E. L. James

Fifty Shades 3. Padesát odstínů svobody

Prolog

Maminko! Maminko! Maminka spí na zemi. Už spí hrozně moc dlouho. Češu jí vlasy, protože to má ráda. Nebudí se. Klepu s ní. Maminko! Bolí mě bříško. Bříško má hlad. On tu není. Mám žízeň. V kuchyni si strkám židli k umyvadlu a piju. Vyšplouchnul jsem si vodu na modrý svetr. Maminka pořád spí. Maminko, vstávej! Nehýbe se. Je studená. Beru svoji dečku a maminku přikrývám, lehám si k ní na lepkavý zelený koberec. Maminka pořád spí. Mám tu dvě autíčka. Závodí spolu na podlaze u maminky. Myslím, že je mamince špatně. Hledám něco k jídlu. V mrazáku je hrášek. Je studený. Pomalu ho jím. Bolí mě z něj bříško. Spím vedle maminky. Hrášek je pryč. V mrazáku je ještě něco. Divně to voní. Olíznu to a lepí se mi na to jazyk. Pomalu to jím. Nechutná to dobře. Piju vodu. Hraju si s autíčky a spím u maminky. Maminka je moc studená a vůbec se nebudí. Otevírají se dveře. Dávám na maminku svoji dečku. Je to on. Do prdele. Co se to tady kurva stalo? Ta zasraná bláznivá děvka. Sakra. Do prdele. Kliď se mi z cesty, ty malej šmejde! Kopne do mě a já se bouchnu hlavou o podlahu. Bolí mě to. On někomu volá a pak jde pryč. Zamyká dveře. Lehám si k mamince. Bolí mě hlava.

Je tu paní policajtka. Ne. Ne. Ne. Nedotýkej se mě. Nedotýkej se mě. Nedotýkej se mě. Zůstanu s maminkou. Ne. Nechoď ke mně. Paní policajtka mi bere dečku a chytá mě. Křičím. Maminko! Maminko! Chci maminku. Ale slova jsou pryč. Nemůžu říkat slova. Maminka mě neslyší. Už neříkám slova.

„Christiane! Christiane!“ Její hlas je naléhavý, táhne ho z hlubin noční můry, z hlubin beznaděje. „Jsem tady. Jsem tady.“

Probouzí se. Ona se nad ním sklání, drží ho za ramena a třese s ním, ve tváři se jí zračí bolest, modré oči zalité slzami.

„Ano,“ osloví ji bez dechu, na jazyku pachuť strachu. „Jsi tu.“

„Samozřejmě že jsem.“

„Zdál se mi sen…“

„Já vím. Jsem tady, jsem tady.“

„Ano,“ vydechne její jméno, jako by to byla mantra, která ho ochrání proti té černé sžíravé panice, jež ho hrozí pohltit.

„Ššš, jsem u tebe.“ Přimyká se k němu, ovíjí se kolem něj, její teplo mu proniká do útrob, zahání stíny, přemáhá strach. Ona je slunečním svitem, je světlem, je… jeho.

„Prosím, nehádejme se,“ vyzývá ji nakřáple a pevně ji objímá.

„Máš pravdu.“

„Ten slib. Kašleme na poslušnost. Já to zvládnu. Nějakou cestu už najdeme,“ řine se mu z úst v návalu emocí, zmatku a znepokojení.

„To víš, že ano. My vždycky najdeme cestu,“ zašeptá a přitiskne své rty k těm jeho, umlčuje ho jimi a vrací ho do přítomnosti.

Kapitola 1

Mezírkami v proutí slunečníku pozoruju tu nejmodřejší letní oblohu ze všech, středozemní blankyt, a nedokážu se ubránit spokojenému povzdechu. Christian je vedle mě, natažený na opalovacím lehátku. Můj manžel – můj sexy překrásný manžel bez košile a jen v džínových kraťasech – si čte knihu předpovídající kolaps západního bankovního systému. Všechno nasvědčuje tomu, že jde o strhující příběh, v životě jsem ho neviděla sedět tak klidně. Vypadá spíš jako nějaký student než jako žhavý výkonný ředitel jedné z největších soukromých společností ve Státech.

