nohu přes sedlo a zasunula ji do třmenu. Ucítila, jak se Charlikovy svaly napjaly. Odrazil se od země, sotva měl pocit, že se usadila.

„To je špatnej nápááááááááááááááááád!” Její hlas se změnil v jekot a zmizel v hlubinách. Charlik se vrhl střemhlav ze skály dolů.

„No nazdar!” ulevil si Michael. Borgin si zakryl oči rukou. Trpaslíci byli toho názoru, že let je nepřirozená záležitost.

Držela se křečovitě hrušky sedla, přitisknutá k Charlikově krku. Řítili se střemhlav ke dnu propasti pod nimi. Cítila jeho radost z letu.

„Drž se, Maličká!” Těsně nad zemí rozepjal křídla a výkrutem se vznesl vzhůru. Elena výskla. Zaplavila ji Charlikova radost i její vlastní.

„To je nádhera!” křičela do větru, který jí trhal slova od úst.

„To ještě nic není!” Zrychlil. Začal dělat výkruty, válel ve vzduchu sudy, jako hravý dráček. V jednu chvíli se Elena pustila a rozpřáhla ruce. Rychle se zase chytala, když se Charlik přetočil na záda a ona se ocitla hlavou dolů.

Michael je sledoval ze země. Celou dobu čekal, že Elena každou chvíli vypadne ze sedla. Trpaslíci Charlikovo řádění fascinovaně pozorovali s ním. Elena každým výkrutem, každou změnou směru rostla v jejich očích. Oni by to nedokázali. Všem se nesmírně ulevilo, když se Charlik začal pomalu snášet k zemi. Elegantně přistál. Elena přehodila nohu přes jeho krk a svezla se po jeho boku na zem. Michael si všiml, že jí nohy při doskoku trochu poklesly.

„To půjde,” zasmála se vesele. Vlasy měla rozcuchané, v tvářích barvu a byla udýchaná.

„Ale musím si sednout,” dokončila a tvrdě dosedla na nejbližší kámen. Nohy se jí třásly, ale na rtech měla šťastný úsměv.

Aška seděla proti Alivan. Místnost sršela napětím, ve vzduchu visela prudká slova a výpady, které se už dávno vymkly protokolu. Důstojnost, kterou si obě královny pokoušely zachovat, začínala ustupovat vzteku a zuřivosti, které se draly na povrch, poháněny ješitností, nevolí uznat, že by ta druhá měla byť v nejmenším detailu pravdu, a strachem.

V sázce bylo příliš mnoho a obě ženy si to uvědomovaly. Nebude trvat dlouho a přijde osočování, urážky a slova, která nebude možné vzít zpět. Atmosféra houstla.

Venku se strhl povyk. Do místnosti vběhl jeden ze strážných. Rychle se poklonil.

„Odpusťte, že vyrušuji. Okolnosti si vás žádají na náměstí.” Znovu se uklonil. Obě ženy se po sobě podívaly. Strážný by si jistě nedovolil vpadnout do jejich jednání, pokud by neměl opravdu vážný důvod.

Elfové se sbíhali na otevřeném prostranství. Alivan s Aškou zvedly hlavy k nebesům po vzoru všech ostatních. Nad lesem ladně kroužil drak. Jeho temně modré šupiny se leskly v zimním slunci. Ve chvíli, kdy se naklonil v otočce, elfové pod ním začali pokřikovat jeden přes druhého. Drak měl na hřbetě jezdce.

„Jsou tam obě, vidíš je?” křikla Elena do hukotu větru, který jí rval slova z úst. Na telepatickou komunikaci byla příliš vzrušená.

„Vidím.”

„Tak se ukaž!” Srdce jí tlouklo jako o závod, ale už dávno se rozhodla, že se prostě nebude bát. Tohle byla její chvíle. Hodlala jí maximálně využít, hodlala si ji maximálně užít. Charlik máchl křídly a vyrazil jako střela vzhůru k mrakům.

„Připravená, Maličká?”

„Jistě!” Vesele se zasmála a přitiskla se těsně k jeho krku. Otočil se, složil křídla k tělu a vrhl se střemhlav dolů.

Elfové užasle sledovali, jak se drak ztratil nad mraky, znovu se objevil a řítí se k náměstí, jezdec přitisknutý k jeho mohutné šíji. Několik metrů nad zemí drak roztáhl křídla, prudce zbrzdil svůj pád, přetočil se na záda a znovu se vznesl. Postava na jeho hřbetě se napřímila. Charlik udělal další obrat a jemně dosedl na trávník. Elena rychlým, nenápadným pohybem uvolnila řemínky, které jí poutaly nohy k sedlu. Hbitě sklouzla z dračího hřbetu na nohu, kterou jí Charlik nastavil, a seskočila na zem.

Aška zalapala po dechu. V postavě s vlajícími rudými vlasy a v dlouhém jednoduchém plášti, která se svezla z dračího hřbetu, poznala svoji dceru.

Elena důstojně vykročila k oběma královnám. Rukou udělala složité gesto vyjadřující úctu a poklonila se. Všichni elfové zatajili dech. Gesto, které použila, bylo sice uctivé, ale nevyjadřovalo Eleninu podřízenost oběma ženám. Stála tam, sebevědomá, s lesknoucíma se očima, vyzařovala vědomí dojmu, který právě vyvolala. Ještě nikdy nikdo před ní neosedlal draka. Ještě nikdy nikdo před ní s draky nelétal. Uvědomovala si, jaké výsady se jí dostalo. Sice až se to dozví Ašrak, bude nejspíš zuřit, ale to budou s Charlikem řešit, až to přijde.

„Kdes byla?” obořila se na ni Aška bez pozdravu. Elena matku uctivě pozdravila, ale dále jí nevěnovala pozornost. Otočila se ke královně elfů. Vědoma si toho, že nejlepší obranou je útok, rozhodla se nechodit okolo horké kaše.

„Uvědomuji si důsledky mého nečekaného odchodu z lůna tvého lidu, paní Alivan. Za svůj odchod se však omlouvat nebudu, neboť se mnou nebylo nakládáno zcela čestně. Vrátila jsem se, abych nezpůsobila potíže ještě větší, nebo chcete-li, abych se nestala nevyhnutelnou záminkou dalších neshod. Jsou-li mé informace správné, a vzhledem k jejich zdroji o tom nepochybuji, bylo by záhodno, abych dokončila výcvik. Aby se tak mohlo stát, budeme muset projednat mé podmínky.”

„Tvé podmínky?” zmohla se Alivan konečně na slovo. Její tón byl velmi ostrý. Elena se jí lehce poklonila.

„Ano, má paní. Mám podmínky. Je-li proroctví pravdivé, je v zájmu nás všech, aby byly splněny.” Neušlo jí, že se Aška při zmínce o proroctví zatvářila poněkud poplašeně.

Alivan se nadechla k příkré odpovědi, ale Charlik tiše, varovně zavrčel. Aniž by si toho obě ženy všimly, přemístil se těsně za Elenu a položil se pohodlně do trávy tak, aby měl hlavu těsně vedle ní. Ležel tam jako přerostlé štěně hlídající svoji paničku. Ve chvíli, kdy zavrčel, však vypadal jako velmi nebezpečné přerostlé štěně a něco takového nebyla schopna ignorovat ani královna elfů.

„Vyslechni ji, Alivan!” doplnil své zavrčení Charlik tak, aby jej všichni slyšeli. Alivan před drakem pokorně sklonila hlavu.

„Jaké jsou tedy tvé podmínky, Eleanoro?”

„První podmínkou je, že se mnou budete jednat čestně. Už žádné lhaní, zatajování, ale ani polopravdy. Chci znát všechny informace, které se mě týkají. Za druhé, Failon je skvělým učitelem a velmi bych ocenila, kdyby byl mým mentorem i nadále, ale jak ovládnout sílu krve, mě budou učit draci. Failon i přes své nesmírné znalosti nemá tušení, s čím si zahrává.”

„Nemůžeme rozhodovat za pány nebes,” ohradila se Alivan.

„Toto již bylo rozhodnuto. Elenu budu učit já. Jsem si jist, že otec nebude mít námitky,” vložil se do hovoru opět Charlik a Elena jej láskyplně pohladila po lesklých šupinách.

„Dále žádám, aby se i Michaelovi dostalo patřičného vzdělání a aby nám oběma bylo dovoleno učit se i řemeslům.”

„Kde je ten chlapec?” zeptala se Aška, které konečně došlo, že tu Michael není. Elena se na ni usmála.

„Čeká v bezpečném úkrytu na vaše rozhodnutí. Nebudou-li mé podmínky splněny, odjedeme odtud a nikdy se nevrátíme. Budou-li splněny, ráda bych, aby mě někdo doprovodil, abychom jej přivedli.”

„Vše?” zeptala se ostře Alivan. Evidentně se jí nelíbilo, že tu to pískle jen tak stojí a diktuje si podmínky. Elena se na ni usmála a jemně zavrtěla hlavou.

„Vyhrazuji si právo rozhodovat o svém životě v míře, jaká je dovolena všem dětem národa elfů, stejně tak právo odmítnout učitele, kteří považují mé vzdělání za něco podřadného a mou osobu za nesnesitelnou přítěž. Jsem tu, abych se učila, ne proto, aby si ti, kdož nesouhlasí s činy mých předků, měli na kom zchladit žáhu. Sami se rozhodněte, zda tu mám, či nemám být.” Na chvíli se odmlčela. Čekala na sebemenší reakci, ale ta nepřicházela.

„Nemusím, doufám, zdůrazňovat, že rozhodnutí o mně nebudete činit beze mě, natož za mými zády. Zároveň bych chtěla požádat, aby všichni moji přátelé byli přijímáni s respektem, který zasluhují, nikoliv s despektem a předsudky dob minulých.”

„Tohle Alivan hned tak nestráví.”

„Neříkal jsi, že bude muset?” Charlik se v jejích myšlenkách zasmál.

„To neznamená, že to bude stravitelné lehce.”

„Vlastně neví, které přátele mám na mysli, tak by to nemusel být zas až takový problém.”

„Zatím. Kam že se poděla upřímnost?”

„Používám jen jejich vlastní medicínu.”

Aška založila ruce na prsa. V děvčeti, které stálo proti ní a diktovalo podmínky královně elfů, svou dceru nepoznávala. Stál tu někdo jiný, příliš dospělý na svůj věk. Elena mluvila velmi potichu, ale nebylo pochyb, že její hlas se nenese dostatečně daleko, aby rozhovor slyšeli i ostatní elfové shromáždění na náměstí. Aška se nemohla rozhodnout, jestli to bylo úmyslné, ale alespoň se to bláhové dítě nepokoušelo královnu ztrapnit. Dokud si může královna zachovat tvář před svými poddanými, není nic ztraceno.

„Vysvětlíš nám, proč jsi utekla a ohrozila tak nejen svůj život?” zeptala se Alivan místo odpovědi. Potřebovala získat čas. Elena pokrčila rameny.

„Začala jsem se cítit ohrožena pokusy o ovládnutí mé moci. Všem vám bylo jedno, co se se mnou děje, nikdo mě neposlouchal. Navíc mi má vlastní rodina dala najevo, že tu nejsem vítána.”

„Co se tady vlastně dělo?” vmísila se do hovoru konečně Aška, která začala mít pocit, že jí někdo zatajil důležité informace. Elena nespouštěla oči z Alivan. Pozornému pozorovateli nemohlo ujít, že výraz jejích očí se velmi podobá výrazu její pratety. Byl chladný, přísný a na tak malé děvče velmi tvrdý. Ašce nikdo neodpověděl.

„Moc dračí krve je má. Jsem tu, abych se ji naučila ovládat a využívat. Jsem tu, abych se naučila svou moc zkrotit natolik, aby ona neovládla mě. Jsem tu, abych se učila, nikoliv abych se nechala ovládnout politickými zájmy a ambicemi jiných lidí. Nejsem tu, abych se stala něčí hračkou či nástrojem. Nebudu manipulována a nebudu bezhlavě poslouchat příkazy. Zvážím všechny vaše názory, vaše rady, ale odmítám být pouhým nemyslícím nástrojem, který zničí vše, nač ukážete, protože pokud toto dopustím, nebudu o nic lepší než ti, kterých se obáváte.”

Semknuté Alivaniny rty a jemné, přísné vrásky kolem nich naznačovaly, že Elena ťala do živého. Alivan napadlo, že nejjednodušší by bylo toto nezvedené dítko vykázat z lesa, ať dělá, co umí. Ať si jde, ať pozná, zač je toho loket. Ona, mocná královna elfů, nabídla své pohostinství, vědění svého lidu a tohle škvrně jí tu bude diktovat? Bude ji tu urážet a osočovat?

Královna vypadala hrozivě. Nebylo těžké odhadnout, jaké emoce se v ní odehrávají. Když se jí vlasy vzedmuly a začaly vlát v bezvětří, když její tvář zbledla a oči vypadaly jako dva žhnoucí uhlíky, Elena měla chuť utéct. Pokud ale ustoupí, bude vše ztraceno. Tváří v tvář rozzuřené královně elfů její vzdor pomalu vyprchával, ale odmítla to na sobě nechat znát. Aška stála mlčky, přemítajíc nad tím, že její dcera daleko přestřelila, příliš zkouší trpělivost své pratety.

Najednou se Elena pohnula a udělala něco neslýchaného. Objala svou pratetu pevným vřelým stiskem, ponořila tvář do záhybů drahé látky. Pak ji zvedla vzhůru a pohlédla do obličeje královny.

„Mám tě ráda, teto. Chci tu s tebou zůstat a učit se. Máme-li to ale všichni ve zdraví přežít… prosím, přijmi mé podmínky.” Aška nevěřícně zírala na svou dceru. Všichni nevěřícně zírali. Mám tě ráda, teto? Mám tě ráda? Teto? Alivan nebyla typ člověka, kterého by měl někdo rád. Nebyla ten typ člověka, co se mu dalo beztrestně říkat teto. Pomineme, že nebyla člověk, ale elf. Alivan byla spíše někdo, koho jste si mohli vážit, obdivovat, možná uctívat, či nenávidět, ale nebyla někým, koho bylo snadné mít rád. Byla tak chladná a odměřená, že bylo téměř nemožné ji mít rád. Aspoň že řekla: teto. Bohům zaplať, že netaktně neupozornila na královnin věk a neřekla: prateto. Aška ustoupila o krok. Čekala bouři.

Alivan se konečně vzpamatovala ze šoku, který jí Elena právě uštědřila. Odtáhla od sebe dítko na délku svých paží a elegantně si přidřepla, aby se dívala Eleně z očí do očí. Dav zašuměl. Charlik překvapeně zvedl hlavu.

„Co jsi to řekla?” otázala se ledová královna tak tiše, že ji téměř neslyšela ani Aška stojící hned vedle.

„Že tě mám ráda. To jsem řekla. Jsi moje teta, moje rodina,” odvětilo dítě, kterým Elena přeci jen ještě byla.

„Pokud přistoupím na tvé podmínky, budeš se řídit zákony tohoto lesa, mého národa?”

„Ano, teto.”

„Dobrá tedy. Ale neříkej mi teto.”

„Takže domluveno?” rozlil se Eleně po tváři úsměv.

„Ano.” Elena se jí radostně vrhla kolem krku. Objala ji tak pevně, že se Alivan chvíli nemohla nadechnout. Celou tu láskyplnou nehoráznost Elena završila tím, že své pratetě lípla pusu na tvář a zahlaholila: „Díky, teto!”

„Alespoň ne na veřejnosti!” zamumlala Alivan.

„Jistě, Vaše Veličenstvo!” zasmála se ještě Elena a udělala pukrle. Poodběhla k Charlikovi a pak se zastavila. „Potřebuju někoho, kdo se mnou pojede pro Michaela.”

„To dítě je prostořeké!” vyčetla Alivan Ašce s bradou vysoko zdviženou. Otočila se na patě a zmizela v korunním sále.

„To se ti povedlo,” pochválil ji Charlik, sotva se vznesli zpět do vzduchu.

„Určitě v tom bude háček.”

„Jsi neuvěřitelná.”

„Jsem ráda, že jsem nemusela použít ten trik s očima.”

„Proč?”

„Bála bych se, že je obě vyhodím do vzduchu.” Charlik se zasmál.

„Není to trik.”

„Nemůžu si pomoct, připadám si jako cvičený medvěd od kejklířů.”

„Cvičení medvědi od kejklířů nelétají na dracích.” Naklonila se v sedle a objala tu část jeho krku, na kterou dosáhla.

Charlik se snesl ke svému otci. Jeho náladu vycítil jen zlomek vteřiny před tím, než se jeho nohy dotkly skály. Pozdě. Ašrak se prudce otočil a udeřil syna tlapou ze strany do čelisti. Charlik stojící nestabilně na okraji srázu, s křídly jen napůl složenými, zavrávoral a padl. Skutálel se několik metrů ze skály. Strhl s sebou lavinu kamení, která neustále narůstala. Tvrdě dopadl na úpatí kopce. Nebyl to dlouhý pád, ale na to, aby se důkladně potloukl, to stačilo. Ašrak se odrazil od skály a skočil. Přistál těsně vedle syna a zavrčel. Dokonce odhalil hrozivé tesáky.

„JAK SE OPOVAŽUJEŠ!” vrčel. Charlik před ním neohrabaně ustoupil.

„MĚL JSI JI PŘIVÉST ZPĚT, NIKOLIV POTUPIT CELÝ NÁŠ NÁROD!” štěkal dračí král na svého syna. Ten už neměl kam ustupovat. Narovnal se a postavil se svému otci, i on odhalil zuby a zavrčel.

„Nikoho jsem nepotupil.”

„JAK SE OPOVAŽUJEŠ PONÍŽIT SE DO POZICE NĚJAKÉ MULY! DRACI NIKDY NEPODLEHLI VŮLI JEZDCŮ. NIKDY, SLYŠÍŠ! NEBUDEME VNÍMÁNI JAKO NĚJACÍ MEZCI, KTEŘÍ NOSÍ NÁKLAD!” Ašrak zuřil. Ohnal se Charlikovi po krku. Jeho syn pootočil prudce hlavou. Jedna dračí čelist udeřila o druhou.

„Nikomu jsem se nepodvolil a nejsem mula. Nemám otěže, nikdo mě neřídí! Létáme spolu a já určuji kam a jak. Nebyl to její nápad, ale můj. Je to jen mezi ní a mnou. Není v tom nikdo jiný! Chtěl jsi, abych ji přivedl. Řekl jsi za každou cenu.” Oba draci kolem sebe ostražitě kroužili. Vrčeli na sebe. Ašrak ještě několikrát zaútočil. Nakonec máchl vztekle ocasem a odletěl.

„Mrzí mě to!” pohladila ho něžně po čerstvě zhojeném čumáku. Věděla, že se něco stalo, ještě než přistál a ona měla příležitost si ho prohlédnout. Trvala na tom, že mu rány zhojí. Jeho zranění nebyla nijak těžká, ale trvala na svém.

„Tohle je od zubů! Od velkých zubů!” řekla to dokonce nahlas. Vyčítavě se na něj podívala.

„Tak bude to?” pobídla ho. Nechtěl se hádat a potřeboval to ze sebe dostat. Pozorně naslouchala. Mračila se.

„Rodina!” odfrkla si. „Kdy naši rodiče konečně pochopí, že jsme se nevylíhli včera a jsme schopni myslet sami za sebe!” rozčilovala se.

„Ty ses ale nevylíhla.”

„To na věci nic nemění! Mrzí mě, že máš kvůli mně potíže. Ale vážím si toho. Jsem ráda, že s tebou můžu lítat.” Vstala a objala ho kolem krku. Probrali to horem dolem. Byl rád, že může s někým mluvit.

Kapitola 8.

NITRAM PŘICHÁZÍ

Muž, který se šoural chodbami za pomoci hole a s nahrbenými zády, vypadal mnohem starší, než ve skutečnosti byl. Na tváři mu pohrával veselý úšklebek. Bašta byla po několik desítek let jeho domovem, byl přesvědčen, že je jediný, kdo dokonale zná všechny její nástrahy. Několik jich dokonce sám vymyslel. Bavilo ho, že čas od času nějaký nešťastník některou z nich přehlédl.

Poslední dobou ho po chodbách někdo neustále sledoval. Ten poslední byl opravdu vytrvalý a příliš dobře informovaný. Starému králi se jej dlouho nedařilo setřást ani nalákat do jedné z pastí. I když se honem, který na něj neustále někdo pořádal, dobře bavil, tenhle člověk, byl-li to vůbec člověk, už byl otravný. Nebude dlouho trvat a jeho pronásledovatel zaútočí. Na to však král čekat nehodlal. Na to, aby poznal správné dveře s nástrahou, nemusel dveře ani odpočítávat. Ujistil se, že je v dohledu svého pronásledovatele, vzal za kliku, otevřel a vstoupil.

Aniž by se zastavil, narovnal se v zádech, pohodil si hůlkou, aby ji chytil zhruba v jejím prostředku, ukročil tři kroky kolmo doleva a vstoupil na vysutý kamenný sloup stojící zhruba půl metru od šikmé podlahy i od zdi, ještě dříve než se za ním zaklaply dveře. Stál a čekal.

Slyšel opatrné kroky. Dveře se otevřely. Muž opatrně nahlédl. V místnosti byla tma. Muž váhal. Do tmy se mu vstoupit nechtělo. O starém králi se povídaly podivné věci. Mechanickou past nečekal. Král by do takové místnosti nevstoupil. Ve světle z chodby byla vidět nezapálená louč zhruba dva kroky ode dveří. Vkročil do místnosti a natáhl se po louči, aby ji zapálil. Dveře za ním zaklaply. Zaklel. Vzal za louč, aby ji vytáhl z držáku. Podlaha se mu propadla pod nohama. Pokusil se zachytit, ale marně. Zřítil se do hlubiny pod sebou a nabodl se na kovové kůly.

„Chyba, chlapče,” zasmál se král svým suchým smíchem. Sáhl na zeď za sebou, jistými prsty vytáhl z jednoho z držáků tenkou louč a zapálil ji. Bývaly doby, kdy po kamenných sloupech přecházel potmě už jen pro to vzrušení, ale přeci jen trochu zestárl a nechtělo se mu zbytečně riskovat. Byla mnohem větší zábava pozorovat smrt těch druhých Jak jistými kroky přecházel po sloupech na konec sálu, z temné hlubiny pod sebou slyšel tiché chroptění umírajícího.

„Poslední dobou je těžké najít pořádné sloužící.”

„To je tím, otče, že se bavíš jejich chytáním do svých pastiček.”

„Kdyby měli rozum, zůstali by v částech Bašty jim určených.”

Králův syn mlčel.

„Nevíš náhodou něco o tom míšenci, který se mě pokoušel zabít?”

Králův syn se zatvářil pohoršené.

„Opět? Otče, je na čase s těmi atentáty na tebe něco udělat!”

„Jsem si jist, že právě o to se poslední dobou velmi snažíš,” odvětil otec s oním škodolibým úsměškem.

„Otče! Snad nechceš naznačit, že jsem to já, kdo se tě pokouší zabít!” rozohnil se uraženě Nitram. Král se na něj usmál. Svého syna nepodezříval. Byl si tím naprosto jist. Byl to právě jeho syn Nitram, kdo by jeho, královou, smrtí nejvíce získal a kromě toho byl k podobnému způsobu řešení v podstatě vychován. Nic jiného by od něj otec vlastně ani neočekával. Králi se však umřít nechtělo.

„Nejsem dost starý a chatrný na to, abych se o sebe nedokázal postarat, a už vůbec ne na to, abych měl potřebu něco naznačovat.”

„Nikdy bych se tě nepokoušel zabít, otče. Na to tě mám v příliš velké úctě!” Starý král se zasmál. Znělo to, jako když řežete hromadu suchého chroští pilou, ale byl to veselý smích.