Na poslední štaci líbánek lenošíme v odpoledním slunci na pláži trefně pojmenované Beach Plaza Monte Carlo v Monaku, i když v hotelu toho jména vlastně nebydlíme. Otevírám oči a zadívám se na Fair Lady kotvící v přístavu. Sídlíme na palubě luxusní motorové jachty, jak jinak. Na hladině se majestátně vznáší královna všech jachet v tomhle přístavu, vyrobená roku 1928. Vypadá jako nějaká dětská hračka na klíček. A Christian ji miluje – podezírám ho, že je v pokušení ji koupit. No fakt, ti kluci a jejich hračky.

Opírám se zpátky do lehátka zaposlouchaná do hudebního mixu Christiana Greye na svém iPodu a začínám na tom pozdně odpoledním slunci poklimbávat. V duchu se přitom bezděky vracím do chvíle, kdy mě žádal o ruku. K tomu snovému okamžiku v loděnici… Skoro cítím vůni lučních květin…

W

„Můžeme se vzít zítra?“ broukne mi do ucha. Ležím natažená na jeho hrudi v květinové komnatě v loděnici, přesycená naším vášnivým milováním.

„Hmm.“

„To má být ano?“ V jeho hlase je slyšet naděje i překvapení.

„Hmm.“

„Nebo ne?“

„Hmm.“

Cítím, jak se usmívá. „Slečno Steeleová, nevyjadřujete se poněkud protichůdně?“

Zaculím se. „Hmm.“

To už se směje, pevně mě k sobě tiskne a líbá mě na temeno hlavy. „Rozhodnuto, Vegas, zítra.“

Ospale zvedám hlavu. „Myslím, že naši by z toho nebyli zrovna nadšení.“

Zabubnuje konečky prstů nahoru a dolů po mých nahých zádech, zlehka mě jimi polaská.

„Co bys teda chtěla, Anastasie? Vegas? Velkou svatbu se vší parádou? Pověz.“

„Velkou ne… Jenom pro přátele a rodinu.“ Dívám se na něj, zaujatá tichou naléhavostí v jeho zářivě šedých očích. Copak by asi chtěl on?

„Tak jo,“ kývne. „Kde?“

Pokrčím rameny.

„A nemohli bychom to udělat tady?“ zkouší váhavě.

„U vašich? A nevadilo by jim to?“

Odfrkne si. „Moje matka by byla v sedmém nebi.“

„Tak dobře, tady. Jsem si jistá, že to naši uvítají.“

Láskyplně mě pohladí po vlasech. Mohla bych být ještě šťastnější?

„Takže jsme si řekli místo, teď ještě čas.“

„To bys měl asi probrat s mámou.“

„Hmm.“ Christian v zamyšlení stáhne koutky. „Má na to měsíc, víc ne. Chci tě tak moc, že víc čekat nevydržím.“

„Christiane, vždyť už mě máš. Máš mě už pěknou chvilku. Tak jo – ať je to měsíc.“ Dávám mu pusu na prsa – jen malou, nevinnou, a oplácím mu úsměv.

W

„Spálíš se,“ šeptá mi do ucha a vytrhává mě z dřímoty.

„Jedině o tebe,“ usměju se na něj sladce. Odpolední slunce už postoupilo a já jsem teď vystavena jeho přímým paprskům. Uculí se a jediným svižným pohybem trhne s mým lehátkem do stínu slunečníku.

„Pryč ze středozemního slunce, paní Greyová.“

„Jsem vděčná za vaši obětavou péči, pane Greyi.“

„Je mi potěšením, paní Greyová, ale moje péče není ani trochu obětavá. Když se spálíš, nebudu se tě smět dotýkat.“ Zvedne jedno obočí, v očích mu šibalsky zablýskne a mně se rozbuší srdce. „Ale předpokládám, že to moc dobře víš a jen si ze mě utahuješ.“

„To bych si nedovolila!“ zajíknu se, když předstírám nevinnost.

„Ale ano, dovolila, a taky si to dovoluješ. Často. Je to jedna z mnoha věcí, co na tobě miluju.“ Sklání se, aby mě políbil, a přitom hravě skousne můj spodní ret.

„A já doufala, že mě namažeš opalovacím mlékem,“ sešpulím pusu proti té jeho.

„Ach, paní Greyová, to je špinavá práce… ale je to nabídka, kterou nemohu odmítnout. Posaď se,“ rozkáže mi mírně a tak trochu chraplavě. Poslechnu ho a on na mě svými silnými a zručnými prsty velmi pomalu a velmi pečlivě nanáší mléko na opalování.

„Ty jsi opravdu výjimečně krásná. A já jsem šťastný muž,“ mumlá, když klouže prsty kolem mých ňader a vtírá mi do kůže krém.

„To tedy jste, pane Greyi,“ vydechnu a zdrženlivě na něj pohlédnu skrz řasy.

„Jste skromnost sama, paní Greyová. A teď se otoč. Chci ti namazat záda.“

S úsměvem se přetáčím a on mi vzadu rozepíná pásek nechutně drahých bikin.

„Co bys řekl na to, kdybych byla nahoře bez, jako ty ostatní ženy tady?“ sonduju.

„Byl bych naštvaný,“ odpovídá okamžitě. „Už teď mě netěší, jak málo toho na sobě máš.“ Skloněný mi šeptá do ucha: „Nepokoušej své štěstí.“

„To má být výzva, pane Greyi?“

„Ne. To je prosté tvrzení, paní Greyová.“

S povzdechem zavrtím hlavou. Ach, Christiane… můj majetnický, žárlivý, kontrolou posedlý manželi.

Když je hotový, plácne mě po zadku.

„A je to, ženuško.“

Do toho se ozývá jeho všudypřítomný a vždy zapnutý BlackBerry. Já se na Christiana zamračím a on se na mě ušklíbne.

„Vy jste určená jenom pro moje oči, paní Greyová.“ Laškovně a tak trochu i varovně na mě pozvedne obočí, ještě jednou mě pleskne přes zadek a usazuje se zpátky na lehátko, aby ten hovor přijal.

Má vnitřní bohyně zavrní blahem. Možná bychom mohly dnes večer sehrát nějaké kabaretní číslo – jenom pro jeho oči, zaculí se vědoucně. S úsměvem nad tou myšlenkou se znovu propadám do svého odpoledního snění…

„Mam´selle? Un Perrier pour moi, un Coca-Cola light pour ma femme, s´il vous plait. Et quelque chose ? manger… laissez-moi voir la carte.“ Hmm… probouzí mě Christianova plynulá francouzština.

Mžourám do slunce a zjišťuju, že mě Christian pozoruje, zatímco se od nás vzdaluje mladá žena v uniformě s tácem a vysoko vyčesaným culíkem, který se za ní provokativně pohupuje.

„Máš žízeň?“ ptá se mě Christian.

„Mám,“ zamrmlám rozespale.

„Mohl bych tě klidně sledovat celý den. Unavená?“ Zčervenám. „Včera v noci jsem se zrovna moc nevyspala.“

„Já přece taky ne.“ S úsměvem odkládá BlackBerry a vstává. Jeho šortky přitom sjíždí malinko níž a svěšují se… tím způsobem… takže vidím, jak mu z nich vykukují plavky. Vzápětí si kraťasy svléká a vyzouvá se z žabek. O čem jsem to předtím přemýšlela?

„Pojď si se mnou zaplavat.“ Podává mi ruku a já k němu zvedám nepřítomný rozostřený pohled. „Zaplaveme si?“ urguje svou žádost, naklání hlavu ke straně a v obličeji se mu zračí pobavený výraz. Když pořád neodpovídám, zvolna zavrtí hlavou.

„Vypadá to, že potřebuješ probudit.“ Najednou se ke mně vrhá, popadá mě a zvedá do náruče, až přitom vyjeknu, víc překvapením než strachy.

„Christiane! Dej mě dolů!“ zaječím.

Ale on se jen chechtá. „Jedině v moři, bejby.“

Několik lidí na pláži nás sleduje, ve tvářích výraz udiveného nezájmu, tak typického pro Francouze, jak už vím. Dívají se, jak mě Christian se smíchem nese k moři a chystá se do něj vrhnout.

Zatínám mu paže kolem krku. „To neuděláš,“ ujišťuju se zadýchaně a snažím se v sobě zadusit hihňání.

Věnuje mi úsměv šelmy. „No tak, Ano, bejby, copak ses za tu dobu, co jsme spolu, nic nenaučila?“ Políbí mě a já se chytám příležitosti – zajíždím mu prsty do vlasů, abych jich sevřela dvě pořádné hrsti, a polibek mu oplácím, pronikám jazykem do jeho úst. Vnímám jeho ostrý nádech, pak se ode mě odtáhne, pohled má žhavý, ale ostražitý.