„Jsi špatný lhář, synu! Neurážej mou inteligenci zbytečnou přetvářkou.” Synova snaha jej sice bavila, ale pohled měl ledový. Sledoval sloužícího, který před něj opatrně postavil na stůl plný pohár, uklonil se a rychle se vzdálil. To bylo podivné. Obvyklou praxí bylo nalít ze stejné lahve jak králi, tak jeho synovi a ochutnávači. Protože byl král přesvědčen, že většina jedů má tendenci rychle se usazovat, ochutnávači se nalévalo zespod láhve a ochutnával nějakou dobu před tím, než se napil král, pro případ, že by použitý jed byl takový, který účinkuje pomalu. Ochutnávač se pohnul ze svého místa, král jej zarazil pohybem ruky. Muž se překvapeně zastavil.

„Dokaž tedy svá slova a ochutnej z mého poháru,” pravil král s ledovým klidem. Byl přesvědčen, že se syn pokusí z požadovaného úkonu vymluvit. Nitram se na něj klidně podíval.

„Máme nového kuchaře. Toho posledního jsi vlákal do jedné ze svých tajných místností, kde pošel hlady. Nový kuchař, neznalý našich zvyků, ti připravil speciální posilující nápoj. Než jej přinesli, nechal jsem jej ochutnat svým ochutnávačem,” pravil Nitram a zhluboka se napil z otcova poháru. Král jej nedůvěřivě pozoroval. Mohl jeho povedený synek předpokládat tuto situaci a požít protijed? Král by to tak udělal. Pokynul svému ochutnávači. Ten se poslušně napil a vrátil se na své místo. Nezdálo se, že by mu nápoj nějak ublížil, ale král se rozhodl nic neriskovat. V klidu začal jíst, nechávaje pohár zatím nepovšimnutý. Čekal, zda se bude s ochutnávačem něco dít. Nitram se usmál a začal s otcem čile konverzovat.

Král dojedl, podíval se na svého ochutnávače. Ten klidně stál na svém místě a vypadal znuděně. Zvedl pohár, zvědavě k němu přičichl a podíval se na svého syna. Ten mu nevěnoval pozornost. Nápoj voněl skutečně zajímavě. Král opatrně upil. Pití bylo lahodné, vypil jej tedy. Nitram se usmál.

Král vstal od stolu, udělal několik dobře nacvičených šouravých kroků a zhroutil se mrtev k zemi. Když dopadl, v očích měl překvapený výraz. Synovi se jej nakonec podařilo přechytračit.

Nitram chvíli seděl a pozoroval nehybné tělo svého otce, okolo kterého se seběhli sloužící. Nehnul ani brvou, jen sledoval to hemžení. Královský ochutnávač zbledl.

„Neodcházej, budeš nadále sloužit mně,” sdělil mu Nitram.

Krajina se jí měnila před očima. Nelíbilo se jí to. Louky, kde bývaly bylinky, byly často pošlapány pochodujícími vojáky, z některých údolí se linul kouř a všude se objevovali skřeti a jiné zrůdy, které ničily, na co přišly. Jejich stopy nahradily stopy zvěře, která prchala hluboko do hor. Doby, kdy se mohla bezstarostně pohybovat po horách a nepotkat živáčka, byly pryč. Vojáci káceli stromy, ničili, co se dalo, brali si, co chtěli. Vysoko nad ní se mihl stín. Černí. Dlouhé roky je neviděla a teď se objevovali neustále, přitahováni mocí Bašty. Povídalo se, že starý král zemřel, ale kdo ví? Stejně toho podivína dávno nikdo neviděl. Byla ale pravda, že se poslední dobou okolo Bašty děly velmi podivné věci.

Stála u vozíku, na kterém měla rozloženy bylinky, čaje, koření a léky. Kápi svého pláště měla přehozenu přes hlavu a zpod jejího krytu pozorovala okolí. Pozorovala lidi. Tržiště bylo podivně temné a prázdné. Na prostranství před zdmi Bašty bylo jen několik osamělých stánků. Obchodníci sice pokřikovali, pokoušejíc se upozornit na své zboží, ale jako by do toho nedávali srdce. Nakupující se pohybovali rychle, zahaleni do plášťů, oči sklopené. Všechny transakce byly spěšné, strohé. Nikdo se s nikým příliš nezdržoval, nikdo se nezabýval hovorem či sdělováním a zjišťováním novinek. Všichni rychle vyřídili, co nutně potřebovali, a rychle zamířili do relativního bezpečí svých domovů.

O Bretu se nikdo nestaral. Byla jednou z mála žen na tržišti, jedinou, která stála u Stánku a prodávala zboží. Všichni ostatní prodejci byli muži. Dokonce i u Stánku s látkami stál muž, který se ve svém zboží příliš nevyznal. Všichni byli nervózní a podráždění. Nikdy nemusela na obsah svého vozíku nijak upozorňovat. Stačilo se objevit a ženy si k ní samy našly cestu. Nelson říkával, že je to jako kouzlo. Varovala ho, ať to nikde neříká nahlas, ať na ni zbytečně neupozorňuje, že je to nemístný žert.

Za ženou, která se zastavila u stánku a rychle si vybírala sáčky s kořením, stál její muž a tvářil se nesouhlasně. Žádná z žen se nepohybovala bez ochrany, dokonce ani služebné, a Breta tak budila ještě větší pozornost než obvykle. Žena se po svém manželovi otočila a upřela na Bretu prosebné oči. Ta se na ni lehce usmála, sáhla pod pultík a vytáhla malý nenápadný balíček. Znovu se na ženu podívala a po krátkém zamyšlení do něj přidala dva menší sáčky bylinek.

„Každý večer před spaním vypij odvar z jedné lžičky, do velkého hrnku. Pokud ti bude po čaji nevolno, přidej si do něj špetku z toho tmavého pytlíku.”

„A ten světlý?” zeptala se žena potichu.

„To je koření,” odpověděla Breta, pousmála se a kývla směrem k ženinu manželovi. Ten se na ni zamračil. Žena se začervenala, usmála, rychle zaplatila a pospíchala pryč.

Breta měla talent. Vždy dokázala odhadnout, co mají ženy za problém, a většinou jim dokázala pomoci. Možná právě proto si o ní lidé mysleli, že je čarodějka. Žena se najednou zastavila, řekla něco manželovi, otočila se na podpatku a vrátila se k Bretině stánku. Sáhla po nejbližším sáčku s kořením.

„Děkuji. Měla bys rychle odejít. Je tu nebezpečno. Rozhodně nezůstávej po setmění.”

„Lindo!” křikl na ni její muž.

„Ještě jednou děkuji!” špitla malá, podsaditá Linda a rychle se odbatolila pryč. Breta se zamračila. Podívala se ke zdem Bašty. Po tržišti pochodovali vojáci. Linda měla pravdu. Nebylo tu bezpečno a ona už viděla dost. Rychle začala balit.

Objevil se náhle. Tak náhle, že ji překvapil, a to ji vyděsilo. Nikdy se k ní nikdo nedokázal nepozorovaně přiblížit. Stál před jejím Stánkem, zahalen kápí, která mu padala hluboko do obličeje. Nebylo mu vidět do tváře. Zvedla hlavu a podívala se za něj. Lidé utíkali. Tržiště bylo najednou téměř prázdné. Někteří dokonce ani nesbalili své stánky. Srdce se jí rozbušilo. V hrdle měla najednou sucho. Pokusila se proniknout stínem, který vrhala kápě na obličej neznámého, ale nespatřila nic. S rukama za zády si prohlížel její zboží. Sálala z něj síla. Nepřirozená síla. Vzduch okolo něj jako by… byl nabitý neviditelným nábojem. Cítila, jak se jí vzadu na krku ježí vlasy.

Pohnul se. Pohyboval se, jako by neměl kosti ani klouby. Natáhl ruku zakrytou až příliš dlouhým rukávem a začal se přehrabovat v nepopsaných pytlících. Zahlédla prsty. Byly velmi štíhlé, kostnaté, černé a jakoby kožovité. Nehty byly nepřirozeně dlouhé, vypadaly jako drápy. Sledovala tu ruku téměř hypnotizována, neschopna se pohnout. Najednou si uvědomila, že se něco děje, jako by se ji něco nebo někdo pokoušel ovládnout. Zvedla oči. Zjistila, že se na ni ze stínu pod kápí upírá chladný pohled. Byly to tmavé, hadí oči, téměř černé, bez bělma. Těžce polkla. Musí pryč! Ale rychle!

„Zajímavé zboží,” zasyčel muž. Doufala, že je to muž. Otřásla se.

„Co si přejete?” zeptala se a její hlas zněl podivně suše a přiškrceně.

„Jsi velmi krásná.” Jeho oči ji upřeně pozorovaly. Konečně se trochu vzpamatovala, i když měla srdce až v krku. Ať hledal cokoliv, nebylo to nic z pultu jejího stánku. Musí pryč! Než se objevil, začínala balit. Teď se konečně vzpamatovala a začala znovu sklízet. Nahmatala dýku, kterou měla v rukávu. Bylinky jsou nahraditelné, může tu nechat vozík a utéct. Neodpověděla mu, jen mu věnovala velmi příkrý pohled. Tenhle pohled na lidi většinou stačil, ale on jej pouze klidně opětoval. Znervózňovalo ji, že mu nevidí do tváře. Nemůžete číst tvář, kterou nevidíte.

„Děkuji, ale vidím, že jste si nevybral. Když dovolíte, čeká mě manžel.”

„Máš zajímavý parfém.”

„Mohu vám pro vaši dámu nabídnout mýdlo, nebo i vůni z lučních květů,” pokoušela se uniknout svému strachu tím, co důvěrně znala.

„Víš, kdo jsem?” Jeho hlas zněl posměšně. Vychutnával si její nejistotu. Nevěděla sice, kdo to je, ale věděla, že je velmi, velmi nebezpečný. Rychle balila své nejcennější zboží do vaku. Vyndala z vozíku několik lahviček zabalených v plátnu a dala mu přivonět k první.

„To není ono. Zajímá mě tvá vůně. Neodpovědělas mi na mou otázku.” Narovnala se a podívala se mu zpříma do těch podivných očí. Sáhla po malé nenápadné lahvičce, naklonila se přes pultík a usmála se. Vzal lahvičku do ruky. Nadechla se. Vyňal špunt a přivoněl. Ztuhl.

Breta jednala rychle. Chytila připravený vak a vykročila přes náměstí tak rychle, jak dokázala, aniž by běžela. Ani jednou se neohlédla. Pokoušela se nemyslet na to, co se děje za ní.

Muž v kápi ucítil omamnou vůni. Vnikla mu do nozder. Lektvar působil rychle. Téměř okamžitě ho ochromil. Zavrávoral. Lahvička mu vypadla z ruky. Breta slyšela její zařinčení na dláždění. Lahvička se roztříštila na tisíce kousků a tekutina se rozlila. Polapená vůně unikla cizinci do tváře.

Breta došla na okraj náměstí, do ústí temné uličky. Ohlédla se. Muž v kápi stál vrávoravě opřený o její vozík, s hlavou sklopenou. Stál! Měl být dávno zhroucený na dláždění, omámený, neschopen pohybu, v bezvědomí, nebo dokonce mrtev. Rozeběhla se.

Šlachovité černé ruce s dlouhými drápy opřené o dřevěný pult se zaťaly v pěst. Po drápech zůstaly ve dřevě rýhy. Kápě se narovnala. Znovu ten zvuk chřestících řetězů. Byl to podivný smích.

„Zajímavé. Velmi zajímavé. Ještě se uvidíme, ty zmije!”

Ulice města byly po setmění temné a liduprázdné. S výjimkou Bašty a hlavního náměstí nebylo téměř nikde jakékoliv osvětlení, jen tu a tam louč či svítilna nade dveřmi domu. Po setmění jako by město umřelo. Všichni pospíchali domů, aby je tma nezastihla na ulicích. Dokonce ani v oknech se nesvítilo, protože většina jich byla zevnitř zabedněná, všechny dveře byly pevně zajištěné závorou. Z hospod se neozýval ani smích ani zpěv, hostince zely prázdnotou.

V noci se nad Baštou objevovali podivní černí draci, šlachovitá kožovitá stvoření, která chrlila oheň. Žádný se nikdy nesnesl do města, ale lidé se jich báli. Jeden nad Baštou zrovna kroužil. Breta s Nelsonem ho pozorovali z provizorního tábora v horách.

„Neměli jsme sem jezdit. Neměl jsem tě na tom tržišti nechat samotnou.” Pohladila ho po tváři.

„Nic se přeci nestalo,” uklidňovala ho, ale příliš to nepomohlo. O podivném zákazníkovi mu říkat nechtěla, ale nedokázala skrýt svůj strach a musela mu vysvětlit, proč opustila svůj vozík a většinu svého zboží.

„Ti vojáci se stali. Povídá se, že co má Bašta nového pána, ztrácejí se lidé. Hlavně ženy, krásné ženy. Některé prý odvedli vojáci. Lidé umírají.” Přikývla. To město jí nahánělo husí kůži. Muž v plášti ji děsil. Vítr k ní několikrát zanesl podivný, mrtvolný, zahnívající zápach. Zvedal se odkudsi z města. Nelson se nemohl rozhodnout, jestli je nebezpečnější přenocovat v horách, nebo jestli by bývalo horší město. Nikdo je ale nechtěl ubytovat a Breta měla pocit, že by ve městě raději zůstávat neměli. Strach se rychle šířil. Lidé nedůvěřovali ani svým sousedům, které znali léta, natož cizincům.

Breta mu nikdy nevyprávěla, co přesně se stalo na náměstí. Nenaléhal, ale tušil, že mu neřekla zdaleka vše. Byla neklidná a roztěkaná, něčeho se bála a to jí nebylo podobné. Znepokojovalo ho to. Navíc si byl jist, že je na cestě k domovu někdo sledoval. Byl lovec. Udělal vše, co mohl, aby pronásledovatele ztratil, ale podařilo se mu to?

Po okolí se pohybovalo stále více vojáků. Stále častěji přicházeli do vesnice a s nimi přicházel strach. Dokonce i jeho žena vycházela do hor jen omezeně, trávila ve vesnici stále více času, dokonce zavřená v domě se svým tchánem, se kterým se nemohli vystát. Den ode dne byla bledší a měla stále více ustarané oči. Jen při pohledu na něj jejich výraz změkl. Na něj se stále usmívala. Pomáhala mu, seč mohla, dokonce i se zvířaty a porcováním. Dům se pod jejíma rukama změnil v čisté přívětivé místo, v domov. Někdy ale litoval, že ji přivedl s sebou do vesnice. Jako by bez svých hor chřadla.

Ucítila jeho pohled a zvedla hlavu. Usmála se na něj. Láskyplně ji přivinul k sobě. Lehce ho políbila na tvář.

„Jsi bledá.” Usmála se. Měla podivný výraz.

„Nemusíš se o mě bát.”

„Poslední dobou ti není dobře.” Potěšilo ji, že si všímá. Políbila ho a podívala se mu zpříma do očí.

„To se ženám v mém stavu občas stává.” Bylo velmi zajímavé pozorovat Nelsonův výraz. Měnil se z nechápavosti k zamyšlení, pochopení, v údiv, pak radost a nadšení. Popadl ji do náruče, zvedl ji vysoko do vzduchu a šťastně s ní zatočil.

„Jak dlouho to víš?” zmohl se konečně na slovo. Nemusel jí říkat, že má radost. Viděla mu to na očích. Celý zářil.

„Pár týdnů.” Něžně ji postavil na zem.

„Musíš na sebe být opatrná.”

„Ano. O tom jsem s tebou chtěla mluvit. Neber si to nijak špatně, ale měli bychom pomýšlet na vlastní bydlení. Ne, počkej. Nechci, abys odcházel od svého otce daleko. Zůstali bychom ve vesnici. Jen bychom bydleli sami. Pro to malé to bude lepší. Alespoň nebude otce rozčilovat.” Odmlčela se.

Možná to neměla říkat tak přímo, ale bála se o to malé. Nehodlala ho dát Verendovi v šanc.

Verend pozoroval svou snachu, jak připravuje na stůl. Na jeho nenávistné pohledy už si dávno zvykla. Jen od té doby, co věděl, že se odstěhují do své vlastní chalupy, to bylo ještě horší. Nelsona milovala, byla šťastná, že čeká jeho dítě, ale začínala litovat, že se nechala přemluvit a nezůstali spolu v horách. Nelson vstoupil do dveří ze dvora.

„Co tu děláš?” štěkl na něj Verend, aniž by pozdravil. Nelson shodil na zem vak s úlovkem a objal svou ženu.

„I tobě dobrý večer, otče.”

„Ptám se, co tu děláš!” zasyčel znovu Verend.

„Ještě stále tu bydlím,” odsekl mu Nelson podrážděně. Otcových výpadů začínal mít tak akorát dost.

„Počkej!” ozvala se najednou Breta. Celou dobu upírala na Verenda oči.

„Co jsi udělal?” zeptala se ho přímo. Verend byl neklidný, ošíval se a neustále otáčel pohled ke dveřím z ulice. „Cože?” To byl Nelson.

„Co jsi udělal?” štěkla Breta znovu. A pak se podívala na dveře. Nebyly zamčené na závoru. Rychle k nim vykročila, aby je zamkla, ale ty se náhle otevřely. Breta strnula. Do světnice se nahrnuli vojáci.

„Co tu chcete? Nemáte tu co dělat!” houkl na ně Nelson. Zareagoval rychle. Instinktivně se postavil před svoji ženu jako živý štít. Vojáci postoupili kupředu, začali se rozmísťovat po světnici.

„Ona půjde s námi,” oznámil mu velitel hlídky. „Ne!” odpověděl mu Nelson rázně. Ruce měl sevřené v pěst.

„Ustup, Nelsone. Když ji odvedou, nás nechaj na pokoji,” naléhal Verend.

„Zradil jsi nás!” štěkl na něj syn. Breta sledovala vojáky. Tím nesmyslným prskáním jen dávali vojákům čas postoupit dál do místnosti. Nelson byl neozbrojen. Jemně ho jen chytila za ruku.

Nelson se otočil na svou ženu. Byla bledá, oči měla doširoka otevřené strachem, ale vypadala odhodlaně. Políbil ji na třesoucí se rty. Zvedl hlavu, něžně ji pohladil po tváři a zašeptal: „Uteč!” Otočil se a vrhl se proti vojákům. Vykřikla. Chtěla mu přiskočit na pomoc. Bojoval jako lev holýma rukama proti mečům. Křičel na ni, aby utekla. Chtěla, ale tchán ji srazil k zemi. Místo aby pomohl svému synovi, chytil ji a srazil ji k zemi.

Než jej udolali, srazil tři protivníky. Pokusila se vstát a Nelsonovi pomoci, ale tchán ji znovu udeřil. Viděla, jak její milovaný muž padl, pobodaný a zkrvavený. Sekali do něj a bodali. Jeho poslední pohled patřil jí. Otočil k ní oči. Viděla v nich lásku, kterou k ní cítil, i vědomí, že ji neubránil. Chopilo se jí několik párů rukou. Pokusila se o odpor, ale byla omámena těmi několika údery. Podařilo se jí uštědřit vojákům několik kopanců, pár jich poškrábala, než ji někdo znovu uhodil do obličeje. Omdlela. Bezvládně se sesula k zemi.

Kapitola 9.

MAGIE V KRVI

Elena se natáhla na chladnou skálu a zavřela oči. Na rtech měla šťastný úsměv. Konečně se jí to povedlo a nic při tom nevybuchlo! Díky opakovanému žáru byly kameny kolem ní zčernalé, místy roztavené a slité do jednolitého celku, někdy popukané. Naštěstí tu široko daleko nebylo nic, co by mohlo chytit. Charlik se snesl na plošinu a natáhl se vedle ní. Ocas svěsil přes okraj skály.

„Dokázala jsi to, Maličká,” pochválil ji a ona se vesele zasmála. Charlik byl dobrý učitel. Co se týkalo magie, věděl totiž, o čem mluví. Elena to přisuzovala tomu, že měl osobní zkušenost s tím, co kolovalo Eleně v žilách. Navíc říkal věci přímo. Nedělal ze všeho hádanku jako Failon, nedělal z ničeho vědu. Vlastně se s Failonem dobře doplňovali. Dělala pokroky. Konečně se jí podařilo probudit v sobě draka, aniž by cokoliv vzplálo, vybuchlo nebo se roztříštilo, a pak… jednoduše byla zase sama sebou. Měla trochu pocit, že to bylo víceméně náhodou, ale povedlo se. Bylo jí jedno, že se cítí jako vyždímaný citron.

Charlik na ni dýchl. „Vstávej, Maličká, nastydneš se.” Otevřela oči. Na tvář jí dopadla vločka. Opravdu byla zima. Zachvěla se. Byla zpocená a ten pot byl jako studená sprcha. Opatrně se zvedla. Trochu se jí motala hlava. Charlik jí nastavil nohu, aby se mohla vyškrábat do sedla. Na lety v polospánku byla už dávno zvyklá. Klimbala v sedle, zatímco Charlik lehce klouzal nad stromy.

V kovárně bylo příjemně teplo. Sesula se na stoličku v rohu, opřela si hlavu o zeď a pod přimhouřenýma očima sledovala Lilama s Michaelem při práci. Michael se učil rychle. Práce v kovárně mu evidentně svědčila. Za těch několik posledních týdnů hodně zesílil, pod šaty se mu začínaly rýsovat mohutné svaly. Kovárnou se pohyboval jistě a lehce. Byl Lilamovi dobrým učněm. Na ty dva byl příjemný pohled. Nejraději by se k nim přidala, ale byla unavená. Pravidelné údery jejich kladiv působily jako ukolébavka.

Otevřela oči. Michael dřepěl před její stoličkou a lehce ji šimral po hřbetu ruky. Počkal, až si promne oči, a usmál se na ni. Když si byl jist, že ho vnímá, podal jí malý balíček.

„Tohle sněz.”

„Co je to?”

„Failonova medicína.” Vstal a vrátil se ke své práci. Elena nedůvěřivě nakoukla do balíčku. Některé Failonovy medicíny byly dosti podezřelé. Často chutnaly odporně, a když jste je vylili do kytek, dělalo to s nimi moc divné věci. Chvílemi si připadala jako pokusný králík. V balíčku bylo něco, co vypadalo jako čokoláda. Velmi opatrně ochutnala. Byla to čokoláda. Snědla několik kousků a zbytek si strčila do kapsy. Milovala kakao a čokoládu. Byla to vzácnost.

„Sněz to celé. Failon si myslí, že to pomůže,” zamumlal Michael.

„Ale je to…”

„Sněz to!” přikázal a ona váhavě poslechla. Vychutnala si každý kousek. Opravdu to pomohlo. Po těle se jí rozlilo příjemné teplo. Milovala sladké, milovala čokoládu. Asi by ji překvapilo, že tuhle medicínu vlastně vymyslela Irimě.

Když ji její muž postavil před hotovou věc, že s nimi bude jeho vnučka bydlet, nadšená nebyla. Brzy jí ale začalo dělat starosti, že se to dítě začíná ztrácet před očima. Přeci jen měla Elenu ve své péči a nehodlala být osočena, že se o ni špatně stará. Charlikovo učení ji evidentně vyčerpávalo. Když na to měla zrovna dost síly, snědla, na co přišla, ale i tak stále více hubla. Tváře měla propadlé, byla bledá, začínala být kost a kůže. Stále více vypadala jako lehce šlachovitý kostliveček potažený kůží. Irimě se snažila vyvarovat, pokoušela se to dítko vykrmit, ale nějak se to nedařilo. Nakonec promluvila s Failonem, který stále hledal a vymýšlel účinný lék na Eleninu únavu. Ty jeho hořké bylinky Eleně nechutnaly Někdy jí po nich bylo dokonce špatně. Michael ji párkrát přistihl, jak je vylívá do záhonku, do kytek, nebo do vědra na chlazení kovu. Lilamovi ty jeho dryáky občas udělaly na výrobcích neplechu, nebo s nimi minimálně provedly něco nečekaného. Irimě to dělalo starosti. Takhle to dál nešlo. Jednoho dne udělala Eleně velký hrnek kakaa s našlehanou smetanou. Chvíli bylo ticho, Elena si dobrotu tiše vychutnávala. Hrnek vrátila vypucovaný téměř do čista. Trvalo to jen několik málo minut a Eleně se vrátila barva do tváří a oči se jí rozzářily. Zatímco jindy téměř usínala u stolu, tentokrát se vkradla Lilamovi do kovárny a začala se vyptávat. Spokojeně se na Michaela usmála. Ještě chvilku seděla a pak se jim šla opatrně motat pod nohy, jak říkal Lilám.