„Já vím, o co ti jde,“ zašeptá a pomalu nás noří do chladivé čiré vody a jeho rty znovu nacházejí ty mé. Za chvíli už chlad Středozemního moře nevnímám, protože se pnu kolem svého manžela.

„Myslela jsem, že sis chtěl zaplavat,“ mumlám mu do rtů.

„Když ty mě hrozně rozptyluješ.“ Špičkou nosu opíše linii mé čelisti. „Ale nejsem si jistý, jestli tady chci váženým občanům Monte Carla předvádět peepshow.“

Přejedu mu zuby po spodní hraně obličeje, na jazyku přitom ucítím jeho pichlavé strniště, vážení občané Monte Carla mě ani za mák nezajímají.

„Ano,“ zavrčí. Ovíjí si můj ohon kolem zápěstí a jemně za něj zatáhne, takže mi zaklání hlavu a odhaluje krk. Posévá jej polibky od mého ucha až dolů ke klíční kosti.

„Mám si tě snad vzít ve vodě?“ vydechne.

„Jo,“ vzdychnu.

Odtáhne se a počastuje mě užaslým pohledem, jeho oči jsou hřejivé, roztoužené a zároveň pobavené.

„Paní Greyová, vy jste nenasytná – a taky nestydatá. Co jsem to stvořil za monstrum?“

„Tak akorát pro sebe. Bral bys mě snad jinak?“

„Beru tě, jakkoliv tě můžu mít. Ale ne teď. Ne s obecenstvem.“ Ukáže hlavou směrem ke břehu.

Co jako?

No jasně, několik lidí na pláži překonalo vrozenou netečnost a teď nás se zájmem sledují. Nečekaně mě popadá kolem pasu, zvedá do vzduchu a nechává mě plesknout do vln a zabořit se do měkkého písku na mořském dně. Vyskakuju nad hladinu, kašlu přitom a prskám a do toho se směju.

„Christiane!“ spílám mu a častuju ho ostře nabroušeným pohledem. Myslela jsem, že se pomilujeme v moři… a odškrtneme si další poprvé. Spodní ret si drží mezi zuby, aby se nerozesmál. Šplouchnu na něj vodu a on mi to obratem vrací.

„Máme na to celou noc,“ přesvědčuje mě a šklebí se u toho jako blázen. „Pozdějc, bejby.“ Zajíždí do vln a znovu vyplave až o metr dál, pak začne plynulým, ladným kraulem rázovat pryč od břehu, pryč ode mě. Tss! Hravý Stín s mučitelskými sklony! Cloním si oči rukou a sleduju, jak se vzdaluje. To je takový provokatér… co bych tak udělala, abych ho donutila se vrátit? Zatímco plavu zpátky ke břehu, zvažuju své možnosti. Naše pití už bylo doručeno k lehátkům, a tak rychle

usrkávám kolu. Z Christiana se stává nejasný bod v dálce.

Hmm… lehám si na břicho, neohrabaně bojuju s ramínky, sundávám si vrchní díl bikin a ledabyle ho pohazuju na Christianovo místo. Tu máte… zírejte, jak nestydatá dokážu být, pane Greyi. Nandejte si to na talíř a udavte se tím. Zavírám oči a nechávám slunce, aby mi prohřívalo kůži, pouštím si jeho teplo až do morku kostí a znovu v tom žáru upadám do dřímoty, s myšlenkami volně plynoucími zpátky k našemu svatebnímu dni.

W

„Nyní smíte políbit nevěstu,“ pronáší slavnostně reverend Walsh.

A já se na svého muže široce usměju.

„Konečně jsi moje,“ zašeptá a přitáhne si mě do náruče. Ve vší počestnosti mě políbí.

Jsem vdaná. Jsem paní Greyová. Jsem blahem bez sebe.

„Vypadáš nádherně, Ano,“ broukne uznale s hřejivým úsměvem na rtech. Oči mu planou láskou… a taky něčím temnějším, něčím nemravným. „Nenech nikoho, kromě mě, aby ti ty šaty sundal, rozumíš?“ Jeho úsměv se rozehřívá o dalších sto stupňů, konečky prstů mi sjíždí po tváři, čímž mi rozpaluje krev v žilách.

No teda… jak tohle dělá, jak to dokáže, s tou spoustou lidí, co na nás zírají?

Němě přikývnu. Ježkovy oči, doufám, že nás nikdo neslyší. Reverend Walsh naštěstí taktně ustoupil. Zadívám se na ten nastrojený dav… Moje máma, Ray, Bob i Greyovi – všichni tleskají. Dokonce i moje hlavní družička Kate, stojící vedle Elliota, Christianova svědka, celá úchvatná v té světle růžové. Kdo by si byl pomyslel, že se Elliot dokáže tak vyfiknout. Všichni se nadšeně usmívají – kromě Grace, která decentně štká do delikátního bílého kapesníčku.

„Připravená slavit, paní Greyová?“ optá se Christian a obdaří mě svým plachým úsměvem. Okamžitě taju. Je tak okouzlující, v tom jednoduchém černém smokingu se stříbrnou vestičkou a stříbrnou kravatou. Je tak… švihácký.

„Jako nikdy dřív,“ křením se na něj s naprosto přihlouplým výrazem ve tváři.

Později se svatební párty rozjíždí plným proudem. Carrick a Grace se opravdu předvedli. Znovu postavili ten velký stan, nádherně ho vyzdobili světle růžovou, stříbrnou a slonovinovou. Jeho strany se tentokrát otevírají směrem k zálivu. Počasí nám přálo a nad jeho vodami teď sálá slunce pozdního odpoledne. Na jednom konci stanu je taneční parket, na druhém okázalé občerstvení.

Ray tančí s mámou a něčemu se spolu smějí. Vidět je takhle pohromadě má pro mě hořkosladkou příchuť. Doufám, že nám to s Christianem vydrží déle. Nevím, co bych si počala, kdyby mě opustil. Kvapné ženění, dlouhé želení. To přísloví mě pořád pronásleduje.

Vedle mě stojí Kate, vypadá tak krásně v té dlouhé hedvábné róbě. Zamračeně mě sleduje. „No tak, tohle má být nejšťastnější den tvého života,“ napomíná mě.

„Taky že je,“ špitnu.

„Co se děje, Ano? Díváš se na mámu a Raye?“ Posmutněle přikývnu.

„Oni jsou šťastní.“

„Šťastnější, když nejsou spolu.“

„Ty máš pochybnosti?“ vyhrkne zneklidněně.

„Ne, to vůbec ne. Já jen… jak strašně moc ho miluju.“ Zmlknu, nejsem schopná a ani nechci vyslovit své obavy nahlas.

„Prosím tě, každý vidí, jak tě Christian zbožňuje. Vím, že váš vztah začal tak nějak netradičně, ale taky vím, jak moc jste celý ten měsíc, co vás dva spolu vídám, šťastní.“ Popadá mě za ruce a pevně je tiskne. „Kromě toho, teď už je na to pozdě,“ dodává s uculením. Rozesměju se. No jistě, Kate vždycky vypíchne to podstatné. Přitahuje si mě do Speciálního Objetí Katherine Kavanaghové. „Budeš v pohodě, Ano. A jestli ti zkřiví jediný vlásek na hlavě, bude mít co do činění se mnou.“ Pouští mě a zakření se na někoho, kdo stojí za mými zády.

„Ahoj, bejby,“ překvapuje mě Christian, zezadu mě objímá pažemi a dává mi pusu na temeno hlavy. „Kate,“ bere na vědomí i ji. I po těch šesti týdnech se k ní stále chová odměřeně.

„Ještě jednou ahoj, Christiane. Právě jsem se chtěla porozhlédnout po tom skvělém chlapovi, co sis ho vybral jako svědka a který se shodou okolností jeví jako skvělý chlap i mně.“ Oběma nám věnuje úsměv a vydává se za Elliotem, který popíjí s jejím bratrem Ethanem a naším kamarádem Josém.

„Je čas jít,“ broukne Christian.

„Už? Tohle je první večírek, na kterém mi nevadí být středem pozornosti,“ otáčím se v jeho pažích čelem k němu.