Zaměstnávala se v kovárně a poprvé ji napadlo, že je tam vlastně doma. Sama pro sebe se usmála. Michael se na ni pátravě podíval. Zazubila se na něj.

„Mně se to povedlo!” oznámila mu šťastně. Pohupovala se na patách a vypadala o mnoho let mladší, než byla. Nechápal, o čem to mluví.

„A ani nic nevybuchlo!” pokračovala a on si to najednou uvědomil.

Vlastně nebylo co vyprávět, ale oni z ní měli radost, a i když byla unavená, nechtělo se jí jít spát. Dokonce i Óron si nechal své jedovaté poznámky. Po večeři dostala velký hrnek horkého kakaa se skořicí a šlehačkou. Pomalu upíjela, pohupovala nohama nad zemí a byla spokojená. Možná, že to celé nebude tak zlé, jak to ze začátku vypadalo.

Strážci lesa byli zvláštní. Nolan, který jim velel, byl ze všech nejzvláštnější. V městečku se téměř neobjevoval, s nikým se příliš nebavil, mezi lidmi vypadal nesvůj a bydlel neznámo kde. Nikdy nebyl tam, kde jste jej čekali, ale nějakým záhadným způsobem se objevil vždy, když jste ho potřebovali. Elenu fascinoval. Strávila dlouhé dny tím, že se jej pokoušela stopovat po lese. Pokoušet se s ním udržet krok, neztratit jej z dohledu a nebýt sama zpozorována bylo dobrodružství, i když často velmi frustrující. Její výlety totiž často končily tím, že ztratila nejen Nolanovu stopu, ale i sama sebe v lese. Několikrát se jí stalo, že se v lese zamotala tak, že jí nepomohly ani značky na stromech. Mnohdy to pak končilo tak, že se Nolan po dlouhé chvíli zjevil v zorném poli, zahalený v plášti, který jej v lese činil takřka neviditelným. Prostě stál tak dlouho, dokud si jej Elena nevšimla, a pak se pomalu vydal směrem k domovu, ze vzdálenosti následován zahanbeným dítkem. Vždy když se dostali do míst, která Elena znala, najednou se zase vytratil a nechal ji jejímu osudu.

To dítě bylo zvláštní. Nejdřív nechápal, proč se jej to děvčátko pokouší sledovat. Nebylo pro něj nijak složité se jí rychle ztratit, ale byla zarputilá. Pokaždé, když se za ním vypravila, mu trvalo o chviličku déle ji zmást. Učila se rychle. Aby ji odradil, několikrát ji zavedl do míst, která byla přinejmenším děsivá, ne-li nebezpečná. Ale dítě se nedalo. Netrvalo dlouho a zjistil, že si ten človíček povídá s lesem. Ta hra jej začínala bavit. Někdy si dal dokonce tu práci, že jí nechával po lese značky a sledoval, jak si s nimi poradí. Pomalu a jistě se tak utvářelo velmi zvláštní přátelství beze slov. Nikdy spolu nemluvili, vlastně se nikdy pořádně nepotkali.

Elena se zastavila na okraji stromů, schována v jejich stínu, a pozorovala oba elfy sedící na lavici před Failonovou chatrčí. Váhala. Když Elena přicházela na své hodiny, Failon nikdy nemíval návštěvy. Pokud ji nešálil zrak, vedle jejího učitele seděl Nolan. Pokoušela se upamatovat, kdy jej naposledy viděla na otevřeném prostranství, ve společnosti někoho jiného než ostatních strážců lesa. Nebyla si jista, jestli jim může vstoupit do rozhovoru. Koneckonců do začátku její hodiny zbývalo vlastně ještě pár minut. Chvíli nerozhodně přešlapovala na místě. Pak se rozhodla zbývajícího času náležitě využít a zjistit, odkud Failonův host vlastně přišel. Všude ležel čerstvý sníh, třeba by mohla najít nějaké zajímavé stopy.

Výsledek jejího pátrání ji příliš neuspokojil. Našla sice místo, kde Nolan vstoupil na mýtinu, ale zrovna přesvědčivý nález to nebyl. Stopy nebyly v jemném prašanu o moc znatelnější, než by byly na tvrdém kameni. Čas pokročil a ona musela za Failonem.

Přicházela z opačného směru, než byl zvyklý. Oba ji mlčky pozorovali, jak se zádumčivé plouží sněhem, s rukama zastrčenýma do kapes pláště, hlavou sklopenou. Ani jeden nepochybovali o tom, že je potajmu pozoruje. Došla na několik metrů od nich a váhavě se zastavila. Pořád si ještě nebyla jista, jestli by tu měla být, nenadálý Failonův host ji zaskočil. Failon na ni upřel tolik známý neprostupný pohled a pokynul jí na stoličku, na které obvykle sedávala.

Bylo to zvláštní odpoledne. V podstatě se nic nového nedozvěděla. Nolan s Failonem jí kladli jednu otázku za druhou.

Nolanovo vyučování bylo mnohem zábavnější než to Failonovo. Byla to taková hra. Běhali po lese, lezli po stromech, stopovali zvěř i ostatní členy lesní hlídky, poznávali stromy, přírodu a neustále si hráli na schovávanou. Prostě zábava. Poněkud nebezpečná, vzhledem k tomu, že Elena s Michaelem často končili po krk v bažině, visící někde nad propastí, lezli nezajištění po skalách a padali ze stromů. Zvěř, kterou pronásledovali, nebyla většinou nikterak přátelská a často pronásledovala spíš ona je. Byl to tak trochu boj o život. Ale Elenu to bavilo. Michael z toho měl trochu hlavu v pejru, ale konečně se cítil jako ryba ve vodě.

Byla to zábava, protože neměla pocit, že ji někdo něco učí. Polovinu času trávila tím, že tahala z maléru sebe, nebo Michaela. Druhou polovinu času trávila obvykle tím, že se do té šlamastiky dostávala, nebo ji z ní lovil Michael.

Nolan toho sice mnoho nenamluvil, ale zato odpověděl na každou otázku, kterou mu Elena nebo Michael položili. Pokud neodpověděl slovy, jednoduše jim to ukázal. Oproti Failonově odpovídání otázkou to byla úleva.

A pak tu bylo ještě něco. Nolan v malé Eleně viděl, co v ní jiní neviděli. Viděl v ní dítě, které chtělo objevovat nové věci, učit se, dítě, které si chtělo hrát. Dítě, které milovalo život a les, jeho les, dítě, které našlapovalo po špičkách kolem kořenů stromů, dítě, které zhojilo vše živé, co bylo jakkoliv raněno. Viděl v ní potomka vyvolených. Nolan byl jedním z nich. Nolan byl Strážce lesa. Byl jeho Ochráncem. Byl Ochráncem elfů. Znal mnohá tajemství nejen lesa, ale i svého národa, dokonce i ta dávno zapomenutá. Elena mu ochotně naslouchala. Aniž by si toho byla vědoma, podrobil ji několika zkouškám. Uspěla v nich výrazně lépe než mnozí jiní. A tak se stalo, že ji začal učit tajemství stará jako země sama. Bral ji do míst, která neznali ani sami elfové. Vyprávěl jí dávno zapomenuté příběhy, učil pradávná kouzla. Ukazoval jí tajné způsoby boje. Byla pozornou žačkou a její schopnosti se rychle zlepšovaly

Kapitola 10.

…O PÁR NEZAJÍMAVÝCH LET POZDĚJI

Failon vyděšeně ustoupil o krok, pak o druhý a třetí. Zastavil se až zády opřený o chatrč. Zíral na ni vyděšenýma nevěřícíma očima. Ustoupil před ní. On, její učitel, elf, jedno z nejmocnějších magických stvoření tohoto světa. Ustoupil, protože se bál. Tohle byla magie. Skutečná magie. Nebyly to bylinky ani mastičky, nebyly to chytré řeči, které dělaly lidem v hlavě zmatek, nebylo to zahrávání si s city. Byla to pravá, surová, mocná magie. Když si usmyslí, dokáže všechno! Příští, kdo před ní ustoupí, bude drak.

Najednou před ní stál Nolan. Nevěděla, odkud se vynořil. Upřela na něj pohled modro-oranžových dračích očí, odhalila zuby v hrozivém zavrčení a instinktivně zvedla ruce.

„To by stačilo!” řekl potichu. Stál proti ní jako skála a v očích měl klidný, nebezpečný výraz. Nebyl to Nolan, kterého znala. Nebyla to mírná vyrovnaná síla. Byl to Strážce, byl to Ochránce elfů, byl to nebezpečný protivník. Byl nepřítelem, kterého bylo třeba zničit.

Stromy se nadechly jako jeden muž a začaly zdrhat. Nejdřív uteklo ticho, nahrazeno praskáním, vrzáním, šustěním, šuměním, šploucháním a mlaskáním. Stromy vyrvaly kořeny z půdy, která je po staletí živila, a daly se na útěk. Nastal zmatek, jak do sebe narážely rozsochaté koruny, lámaly se větve. Kořeny, ústrojí neuzpůsobené běhu, cupitaly a škobrtaly jeden přes druhý.

Krev se jí vařila v žilách, cítila tu sílu, viděla vše, co by mohla s tou mocí udělat a dokázat. Nebyl nikdo, kdo by ji mohl zastavit. To by stačilo. Slyšela ten hlas, ale nebyl to Nolan. Nebyl to elf odhodlaný za každou cenu jí zabránit v… čemkoliv. Byl to hlas v její hlavě, byla to Eli, která se probudila ohlušujícím hlomozem lesa, který se před ní dal na útěk.

Tohle byla magie. Pravá magie, žádné bylinky, mastičky, žádné využívání myšlenek a pocitů proti jejich majitelům. Tohle byla síla. Síla, před kterou ustupovali lidé, elfové, dokonce i les samotný. Tohle byl důvod, proč byla zde, na tomto posvátném místě. Tohle byl důvod, proč se lidé doma báli mágů a čarodějek. Tohle byl důvod, proč byla magie něco zlého a špatného. Tohle byl důvod, proč doma nikdy nesměla být sama sebou, proč nikdy nesměla ukázat, co umí.

Svět se zastavil. Hlomoz, který jí pronikl k uším, zanikl, vše zůstalo nehybné, dokonce i včely, které prchaly přes mýtinu, zůstaly viset ve vzduchu. Nolan se zastavil uprostřed pohybu, jako by zkameněl. Eleně letěly hlavou myšlenky, střípky a útržky událostí. Někde v tom chaosu v její hlavě se objevil obraz obrovského sálu z lesklých černých kamenů, muže v kápi, který stál proti ní s berlou v ruce a zíral na ni temnýma prázdnýma očima bez zorniček, bez bělma.

Nebyli v té místnosti sami, kdesi za ní, ve stínu, se otevřely hadí oči a probudil se Černý. Viděla sebe, jak stojí, chápe se berly s pulzujícím diamantem na špici. Viděla svou bledou tvář, cítila svůj strach a odhodlání, viděla, jak se jí mění očí. Viděla, jak se na ni z její vlastní tváře dívá drak. Temný sál osvětlený podivným mihotavým světlem vzplál. Z ohně se najednou vynořil Nolan, který stál nehybně proti ní, oči přimhouřené, vlasy bez pohybu vzedmuté. Nedaleko její hlavy ve vzduchu visela včela. Nechápavě se rozhlédla kolem sebe a uviděla chaos momentálně zmrazený uprostřed pohybu. Podívala se na své ruce, zvednuté v útočném gestu proti příteli. Cítila všechnu tu sílu, kterou do sebe vtáhla ze svého okolí, aby mrštila opravdu mocným kouzlem. V tu chvíli mohla udělat cokoliv a nikdo by ji nezastavil. Dokázala by zničit vše, co se jí postaví do cesty.

Našla každou špetku té magie, soustředila se, zhmotnila ji do malé duhové kuličky, uchopila ji do dvou prstů a pustila ji na zem. Ještě než kulička dopadla, otočila se na patě a odcházela pryč.

„To by stačilo!” řekl a najednou si uvědomil, že je něco jinak. Byl by přísahal, že se díval do dračích očí, které měly špatnou barvu, jakýsi zlověstný nádech temně oranžové. Teď se díval na pomalu se vzdalující Elenina záda. Nic mezi tím nebylo. Neviděl ji otočit se a vykročit pryč od něj. Země pod jeho nohama se vzedmula, během zlomku vteřiny se ocitl po pás ve vysoké trávě, všude kolem něj začaly ze země vystřelovat stromky, které se okamžitě vytáhly do výše, zmohutněly, vyhnaly listí a rozmanité plody. Celá mýtina byla najednou plná života a pohybu. Kámen, jehož špička odjakživa vykukovala z Failonova trávníku, vyletěl do vzduchu, rozprskl se a na zem v záplavě skořápkových střepů dopadl zmatený dráček. Failona dloubla do zad větev a odstrčila ho od zdi, celá jeho chatrč ožila a vyrašila. Elena jim zmizela z dohledu v záplavě vzrostlých stromů.

Pomalu se vzdalovala. Všechno do vzdálenosti několika kilometrů se zbláznilo, ožívalo a rostlo. Každé semínko, sazenička či poupě, vajíčko, vše propuklo v život. Mýtina kolem Failonovy chalupy zmizela a chatrč se ocitla v hlubokém lese, který tam před několika sekundami ještě nebyl, a přitom tam stál již po staletí.

Nolan se kolem sebe rozhlédl. Najednou ho obklopovalo ticho a klid. Ozývalo se jen tiché pukání a praskání, jak se míza usazovala ve stromech. I ptáci utichli. Celý les vyčkával.

„Zajímavé,” utrousil suše Nolan, když se po jeho boku zjevil Failon.

„A nebezpečné.”

„Cítil jsi tu sílu?”

Failon se ušklíbl, což byla grimasa jeho obličeji neznámá. To nešlo necítit, pomyslel si. Hlavně to nešlo nevidět.

„Zničila mi zahrádku,” postěžoval si a otočil se k chatrči, které ze zdí rostla záplava větví. Nolan sledoval jeho pohled.

„Vevnitř se pravděpodobně nehneš,” zkonstatoval Nolan téměř škodolibě.

„Chvíli jsem myslel, že mě zabije.”

„Nemyslím, že to měla v úmyslu.”

„Jak je možné, že použila tak mocné kouzlo a odešla po svých?”

„Les. Použila životní sílu lesa.”

„Načerpat do sebe tolik energie by trvalo roky.”

„Nenačerpala ji do sebe, jen ji nechala sebou projít,” utrousil suše Nolan.

Oba se dívali do míst, kudy odešla. Nolan se tvářil ustaraně. Chvíli bylo ticho. Failon se na něj tázavě otočil. Pár minut čekal.

„Viděls, že by se začala hýbat?”

„Jak to myslíš?”

„V jednu chvíli tam stála s rukama připravenýma mrštit něčím hodně nebezpečným, v další byla otočená, ruce spuštěné, odcházela pryč a vše kolem ní rašilo jak o život. Nebylo nic mezi tím.”

Failon na něj zůstal zírat.

„Je mnohem nebezpečnější, než jsme si mysleli,” zmohl se Elenin učitel konečně na slovo.

„Nějakou konstruktivní připomínku bys neměl?” ušklíbl se Nolan. Nehodlal se s Failonem hádat o maličkosti. Vlastně už dlouho čekal, že se něco podobného stane. No, podobného. Čekal, že přijde na demonstraci síly, kterou v sobě skrývala, nečekal, že udělá zrovna tohle.

„Aspoň víš, že ti neustřelí tvou ctěnou zadnici jen tak pro nic za nic.”

„Obávám se, že s ní trávíš příliš mnoho času, příteli. Začínáš používat její vybraný slovník,” pokáral ho Failon.

„Tomu říkáš konstruktivní připomínka?” Nolan naslouchal lesu. Cítil, jak se jím Elena pohybuje, protože vyděšené stromy mezi sebou komunikovaly. Cítil i zmatek elfů, které zasáhlo její kouzlo. V osadě byl chaos.

„Měli bychom ji najít.”

„To bych nedělal.”

„Co když zase zmizí?”

„Na to, aby se o sebe postarala, je stará a schopná už dost.”

„Její výcvik ještě není u konce!”

„To nebude nikdy. Otázkou je, co ji ještě můžeme naučit.”

„Nemůžeme dopustit, aby se vrátila mezi své, když stále neumí ovládat svou moc,” začínal se rozčilovat Failon, kterému pohled do měnících se Eleniných očí a hlavně jejich oranžové zabarvení neudělaly dobře. Nolan se trpce usmál.

„Podívej se kolem sebe. Použila svou sílu k probuzení života, ne k ničení. Je jako šelma v kleci, co nikdy nepoznala svobodu a volnost. Jak dlouho ji v té kleci chcete držet? Chtěl jsi ji vyzkoušet, chtěl jsi ji vydráždit, ale tentokrát jsi zašel příliš daleko, příteli. A ona obstála. Umí se ovládat a ví, co je v sázce. Nepokoušej se změnit osud. Silou to nedokážeš.”

„Proroctví…”

„Je nejednoznačné!” přerušil Failona obvykle nemluvný Nolan, který nikdy neskákal do řeči. Failona to překvapilo.

„Rozhodne se správně, až přijde čas.”

„Co když ne?”

„Jistě, ta možnost je tu vždy. Ty ale, drahý příteli, jsi udělal, co bylo v tvých silách, a nyní nezbývá než věřit v nejlepší a v to, že jsme ji dobře vychovali.” Na chvíli se odmlčel. Nebylo co dodat a navíc se musel věnovat důležitějším záležitostem, než byl jeho přítel s totálně zarostlým domovem a momentálně mírně pochroumaným egem, což byla u elfů neznámá a rozhodně velmi vážná újma na zdraví.

„Měl bys jít vysekat vnitřek svého obydlí z těch větví, co tam máš. Musím promluvit s Alivan,” uzavřel debatu.

Otočil se na patě a nehlučně zmizel mezi stromy jako pára nad hrncem.

Nechala za sebou úplně zarostlou mýtinu. Když si byla jistá, že se ztratila Nolanovi a Failonovi z dohledu, rozeběhla se. Uměla běžet rychleji než člověk, uměla běžet rychleji, než většina elfů. Běžela po paměti, aniž by věnovala výraznou pozornost směru, kterým se ubírá. Vztek byl pryč. Zmizel s tou podivnou vidinou. Vystřídala ho ledově chladná logika. Neskutečně se jí ulevilo. Neklid, který se v ní už dlouho hromadil, byl pryč.

Vzpomínky na tu obrovskou sílu, kterou do sebe pohltila ze svého okolí, a na jistotu, ze dokáže úplně vše, co si jen zamane, jí vypálily do mozku žhavou stopu. Věděla, že ta vzpomínka nikdy nezmizí, věděla, že ten pocit si bude navždy pamatovat. Ale byla klidná. Měla všechnu tu sílu a dokázala ji ovládnout. Ne, nedokázala ovládnout ji, ale sebe. To bylo to důležité. Nebyla to ta hrozná síla, stačilo opanovat sebe samu. Uvědomila si, že si nemusí svět kolem sebe podrobit. Stačila jí jen myšlenka, že svět kolem ní dobře ví, že by mohla.

V ten jediný okamžik věděla, že nechce nic zničit.

Byl to ten malý kousek vzdoru v jejím srdci, malá Elena, která musela vždy dokazovat, že za něco stojí, která si řekla, že již vytvořené kouzlo nebude ničit. Mohla všechnu tu sílu, co držela v ruce, vzít a vrátit ji zpět tam, odkud ji vzala. Mohla, ale nechtěla. Dokázala by to, ale nechtěla. Přetvořila to ohnivé ničivé kouzlo v něco úžasného, v něco plné života a vzdorovitě, s uspokojením to mrštila Nolanovi a Failonovi k nohám.

Bylo tu ale přeci jen něco, co jí dělalo starosti. Svět kolem ní se zastavil. Nebo to byl čas? Když stála proti Nolanovi, potřebovala a toužila po momentu na přemýšlení, po klidné chvilce, kdy by si mohla všechno srovnat v hlavě. A čas kolem ní se zastavil. Pohybovala se mnohamilionkrát rychleji než vše v časoprostoru mimo ten její. V hlavě jí ale nastal chaos. Mysl měla najednou plnou vzpomínek a obrazů, útržků ze svého života. Některé ale neznala. Byla tu ta vidina, ten děsivý obraz muže v kápi a ta neskutečná síla, kterou z něj cítila, její vlastní strach a oheň. Byla to ona, věděla, že je to skutečnost - pamatovala si ji, ale věděla, že se to nestalo. Viděla budoucnost? Nebo to byla jen její vlastní představa vyvolaná jejím vlastním strachem?

Kapitola 11.

ZRŮDA

Prošla kolem stráží nepozorována a téměř nepovšimnuta. Nevěnovali jí sebemenší pozornost, jako by byla pouhým stínem. Bývaly doby, kdy se za ní otočil každý muž. Bývala vysoká, důstojná, šarmantní a krásná. Ty doby byly tak dávno minulé, že se nad tou změnou již ani nepozastavovala. Život v temném paláci ji připravil o barvu ve tvářích. Přirozeně ženské tvary jako by ztratily na významu, postava se jevila být spíše kostnatou. Lícní kosti byly vystouplé, potlačujíce přirozenou jemnost její tváře, která již léta nepoznala ani smích, ani sluneční svit. Měla pocit, že jí smrdutý vzduch tohoto bludiště vysušil a naleptal pokožku i tvář. Záda měla rovná, hlavu hrdě zdviženou. Její hrdost, důstojnost a bystrá mysl bylo to jediné, co jí ještě zůstalo. Tušila, že jak ji opouští její pověstná krása, krátí se i její čas. Nebude trvat dlouho a pán Nitram ji zavrhne, jako zavrhl všechny ostatní ženy před ní. Byla si vědoma, že její čas byl delší než kterékoliv z jejích předchůdkyň, ale ten čas se krátil. Byla příliš chytrá, než aby dala průchod skryté nenávisti doutnající pod povrchem a tak ohrozila nejen sebe, ale i důvod, proč stále ještě doufala v lepší zítřky. V poslední době stále častěji uvažovala nad tím, zda je krutější smrt, nebo život v temnotách a utrpení. To utrpení možná jednou skončí, ale mohlo také trvat navěky.

Nitram, jako by její úvahy vytušil, učinil všechna opatření, aby neměla příležitost k první variantě. Mohla sice využít všech těch pastí, kterých byla Bašta plná, ale mohla tak ukončit jen svůj vlastní život. On by pak zůstal bez ochrany, napospas Nitramovi, nebylo by mu pomoci. Neustále se pokoušela najít řešení, cestu úniku, ale temnota Bašty i její zahnilý vzduch jako by zatemňovaly mysl.

Přemýšlela nad tím i teď, když kráčela ponurou chodbou bez oken. Plameny loučí vrhaly pohyblivé stíny, které tančily po zdech a dodávaly chodbě spíše více ponurosti než světla. Sukně otírající se o její kotníky jemně šustila, ozvěna jejích kroků se odrážela od stěn a narušovala téměř úplné ticho. Zvykla si na to, že slyší svůj vlastní dech i tlukot srdce. To srdce jako by tlouklo čím dál pomaleji. Dlouhými štíhlými prsty si přitáhla plášť blíže k tělu a téměř bezmyšlenkovitě udělala krok stranou, aby se vyhnula dlaždici ukrývající nášlapné zařízení. V duchu počítala kroky, dveře i křižovatky chodeb, aby se vyhnula všem nástrahám. Každý špatný krok, sebemenší chyba, mohly znamenat smrt. Neustálá ostražitost, napětí a vnímání nepatrných detailů otupovalo její mysl.

Mohla přemýšlet pouze o samotě ve svých komnatách. Měla však omezenou zásobu svíček i činností, kterými se mohla zabývat. Samota a tma ji doháněly k šílenství. Začala bloumat po chodbách, aby cvičila nejen tělo, ale i mysl. Pokud kromě své krásy ztratí i pružnost těla a bystrost mysli, ztratí i naději na záchranu svou i… jeho. Neodvažovala se ani pomyslet jeho jméno.

Směřovala do Archivu. Kdyby byla schopna sledovat tok času, věděla by, že je tomu již téměř osm let, kdy jí Nitram povolil přístup do těchto míst. Udělal to s vědomím, že mu ona nikdy neunikne, nikdy neprozradí tajemství, která v Archivu odhalí. Tehdy jeho jistotu nesdílela, avšak dnes, po dlouhých, nekonečných letech, již ztrácela naději. Archiv jí však pomáhal přežít. Udržoval ji bdělou, nedovoloval jí upadnout do smrtonosné melancholie a zahálky. Díky pobytu v Archivu se naučila znát Baštu a její nástrahy natolik, aby se po ní mohla bezpečně pohybovat ve stále se zvětšujícím okruhu od vlastních komnat. Časem svou znalost a schopnost vyhýbat se nástrahám přivedla téměř k dokonalosti. Později začala pronikat do plánů a map tohoto i okolních království, do informací o krajině, historii, ale i armádě pána Nitrama.

Archiváři, postaveni před potřebu s ní komunikovat, byli téměř jediní, kdo před ní neuhýbali pohledem a vnímali ji jako živou inteligentní bytost. Jednoduše řečeno, kromě Nitrama byli jediní, s kým mohla mluvit, i když to bylo s vědomím, že jim nemůže a nesmí věřit. Byli svému pánu naprosto oddáni, byť to bylo jen ze strachu o životy své, či svých blízkých. Nebyl mezi nimi jediný, kterému by mohla důvěřovat.

Překročila několik nášlapných mechanizmů položených v pásech přes celou šíři chodby. Chodba najednou skončila slepým koncem. Došla až ke stěně, zastavila se na půl kroku před ní, otočila se o devadesát stupňů vlevo a vkročila do skrytého vchodu ve stěně. Náhle se ocitla v oslepujícím světle. Tisíce zrcadel odrážely její podobu, deformujíce její postavu i tvář. Na chvíli se zahleděla na svou podobiznu, ale rychle odvrátila unavený zrak. Její podobizna jí dennodenně připomínala, jak přichází o svou krásu. Již dávno si přestala připomínat, že jsou zrcadla zdeformovaná, a tudíž deformují její skutečný obraz. S levou rukou stále přitisknutou na stěnu zavřela oči a vykročila. Držela se neustále levé stěny, opatrná, aby neotevřela oči a hlavně nezvedla ruku z chladného skla zrcadel. Ucítila hrubý kámen pod svou dlaní a otevřela oči. Chvíli stála, aby se její oči znovu přizpůsobily temnotě. Některé dlaždice tu byly temnější než druhé. Pokud by šlápla mimo ně, čekal by ji další smrtonosný mechanismus. Uviděla je ihned, jak prošla posledním ohybem chodby. Stáli před dveřmi vedoucími do Archivu.

Zastoupili jí cestu. Neřekli ani slovo, pouze jí pokynuli. Pán Nitram ji povolal k sobě. Pokud to vůbec bylo možné, hrdě zdvihla hlavu ještě výš. Přišli pro ni takto už nesčetněkrát, tentokrát však cítila, že kráčí vstříc svému osudu. Ta jistota byla tak pevná jako stěny jejího dlouholetého žaláře. Vedli ji kolem jejích komnat. Dveře byly otevřené. Zastavila se, nahlédla dovnitř. V místnosti stála dívenka, droboučká blondýnka ve světlých šatech. Rozpuštěné vlasy jí padaly na záda, hlavu měla skloněnou. Vypadala velmi křehce. Napadlo ji, že to drobné stvoření dlouho nevydrží. Blondýnka zřejmě ucítila její pohled na svých zádech a otočila se. Tváře měla umouněné od slz. Upřela na starší ženu chladné, blankytně modré oči lemované dlouhými řasami. V těch očích byl strach a hrůza, ale také záblesk čehosi tvrdého.

Voják stojící za ní ji surově postrčil vpřed. Chování jejího doprovodu a přítomnost neznámé ženy v jejích komnatách ji utvrdily v jejím podezření. Byla odsouzencem na smrt. Neměla již právo ani na to krátké zastavení. Nitram na ni čekal v korunním sále. Povstal z trůnu a usmál se na ni. Byl to zlý, samolibý úsměv, který mu zcela výjimečně dosáhl až k očím. Na to, co se chystal udělat, se zjevně těšil. Věnovala mu hrdý chladný pohled. Její život byl ztracen. Myslela na chlapce, který byl odsouzen k životu v temném paláci, na chlapce, kterého již nikdy neuvidí. Nitram jí nabídl rámě. Dokázala přinutit svá záda, aby se narovnala ještě o několik málo milimetrů v hrdém postoji člověka, kterému zůstalo už jediné, hrdost a sebeúcta.

Zavěsila se mu do paže a vykročila s ním do temných chodeb.

„Čeká tě poslední zkouška odvahy, má drahá. Přestojíš-li ji, bude ti dovoleno odejít z tohoto paláce a žít svůj život, budeš-li o to stále stát.” Jeho chraplavý dutý hlas sice i nadále zněl, jako by někdo strouhal sušený hrách na valše, ale vloudil se do něj jakýsi nasládlý, medový tón, který byl ve své podstatě mnohem hrozivější než obvyklý chrapot. Trpce se pousmála. Znala jej příliš dlouho na to, aby ji dokázaly jeho triky byť na okamžik ošálit.

Vedl ji chodbami, ve kterých nikdy nebyla, neměla do nich přístup.

„Navíc ti splním tvé přání. Konečně zas uvidíš denní světlo,” zahlaholil téměř vesele.

„A chlapec?” chopila se své poslední příležitosti. Krátce, úkosem se na ni podíval. V temných očích bez bělma, jen s miniaturní protáhlou zorničkou, tmavší než zbytek oka, mu zaplál fanatický plamen.

„Je to můj syn. Bude mým nástupcem, bojovníkem.”

„Pak bys, můj pane, měl dbát na to, aby prospíval. Měl by poznat denní světlo, záři slunečních paprsků. Měl by poznat okolní svět.” Nitram mlčel, pouze zrychlil krok.

„Je to ještě chlapec, bez denního světla a pohybu na čerstvém vzduchu bude churavý a válečník z něj nikdy nebude.” V chodbě, do které zahnuli, se líně válelo teplé světlo. Nastavila mu překvapeně tvář. Vysoko nahoře nad jejich hlavami byly podél celé chodby podlouhlé úzké průduchy, kterými do temného paláce nakukovalo slunce.

„Je to ještě chlapec.” Samotnou ji překvapilo, že si dovolila vpustit do svého hlasu prosebný tón.

„Dlouho nebude,” odpověděl jí tvrdě. V chodbě před nimi se objevili strážní. Stáli v pravidelných rozestupech podél hladké zdi bez oken. Klid, ta křehká rovnováha udržovaná její vůlí, ji začal pomalu opouštět. Ohlédla se zpět chodbou, jako by doufala, že chlapce ještě naposledy spatří. Zároveň doufala, že on nespatří ji v její poslední okamžik. Nitram se usmál, vědom si toho, že konečně dosáhl toho, po čem od počátku toužil. Konečně ucítil její strach. Vnikl mu do nosních dírek jako libá vůně.

Jeden ze strážných zamumlal zaklínadlo. Hladkou zdí se od země rozeběhla rovná spára. Křídla brány se najednou prudce otevřela a zalila dvojici prudkým slunečním světlem. Zavřela před paprsky instinktivně oči, které si jim již dávno odvykly a byly jimi oslepeny. Po chvíli se oči odvážila na škvírku otevřít. Bolelo to. Vyvedl ji do slunečního svitu. Chvíli trvalo, než se její zrak přizpůsobil natolik, aby zářivá mlha zmizela a odhalila ruiny kolem Bašty Kráčeli po černém dláždění, ve kterém tisíce lidí léty používání vyšlapaly křivolaké cestičky Z toho tmavého kamene sálalo dusivé horko nashromážděné ze slunečních paprsků, které se do něj neúprosně opíraly. V oslňujícím jasu uviděla temné uličky pustého města, jehož stavby se pomalu začínaly rozpadat. Kromě početné eskorty, která je obklopovala, nebylo vidět živáčka. Kromě ozvěny jejich kroků, která se odrážela od lesklých stěn, nebylo slyšet nic, dokonce ani bzučení hmyzu. Kráčela jako ve snu. Po zádech jí stékaly stružky potu. Myslela na to, že její utrpení brzy skončí. Polévala ji však hrůza z toho, co ji ještě čeká, než jí Nitram dovolí zemřít. V hlavě jí zněla jeho slova. Pokud zkoušku přežije, bude jí dovoleno odejít. Nedokázala v sobě najít dost síly věřit jeho proradným slovům, dát si byť sebemenší špetku naděje. Myslela na chlapce ukrytého za zdmi temného paláce a na osud, který jej tam čeká. Ohlédla se zpět. V záři paprsků uviděla obrovskou lesklou stavbu svého dlouholetého žaláře.

Nitram kráčel nesmlouvavě dál s její paží pevně zaklesnutou v té své. Když zpomalila, smýkl jí surově vpřed. Několikrát klopýtla. Když konečně upadla na zem, pustil ji. Chopily se jí ruce několika vojáků. Její věznitel se ani neohlédl, rázoval vpřed, spoléhaje na své muže, že jí nedovolí uniknout. Uniknout? Z pustého města nebylo úniku. Soustředila se na krok za krokem, aby svým věznitelům stačila, aby neklopýtala. Pokusila se v sobě najít zbytek své důstojnosti. Nevěřila, že by ji byl ochoten propustit. Nemohl. Věděla příliš mnoho. Pokud však bude sebemenší šance na přežití, ona se jí chopí kvůli chlapci. Na to však bude potřebovat čistou hlavu.

Za pustým městem se rozkládala kopcovitá měsíční krajina. Nikde nebyl ani kousek zeleně, na kterém by mohlo spočinout unavené oko a odpočinout si od všudypřítomné černě a lesku. Ze země trčel občasný pahýl ohořelého stromu jako připomínka časů dávno minulých, kdy město obklopovaly husté hvozdy. Půda byla na některých místech žárem ohňů spečená do matné popraskané krusty. Obrovské kameny, které popukaly nesmírným žárem, hrozily každému ostrými hranami.

Dovedli ji na planinu vysoko nad Baštou, které vévodila plochá kamenná deska vybalancovaná na několika menších balvanech. Vznášel se nad ní dusivý hnilobný zápach. Deska se ve slunci leskla pod temnými skvrnami zaschlé krve, ulpívající v drážkách milionů run, kterými byla pokryta. Vévodily jí čtyři lesklé okovy připevněné k jejím rohům dlouhými řetězy. Cosi jí zachrastilo pod nohama. Sklopila zrak. U boty jí ležel ohlodaný zbytek sluncem vyběleného pařátu lidské ruky. S očima doširoka otevřenýma se rozhlédla po okolí. Půda zde byla pokryta rozdrcenými ostatky těl, kostí, potrhaného oblečení, polámaných zbraní. Vedle kamenné desky stály úhledně srovnané keramické nádoby s odporně zapáchající černou tekutinou.

Nitram ji pozoroval s neskrývaným potěšením a zájmem. Nechal ji, aby si pečlivě prohlédla popraviště, které mu přinášelo perverzní slast už jen tím, jakou hrůzu vyvolávalo v jeho obětech. Podlomila se jí kolena. Dva strážní držící ji pevně za obě paže jí však nedovolili upadnout. Hrůza z toho, co ji čeká, ji konečně přemohla. Vzpírala se, když ji vlekli k desce, když ji přivazovali za ruce a nohy k rozpálenému kameni. Když byla konečně pevně připoutána, tak pevně, že se nemohla téměř ani pohnout, rozestoupili se vojáci v širokém kruhu okolo obětiště jako mlčící sochy bez výrazu.

Přistoupil k ní, z opasku vytáhl nůž, který se na slunci zlověstně zaleskl. Pomalu, s příšerným úsměvem na tenkých černých rtech, jí rozřízl šaty od pasu vzhůru. Vypadal téměř zasněně, když jí rukou zajel pod látku a pohladil ji po hrudi. Cítila chladný kožovitý dotek jeho odporné ruky na svém těle. Jako již nesčetněkrát v ní ten dotek vyvolal vlnu studu, nenávisti a odporu. Cítil, jak se pokouší před jeho dotekem uniknout, ale okovy jí to nedovolily. Strhl z ní vršek šatů a hodil ho za sebe. Odhalil tak očím všech přítomných její hebkou bělostnou pokožku a stále pevná oblá ňadra. Proklínala ho, když ji hladil po jemné kůži a naposledy si užíval ten slastný pocit jejího teplého těla.

„Ještě stále jsi krásná,” pravil tak jemně, jak mu to jeho chraplavý hlas dovoloval. Ozvěna, kterou za sebou nechával, byla patrná i v otevřeném prostranství. Pokusila se mu ucuknout a on jí na oplátku zaryl do kůže drápům podobné nehty. Cítila, jak jí po pokožce stékají tenké stružky krve.

Ponořil nůž do temné kapaliny z jedné z keramických nádob. Přidržel zbraň těsně nad její paží a sledoval, jak se na špičce pomalu tvoří kapka, jak se odděluje, jak padá. Když se kapka dotkla její kůže, zasyčelo to. Ucítila prudkou bodavou bolest, jako by ji zachvátil oheň. Kyselina se jí pomalu prožírala tkání. Zalapala po dechu, ale nevykřikla.

Pomalu, metodicky, kapku po kapce jí pálil kyselinou paži od zápěstí vzhůru, až došel k rameni, aby pokračoval dál na krk, hrudník a tvář. Šeptal jí, jak ji spálí kyselinou k nepoznání, jak ženy ležící na stole před ní křičely bolestí, dokud nezemřely. Ty, které nezemřely hned, byly ponechány Černým jako pochoutka, aby se nasytili. Jejich těla tu leží navždy roztrhána na kusy. Šeptal jí do ucha, co udělá s chlapcem, jak jej vychová k obrazu svému, jak jej bude trestat, aby poslouchal. Šeptal jí do ucha, jako šeptávají milenci svým milenkám, ale jeho slova jí do duše vyrývala hluboké rány.

Bolest byla nesnesitelná. Šířila se jí ranami do celého těla, hlodala a ochromovala. Do nozder jí vnikal odporný nasládlý zápach páleného masa. Jejího masa. Uslyšela, jak někdo vykřikl. Řev se jí zaryl do uší a rezonoval jí v hlavě, dokud si neuvědomila, že je to ona, kdo křičí bolestí. Křičela tak dlouho, dokud jí hlasivky neselhaly, dokud jí neopustila veškerá síla. Když jí pálil tvář, vycházelo jí z úst už jen tiché chrčení, všechny kletby a výhrůžky dávno vyčerpány. Konečně ji pohltila milosrdná temnota bezvědomí. Tiché chrčení se vytratilo v sykotu kyseliny, která se jí nemilosrdně prožírala kůží.

Ztratil o ni zájem, když zůstala ležet bez pohnutí na kamenné desce, když už nevydala ani hlásku. Hruď se jí stále ještě pomalu zvedala stále mělčím dechem. Její kdysi nádherná tvář s vystouplými lícními kostmi byla z poloviny pokryta odpornou mapou živých rudočerných jizev, stejně jako její levá paže, rameno a polovina hrudníku. Spokojeně si prohlédl svoje dílo, naposledy ji pohladil po nespálené hedvábné pokožce a otočil se k ní zády.

„Odvažte ji,” přikázal a vykročil pomalu zpět k paláci. Dva vojáci poslušně přikročili ke stolci a sundali bezvládnému tělu okovy z rukou i nohou. Nechali ji tam ležet, opuštěnu umírat, napospas Černým, kteří brzy přiletí, aby dílo dokončili, aby se nasytili. Její bezvládné tělo bude roztrháno, rozžvýkáno, jeho zbytky rozházeny po okolí jako všechny ostatní mršiny, které se tu smutně povalovaly a vydávaly hnilobný zápach.

Ucítila bolest. Prudkou, spalující, ochromující bolest. Slunce žhnulo, jeho záře oslepovala i přes zavřená víčka. Chvíli ležela, nehybná, spalována bolestí, přála si zemřít. Prosila bohy, v které již léta nevěřila, aby ji nechali rychle odejít. Pak přišla ta myšlenka. Myšlenka na chlapce, který zůstal za temnými, hladkými zdmi bez oken, beze spár. V kleci plné pastí a nástrah, v zajetí zla. Otevřela oči. Levé víčko měla popálené a napuchlé. Trvalo věčnost, než se její pravé oko alespoň trochu přizpůsobilo dennímu světlu. Zaostřila na modré nebe nad sebou. Otočila se na bok. Bolest byla nepopsatelná. Věděla však, že si musí pospíšit. Na slabost nebyl čas. Musí pryč. Musí přežít, aby zachránila chlapce. Musí žít. Aby přežila, musí pryč. Pokud ji zastihnou Černí, bude ztracena. Chlapec bude ztracen. Nedokázala se posadit. Z obludného oltáře spadla s tichým žuchnutím. Bolest, kterou to způsobilo, byla tak silná, že se jí zvedl žaludek. Pozvracela se. Slunce nad ní začínaly pomalu halit mraky. Ani si jich nevšimla. Soustředila se na úkol, který měla před sebou. Vsát nedokázala. Plazila se, poháněna sveřepou touhou dostat se pryč, oči upřené před sebe. Musí do hor, hlavně pryč! Zápach, který ji obklopoval, byl téměř nesnesitelný Několikrát se dotkla rukou kostí či hnilobných ostatků. Plazila se mezi zahnívajícími zbytky, které kdysi bývaly lidmi, živými tvory Pohánělo ji to vpřed. Ona tady nezůstane. Odmítla se stát potravou těch příšerných kožovitých stvoření, která tu tak ráda hodovala. Pod rukou jí cosi zazvonilo. Sklopila oči k zemi. Nechápavě zírala na předmět, lesknoucí se v mizejících slunečních paprscích. Mozek jí říkal, že je to něco důležitého, ale dlouho nedokázala pochopit proč. Bojovala s nutkáním položit hlavu na zem, zavřít oči, odpočinout si, usnout a nikdy se neprobudit. Prsty se jí sevřely kolem rukojeti nože. Zbraň. Konečně si uvědomila, co drží. Jak se plazila, objevila ve spleti roztrhaných těl i meč. Bolavými, necitlivými prsty si jej připevnila na opasek potrhaných šatů.

Než se doplazila na okraj plošiny, nebe se úplně zatáhlo. Do vyschlé půdy u její ruky dopadla kapka a udělala malý vlhký kráter. Nevěnovala mu pozornost. Dopadla další kapka. Začínalo pršet. Uvědomila si to až ve chvíli, kdy kapky začaly dopadat na její kyselinou popálené tělo. Každá kapka byla jako nůž, který se zabodává do těla. Pokusila se vykřiknout, ale z úst jí vyšlo jen tiché zachrčení. Pokusila se schoulit do klubíčka. Déšť houstl. Jak dopadal na popálenou pokožku, uvědomila si, že se ozývá tiché syčení. Po prvním šoku začala studená voda působit jako balzám.

Chladila rozpálené rány. Když si to uvědomila, překulila se na záda a nechala déšť, aby ji celou zmáčel. Poskytl sice malou, ale úlevu. Plazila se dál.

Déšť. Nitram odhalil špičaté zuby v chladném úsměvu. Černí se v dešti na hostinu nevydají. Pochyboval sice, že ještě žije, ale těšilo ho pomyšlení, že pokud v ní ještě trochu života zůstalo, bude její utrpení delší. Dal si na ní opravdu záležet. Byla jeho uměleckým dílem. Žádná nevydržela tak dlouho jako ona.

Řezník se zahleděl ke skalám. Přicházela noc. Zdálo se mu to, nebo zahlédl velmi vzdálený pohyb? Bylo možné, že vesnici ze skal někdo pozoroval? Zvedl se vítr. Hnal ztichlou ulicí oblaka prachu. Přitáhl si vestu těsněji k tělu. Blížila se bouře. V takovém počasí by venku jistě nikdo nezůstal. Muselo se mu to jen zdát, i když nedůvěru ke skalám nikdy zcela neztrácel. Vešel do domu a dveře zajistil těžkou závorou.

Venku zuřila bouře. Z nebes se valily proudy vody, vítr ohýbal větve stromů, tloukl vším, co nebylo řádně zajištěné. Někdo zabušil na dveře. Napadlo ho, koho to sem čerti nesou. Kdo by se vydal to takového počasí? Seděl u stolu a zíral na závoru, která nadskakovala pod údery zvenčí. Vzal do ruky samostříl a potichu přešel k oknu, aby se škvírou v okenici podíval ven. Neviděl nic. Po krátkém váhání odsunul těžkou závoru a dveře na škvíru pootevřel. Pruh světla padl na temnou postavu stojící klidně v dešti a větru. Vítr mu téměř vyrval dveře z rukou. Postava jako by nevnímala samostříl namířený z několika centimetrů přímo na její hruď. Zpod promoklé kápě se na něj upíraly chladné oči.

„Co tu chceš?”

„Pusť mě dovnitř. Jistě nechceš, aby tě se mnou někdo viděl,” promluvil chraplavý hlas, který skrýval povědomý tón.

„Kdo jsi?” Ten hlas. Odkud jej jen znal? Byl tak zaskočený, že nezareagoval, když postava zvedla ruku, odstrčila samostříl a proklouzla kolem něj do místnosti. Vztekle zabouchl dveře proti náporu větru a zajistil téměř automaticky závoru. Prudce se otočil a znovu namířil samostříl.

Téměř hypnotizovaný sledoval, jak postava zvedla kostnaté ruce s dlouhými prsty a pomalým plynulým pohybem shodila kápi. Dlouhé mokré vlasy se jí lepily na čelo a tvář, na zohavenou, zjizvenou tvář. Vyděšeně o krok ustoupil. Obličej se jí zkřivil v podivné grimase, která měla být úsměvem. Zíral na ni se samostřílem stále namířeným na její hruď. V očích se mu zračilo zděšení a hrůza.

„Milé přivítání,” promluvila tiše. Hrůzu, která ho zaplavila při pohledu na její tvář, vystřídal vztek. Konečně ji poznal.

„Ty?” zaskřehotal. Hrdlo se mu svíralo. „Co tady chceš?”

„Potřebuji tvoji pomoc,” odpověděla klidným tichým hlasem. Zle se zasmál. Pomalu se sunul podél zdi tak, aby nestál zády ke dveřím. Šel z ní strach.

„Taková nehoráznost! Můj syn je mrtvý! Kvůli tobě! Nebudu ti pomáhat!” Udělala krok vpřed. Pokusil se o krok ustoupit, ale ocitl se zády přitisknutý ke zdi. Pohybovala se k němu, promoklá, v šatech roztrhaných, v zuboženém stavu, s tváří a šíjí pokrytou spletí obludných černých jizev. Byla vyhublá na kost, proti jeho mohutné postavě vypadala jako věchýtek ve větru, který se každou chvíli zlomí. Nikdy neviděl nikoho tak hrozivého. Došla až k němu a vytrhla mu samostříl z třesoucí se ruky.