„Taky si to zasloužíš. Vypadáš úchvatně, Anastasie.“

„Však ty taky.“

Usměje se na mě, jeho výraz je tak vřelý. „Ty šaty ti moc sluší.“

„Myslíš tyhle?“ S plachým uzarděním popotáhnu jemný krajkový lem jednoduchých svatebních šatů, které pro mě navrhla Kateina matka. Líbí se mi, že krajka sahá jen k hranici ramen – decentně a zároveň svůdně, aspoň doufám.

Skloněný mě zlehka políbí. „Tak pojď. Už se o tebe dál nehodlám dělit se všem těmi lidmi tady.“

„Můžeme vůbec odejít z vlastní svatby?“

„Bejby, je to naše párty, můžeme udělat, co se nám zlíbí. Dort už jsme nakrájeli. A právě teď tě prostě chci někam unést a mít jenom pro sebe.“

Zahihňám se. „Máte mě pro sebe na celý život, pane Greyi.“

„To velmi rád slyším, paní Greyová.“

„Ach, tady jste! Vy dvě hrdličky.“

V duchu zasténám… objevila nás Graceina matka.

„Christiane, miláčku – ještě jeden tanec s babičkou?“ Christian nepatrně semkne rty. „Jistě, babi.“

„A ty, překrásná Anastasie, jdi a potěš starého pána – zatanči si s Theem.“

„Kdo je Theo, paní Trevelyanová?“

„Přece dědeček Trevelyan. A myslím, že mi můžeš říkat babičko. Teď, když budete vy dva muset vážně zapracovat na mých pravnoučatech. Už tu moc dlouho nebudu,“ potutelně se na nás usměje.

Christian jen zděšeně zamžiká. „Pojď, babičko,“ vyzývá ji, spěšně ji bere za ruku a odvádí k tanečnímu parketu. Ještě se za mnou ohlédne a rozmrzele protočí oči. „Pozdějc, bejby.“

Když si razím cestu k panu Trevelyanovi, odchytává mě José.

„Ne, nechci tě žádat o další tanec. Mám ten dojem, že jsem si už tak urval dost tvého času na parketu… ale, myslím to vážně, Ano. Budu tu pro tebe… kdybys potřebovala.“

„Děkuju, José. Jsi skvělý kamarád.“

„Myslím to vážně,“ řekne a jeho tmavé oči zahoří upřímností.

„Já vím, že ano. A děkuju ti za to, José. Ale jestli teď dovolíš – mám rande s jistým starým pánem.“

Nechápavě vytáhne obočí.

„Christianův dědeček,“ upřesňuju.

Zazubí se. „Tak to ti přeju hodně štěstí, Annie. Hodně štěstí ve všem.“

„Díky, José.“

Dotančila jsem s Christianovým šarmantním dědečkem a teď stojím ve francouzských dveřích a sleduju, jak nad Seattlem zvolna klesá slunce a vrhá přitom oranžové a akvamarínové odstíny po celém zálivu.

„Tak pojď už,“ popohání mě Christian.

„Ještě se musím převléknout.“ Svírám jeho dlaň v úmyslu ho těmi dveřmi vtáhnout dovnitř a pak i nahoru. Nechápavě svraští obočí a zarazí mě tím, že mě zlehka zatáhne za ruku.

„Myslela jsem, žes mi ty šaty chtěl svlékat ty,“ vysvětluju. V pochopení se mu rozsvítí oči.

„Přesně tak,“ roztáhne koutky v chlípném úsměvu. „Ale nebudu tě svlékat tady. To bychom odsud neodešli ani za… co já vím…“ Máchne svou dlouhoprstou rukou a nechává tu větu nedokončenou. Její význam je ale naprosto jasný.

S červenáním ho pouštím.

„A ty vlasy si nerozpouštěj,“ zapřede zhluboka.

„Ale…“

„Žádná ale, Anastasie. Vypadáš skvostně. A chci to být já, kdo tě svlékne.“

Jasně. Soustředěně krčím čelo.

„Zabal si jenom oblečení na cestu,“ instruuje mě vlídně. „Budeš ho potřebovat. Tvoje hlavní zavazadlo už vzal Taylor.“

„Tak jo.“ Co si to jenom usmyslel? Ani mi neřekl, kam jedeme. Vlastně mám takový pocit, že nikdo neví, že už odjíždíme. Dokonce ani Mie nebo Kate se z něj nepodařilo nic vymámit.

Přicházím k mámě a Kate, které spolu postávají nedaleko domu.