„Neopovažuj se!” zasyčela.

„Můj syn!”

„Chci jen trochu jídla, šaty a informace. Pak odejdu.”

„Ne.”

„Dlužíš mi to.”

„Zabilas mi syna.” V tu chvíli se zasmála. Ten smích byl ještě hrozivější než ona sama.

„Měl jsi mnoho času se o tom přesvědčit, že?”

„Ty jsi mrtvá! Máš být mrtvá! Jenom se mi zdáš!” křičel na ni. „Zabilas mi syna!” Udeřila ho přes tvář takovou silou, že upadl, a to i přesto, že byl téměř o dvě hlavy vyšší než ona, s rameny vypracovanými léty u porcovacího pultu.

„Já ho nezabila, ale ty! Prodal jsi mě. Prodal jsi mě za své vlastní bezpečí. Nelson zemřel kvůli tvé zradě.” V hlase měla bolest. Dlouho skrývanou bolest, která najednou vybublala na povrch. Bolest a zlost.

„Nebýt tebe, byl by naživu!” křičel na ni do hluku bouře ozývající se zvenčí.

„Nebýt tvé zrady, byl by naživu!”

„Proč ses vrátila?”

„Nemusíš se bát. Když mi dáš, co potřebuji, odejdu a už nikdy mě nespatříš. Můžeš si tu dál nalhávat, že já jsem příčinou tvých problémů.”

„Vypadni!” Pohnula se tak rychle, že nedokázal zareagovat. Chytla ho pod krkem kostnatými prsty a pod dvojitou bradu mu vrazila nůž. Ucítil jeho ostří na svém ohryzku.

„Buď mi pomůžeš a možná zůstaneš naživu, nebo tě zabiju a vezmu si sama, co potřebuju.”

Seděli proti sobě u stolu a jedli. Ona kladla otázky a řezník neochotně odpovídal. Byla oblečena v mužském oblečení, přes opěradlo židle byl přehozen těžký voskovaný plášť s kápí. U nohy židle byly položeny sedlové brašny naplněné oblečením a jídlem. Nastalo ticho. Dojedla a vstala. Podstrčila mu pod ruku pergamen a brk.

„Napiš, že mi prodáváš toho hnědáka s černými podkolenkami.” Zarputile zavrtěl hlavou. Stála nad ním a pohrávala si s nožem. Stála tam tak dlouho, až se mu čelo orosilo potem. Vzal brk a napsal, co diktovala. Když dopsal, vztekle zahodil brk. Poplácala ho konejšivě po rameni.

„Ani to nebolelo.”

„Vypadni!”

„Copak svou snachu nedoprovodíš ke dveřím?” otázala se sladce. Šel za ní až do stáje. Dokonce jí bujného hnědáka osedlal. Udělal by všechno, jen aby už byla pryč. Připevnila brašny k sedlu a otočila se ke svému tchánovi.

„Nikdy nezapomenu, co jsi udělal!” řekla dutým hlasem a objala tchána.

Vyhoupla se do sedla a vyjela do zuřící bouře. Stál tam, opřený o sloup stání, a díval se za ní očima, ve kterých se zračil výraz nekonečného překvapení. Odjížděla s vědomím, že se mu nedá věřit. Otočila se k němu zády s vědomím, že pokud dostane příležitost, zradí ji a vydá nepříteli, stejně jako to udělal před lety. Byl to on, kdo vyměnil svou svobodu za její utrpení a život svého syna, jejího milovaného muže.

Choulila se proti větru a dešti, uháněla pryč od vesnice, ve které se narodila, od jediného domova, který kdy poznala. Vzpomínala na večer, kdy její tchán vstoupil do jejich společného domova a přivedl Nitramovy vojáky. Vešli do domu, jako by jim patřil.

Bouře se proháněla ulicemi vesnice. Byla tak krutá, že kdo nemusel, nevycházel ven. Život ve vesnici jako by na několik dní ustal. Lidé vycházeli jen podojit dobytek a ke studním pro vodu. Řezníka tak našli až za dva dny, když bouře ustala. Stál ve stájích opřený o sloup stání. Na tváři měl velmi udivený výraz, oči doširoka otevřené. Z rozhalené vesty těsně pod hrudní kostí mu trčela rukojeť ozubeného skřetího meče. Jeho ostří bylo zabodnuto tak hluboko, že jeho podstatná část vězela ve sloupu za ním. Všechna stání byla zpootvíraná, většina koní zmizela. Zpráva o jeho smrti se rychle roznesla. Všichni se přišli podívat. Když posloužil jako dostatečná atrakce, nacpali ho do dřevěné bedny a bez ceremonií pohřbili na okraj hřbitova. Vlastně to nebyl ani pohřeb. Hrobníci jej prostě zahrabali do země a označili hrob kamenem. Řezník si nezasloužil ani kříž, ani nápis. Chtěli se jen pojistit, že se na místě nikdo nepokusí pohřbít někoho dalšího.

Kapitola 12.

MORFEUS

Do ranního ticha někdo práskl bičem.

„Hni se, ty líná kůže!” Elena se zarazila s jednou nohou na zemi, druhou ve třmeni sedla. Zaposlouchala se. Michael se na ni tázavě podíval. Bič se ozval znovu, následován oním nezaměnitelným tupým zvukem jeho hrotu zarývajícího se do kůže. Michael slyšel jen vzdálený zvuk biče a nadávání, vrzání kola. Neměl Eleniny uši. Ale i to stačilo, aby pochopil. Elena vytáhla nohu ze třmenu, srovnala si opasek s mečem a vykročila po zvuku. Michael se svezl ze sedla, chytil oba koně za otěže a následoval ji.

Propletla se prázdnou uličkou, zahnula za několik rohů a ocitla se ve vratech do dvora. Zastavila se a zkřížila ruce na prsou. Uprostřed dvora byl mlýnský kámen, k němuž byl okovy přikován obrovský černoch. V chladném ránu byl oblečen pouze do potrhaných kalhot. Byl bos, tělo měl pokryté jizvami a záda do krve rozedraná od ran bičem. Elena se zaměřila na ta záda. Pod temnou kůží se napínaly vypracované svaly, jak se opíral do oje pohybujícího mlýnským kamenem. Pod spletí různě starých jizev od biče a zaschlou krví byla jasně zřetelná promyšlená mapa symetrických jizev naplněných černomodrým barvivém. Celá záda měl tetovaná, tetování se ztrácelo pod pasem v kalhotách, pokračovalo na hruď. Sledovala, jak obr otáčí kamenem.

Dotlačil ho tak daleko, že se ocitl čelem k Eleně. Zvedl oči a podíval se přímo na dívku stojící v otevřených vratech. Oči měl ostré jako jehly, pronikavé a bystré. Pohlédla do těch očí. Pohnula se.

Vešla do dvora pomalým jistým krokem. Odkudsi ze stínu se vynořil muž s bičem v ruce.

„Co tu chceš?” prskl na ni a Elena se narovnala.

„Jsi vlastníkem tohoto dvora?”

„Jo. Co tu vopruzuješ?”

„Kdo je ten muž?”

„Otrok.”

„Jak jsi k němu přišel?”

„Chytil jsem ho. Co je ti do toho?”

Elena na něj upřela pohled temně hnědých očí. Potlačila nutkání nakrčit nos. Chlap smrděl. Obr stále nezúčastněně otáčel mlýnským kamenem.

„Kefetský obr otrokem? Žádám vysvětlení!”

„Jakým právem?” zasyčel vlastník dvora. Měl smrdutý dech, páchl česnekem a měl zkažené černé zuby. Elena přimhouřila oči. Sáhla po váčku, který měla u pasu. Pohodila jím významně ve dlani.

„Koupím ho,” zkonstatovala suše.

Chlap se zachechtal.

„Co by taková krasotinka dělala s takovým divochem? Jestli si chceš užít, já bych byl mnohem lepší volba.” Přistoupil o dva kroky blíž. Elena zaťala zuby, lícní svaly se jí pohnuly. Pohnul se i Michael, který doposud stál nezúčastněně někde za ní. Hrubián jej poprvé zaregistroval a zavrčel. Elena se na chlapa usmála. Byl to takový ostrý vlčí úsměv.

„Neprodám!” zavrčel na ni a neklidně sledoval Michaela.

„Proč je otrok?”

„Zabil osm mužů holýma rukama.”

„Proč ho napadli?”

„Neměl tu co pohledávat.”

„Proč?”

„Je to divoch!”

„Kolik?”

„Na to nemáš, kočičko, leda že by sis to chtěla vodpracovat!” Přistoupil ještě blíž a zvedl ruku, aby ji pohladil po tváři. Zarazil se uprostřed pohybu. V rozkroku ucítil tlak. Nejistě se podíval dolů, v jedné ruce bič, druhou stále zvednutou u Eleniny tváře. Elena přitlačila na meč, který se jí jako zázrakem objevil v ruce.

„Co jsi říkal?” zeptala se sladce a ještě trochu přitlačila. Chlap vyjekl a prosebně se podíval přes Elenino rameno na Michaela, který najednou sestoupil na žebříčku nebezpečnosti někam hluboko pod dívku s mečem v ruce.

„Já bych jí odpověděl, bejt tebou. Vykastruje tě jak vola,” odpověděl mu hoch na nevyřčený dotaz. Černý obr u mlýnského kola se zastavil a s kamennou tváří sledoval situaci. Z mužova hrdla se vydral tichý pískot. Kvičel jako podsvinče a pokoušel se postavit co nejvíc na špičky, aby se dostal z dosahu Elenina meče. Tlak na jeho rozkroku nepovolil. Potěžkal v ruce bič. Elena jen lehce pohnula mečem.

„Ani na to nemysli!” varovala ho.

„Máš jen dvě možnosti. Buď si vezmeš peníze a já si vezmu jeho, nebo neprodáš a já si vezmu tvoje nádobíčko i toho muže.”

„Není nad férovej obchod. Přemejšlej rychle, není moc trpělivá!” radil mu Michael.

„Prodám!” vypískl muž, kterému se začínaly třást nohy.

Elena mu pustila váček k nohám a vytáhla meč. Znechuceně jej otřela muži o kalhoty a ustoupila o dva kroky vzad. Chlap se zlomil v pase a chytil se oběma rukama za rozkrok.

„Klíče.”

„Nemám!” zavyl chlap a Elena se na něj usmála. S vědomím toho, že má za sebou Michaela, se otočila k hrubiánovi zády.

Pohnul rukou s bičem.

„Ts, ts, ts!” pohrozil na něj Michael prstem. Chlap upustil bič. Elena se podívala na obra. Rozmáchla se a jediným lehkým pohybem přesekla řetězy. Díval se na ni zvláštním zkoumavým pohledem. Usmála se na něj. Byl to milý úsměv.

„Budeme chvíli cestovat spolu, pak se můžeš rozhodnout, co dál,” oznámila mu jednoduše. Téměř neznatelně přikývl. Masíroval si bolavá zápěstí.

Elena se otočila na hrubiána.

„V tom váčku je dost i za tamtoho koně. Bereme si ho. A jestli budeš mít nějaké hloupé nápady, najdu si tě, vykuchám tě a vykastruju. Jasné?” Chlap se potil a horlivě přikyvoval. Elena kývla na Michaela a vydala se ke koni, který klidně přežvykoval v malé špinavé ohradě. Michael sledoval muže zkrouceného v blátě.

Kůň byl zanedbaný, srst měl špinavou. Na její tiché zamlaskání k ní nedůvěřivě natáhl krk. Pohladila ho po čumáku a chvíli si s ním povídala. Našla ohlávku a nasadila ji koni. Nechal se krotce vyvést z ohrady.

Obr stál, kde ho zanechala. Věnovala mu přátelský úsměv a podala mu otěže. Mlčky zvedl zápěstí, na kterých měl stále ještě zbytky okovů.

„Pravda!” zasmála se. Zvedla ruku a z rudých vlasů vytáhla ozdobnou jehlu. Během několika sekund měla odemknuté oba zámky. Obr se na ni zazubil. Měl zdravé bělostné a rovné zuby

„Jak se jmenuješ?” zeptala se ho klidně. Černoch chvíli mlčel a pak na ni znovu blýskl zuby.

„Morfeus.”

„Jsem Elena, tamto je Michael,” ukázala na Michaela. Muži na sebe kývli.

Morfeus přistoupil ke svému vězniteli.

„Kde mám věci?” zeptal se nevybíravě. Chlap se nadechl k sprosté odpovědi, ale Elena se významně opřela o jílec meče.

„Ve stodole.” Morfeus se natáhl k chlapovi a vytáhl mu zpoza opasku dýku.

„Tohle je moje,” zahuhlal a vycenil na chlapa hrozivě zuby. Narovnal se a zmizel ve stodole. Když se vynořil, měl na sobě volnou halenu zasunutou do kalhot, těžkou vestu, za širokým koženým opaskem měl obrovskou zahnutou mačetu a dýku, kterou vzal majiteli dvora. Kalhoty měl zasunuty do hrubých bot. Přes rameno měl přehozený vak. Michael ho přejel pohledem a vyhoupl se do sedla. Morfeus jej napodobil.

Sotva k ní byl Morfeus zády, udělala rukou složité gesto směrem k hrubiánovi a zamumlala tiché zaklínadlo. Nestála o to, aby si to chlapík časem rozmyslel a začal rozhlašovat, že mu ukradla koně a otroka.

Vyjeli z městečka. Michael jel mezi Elenou a Morfeem.

„Co s ním hodláš dělat?”

„Já nic. Doprovodíme ho pár kilometrů za město a pak ať se rozhodne, co chce dělat dál.”

„Jsi moc důvěřivá. Člověk by řek, že tě z toho elfové vyléčili.”

Usmála se. Zasmála by se, ale to by je mohlo prozradit.

„Nevíš, co je zač!” pokáral ji. Zamyslela se a vybavila si složitou mapu černomodrého tetování na Morfeových zádech.

„Viděls jeho záda?”

„Cože?”

„Jeho záda a hruď.”

„Proč, do koňský prdele?”

„To tetování. Měl potetovaný celý trup. Podle toho tetování je to Kefeťan královské krve.”

„Jak to víš?”

„Failon a jeho dlouhé nudné hodiny historie.” Michael se ušklíbl.

„To ale neznamená, že se mu dá věřit.”

„Co to má s čímkoliv společného?” nechápala.

„Já jen, kdybys měla v úmyslu s ním třeba nějak dýl cestovat”

„Neboj, jsem dost nedůvěřivá. A i kdyby ne, ty vydáš za dva.”

„Jsem tu od toho, abych tě chránil, no ne?”

„Zas to moc nepřeháněj.” I když zachovala nehybnou tvář, cítil ve své mysli, jak se v duchu směje. Otočil oči v sloup.

„Odpusť, že se ptám, Morfee, ale jak ses dostal do těch okovů?”

„Jak mlynář řikal. Dostal jsem se do rvačky. Někdo měl asi pocit, že zabít medvěda jen mečem je podezřelý. Jsem černej.” Chvíli se na něj tiše dívala.

„Keťetští jsou výborní válečníci. Hádám, že ses bránil.”

„A úspěšně, než jsem dostal do hlavy palicí.” Elena se k jeho překvapení zasmála.

„Zákeřní vesničané, nic nového,” zkonstatovala a on pokýval hlavou.

„Co tě vede k názoru, že jsem Kefetský? Tmavých národů je povícero.” Usmála se. Michael se ušklíbl.

„Odpusť, že to říkám, ale tvé tetování nebylo možné přehlédnout. Kefetští mají navíc velmi výrazné rysy. Máš rituální zářezy na uších a sice srostlé, ale stále ještě viditelné otvory po těžkých náušnicích. To vše říká jediné: bojovník z pradávného města Kefet.”

Michael se na obra úkosem podíval. Morfeus měl neproniknutelný výraz, ale Michael měl pocit, že jej Elena zaskočila. Nesouhlasil s tím, že na sebe tak rychle vykecala svoje vědomosti, ale přeci jen předpokládal, že ví, co dělá. Už si zvykl, že ta hromada volovin, co neustále prováděla, měla většinou nějaký smysl. Bude ostražitý, nebude se do ničeho plést a počká, co se z toho vyvine.

„Máš velké množství znalostí. Vyznáš se v tetování

Kefetských?” zeptal se podivným tónem. Elena se na Morfea otočila, pak upřela oči před sebe.

„Částečně. Ne dost, abych odhalila tvá tajemství, ta jsou pouze tvá.” Michael zbystřil.

„Jsi elf?” zeptal se Morfeus přímo. Elena se usmála. Ani ji to nezaskočilo.

„Čtvrtčík,” odpověděla nenuceně. „Jak jsi to poznal?” Tentokrát se zazubil Morfeus.

„Potomci elfů mají některé velmi výrazné rysy. Navíc máš lehce špičaté uši, velmi specifické držení těla a znalosti lidem obvykle cizí.” Elena se zasmála. Kefetský válečník se jí začínal opravdu líbit. I Michael se zazubil. Morfeus tak trochu používal jeho vlastní taktiku vzít Elenina slova a použít je ke svému prospěchu.

„Tvá tajemství jsou však též pouze tvá,” dokončil obr myšlenku.

„Ocenila bych, kdyby to tak i nadále zůstalo,” zkonstatovala bez emocí. Morfeus přikývl.

„Proč jsi mne vykoupila?” zeptal se po delším mlčení. Elena pozvedla obočí a našpulila rty. Michaela napadlo, že by ho to taky zajímalo. Elena pokrčila rameny.

„Tam, odkud pocházím, je otroctví nezákonné. Pokud vím, tak i v těchto krajích tomu tak je,” odpověděla jednoduše. Morfeus se na ni dlouze zadíval. Neměl pocit, že by se za Eleninými slovy skrývalo něco jiného než jejich prvotní význam.

„Jaké jsou tvé úmysly?” zeptal se nakonec, protože usoudil, že s tímhle čtvrtčíkem bude jednodušší nechodit kolem horké kaše. Tentokrát se Elena konečně zdála být dotazem zaskočena. Znovu pokrčila rameny.

„Jedu domů,” odpověděla mu, jako by nechápala, na co se ptá.

„Jaké jsou tvé úmysly se mnou?” upřesnil trpělivě.

„Žádné. Jsi svobodný muž. Svobodný a velmi ozbrojený muž. Můžeš jít, kam se ti zachce a kdy se ti zachce.”

Morfeus se na ni upřeně zadíval.

„Víš-li o Kefetských tolik, abys rozeznala jejich tetování i to, že zářezy na uších jsou rituální, pak víš i to, že nemohu odejít, aniž bych splatil svůj dluh.” Tón měl najednou o poznání ostřejší. Elena přitáhla otěže. Morfeus udělal totéž a ještě svého koně otočil, aby ji neměl za zády. Elena se tvářila dotčeně. Ve skutečnosti se pořádně urazila.

„Jsem Elena, dcera krále Berberů Jana z rodu Leon, a mé slovo platí. Řekla jsem, že jsi svobodný muž, a nedovolím, abys mé slovo jakkoliv zpochybňoval. Jsem si vědoma kefetského kodexu cti i toho, že se mi můžeš cítit zavázán. Já svůj čin však nepovažuji za hodný závazku. Pouze jsem pomohla bratru ve zbrani, nejsi mi ničím zavázán, život jsem ti nezachránila. Jsem přesvědčena, že by ses z okovů časem dostal sám. Jediný, kdo je mi zavázán, je ten zmetek, co tě přivázal k mlýnskému kameni, protože nepochybuji, že by z vašeho setkání nakonec živý nevyšel,” zavrčela na něj Elena.

Morfea Elenina reakce překvapila. Ve skutečnosti jej to děvče překvapovalo od chvíle, kdy je spatřil. Byla velmi mladá. Příliš mladá na to, jak bystré a inteligentní měla oči. Příliš mladá na to, jak rychle zacházela s mečem. Příliš mladá na to, kolik projevovala zkušeností. Pohybovala se lehce, elegantně a pružně jako elf, ale říkala o sobě, že je čtvrtčík. Po pravdě na elfa byla příliš malá a velmi zrzavá. Mátla jej.

A zároveň zajímala. Ve chvíli, kdy prozradila svůj původ, sice nechtěně odpověděla na některé jeho nevyřčené otázky, ale záhadu to zcela nevyřešilo.

Bývalo by jej zajímalo, jak moc ve skutečnosti vyčetla z jeho tetování, počtu a tvaru zářezů v jeho uších. Řekla mu, že ví, že má svá tajemství. Otázkou bylo, do jaké míry odhalila, jaká ta tajemství jsou, zda s nimi kalkulovala, do jaké míry odhadovala jeho reakce, zda měla postranní úmysly.

Seděla na hřbetu bujného vraníka a dívala se mu zpříma do očí. Vypadala přísně. Čekala na jeho odpověď. Lehce se uklonil.

„Omlouvám se, Eleno z rodu Leon. Neměl jsem v úmyslu tě urazit. Děkuji ti za tvou pomoc. Ctím tvou vůli zprostit mne závazku k tobě. Sám se však cítím zavázán a žádám tě o svolení doprovodit tě na tvé cestě minimálně do doby, než svůj závazek k tobě splatím.” Elena na něj upřela pichlavé oči.

„Jak jsem řekla, rozhodnutí je tvé,” odsekla a pobídla koně do klusu. Michael se na Morfea zazubil.

„Příležitostí ke splacení závazku bude dost, o to se nemusíš bát. Jestli se ti to ale povede, je věc jiná,” zahuhlal vesele.

„Řek bych, že seš chytrej chlap, tak asi nemusím zdůrazňovat, že si na mě máš dát pozor,” dodal ještě. Morfeus blýskl zářivě bílými zuby.

Kapitola 13.

ARKAS

Nádvoří hradu se hemžilo lidmi. Arkas, každoroční dvoudenní berberská slavnost, přilákala půlku národa. Válečníci se sjeli z celé země, aby poměřili své síly v soubojích, rychlost a dovednosti svých koní v závodech. Mezi stovkami mužů, oděných v nerozlišitelných černých stejnokrojích, se pohybovaly ženy v luxusních barevných šatech, dívky prosté i bohaté, všude pobíhaly děti. Dle pradávného zvyku byli všichni válečníci, kteří se účastnili klání, zahaleni sesem, což na všechny neberberské návštěvníky a pozorovatele působilo chaoticky a nepřehledně. Dokonce i všichni koně byli potřeni černou barvou tak, aby byli co nejméně rozeznatelní jeden od druhého. Žádný z účastníků tak neměl jistotu, zda bojuje se sousedovic klukem, nebo královským synkem, se známým či cizincem. Aby byla situace přehledná pro rozhodčí a diváky, každý z účastníků měl na rukávě označení, které si vylosoval.

V tom zdánlivém chaosu se nepozorovaně a bez odporu pohybovaly dvě postavy, obě v černém, obě zahalené sesem, jedna se znakem draka na rukávě, druhá s vlkem. Pohybovaly se jistě a bezstarostně, dobře znalé prostředí a zvyků, pohybovaly se stejně jako všichni ostatní. Jediný rozdíl byl v tom, že se pohybovaly samy, nikým nedoprovázeny, bez doprovodu dam. Jedna z nich vzbudila pozornost u několika kolemjdoucích svou drobnou postavou, ale jinak si jich nikdo nevšímal.

Jan s Aškou sledovali řady bojovníků nastoupených pod tribunu. Dav diváků zahučel. Všichni lučištníci se postavili na své posty, otočili se čelem ke královskému páru a uklonili se. Všichni čekali na zahájení Arkasu. Král vstal a jásající dav najednou utichl. Nudit dav plný horkokrevných Berberů dlouhými proslovy není nikdy rozumný nápad a král Jan navíc nebyl zrovna velký řečník.

„Vítejte, bratři bojovníci! Bojujte čestně! Bohové nechť stojí při vás.” Na moment se odmlčel. „A při nás divácích též.” Dav zařval smíchy. Všichni věděli, že Jan by na ty dva dny nejraději odložil královskou korunu a účastnil se klání, místo aby je jen nezúčastněně sledoval.

„Řeči stranou, považujte Arkas za zahájený!” Dav zabouřil. Aréna se rychle vyprázdnila, zůstali jen ti, kteří se měli zúčastnit lukostřelby.

Střelec s odznakem draka se postavil na své místo do řady mezi ostatní. Vlk, který ho pozoroval, se zašklebil. Drak stál mezi dvěma nejvyššími bojovníky, kteří se našli v celém širém okolí, a vypadal tak ještě o poznání menší, než skutečně byl. Podle toho, jak se podíval na své dva sousedy, bylo vidět, že si to sám uvědomuje, ale nezdálo se, že by mu to nějak zvlášť vadilo.

Zadrnčely tětivy. K terčům uprostřed arény vyletěl les šípů. Prvních pár vyřazovacích kol bylo snadných a svým způsobem nudných. Každý lučištník vystřílel v jednotlivém kole 5 šípů. Deset bojovníků s nejnižším počtem bodů muselo odstoupit. Střelců rychle ubývalo, terče se posouvaly dál a dál arénou. V posledním kole zbylo deset lučištníků a začínalo to být opravdu zajímavé. Nervy začínaly pracovat. Král si dobře pamatoval ten pocit, když stál uprostřed arény s lukem v ruce, ostatních lučištníků ubývalo a na něj se upíralo čím dál víc očí.

Arkas bylo něco, o čem se vždy mluvilo celý rok. Propírala se všechna selhání i úspěchy. Bylo to horší než v boji. Když jste se netrefili ve válce, mohli vás sice zabít, ale těžko si toho někdo všiml. Těžko vám to někdo celý rok připomínal a otloukal o hlavu.

Král se zájmem sledoval řadu lučištníků. Zaujal ho ten malý s označením draka. Stál na konci řady, což bylo v systému rychlé smrti to nejhorší postavení. Deset šípů, deset ran. Každý vystřelil jeden šíp a pak čekal, než vystřelí ostatní. Každá chyba znamenala konec. Lukostřelba zde nebyla ani tak o přesné mušce, jako o pevných nervech. Jednotlivé rány trvaly dlouho, jak se lučištníci pokoušeli soustředit a mířit.

Drak stál na konci řady s hlavou skloněnou a pomalu dýchal. Na tětivě měl nasazený šíp, luk držel šikmo před sebou ve svěšených rukách. Když na něj přišla řada, jediným plynulým pohybem zvedl hlavu i luk, natáhl tětivu a vystřelil. Z dálky to vypadalo, jako by ani nemířil. Dav zahučel. Šíp šel přímo na střed.

„Zajímavá taktika,” zkonstatovala Aška a narovnala se v křesle.

„Víme, kdo to je?” otázal se král, i když předem znal odpověď. Nikdo z kolemsedících netušil. Nutno říct, že čím více ubývalo střelců, tím menší rozdíly byly v přesnosti jejich zásahů.

V řadě stáli už jen tři střelci, jelen, zajíc a drak. Zajíc byl na řadě. Zvedl a napjal luk. Terč už byl tak daleko, že pro horší střelce začínal být z dostřelu. Zadrnčela tětiva, vzduchem proletěl šíp a zabořil se téměř do úplného středu terče. Jelenův šíp ho po krátké pauze následoval. Drak vystřelil rychle jako obvykle. Kolem terčů se seběhli rozhodčí. Když vyndali měřítka, dav zahučel. Dohadovali se až podezřele dlouho.

„Nový pokus!” vyhlásil konečně hlavní rozhodčí. Zásahy byly natolik podobné, že se rozdíl mezi nimi nedal změřit. Chvíli bylo ticho, pak se dav rozeřval.

Střelci se po sobě podívali. Dav řičel. Tribuny se otřásaly. Berbeři milovali dobrá představení. Rozhodčí posunuli všechny tři terče o půl metru dál. Zajíc zamířil a pomalu vystřelil. Drak zarputile pozoroval terče před sebou, ale periferní vidění je mrcha. Zajíc jen na chvilku zaváhal, lehce přehmátl. Byla to chyba. Drobná, ale chyba. Šíp se zabodl do středního kruhu terče, ale k jeho okraji. Na řadě byl jelen. S rozvahou zamířil a vystřelil. Zásah do středního kruhu terče, o poznání blíže úplnému středu, než rána zajícova. Zajíc sklonil hlavu.

Drak zůstal několik sekund nehybně stát s očima upřenýma na terč. Dav začal pomalu utichat. Drak se pohnul tak prudce, až si někteří přihlížející nebyli jisti, jestli už vystřelil, nebo ještě ne. Jediným plynulým pohybem zvedl luk, nasadil šíp, natáhl tětivu a pustil ji. Šíp zasáhl téměř úplný střed terče. Rozhodčí vyhlásil výsledek a zajíc pokrčil rameny. Drak mu lehce pokynul hlavou, doprovázejíc pohyb lehkým gestem ruky. Zajíc mu gesto oplatil, uklonil se bouřícímu davu a odkráčel.

Poslední terč byl posunut ještě o půl metru dál. Tentokrát jej měli společný pro lepší porovnání. Jelen si otřel zpocenou ruku o kalhoty a pomalu, rozvážně nasadil šíp na tětivu. Na drakův vkus mířil skoro až příliš dlouho. Stál tam s očima upřenýma do dálky na téměř neviditelný terč a čekal. Jenomže jak již bylo řečeno, periferní vidění je prevít. Jelenovo držení tětivy bylo… divné. Byl to ten prstoklad. Takhle držel tětivu jen jeden člověk. Zadrnčení tětivy bylo najednou nevítané.

Drak sklonil hlavu a upřel pohled na prach pod svýma nohama. Přemýšlel. Pak nezvykle pomalu zvedl luk. Oproti předchozím výstřelům byl tento až rozvážný. Velmi pozorný pozorovatel by si všiml, že poté, co se luk ustálil v zamířené poloze, pohnul se lehce doleva. Šíp proletěl vzduchem a zabodl se těsně vedle jelenova šípu, dále od středu.

„Co to bylo?” zeptal se vlk poněkud nabroušeně.

„Co jako?”

„Takovýhle chyby neděláš.”

„Říkals, ať eliminuji průserové situace.”

„Čím? Že to úmyslně zbabráš?”

„Kolik lidí znáš, co na držení šípu na tětivě používají tři prsty?” Vlk se nadechl k rychlé odpovědi, dokonce otevřel pusu, ale pak ji zase zavřel.

„Aha,” zmohl se konečně.

Jo.”

„Stejně si myslím, …”

„Aspoň to nebude při odhalení takový malér.”

„Pokud si toho někdo nevšim.”

„Kdo by si toho asi tak mohl všimnout!” odsekl mu drak.

„Já tě asi nikdy nepochopím.”

„Na tom není co chápat. Je to budoucí král. A co neví, to ho nebolí.”

„Jo, jasně. Mužský ego je mrcha,” okomentoval to vlk a drak se pod sesem usmál. Bylo to vidět na očích.

„Nechci ti kazit iluze, ale to vodhalení bude stejně průser.”

„Ono jim to neuškodí.”

„Jim ne, ale tobě by mohlo.”

„Nemůžeš prostě sklapnout, přestat plašit a užít si to?”

„Někdo z nás dvou musí mít rozum.”

„A to máš být jako ty?” Tak tenhle tón hlasu se vlkovi nelíbil.

Nadechl se, aby něco odsekl, ale nakonec si to rozmyslel. Drak se na něj ani nedíval, pozoroval ruch kolem sebe.

„Teď už s tím stejně nic nenaděláš.”

„To mě právě děsí.”

„Přestaň kafrat a jdi se připravit na boj s trakem.” Vlk se ušklíbl.

„Dej na sebe pozor a nic nevyváděj.”

„Nenech si natrhnout zadek!” odvětil drak a šel si najít místo na tribuně. Následoval ho tam černý stín.

Boj s trakem nahrazoval klání s meči. Kdysi dávno měl někdo rozum a usoudil, že ostré čepele do bojových her nepatří. Pravděpodobně tomu předcházelo několik vážných zranění, pár useknutých končetin a možná i nějaká ta smrtelná nehoda. Nedá se sice říci, že v rukách Berberů by byl trak zrovna bezpečná věc, ale rozhodně byla bezpečnější než ostrá čepel. Berbeři byli od nátury bojovní a soutěživí, ale aspoň měli dostatek sebeovládání, aby nepoužívali smrtelné údery.

Ovšem bojovníkovi s označením tchoře tu část o sebekázni pravděpodobně zapomněli vysvětlit. Propracoval se pavoukem až do finále. Po celou dobu bojoval na hranici pravidel. Byl sice ve finále, ale již nyní bylo jasné, že bojuje o druhé místo, a byl vzteklý. Vlk stojící proti němu odrazil několik zákeřných ran a pár jich inkasoval, ale nevypadalo to, že by mu to nějak vadilo. Sledoval, jak se jeho protivník pohybuje, a čekal s připraveným trakem. Tchoř znovu zaútočil. Bodl trakem jako kopím proti srdci protivníka. Pokud by úder dopadl, mohl by prorazit hrudní koš a tlakem zastavit srdce. Dav zahučel. Vlk se pohnul. Jediným plynulým pohybem se postavil úderu bokem, aby mu uhnul, roztočil svůj trak pohybem zápěstí, aby odrazil protivníkovu zbraň, a udeřil tchoře pěstí do obličeje.

Pokus o jeden smrtelný úder bohatě stačil. Vlkův trak se točil a sekal. Téměř neuvěřitelný byl fakt, že vlk sám se v porovnání se svou zbraní téměř nehýbal. Udeřil tchoře z boku do ramene, z druhé strany naplacato přes žebra, obouručným držením naplocho přes hrudník, pak se částečně pootočil, následoval úder přes prsty, pak do zápěstí a tchoři vyletěl jeho trak z ruky. Vlk ho téměř jemně šťouchl do břicha, podsekl mu nohy lehkým kopem a zavrtal mu trak do dolíku pod ohryzkem. Ten poslední vlkův pohyb doslova přišpendlil tchoře k zemi. Celé obecenstvo najednou ztichlo.

„Zkus se zvednout a provrtám ti krk!” zavrčel vlk. Tchoř zachroptěl.

„Jestli něco zkusíš, jak se otočím, urazím ti hlavu! Rozumíme si?” Chvíli to trvalo, ale tchoř nakonec přitakal.

Vlk zvedl trak. Než se uklonil královskému páru, udělal několik rychlých kroků od svého protivníka. Dav zajásal. Nikomu nepřišlo divné, že nepomohl tchoři na nohy. Vždyť se jej pokusil zabít před několika tisíci přihlížejících. Vlk se s trakem za zády prodral davem, který ho poplácával po ramenou. Drak na něj čekal na domluveném místě s rukama v bok.

„Co to bylo?”

„Co jako? Vyhrát jsem ho nenechal.”

„Kdybys ho nechal, tak tě zabije. Na to se tě neptám.”

„He?”

„Mě tu peskuješ za to, že se předvádím, a pak jdeš a roztlučeš protivníka jako sekanou, aniž by ses pořádně hýbal.”

„Nevěřím na ty vaše efektní tanečky. Víš, kdo to byl?”

„Víš, jak to vypadalo? Nemůžeš manipulovat trakem takovou rychlostí, aniž bys mu zjevně dodával momentům pohybem těla. Vypadalo to… divně. Uhýbáš od tématu.”

„Mám dobrýho učitele. Víš, kdo to byl?”

„No…”

„Stejný pohyby, stejně podlý údery, nedostatek vychování, vztekloun. Neříká ti to něco?”

„No, patřilo mu to.”

„Patřilo mu to? Měl jsem co dělat, abych ho nepřerazil vejpůl.” Drak pokrčil rameny.

„Já to nechci vědět.”

„Ale jelen byl dobrej.”

„Tak to už vůbec nechci vědět!” zaprotestoval drak a vlk se zasmál.

„Vyhrál poctivě, neboj.” Drak otočil oči v sloup.

Následoval zápas. I tady byl pro usnadnění použit systém pavouka. Ze začátku tedy záleželo částečně na losu. Ve finále se utkali čtyři nejlepší, každý s každým. Laskavý čtenář odpustí, ale finále se poněkud zvrhlo a podobalo se spíše hospodské rvačce, než spořádanému zápasu s pravidly.

„Tak u tohohle se označení dost trefilo,” pronesla temně zahalená postava stojící na tribuně za drakem.

„Kdyby to byl skunk, hodilo by se to víc,” přitakal mu další. Celkem odvážná konstatování, pokud vezmeme v úvahu, že kolem vás stojí spousta zahalených lidí, o kterých většinou nemáte jistotu, kdo je kdo. Pravda byla, že Berbeři byli cvičeni rozeznat se mezi sebou navzájem i pod zahalením sesu, ale většinou to znamenalo, že se mezi sebou nesnažili opravdu skrýt.

„Vážně by mě zajímalo, kdo to je.”

„Dozvíš se to u odhalení.”

„Jo, tou dobou určitě nadělá spoustu další ostudy.”

„Víme, jaká je jeho třetí disciplína?”

„Závod.”

„No, to bude mrtvejch.” Tahle poslední poznámka vyvolala salvu smíchu.

Drak nespouštěl oči ze zápasu. Vlk si tchoře doslova vychutnával. V zápase šlo nejen o svaly, ale i o taktiku a hlavně o hlavu. Vlk byl spíše podsaditý samý sval a šlacha. I pod volnou černou halenou se mu jasně rýsovaly svaly. Díky dennodennímu tréninku ovládal taktiku boje tělo na tělo. Největší jeho výhodou byla ale chladná hlava. Tchoř se nechával unést vztekem, zase, a vlk si neodpustil jedinou příležitost vymáchat mu v jeho chybách nos. Drak si to zas až tolik neužíval. Budou z toho jen další problémy, protože některé vlkovy pohyby a chvaty se poněkud vymykaly berberskému stylu boje. Tedy pokud se nemýlili v tom, kdo tchoř skutečně je. Na druhé straně, pokud se nemýlí, tak by to odhalení nemuselo být zas až takový malér, protože se negativní pozornost přesune jinam, možná. Anebo taky ne, protože tchořovi vždycky všechno prošlo.

Podle losu měl jelen projíždět trať jako poslední, což znamenalo, že bude slušně rozrytá, ale zas na druhou stranu bude vědět, jak dobře musí zajet. Teď čekal, až na něj přijde řada, a zachmuřeně sledoval jezdce projíždějícího trať. Byl to drak. Když se svým koněm nastoupil na start, jelenovi blesklo hlavou, že toho vraníka už někde viděl, ale příliš se tím nezabýval. Kůň byl v porovnání s ostatními poměrně mohutný, na startu stál velmi nezúčastněně a něco přežvykoval. Jeho jezdec si klidně zkontroloval luk, šípy a meč a prostě čekal, až na něj přijde řada. Nebýt drakova výkonu při lukostřelbě, jelen by je oba bezstarostně ohodnotil jako nemotorné.

Na startu to na moment vypadalo, že zaspali, ale pak vyrazili kupředu. Dráha byla stočena do dvou vedle sebe položených osmiček a skládala se ze šestnácti překážek, které museli jezdec se svým koněm pokud možno bez chyby překonat a mezi nimiž musel jezdec zasáhnout šípem dva terče a mečem přetnout, srazit nebo navlíknout několik předmětů. Měřil se čas, bodovala se čistota skoků, přesnost zásahů šípy a mečem.

První překážka nedělala potíže snad nikomu, i když se zdálo, že tahle dvojice na ni nastoupila poněkud pomalu. Když přišel první terč a šíp šel do černého, jelen se zamračil. Drak s klidem skočil vysokou překážku, na kterou musel s lukem v ruce, a znovu trefil do černého. Zatímco ostatní v následující chvíli zahazovali luk, aby si uvolnili ruku na meč, drak jej rychle zasunul do pouzdra u sedla a sáhl po meči.

„Je dobrej, co?” ozvalo se za jelenem a ten jen souhlasně zabručel. Pokoušel se sledovat hlavně povrch dráhy a vypočítávat vzdálenost překážek, aby zajel svou jízdu co nejlépe, ale lehkost, s jakou dvojice na dráze překonávala překážky, na sebe strhávala jeho pozornost. Přišel dvojskok a ten obrovský kůň jím prošel, aniž by se byť dotkl břeven, což se zatím povedlo jen dvěma jezdcům. Drak bez chybičky podsekl všechny tyče v nejnižším možném bodě a stejně ukázkově setnul všechny předměty visící na lánech. Pak přišel trojskok. Drak před překážkou svého oře zpomalil, což bylo nezvyklé. Kůň touto překážkou prošel stejně snadno jako všemi ostatními, bez chybičky. Jelen zaklel. Tohle bude těžké překonat a to byla jízda zručnosti jeho parádní disciplína.

Vlk se na draka pod sesem zazubil, což bylo vidět jen na očích.

„Hezky, pěkně! I když jsem teda myslel, že tam v jednu chvíli vylítneš ze sedla.”

„Kdys mě naposled viděl vyletět ze sedla?”

„Někdy určitě jo.” Drak se ušklíbl. Byl trochu udýchaný, ale oči mu zářily.

„Bylo nutný se tak předvádět?”

„Od toho je Arkas, ne?”

„Já se z tebe zjančím.”

„Vlk taky sliboval”

„Jak zajede?” zeptal se vlk s očima upřenýma na jelena, který se chystal ke startu.

„Vždycky byl dobrý jezdec. Ale je to hodně rozbité a klouže to.”

„Tvoje jízda byla bezchybná.”

„Má rychlejšího koně.”

„A je pod tlakem.”

„Hm.”

Jelen vyrazil. Už první překážka ukázala, že na trať nastoupil mistr. Všechny skoky zdolával lehce, jistě a ladně, všechna břevna míjel s pohodlnými mezerami, střelba ani práce s mečem se nejevily jako nejmenší problém. A pak přišel trojskok. Obecenstvo zatajilo dech jako jeden muž.

„Jede moc rychle,” zkonstatoval drak. Vlk stihl jen povytáhnout obočí. Jelenův kůň se dobře odrazil, přeletěl hladce překážku a doskočil daleko za ní. Zbyl mu tak jen jeden krok mezi doskokem a dalším odskokem. Kůň předními kopyty zavadil o horní břevno. Zakymácelo se, ale vydrželo. Jezdce to však vyvedlo z míry a koně z rovnováhy.

U druhého doskoku koni podklouzla kopyta, nezvládl třetí skok a shodil horní břevno. Navíc ho to stálo několik cenných sekund. Dav zahučel. Bylo rozhodnuto.

Byl to majestátní pohled. Na startu dostihu se shromažďovali berberští váleční koně se svými jezdci. Všichni koně natřeni sazemi na černo, všichni jezdci v černém. Někteří koně byli nervózní, stejně jako jejich jezdci, jiní klidně stáli, tu a tam švihli ocasem a zastříhali ušima. Jezdci se v sedlech svých koní řadili na předem určené pozice. Panoval tu organizovaný zmatek. Schylovalo se k jedné z nejatraktivnějších disciplín Arkasu.

Jeden z jezdců v chumlu na sebe poutal pozornost nejen tím, že jeho kůň byl znatelně klidnější a mohutnější než většina zvířat okolo něj, ale hlavně tím, že jezdec sám byl výrazně drobnější než všichni ostatní. Byl to soutěžící s označením draka. Lidé na tribunách kvůli téhle dvojce usilovně debatovali. Nejen jezdci, ale i jejich koně byli maskovaní, ale u tohohle zvířete nebylo příliš pochyb. Kůň byl doslova nádherný i pod nánosem barvy. Ten drak je cvok, kdo to jakživ viděl, aby někdo jel závod na stejném koni jako jízdu zručnosti?! Na závod je přeci třeba čerstvého, neunaveného koně. Tohle by nikdo rozumný neudělal. Třeba to není ten samej kůň. Ale je, hele ty uši a ten úhel krku, a to, jak je mouchy sežerte si mě.

Zatímco jeho kůň stál nezúčastněně uprostřed hloučku, lehce stříhal ušima a něco klidně přežvykoval, drak v jeho sedle ho bezmyšlenkovitě hladil po šíji a s hlavou skloněnou pozoroval dění okolo sebe. Vlk se po něm ohlédl. Drak na něj mrkl a vlk by býval přísahal, že se pod sesem zubí od ucha k uchu.

Ten moment, kdy královna zvedla ruku se šátkem, jako by trval věčnost. Všichni se nahrbili v sedlech, ujistili se, že řádně drží otěže. Královna závod odstartovala. Koně vyrazili vpřed jako jeden. Drakův oř se během prvních pár minut závodu lehce probojoval na přední pozice. Vlk se držel těsně za ním. Trasa závodu měla něco málo přes šest kilometrů a kopírovala terén, který tvořil přírodní překážky. Koně a jejich jezdci se museli potýkat se svahy, skoky, úzkými stezkami, všemi možnými povrchy a ještě navíc s ostatními jezdci. Trasa byla vymyšlena tak, že sestávala ze tří okruhů, aby si závod patřičně užili i diváci, kteří byli na tribunách uprostřed okruhu.

Šest kilometrů byla vzdálenost, na které se nevyplatilo řítit se bezhlavě plnou rychlostí již od startu. Drak se držel na předních pozicích, ale udržoval mírné tempo, aby se jeho kůň příliš rychle neunavil, i když bylo evidentní, že chce běžet. Vlk se mu stále držel za ocasem. První okruh byl v podstatě nezajímavý, téměř nudný. Jezdci odhadovali záludnosti trasy, pokoušeli se zapamatovat jednotlivé překážky a hlavně odhadnout ostatní jezdce a rychlost jejich koní.

Když šli koně přes první překážku, drak se ohlédl a pod sesem se usmál. Naprostá většina jezdců skok zvládla bez zaváhání, což se dalo v tak mírném tempu předpokládat. Nedaleko za prvním skokem bylo několik nízkých větví. Jeden z jezdců je neodhadl a vylétl ze sedla. Vlk zahlédl karambol koutkem oka. Zdálo se mu to, nebo se na nešťastníka těsně před pádem natlačil jiný jezdec?

Chumel jezdců se na začátku druhého okruhu protáhl, koně začínali zrychlovat. Dusot kopyt, jásání davu, vrzání kůže, rychlý dech koní i jezdců, chaos, nadšení, vzrušení. Drakův kůň cítil vzrušení svého jezdce a chtěl běžet, jezdec ho ale držel zpátky. Skupina se scukla před další zatáčkou, několik zvířat do sebe narazilo, nad překážku šla příliš namačkaná. Dvě obrovské hory svalů, jakými byli berberští váleční koně, se srazily při skoku přes překážku, ztratily rovnováhu a řítily se k zemi ve skrumáži kopajících kopyt a praskajících větví. Jezdci vyletěli ze sedel. Koně, kteří šli za nimi, se jim zoufale snažili vyhnout. Někteří na zadních pozicích raději zvolili bezpečnější cestu okolo překážky, což paradoxně způsobilo ještě větší zmatek za ní. Jeden jezdec v nastalém chaosu zapomněl pobídnout koně ke skoku a ten se bez rozmýšlení překážkou proboural. Nízké větve za překážkou se postaraly o další pád.