„Nebudu se převlékat.“

„Jak to?“ diví se máma.

„Christian si to nepřeje,“ pokrčím rameny, jako by to mělo všechno vysvětlit. Máma okamžitě vyklene obočí.

„Poslušnost jsi mu neslibovala,“ upozorňuje mě taktně. Kate se pokouší zamaskovat své odfrknutí zakašláním. Zúžím na ni oči. Kate ani máma nemají žádné ponětí o tom, jak moc jsme se právě kvůli tomuhle s Christianem pohádali. Ani si to nechci připomínat. Ježiši, a jak potom můj Stín trucoval… a pak ten zlý sen. Ta vzpomínka je alarmující.

„Já vím, mami, ale jemu se ty šaty líbí a já mu chci udělat radost.“ Její rysy se uvolňují. Kate obrací oči v sloup a diskrétně se vytrá-

cí, aby mě nechala s mámou o samotě.

„Vypadáš nádherně, holčičko.“ Carla mě jemně zatahá za volný pramen vlasů a pohladí po tváři. „Jsem na tebe tak pyšná, zlato. Uděláš z Christiana velmi šťastného muže.“ Vtahuje si mě do náruče.

Ach, mami!

„Nemůžu uvěřit tomu, jak dospěle najednou vypadáš. Začínáš nový život… Jen si zapamatuj, že muži jsou z jiné planety, a budeš v pohodě.“

Zahihňám se. Christian je z jiného vesmíru. Kdyby tak věděla…

„Díky, mami.“

Připojuje se k nám Ray, vřele se na mámu i na mě usmívá.

„Udělali jsme dobře, co myslíš, Carlo?“ rozjímá, ale z očí mu sálá pýcha. V černém smokingu a světle růžové vestičce působí tak elegantně. Do očí se mi tlačí slzy. Ale ne… až doteď jsem to zvládala bez nich.

„Dával jsi mi na ni pozor a pomáhal jí dospět, Rayi,“ posteskne si Carla.

„A užil jsem si každou minutu. Bylas nevěsta jako víno, Annie.“ Ray mi strká volný pramen vlasů za ucho.

„Tati…“ potlačím vzlyk a on mě svým typickým rozpačitým způsobem obejme.

„A taky z tebe bude skvělá manželka, holčičko,“ šeptá mi přiškrceně.

Když mě pouští, přidruží se k nám Christian a staví se po mém boku.

Ray mu srdečně potřásá rukou. „Dohlédni na mou holčičku, Christiane.“

„Přesně to mám v úmyslu, Rayi. Carlo.“ Pokyne Rayovi hlavou a políbí mámu.

Zbytek svatebčanů se mezitím zformoval do uličky, kterou musíme projít cestou k průčelí domu.

„Připravena?“ ptá se mě Christian.

„Ano.“

Bere mě za ruku a provádí skrz, zatímco naši hosté pokřikují gratulace, přejí nám hodně štěstí a zasypávají nás rýžovými zrnky. Na konci té řady čekají Carrick s Grace a oba nás objímají a líbají. Grace je opět dojatá, když se s nimi v rychlosti loučíme.

Taylor už čeká, aby nás bleskově naložil do velkého audi. Ještě když mi Christian drží dveře, házím svou kytici bílých a růžových růží do davu mladých žen, které se k tomu chvatně shromáždily. Nad hlavu ji triumfálně zvedá Mia a směje se od ucha k uchu.

Se smíchem nasedám do auta, před očima Miin neohrožený výpad, a Christian se shýbá, aby se postaral o spodní lem mých šatů. Když jsem bezpečně uvnitř, loučí se s davem venku.

Taylor mu pak otevírá dveře. „Gratuluji, pane.“

„Děkuji, Taylore,“ odpovídá Christian, když se usazuje vedle mě.

Taylor se rozjíždí a naše auto zezadu skrápí rýžový déšť. Christian mě bere za ruku a líbá kloubky mých prstů.

„Cítíte se dobře, paní Greyová?“

„Přímo výborně, pane Greyi. Kam to jedeme?“

„Na Sea-Tac,“ oznamuje mi prostě a nasazuje úsměv sfingy.

Hmm… copak má za lubem?