Dav jásal. Závod zrychloval, chaos rostl, hlomoz se zvyšoval. Vlk se sehnul, aby ho nízká větev nesejmula ze sedla, a krátký bičík, který letěl jeho směrem, ho těsně minul. Ohlédl se právě včas, aby zahlédl dalšího černého jezdce, který se jej pokoušel vytlačit ze stezky. Vlk se jen tak tak vyhnul nárazu a pokusil se rychle dostat z dosahu. Další překážku tak málem nestihl skočit, slyšel a cítil, jak jeho kůň škrtl předníma nohama o křoví. Průjezd sotva dva metry širokým úvozem se obešel bez nehod, chumel se roztáhl, aby se znovu scukl na širokém pískovém pruhu, který většinu koní poněkud zpomalil. Drak, který se držel v první skupině, nicméně kolem pátého, šestého místa, se na písku začal sunout do popředí. Vjeli do lesa. Mezi stromy se strhla další skrumáž. Do třetího okruhu se jezdci vřítili již v plném trysku za ohlušujícího povzbuzování z tribun. Jezdci téměř hladce proletěli první polovinou, aby se shlukli v úvozu. Písek za ním všechny opět zpomalil. Padlý strom ležící za pískem měli proto všichni tendenci raději objíždět než skákat. Tchoř se ale na draka tlačil tak, že byl nucen skočit i tuto překážku. Drak pobídl koně a ten se s ladností a elegancí lehce přenesl přes kmen, aniž by musel vyvinout větší energii. Obecenstvo na tribunách zatajilo dech jako jeden muž a pak pochvalně zahučelo.

Drak se sklonil až ke krku svého koně. Vraník vyrazil vpřed jako střela, narazil plecí do tchořova oře, ten klopýtl, ale v poslední chvíli našel půdu pod nohama a pokračoval v závodě. Vraník natáhl krk a hlavně nohy. Jezdec a kůň pohybující se jako jeden minuli tchoře, prořítili se kolem jezdce s označením koně a téměř smykem proletěli poslední zatáčku do cílové rovinky. V těsném závěsu se kolem tchoře prosmýkl i vlk. Tchoř se jej pokusil udeřit bičíkem, ale vlk mu jej za jízdy vytrhl z ruky a zahodil.

Dav řičel. Chumel závodníků se vřítil do cílové rovinky v čele se zajícem, za ním kůň, drak, vlk a tchoř. Kůň se záhy ocitl na třetím místě. Drakův kůň dotahoval zajíce, vlk se mu držel v patách. Zajíc riskoval pohled přes rameno. Drak ho chtěl objet delším obloukem, nehodlal se nechat natlačit na bariéru. Drakův vraník ještě natáhl krok a dostal se tak na úroveň zajícova koně. Drak ho pobízel rukama a tichým, udýchaným povzbuzováním. Oba jezdci se ocitli tak blízko, až si několikrát brnkli třmeny o sebe. Do cíle zbývalo jen pár desítek metrů. Jako by se rozhodli, že udělají závod ještě trochu zajímavějším, chvíli vedl o pár kroků zajíc, pak drak, pak se znovu prohodili a zase. Za nimi se v těsném závěsu vlk pokoušel ze všech sil zamíchat pořadím. Drak se ještě více sehnul k vraníkovu krku a pobídl ho výrazem, kterému zajíc nerozuměl. Vraníkovi jako by někdo zapálil koudel u zadku, vyrazil vpřed a během několika málo kroků se dostal na dvě délky před svého soupeře. S ušima připlácnutýma k hlavě, s jezdcem téměř ležícím na jeho krku, proletěl cílem.

Obecenstvo jásalo. Všichni soutěžící stáli vyrovnáni v řadách před hlavní tribunou, v levých rukách zástavy se svým označením. Všichni stáli rozkročeni v berberském pozoru, pravou ruku zaťatou v pěst položenu hřbetem na ledvině. Rozhodčí začali vyvolávat podle označení. Než vyhlašovaný bojovník došel na určené místo před tribunou, rozhodčí vyhlásili, v jakých disciplínách se zúčastnil a s jakým výsledkem.

Každý bojovník vystoupil ze svého místa v řadě, došel před tribunu, zarazil zástavu do země, naposledy jako neznámý bojovník se uklonil královskému páru, sňal z hlavy ses a vykřikl do vyčkávavého ticha své jméno. Nezávisle na výsledcích bylo každé jméno uvítáno jásotem davu. Vždy když jásot ustal, bojovník se znovu uklonil královskému páru a zařadil se k boční tribuně ke svým již odhaleným druhům.

Bojovníci byli seřazeni dle svých výsledků. Muži s nejvyššími počty bodů byli tak představováni jako poslední. Před hlavní tribunou stálo už jen pět bojovníků a napětí v davu rostlo. Všichni s nadšením očekávali představení mužů, kteří je po dva dny bavili svými výkony, pokoušeli se odhadnout, kdo se skrývá za sesy, kdo drží kterou zástavu. Ještě se nepředstavil ani jeden z královských synů.

„Představujeme národu Berberů tchoře, pátého v dálkovém dostihu, třetího v zápase a třetího v boji s trakem.” Bojovník dopochodoval k tribuně, vztekle zarazil zástavu do země a sňal z hlavy ses.

„Jsem Dars z rodu Leon,” křikl a dav se rozjásal. Zatímco ho lidé vítali, stál tam a tvářil se naštvaně a téměř uraženě. Podobné umístění si rozhodně nepředstavoval. Král mu pokynul hlavou, královna se spokojeně usmála. Už nyní bylo jasné, že se všichni jejich synové zařadili na velmi čestná místa. To, že se Dars pod označením tchoře po celý Arkas choval naprosto proti pravidlům, bylo minimálně prozatím zapomenuto.

„Představujeme národu Berberů vlka, třetího v dálkovém závodě, druhého v boji s trakem a vítěze zápasu!” Vlk vystoupil z řady a vykročil k tribuně. Zástavu zarazil do země a uklonil se královskému páru. Sáhl po sesu a několika velmi plynulými pohyby jej sejmul z hlavy. Na slunci se zaleskla bosá lebka, dav překvapeně zahučel.

„Jsem Michael, syn Magnusův!” vykřikl hrdě Michael s očima upřenýma na krále a královnu, zvědavý na jejich reakci. Jan překvapeně poposedl na trůnu, naklonil se dopředu, aby lépe viděl. Nebylo pochyb.

„Kde se tady vzal?” otázal se Jan královny do nadšeného jásotu davu, který oceňoval Michaelův výkon.

Když se Michael konečně otočil, aby se zařadil mezi své odhalené druhy, cítil na svých zádech upřený pohled královny, která byla najednou jako na tmí. Sám pro sebe se usmál, i když mu rozum napovídal, že z toho všeho bude pořádný průser. Královskému páru se nebude líbit překvapení, které je za moment čeká. Těžko říct, jak se to bude líbit národu Berberů.

„Představujeme národu Berberů zajíce, třetího v lukostřelbě, druhého v dálkovém dostihu a druhého v zápase!” Zajíc předstoupil před tribunu, zarazil zástavu do země a sňal ses z hlavy. Část davu zajásala dřív, než vyslovil své jméno, Filip z rodu Leon. Král se spokojeně usmál a královna synovi pochvalně pokynula. Filip dlouho stál a čekal, až utichne ryk davu, který ho spokojeně zdravil. Hluboce se uklonil a spěchal do řady ke svým druhům. Kývl na Michaela, odhodlán ho odchytit hned, jak to nebude narušovat slavnostní vyhlašování. Michael mu kývnutí oplatil s vědomím, co se na něj chystá.

„Představujeme národu Berberů draka! Druhého lukostřelce, vítěze jízdy zručnosti a dálkového dostihu!” zahulákal rozhodčí a všichni přítomní natáhli krky, aby lépe viděli na malého válečníka. Michael zaťal za zády obě pěsti a doufal v nejlepší.

Drak došel pomalým krokem před tribunu, zarazil zástavu do země a uklonil se. Jediným plynulým pohybem se narovnal, sejmul z hlavy ses a uvázal si jej kolem pasu jako šerpu. Diváci jako by všichni najednou překvapeně vydechli.

Postavě stojící uprostřed prázdného prostoru před tribunou spadly na ramena a záda dlouhé zrzavé lokny. Dívka zvedla hlavu a upřela oči na královský pár.

„Jsem Elena z rodu Leon,” pronesla do téměř úplného ticha, které jako by houstlo překvapením nad troufalostí děvčete, které se účastnilo Arkasu. Král Jan se zvedl z provizorního trůnu, ale než stačil něco říct, v davu někdo hvízdl. Najednou svět kolem Eleny vybuchl jásotem, řevem, dupáním a hvízdáním všech přítomných. Diváci oslavovali Elenin výkon. Děvče nebo ne, své schopnosti více než prokázala. A jejich princeznička byla zpět.

Halas pomalu utichl na snesitelnou mez. Elena se poklonila rodičům a šla se s klidnou samozřejmostí zařadit mezi ostatní. Byla doma. Michael se na ni zazubil. Když procházela kolem Filipa, mrkla na něj. Neubránil se, porušil dekorum a láskyplně ji objal.

„Představujeme národu Berberů jelena, druhého v jízdě zručnosti, vítěze klání trakem, vítěze lukostřelby!” osmělil se rozhodčí, když mu to dav konečně dovolil.

„Jsem Petr z rodu Leon!” představil se poslední bojovník. Dav mu prokázal úctu jásotem. Když se zařadil mezi ostatní, král znovu vstal.

„Bojovali jste dobře a čestně. Budiž vám všem sláva. Hry prohlašuji za ukončené, všichni jste zváni k oslavám, tanci, zpěvu a hostinám.”

Jak tomu obvykle bývá, představa jídla, pití a všeobecných radovánek sklidila větší aplaus, než veškeré výkony soutěžících.

Všichni se na ni vrhli. Chvíli měla pocit, že je v zajetí rukou lesa, které jí cuchaly vlasy stejně, jako když bývala malým dítkem, neustále ji někdo objímal. Svět byl najednou plný rozjásaných tváří a komentářů typu:

„Ty jsi vyrostla!”

„Vůbec ses nezměnila, blbosti vyvádíš pořád!”

„Rád tě vidím!”

„Kdes byla celé ty roky!” překřikovali se jeden přes druhého Petr s Filipem. Dars stál chvíli opodál a mračil se, ale pak usoudil, že jeho chování není příliš vhodné, a šel sestru také přivítat. Uvítání bylo sice chladné, ale jí to nevadilo. Dokonce i Darse ráda viděla. Na moment si připadala jako to dítě, které kdysi dávno odjelo do neznáma. Do chumlu kolem ní se najednou vnořila Aška s otcem. Při pohledu na ně jí zářivý úsměv trochu ztuhl na rtech. Michael, který se jí přesunul nenápadně za záda, měl zase jednou pravdu. Malér byl tu a kráčel k ní s neotřesitelnou důstojností královského páru. Než je tam uviděla, měla pocit, že je to dobrý nápad, že je to celé hrozná psina. Teď bylo po srandě a začínala zábava.

Lehce se poklonila rodičům na pozdrav.

„Efektnější návrat jsi vymyslet nemohla,” uvítala ji matka poněkud kysele.

„Náhodou se jí to povedlo, o tomhle se bude mluvit ještě hodně dlouho!” zazubil se Filip, který se evidentně dobře bavil. Nikým by nebyl poražen raději než právě svou malou sestřičkou.

„Jsem přesvědčen, že důstojný návrat hodný mladé dámy by byl poněkud více na místě,” podpořil Jan svou ženu, královnu. Elena se zatvářila, jako by je ani neslyšela, a oba je láskyplně objala.

„Co tě to u bohů napadlo?” pokračovala Aška. Kupodivu se tvářila mnohem káravěji než otec. Elena chvíli přemýšlela nad tím, co rodiče štve víc, jestli to, že se rozhodla účastnit Arkasu, nebo to, že podala tak dobrý výkon a drobátko to bratrům natřela. Na chvíli zahlédla Michaelův výraz. Překvapivě neměl ve tváři vepsáno: já jsem to říkal. Nasadil pečlivě neutrální výraz a tvářil se, že nic neslyší.

„Na kárání se jistě najde vhodnější chvíle. Nechme si ho na doma, do soukromí,” zakončila matka konečně trapný moment, který Elena beztak pouštěla jedním uchem tam a druhým ven. Naštěstí je všechny čekala hostina, veselí a radovánky.

Michael se na ni zašklebil. Nemusel říkat, že to říkal. Věděli to oba. Elena pokrčila rameny a úšklebek mu oplatila.

„Jsi číslo! To byla teda paráda! Vidělas Darse, jak byl kyselej!” vyslovil Filip nahlas část Michaelových myšlenek. Elena si ho prohlížela se zájmem. Za ta léta, co jej neviděla, vyrostl a docela zmužněl, i když byl pořád samá ruka, samá noha. Nejvíc se změnil ve tváři. Okolo očí měl vějířky vrásek od smíchu, které asi přišly s věkem, ale v očích měl bystrý, ostražitý výraz člověka, kterému hned tak něco neujde.

„Dars byl kyselej vždycky.”

„Ale takhle na prdel teda vždycky nedostává.”

„Koledoval si o to.” Michael se během těch několika vět stáhl o decentní tři kroky za ně a přijal svou úlohu ochránce, aniž by se vměšoval do hovoru. Elena se po něm několikrát ohlédla, jako by se ujišťovala, že tam stále ještě je. To, že jej najednou neměla po svém boku, pro ni byla nezvyklá situace.

„Teda, lepší návrat sis fakt vymyslet nemohla. Byla to paráda!” opakoval se Filip. Jen se tiše ušklíbla.

„Aška tě sice nejspíš sežere, ale i tak. Na tohle dlouho nikdo nezapomene,” pokračoval Filip vesele. Tahle poznámka Elenu pobavila. Filip neměl ani nejmenší představu o tom, jak moc důvodů být naštvaná její matka ve skutečnosti má. Nikdo Eleně nemusel říkat, že to, co udělala, zrovna nepatřilo mezi její nejrozumnější rozhodnutí. Nic to ale neměnilo na tom, že jej učinila po důkladné úvaze. Navíc to byla sranda.

Kdyby se jí někdo zeptal, jestli zvítězil vzdor, nebo touha dokázat, že zvládne to, co její bratři, nedokázala by odpovědět. Kdyby se někdo zeptal Michaela, řekl by, že roli hrál nejen vzdor a touha ukázat svou cenu, ale i cílená snaha dožrat Ašku. Elena dokázala být velmi rozumná, ale někde uvnitř rozumné dospívající Eleny bylo malé dítě, které se o sebe muselo postarat v nehostinných lesích, kam jej matka odložila. Michael byl přesvědčen, že tenhle husarský kousek měl jeden jediný cíl: dát matce najevo, že s Elenou, princeznou čtyř národů, není radno si zahrávat.

Prodírali se davem, ve kterém se neustále něco dělo, a Elena měla trochu problém sledovat Filipovu vyřídilku. Na hlučný dav lidí ji výcvik tichých elfů opravdu nepřipravil. Chvílemi měla pocit, jako by na její zostřené smysly útočil celý svět. Pokoušela se sledovat všechno kolem sebe, vyhýbat se ostatním černě oděným postavám a občas i odpovědět na Filipovy poznámky. Byl to hukot. Zato Filip moc nesledoval ani zlomek toho, co se kolem něj dělo. Zaujal ji povyk uvnitř davu a zastavila se. Filip v rámci svého monologu pokračoval bezstarostně v chůzi. Stál tam v kruhu černých bojovníků, pravou nohu nakročenou dopředu, levou špičku vytočenou do strany, paži měl zalomenou v lokti, hřbet ruky elegantně opřený o ledvinu, pravou ruku zdviženou a v ní mával něčím, co všem Berberům připadalo jako párátko. Stál tam v dokonalém šermířském postoji a kordem v hubených prstíčkách máchal před nosem jednomu z Berberů. Ten postoj vyvolával všeobecné veselí a ještě více provokoval jeho oponenta. Kord v šermířové ruce se lehce kymácel, ostatně stejně jako jeho vlastník, který byl v notně podnapilém stavu. Notně podnapilý stav byl v tomto případě celkem výhodou, protože jeho protivník byl ožralý jak Dán. Možná bychom měli spíše říci, že byl ožralý jako Berber, což v praxi znamenalo, že každý jiný normální člověk by se po konzumaci stejného množství alkoholu dávno válel v bezvědomí pod stolem.

„Do střehu, troufalče!” zamával šermíř znovu kordem a jeho protivník pozvedl posměšně meč, který byl několikanásobně mohutnější než párátko, kterým mával cizinec.

I když by si Elena ráda myslela, že pochází z národa poněkud drsných, leč přeci jen gentlemanů, skutečnost byla v mnohých případech jiná.

V každém košíku se najde shnilé jablko a náš cizinec narazil právě na jedno z nich. Hádka vznikla kvůli ženě, nebo lépe řečeno, kvůli nevhodnému chování ožralého Berbera k jedné z místních dívek. Elena sledovala celou situaci se zájmem. Za normálních okolností by se mezi oba soupeře někdo už dávno vložil, ale většina přítomných se dobře bavila cizincovým vzhledem a vystupováním a nehodlala se připravit o zábavu, kterou situace slibovala. Dívka, kvůli které rozepře vnikla, stála na okraji davu s hlavou hrdě zdviženou, očima planoucíma. Zaregistrovala, že se na ni Elena dívá, a lehce jí pokynula hlavou. Elena měla dojem, že kdyby nezasáhl galantní cizinec, neurvalý Berber by za své chování draze zaplatil.

„Dostane na prděl. Snad z toho nebude mezinárodní faux pas,” zamumlal Filip, který stál za Elenou.

„Aby ses nedivil. To se o mně říkalo často,” usmála se Elena, oči upřené na cizince. Byl poměrně vysoký, ruce i nohy jako tyčky se zdánlivě neohrabanými klouby. Na první pohled by se na něm stěží našel jediný sval, ale Eleně připadal šlachovitý a pružný. Vlasy měl pečlivě učesané, na čele mu tvořily malou elegantní vlnku, která byla až téměř holčičí. Modrozelené oči vykukovaly na svět zpoza tenkých brýlí. Jediné, čím zapadal do davu, byla barva jeho oblečení.

I on byl celý v černém, ale jeho šatstvo mělo velmi odlišný střih a materiál vyhlašoval na dálku luxus. Kalhoty měly puky a Elena by přísahala, že byly zdobené. Košile měla hlubokou rozhalenku, zvednutý límec a rukávy s manžetami. Materiál, ze kterého byla ušita, byl podivně lehký, povlával ve větru a leskl se. Dívky v davu by přísahaly, že vždy když se pohnul, zavanula lehká nevtíravá vůně, která je nutila zhluboka se nadechnout, pátrat po jejím zdroji. Muže to naopak rozčilovalo.

Vraťme se ale k oběma rivalům. Berber zaútočil. Cizinec máchl téměř nedbale kordíkem, který zadrnčel jak špatně naladěná struna, a útok k nesmírnému překvapení všech kolemstojících lehce odrazil. Kord zabzučel a švihl útočníka přes bok, jako by matka plácla nezvedné dítko. Obecenstvo pochvalně zahučelo.

„K dívkám se ováme slušně!” téměř zazpíval cizinec s podivným přízvukem. Berber zuřil. Přes závoj alkoholu viděl rudě. Pokusil se zabodnout meč cizinci mezi žebra. Kord opsal elegantní smyčku a zadrnčel meči v cestě. „Dívky jsou křeká stvoření, je nutno je ránit!” zahlaholil cizinec. Meč s kordem se míhaly ve slunečním světle a shromážděný dav fascinovaně sledoval, jak cizinec získává navrch. Téměř každý úder jeho zbraně provázela výchovná poznámka. Cizinec uskakoval a točil se kolem svého protivníka, jako by tančil, byť na trochu vratkých nohách. Několikrát jen tak mimochodem sekl svého protivníka přes zadek či záda, udělujíc mu tak velmi trapnou a bolestivou lekci. Každý takový zásah vyvolal v davu nadšený jásot a povzbuzování. Každý Berber ocení dobrý boj a ještě víc dobrou podívanou.

Čím zuřivější byl útočník, tím snazší bylo pro cizince zasadit mu ránu. Situace ale začínala být nebezpečná. Cizince to malé představení přestávalo bavit. Když jej hulvát Berber znovu napadl, respektive když se o to znovu pokusil, cizinec se ohnal a udeřil ho ozdobným chráničem jílce kordu do nosu. Ozvalo se zlověstné zapraskání, z hulvátova nosu se vyřinula krev a muž se bezvládně sesul na zem. Cizinec obřadně zasunul kord do pochvy zavěšené nízko u boku a okázale se uklonil všem přítomným. Dav zatleskal a začal se pomalu rozcházet. Sám cizinec se pokusil poněkud vrávoravě vmísit mezi odcházející.

Filip šťouchl Elenu vesele do žeber, aby ji upozornil, že odchází. Zůstala stát a dál pozorovala ležící postavu. Hulvát nebyl zdaleka tak nehybný, jak původně vypadal. Mezi ním a odcházejícím cizincem byla stále ještě volná ulička. Ležící postava se najednou rychle pohnula a ve slunci se zaleskl vrhací nůž.

„Pozor!” houkla Elena na cizince, který ji akorát míjel, a jen lehce trhla rukou. Vzduchem cosi zasvištělo. Berber ležící na zemi zavyl, upustil nůž a chytil se za ruku. Cizinec se prudce otočil, kord se mu jako zázrakem znovu zjevil v dlani. Oči za tenkými obroučkami brýlí najednou vypadaly velmi bystře.

Michael byl u zraněného ve zlomku vteřiny. Zvedl zamýšlenou vražednou zbraň a zasunul si ji zezadu za pásek. Ocelovými prsty chytil ruku zraněného a neurvale mu z ní vyrval vrhací nůž, který trčel těsně nad zápěstím. Chlap zařval.

„Děkuji, madam,” uklonil se cizinec Eleně a zasunul kord zpět do pouzdra. Elena mu úklonu oplatila lehkým kývnutím hlavy.

„S potěšením. Jsem Elena z rodu Leon. S kým mám tu čest?” Cizinec se znovu uklonil, provázeje úkon složitým pohybem ruky.

„Mé jméno je Francois Lekleare. Čest je na mé straně. Jsem vám zavázán životem. Budete-li kdy potřebovat mé služby, jsem vám k dispozici.” Řeč měl samou kudrlinku a vypadal jako malý kluk, který vyrostl příliš rychle, ale Eleně se líbil. Usmála se na něj.

„Važte svá slova, drahý Lekleare. Nejste mi ničím zavázán, ale budete-li chtít, ráda bych vás uvítala v řadách své osobní gardy. Zvažte mou nabídku. Uznáte-li za střízliva můj návrh lákavým, najdete mě u dvora.” Pokynula mu hlavou, nechala ho překvapeně stát a plynule srovnala krok s Michaelem.

„Jaký řady osobní gardy?” zeptal se jedovatě. Ruce měl plné zbraní, které zabavil hulvátskému Berberovi. Zasmála se.

„Ty řady, které je třeba rozšířit. Dvoučlenná garda zdá se mi býti poněkud nedostatečnou pro dámu mého postavení,” napodobila mluvu své drahé pratety. Michael zavrtěl nevěřícně hlavou.

„A proto musíš sbírat samý divný existence?”

„Tím myslíš sebe a Morfea?” popíchla ho. Zakřenil se na ni. Prodírali se davem směrem ke stájím, aby vyzvedli své koně.

„Umí dobře bojovat. Musíš uznat, že jiný styl boje by se nám občas hodil.”

„Budeme ho muset naučit s pořádným mečem, to párátko je něco hroznýho.”

„Ještě mou nabídku nepřijal. A to párátko vypadalo až podezřele jako ocel elfů.”

„A v boji co? Vytáhne odněkud náhradní, až mu to někdo rozláme?”

„Od toho mám velitele osobní gardy, aby její členy vycvičil.” Pokusila se znít škrobeně, ale moc se jí to nepovedlo.

„Kde se touláš? Nemysli si, že se mi zase na pár let někam ztratíš,” vynořil se odkudsi Filip.

„Sbírala další exotický příspěvky do osobní gardy,” zkonstatoval suše Michael, který stále ještě vypadal jako vánoční stromeček. Elena mu věnovala ostrý pohled. Filip překvapeně otevřel pusu, aby se zeptal, jak to myslel, ale nevyšla z něj ani hláska. V jeho zorném poli se objevil obrovský černoch, který se nehlučně vynořil ze stínu stájí. Slabší povaha by se nejspíš vyděsila, protože dokud se nepohnul, nebyl vůbec vidět a bělma jeho očí a hlavně úsměv bělostných zubů vypadaly hrozivě. Abychom to upřesnili, on to nebyl ani tak úsměv, jako krátké vycenění zubů, které až příliš připomínalo hrozivé vycenění tesáků rozzuřené hladové šelmy. Snad ještě děsivější bylo složité gesto ruky a úklona hlavy, kterou Morfeus skládal hold bojovému umění své chráněnky.

Michaela vyhnala, aby se věnoval své mamince. Královský pár je oba pozval na hostinu, vždyť Michael byl jeden z nejlepších bojovníků a zasloužil si ocenění. Zmizela ve svých komnatách, které celkem pochopitelně nikdo nepřipravil na její návrat. Byl to stále ještě dětský pokoj plný hraček. Na chvíli se zastavila ve dveřích. Tenhle okamžik si vychutnala.

Jeho dokonale vypěstovaný instinkt ho přiměl zvednout hlavu, když vešla do místnosti. Vstoupila neohlášena do sálu plného veselících se lidí a okamžitě na sebe upoutala pozornost. Michaelovi málem upadla čelist. Musel se opravit. Elena nevstoupila, ale ladně vplula do velkého sálu. Za těch několik minut, co byla o samotě, se změnila z bojovníka na éterickou vílu. Vlasy jí volně splývaly na ramena, jen ze skrání je měla stažené dozadu, zapletené řetízkem, který rovněž tvořil nenápadnou čelenku. Oči měla zvýrazněny… tím, co ženy používají na zvýraznění očí. Michael šatům sice nerozuměl, ale byl by přísahal, že byly ušity z jemné látky tkané elfy. Jak se pohybovala, látka měnila odstíny ze světle zelené k stříbřitě šedé.

Až po boky jí těsně obepínaly postavu, zdůrazňujíc tak úzký pas a ladné ženské křivky, a od kyčli dolů se látka rozeběhla ve splývavých vlnách. Hlavu měla hrdě vztyčenou a byla prostě nádherná. Jak procházela místností ke královskému stolu, sál pomalu utichal. Celý obraz byl dokreslen Morfeem, který jí šel v patách, téměř o dvě hlavy vyšší než ona, a, čtenář odpustí, černý jako bota. Jen v obličeji mu zářila bělma očí. Jeho drsný vzhled podtrhoval její krásu.

Michael s cvaknutím zavřel pusu. Měl vážné podezření, že mu někde něco ušlo. Elena se z rozverného dítěte stala za několik minut dámou, po které se otočili doslova všichni v sále. Král Jan svou dceru pozoroval se zamyšleným výrazem. Viděl ji naposledy jako osmileté dítko, které mu zmizelo v dešti, teď k němu kráčela nádherná dospělá žena. Aška při pohledu na své dítě automaticky zapátrala po jejím vědomí. Odhalila klidnou hladinu téměř nekrytého vědomí, které nejevilo nejmenší známku síly či magie. Ašku to překvapilo. Pátravě se na Elenu podívala. Ta jí věnovala lehký spokojený úsměv a téměř neznatelně zavrtěla hlavou. Aška zapátrala znovu, hlouběji.

Elenino vědomí se pod jejím dotekem zavlnilo, začalo uhýbat a převalovat se, jako voda, která se nedá uchopit a prolévá se mezi prsty. Nezdálo se, že by Elenu matčin zásah do vědomí nějak znepokojil. Bezstarostně se posadila vedle Filipa a začala si s ním povídat. Matce nevěnovala pozornost. Nespokojena se svým hledáním, Aška marných pokusů brzy zanechala.

Jedlo se a pilo, v sále hrála hudba. Elena jí spokojeně naslouchala. Byla tak odlišná od hudby elfů. Byla rychlá a živelná.

Slova písní se pomalu vynořovala ze vzpomínek. Jídlo bylo barvitější, než si pamatovala, výrazné chutě a variace masitých pokrmů byly lákavé. Všechno bylo známé a podivně vzdálené zároveň. Dívala se po lidech, naslouchala hovoru a pokoušela si vybavit jména tváří, které za její nepřítomnosti zmužněly, zestárly či vyrostly do krásy. Mnoho lidí neznala. Byla sice doma, ale na všechno si bude muset vzpomenout, mnohé se naučit. Bude si muset zvyknout na svůj vlastní domov. Ba co víc, její domov si bude muset zvyknout na ni.

„Ty mě neposloucháš!” obvinil ji Filip rádoby uraženě.

„Říkal jsi, že ti budu muset vyprávět, co se opravdu dělo ve škole, protože máš pocit, že jsem ve svých dopisech neříkala všechno,” zopakovala mu bez mrknutí oka poslední větu jeho monologu a pak se na něj teprve podívala očima, které doposud upírala do sálu. Filip se zarazil. Z usměvavé tváře jeho malé sestřičky se na něj dívaly oči protřelého válečníka. Byly ostré jako jehly, než se usmála a do těch pichlavých očí se vloudila přátelská jiskřička. Nadechl se.

„Jsi dobrá. Takže nepopíráš, že jsi mi spoustu zamlčela.” Sladce se na něj usmála.

„Vše má svůj čas, bratříčku.”

Proč by ho to mělo překvapovat? S Eli to přeci nebylo nikdy jednoduché, tak proč by s tím začínali zrovna teď.

„Máš pravdu. Teď je čas si zatančit.” Zvedl se, poklonil a napřáhl k ní ruku. „Smím prosit, Vaše Jasnosti?” Zasmála se tím tak známým zvonivým smíchem a přijala jeho nabízenou ruku.

Elena nebyla jediná, kdo se za ta léta změnil. Z bezstarostného kluka, který vymýšlí lumpárny, kde může, vyrostl tu a tam vážný mladý muž. Rozhodně muž. Vytáhl se, rysy měl o něco ostřejší, oči sice šibalské, ale bystré, moudré a vnímavé. Z kluka samá ruka samá noha se vyklubal dobře stavěný mládenec samý sval a šlacha.

Byli opravdu elegantní pár. Brzy na sebe začali poutat pozornost veselícího se davu. Ladně pluli po parketě do rytmu berberské hudby. Muzikanty evidentně potěšilo, že jejich snažení našlo své příznivce, a dali k dobru několik velmi temperamentních písní. Sotva zazněly první živé tóny, Michael znovu zvedl hlavu. Stačil mu jeden jediný pohled na rozzářenou Elenu, která začínala vířit po parketu ve směsici berberského a elfského tance. Nenápadně se podíval na královnu.

Aška seděla s rukama položenýma na opěrkách honosně zdobeného křesla, bubnovala o ně netrpělivě prsty a upírala oči na svou dceru. Její muž jí položil něžně ruku na tu její neklidnou a sevřel ji jemně prsty.

„Smím prosit, má drahá?” Na zlomek vteřiny to vypadalo, že mu něco odsekne, ale nakonec se usmála a lehce přikývla. Vidět královnu Ašku tančit byl vždy pohled pro bohy. Vypadala, jako by se vznášela nad parketem, jako by se její nohy ani nedotýkaly země. Když tančila, jako by ožila a omládla. Když tančila, zářila. Její dcera se nenechala v ničem zahanbit. Hudebníci se nechali strhnout, každá další melodie byla rychlejší a temperamentnější. Čím rychlejší tempo, tím více se to, co se dělo na parketu, podobalo souboji. Obě ženy jako by se předháněly, soupeřily ve složitosti figur a ladnosti pohybů. Charlik, před nímž Elena neskrývala ani své pocity ani myšlenky, si položil přední tlapu přes oči a čumák. Zakňučel, jako by to mohlo ten obraz vyhnat z hlavy. Nejen ten obraz. Všechny obrazy zvuky a Eleniny pocity. Byl to chaos. Uzavřel před tím vším svou mysl a zavrtěl se, aby se uvelebil.

Elena se usmála. Byl to zvláštní úsměv; půvabný zamyšlený vědoucí, pobavený. Přestala soupeřit, začala tančit. Byla uvolněná a bavila se. V tomhle souboji nebylo vítěze a tohle nebyl vhodný čas na to, matku pokoušet. Vlastně ani nevěděla, co ji to popadlo. Filip se na ni usmál. Byl rád, že ji vidí, že je zase doma. V tu chvíli měla pocit, že všechno bude dobré, že veškerá proroctví jsou jen babské povídačky. Konečně byla doma.

„Co to mělo znamenat?” vypálila Aška ještě dřív, než za nimi zapadly dveře. Eleně se kolem koutků úst objevily lehké vějířky vrásek naznačující úsměv. Vzpomínala na to, jak v této místnosti byla naposledy. Tohle nebyla audience, tohle byl… kobereček. Otec seděl v křesle, lokty opřené o opěradla, prsty spojené, bradu mezi ukazováčky a prostředníčky. Aška přecházela po místnosti jako šelma v kleci.

Tentokrát jí nebude dovoleno usednout do křesla. Tentokrát stála pevná a beze strachu. Tentokrát věděla, co se děje. Tentokrát nebyla vyděšené dítě téměř bez rozhodovacího hlasu. Neodpověděla.

„Co si o sobě myslíš?” Znovu žádná odpověď.

„Ty ses snad úplně zbláznila! Nemůžeš se tu jen tak objevit a předvádět se! Mohlas vše prozradit.”

„Se vší úctou, matko, jsem berberské krve. Využila jsem pouze svého práva.”

„Ano, jsi berberské krve! Jsi dcera krále a musíš dbát všech zákonů. Nesmíš porušovat pravidla jen tak pro zábavu. Musíš dbát cti své rodiny!”

„Odpusť, ale berberský zákon praví, že Arkasu se může zúčastnit i žena za stejných podmínek jako muž, pakliže jí to nezakáže její otec, v případě jeho absence její nejbližší mužský příbuzný. Ani můj otec, ani jiný mužský příbuzný mi účast v Arkasu nezakázal, proto jsem, technicky vzato, neporušila jediný berberský zákon. A ještě než budeš na toto téma pokračovat, nejsem jediná žena, která se kdy Arkasu zúčastnila, a nutno říci, že se ctí. Abych byla přesná, nejsem jediná žena v této místnosti, která se zúčastnila Arkasu.” Najednou nastalo ticho. Velmi hlasité ticho.

„To není předmětem tohoto hovoru! Mohla ses prozradit! A víš, že by ti to otec nedovolil, kdyby o tom věděl.” Elena se sama pro sebe usmála. Jistě, že by jí to nedovolil, kdyby se jej ptala. Tomu se, má drahá matinko, říká díra v zákoně. Berberský zákon byl v tomto bodě velmi nepozorně, nebo naopak velmi šikovně formulován. Záleží, ze kterého úhlu pohledu se na věc díváte. Bylo totiž psáno, že žena se může Arkasu zúčastnit, pokud jí to otec nezakáže. Nebylo psáno: pokud jí to otec dovolí. Nebylo-li třeba povolení, nebylo třeba se ptát. Elena si raději odpustila poznámku, že její matka byla před lety ten, kdo porušil zákon svou přítomností v Arkasu, protože nebyla berberské krve. Na to se ale historie neptala. Matka tak upoutala pozornost svého budoucího manžela a krále. Toto téma však bylo tabu a navíc, co se Ašky týkalo, vrcholně nebezpečné. Elena neviděla důvod, proč přilévat olej do ohně.

„Jistě narážíš na to, že jsem mohla prozradit své schopnosti. Nepoužila jsem ani špetku magie. A o tom, že musí být nejbližší mužský příbuzný o úmyslu zúčastnit se Arkasu informován, zákon nic neříká.”

„Bylo to nerozumné, opovážlivé a sobecké!”

Jan pozoroval svoji dceru. Byla velmi klidná a vyrovnaná. Vzezřením byla velmi podobná své matce, jen měla méně výrazné elfské rysy. Měl dojem, že tento rozhovor nejen předvídala, ale že se na něj i velmi dobře připravila.

„Opovážlivé možná. Nerozumné nikoliv a sobecké by to bývalo bylo, kdybych zvítězila, a to se evidentně nestalo.” Způsob, jakým to řekla, se králi nějak nelíbil. Jen nevěděl proč. Aška se zastavila a prudce se otočila, aby na dceru viděla.

„Neopovažuj se!”

„Co, matko?” změnil se najednou Elenin tón. Jen lehce, ale Jan, který hádce pouze přihlížel, to zaregistroval. Svou ženu už dávno neviděl tak rozčilenou. Vlastně by asi měl říci vzteklou. Byla rozpálená do ruda, což pro ni bylo netypické.

„Takhle jsem tě nevychovala!” udělala Aška taktickou chybu a Elena jí velmi rychle využila.

„Ano, matko, to je fakt. Ty jsi mě totiž nevychovala! Alespoň se tedy ty části mé povahy a to mé chování, které se ti nezamlouvají, dají vždy svést na vliv někoho jiného, že?! Posluž si, ale než to uděláš, nezapomeň, že to bylo tvé rozhodnutí.” Tohle tedy diplomatické nebylo. Ale Eleně došla trpělivost. Na to, že se Aška vztekne, byla sice dobře připravená, dokonce předvídala i některé její argumenty, ale teď se v ní ozvalo to malé dítě, které jeho matka nechala mezi cizími a ani se při odjezdu neotočila.

„To není vhodné, Eleno!” napomenul ji otec, který doposud mlčel. Elena sklonila hlavu, ale bylo vidět, jak zaťala lícní svaly.

„Nebudu se omlouvat. Tušila jsem, že se vám má účast na Arkasu nebude líbit, ale reprezentovala jsem královskou rodinu se ctí, moji bratři nebyli zostuzeni a proti ničemu jsem se neprohřešila. Byl to způsob, jak ukázat, kdo jsem a co umím. Byla jsem pryč osm let. Polovinu svého života. Asi bylo naivní očekávat vřelé přivítání. Stačilo by objetí a ráda tě vidím, matko. Já rozhodně ráda vidím vás. Jsem ráda, že jsem konečně doma. Nejsem to mládě, co odtud před osmi lety odjelo. Neznáte mě. Možná ještě nejsem dospělá, možná nedělám všechno podle vašich představ, ale budete se muset smířit s tím, že nejsem prcek, na kterého stačí křiknout, aby sklapnul podpatky a podřídil se. Byla jsem vychována k samostatnosti a užívání vlastního rozumu. Matko, nejsem špinavé tajemství, které se musí schovávat.” Podívala se z jednoho na druhého. Usoudila, že si bude jejich respekt stejně muset zasloužit, a tudíž je celé tohle štěkání bezpředmětné. Najednou na sebe měla vztek, že se nechala vyprovokovat. Měla na sebe vztek, že je nechala, aby jí zkazili radost z návratu, radost z úspěchu v Arkasu.

„A teď, když dovolíte, byl to dlouhý den. Dobrou noc.” Udělala ukázkové pukrle, otočila se na patě a vyšla ze dveří. Chvíli bylo ticho. Oba nevěřícně zírali na zavřené dveře.

„To se mi snad zdá!” prskla Aška, ale působila poněkud zaraženě.

„Myslíš to, že s námi naše dcera právě vytřela podlahu?”

„Takhle bych to zrovna nenazvala,” ohradila se. „Měl ses mě zastat!” obvinila jej. Zavrtěl hlavou.

„Nepovažoval jsem to za vhodné.” Nikdy se mezi matku a dceru nepletl a po většinu času to bylo přijímáno s povděkem. Jan se zvedl a Ašku objal. Chvíli stáli jako nehybné sousoší.

„Je to nezvedené dítko, ale musíš uznat, že to provedla bravurně. Rozhodně nám neudělala ostudu. Vyrostla skutečně do krásy a vychování jí rovněž nechybí. Jestli ona nebude nakonec po tobě “

„Ještě ji braň! Je drzá a dělá si, co chce.” Jan ji políbil na čelo a usmál se. Aška si povzdechla a pohrozila mu prstem.

„Je jako odražená střela. Nevíš, co udělá. Budeme ji muset hlídat!” Jan zavrtěl hlavou. Aška vždy měla pocit, že musí mít věci pod kontrolou. Snášela opravdu špatně, pokud tomu tak nebylo, a Jan to věděl.

„Dost pochybuji, že se nechá. Budeme muset důvěřovat jejímu dobrému úsudku.”

„Jestli někdo zjistí…”

„Jsem přesvědčen, že ani ona nechce, aby se o její moci vědělo. Budeme jí muset důvěřovat.”

„Ty to snad schvaluješ?” Pustil ji ze svého náručí a poodešel k oknu. Neodpověděl.

Ve skutečnosti zuřil. Opovážlivost jeho dcery byla nehorázná. Elena jej jednoduše obešla. Odvážila se proti němu využít berberské zákony. Jeho zákony. Ba co víc, nepoužila je, aby se mu postavila, ale aby jej obešla. Ta drzost! Na druhou stranu… Nemohl popřít, že se své role v Arkasu zhostila více než se ctí. Porazila nejednoho z jeho zkušených bojovníků a učinila tak čestně. Pak tu byly její argumenty v debatě s matkou. Byly znepokojivé. Než ji přemohly emoce, její argumenty byly věcné a dobře promyšlené. Ještě podpořeny emocemi ťaly do živého. Jako diplomat se měla ještě hodně co učit, ale základ měla na šestnáctileté děvče možná až příliš dobrý.

Národ Berberů přivítal svou princeznu s nadšením a se stejným nadšením hodnotil i její výkon v Arkasu. Bylo tedy na králi, aby akceptoval vůli svého lidu, a na královně, aby zkrotila svého nezvedeného potomka. Pakliže by král dal najevo svůj nesouhlas s konáním své dcery, dal by tak najevo, že ji nezvládá. Král, který nezvládá své děti, ztrácí vážnost svého lidu. Pěkně to s ním skoulela. Zuřil. A mlčel.

Elena rázovala chodbou s Morfeem v patách. Takhle si setkání s matkou nepředstavovala. Čekala sice, že to takhle nějak dopadne, ale představovala si to rozhodně jinak. Bohové! Proč se jenom nechala vyprovokovat? Vždyť věděla, že to takhle dopadne! Failon by na ni zrovna hrdý nebyl. Při setkání s matkou diplomacie nějak selhávala. Nevěděla, jestli ji více rozčiluje, že s ní matka zachází jako se svým vlastnictvím, nebo že jí nevěří.

Jan zvedl hlavu a podíval se na svého syna. Na Darsovi bylo evidentní, že nechápe situaci, neví, proč byl povolán ke králi. Bylo zjevné, že Darse audience nejen od něčeho zdržuje, ale i obtěžuje.

„Nebyl jsi vyzván, aby ses posadil!” pokáral jej otec ledově. Dars, který se ledabyle, bez pozdravu a přehnaně sebevědomě sesul do křesla proti stolu svého otce, se překvapeně zvedl.

„Co?”

„Mlč! Nebyl jsi tázán! Při audienci u krále se sluší stát v pozoru!” spařil ho znovu otec. Ani nezvýšil hlas. Mluvil klidným, vyrovnaným a velmi mrazivým tónem. Seděl opřený, s lokty na opěrkách, s bradou mezi ukazováčky a prostředníčky sepjatých rukou. Dars se neochotně postavil do ledabylého pozoru. Jan mlčel tak dlouho, dokud se syn nenarovnal do patřičného postoje.

„Žádám vysvětlení.” Zase ten ledový tón.

„Nevím, o čem mluvíš, otče,” ohradil se Dars nafoukané, s bradou vysoko zdviženou. Král Jan si položil ruce na opěrky. A pevně je stiskl.

„Ty nevíš, o čem mluvím?” zvedl Jan jen mírně hlas. „Tvé chování v průběhu Arkasu bylo ostudné! Jsi členem královské rodiny, musíš se tomu adekvátně chovat.” Dars si pohrdlivě odfrkl.

„Nevím, proč se do mě navážíš, otče. Pokud vím, ostudu dělala spíš…”

„Neopovažuj se!” zasyčel na něj Jan, aniž by ho nechal domluvit.

„O tvé sestře se tu nebavíme, bavíme se o tobě. Při boji s trakem i v zápase jsi používal nepovolené smrtelné údery, při dostihu jsi srazil několik jezdců ze sedla a pokoušel ses o to u své sestry. Toto jednání nelze tolerovat! Zostudil jsi na veřejnosti královskou rodinu. Sbal si svoje věci a hlas se u Árona. Přidělí tě k pohraniční hlídce.” Dars se neuctivě ušklíbl. Král se na něj zamračil. „Nenech se mýlit. Budeš řadovým členem bez všech výsad člena královské rodiny.” To Darse zaskočilo. Byl ale tak zvyklý, že mu vše prochází bez větších potíží, že si nepřipouštěl, že by se otcovo rozhodnutí nedalo nějak zvrátit nebo obejít. Jeho samolibý výraz králi neušel. „Jak dlouho?”

„Do odvolání. Další tvé nečestné chování nebude nadále tolerováno. Tato audience je u konce.” Dars se otočil na patě a vykročil pryč. Byl vzteklý.

„Velitel se při odchodu zdraví, vojáku!”

„To bylo příliš kruté,” vytkla mu Aška.

„Bylo to přiměřené,” zabručel. Nehodlal se tím dál zabývat.

„Nezaslouží si být zbaven svých rodových výsad,” protestovala Aška.

Jan se vztyčil do celé své výše.

„Dost! O mých rozhodnutích nebudeme diskutovat! Především jsme neměli nikdy dopustit, aby si myslel, že je podobné chování přípustné. Obávám se, že jsme ho rozmazlili.

Je členem královské rodiny, jeden z možných následníků trůnu a musí si uvědomit, že všechny jeho činy mají následky. Musí je umět nést! Jsme národ válečníků a on se musí jako válečník chovat. Očekával bych, že ze všech lidí to právě ty budeš chápat.” Aška se nadechla, aby odporovala, ale pohled v králových očích ji odradil. V tu chvíli před ní totiž nestál jen manžel a otec jejích dětí, ale hlavně král. Nesouhlasila sice, ale pro tuto chvíli bylo rozumnější neodporovat. Udělala pukrle a naštvaně vyšla z místnosti.

„Už jsi to slyšela?”

„Co? Už zase mluvíš v hádankách.”

„Říkal jsem si, aby ti nechyběl Failon,” zazubil se na ni Michael.

„Ale vážně, tvůj otec zaťal Darsíkovi tipec.” Jen pozvedla nechápavě obočí.

„Dokonce už i Janovi došlo, že se tvůj drahý bratříček chová jako hovado.”

„Važ slova, mluvíš o mém otci a králi,” napomenula ho.

„Odpusť! A rozhodl se s tím něco udělat. Dal ho pod velení Árona a poslali ho do pohraniční hlídky jako řadovýho vojáka bez hodnosti.”

„Hm, zajímavé.”

Mohlo ho napadnout, že Elena téměř nezareaguje. Tvářila se, jako by ji to skoro ani nezajímalo.

„Ale no tak! Buzeruje tě celej život, musíš mít alespoň trochu pocit zadostiučinění.” Pokrčila rameny.

„Řekl jsi to sám, chová se jako hovado tak nějak celoživotně. Nepředpokládám, že by ho mohlo změnit něco tak nicotného jako život bez výsad. Spíš z toho budou jen další problémy.”

„Jsi cynik.” Jen pokrčila rameny.

„Nikdo neříká, že to Darse napraví. No, vlastně by mě to ani nenapadlo. Ale copak ty nemáš radost, že si toho jeho chování konečně někdo všimnul?” Tentokrát se zasmála. „To jeho veřejné vystoupení opravdu nešlo přehlédnout. Otec s tím musel chtě nechtě něco udělat.”

„Važ slova, mluvíš o svém otci a králi,” oplatil jí a ona po něm se smíchem hodila kartáč, kterým hřebelcovala Aškenta.