Taylor nemíří k odletovému terminálu, jak jsem předpokládala, namísto toho projíždí přes bezpečnostní bránu a zajíždí přímo na letištní plochu. Cože? A pak to spatřím – Christianovo letadlo… na jehož trupu je velkými modrými písmeny vyvedeno Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

„Neříkej, že už zase zneužiješ majetek společnosti!“

„Já právě doufám, že ano, Anastasie,“ kření se.

Taylor zastavuje u paty schůdků vedoucích do letadla a vyskakuje z auta, aby otevřel Christianovi. Rychle se na něčem dohadují a pak už Christian otevírá moje dveře – a místo toho, aby ukročil, abych měla dost místa na vystupování, sklání se a zvedá mě.

Počkat?! „Co to děláš?“ vyjeknu.

„Přenáším tě přes práh,“ řekne prostě.

„Aha.“ Neměl by to náhodou být práh domova?

Bez námahy mě vynáší do schodů. Následuje nás Taylor s mým příručním kufříkem. Nechává ho stát na prahu letadla a mizí zpátky dolů k audi. Uvnitř letadla poznávám Stephana, Christianova pilota, v uniformě.

„Vítejte na palubě, pane, paní Greyová,“ usměje se.

Christian mě staví na zem a podává Stephanovi ruku. Za ním stojí tmavovlasá žena, které může být tak, kolik? Něco přes třicet? Taky v uniformě.

„Oběma vám gratuluji,“ pokračuje Stephan.

„Děkujeme, Stephane. Anastasie, Stephana už znáš. Dnes je to náš kapitán a tohle je jeho pilotka Beighleyová.“

Pilotka při Christianově proslovu rudne a mrká jako o život. Mám nutkání na ni protočit oči. Další samice dočista uchvácená mým nebezpečně krásným manželem.

„Těší mě, že vás poznávám,“ rozplývá se Beighleyová a rudne ještě o trochu víc. Vlídně se na ni usměju. Koneckonců – Christian je můj.

„Už jste prošli všechny kontroly?“ ptá se jich obou Christian, zatímco já se rozhlížím po palubě letadla. Jejímu interiéru dominuje světlé dřevo javoru a světle béžová kůže. Je to velmi příjemné. Na druhém konci kabiny stojí další žena v uniformě – velmi pěkná brunetka.

„Už máme povolení. A počasí je dobré odsud až do Bostonu.“

Do Bostonu?

„Nějaké vzdušné víry?“

„Až k Bostonu ne. Ale nad Shannonem je srážková fronta, ta by nám mohla trochu zatopit.“

Shannon? Ten v Irsku?

„Rozumím. No, doufám, že tohle všechno prospíme,“ poznamená Christian nevzrušeně.

Prospíme?

„Tak my jdeme na to, pane,“ pronáší Stephan. „A vás ponecháme v odborné péči Natalie, vaší letušky.“

Christian pohlédne jejím směrem a lehce se zamračí, ale zpátky ke Stephanovi už se otáčí s úsměvem.

„Výborně,“ odtuší. Bere mě za ruku a odvádí k jednomu z přepychových kožených sedadel. Musí jich tu dohromady být tak dvanáct.

„Posaď se,“ vybízí mě, zatímco si svléká sako a rozepíná vestu ze stříbrného brokátu. Sedíme na dvou jednotlivých sedadlech umístěných čelem k sobě, s malým, vysoce leštěným stolkem mezi námi.

„Vítejte na palubě, pane, madam, gratuluji vám.“ Přistupuje k nám Natalie a nabízí sklenku růžového šampaňského.

„Děkujeme,“ kvituje Christian. Ona se na nás zdvořile usměje a odchází do kuchyňky.

„Tak na náš šťastný manželský život, Anastasie.“ Christian zvedá svou sklenku k mé a ťukáme si. Šampaňské je výborné.

„Bollinger?“ odhaduju.

„Přesně tak.“

„Když jsem ho pila poprvé, bylo to z čajových šálků,“ usměju se.

„Ten den si pamatuju velmi dobře. Tvá promoce.“

„Kam teda letíme?“ vyzvídám, neschopná nadále potlačovat svou zvědavost.

„Do Shannonu,“ prozrazuje mi, oči mu ožívají vzrušením. Vypadá jako malý kluk.

„Do toho v Irsku?“ My letíme do Irska!

„Doplnit palivo,“ dodává poťouchle.

„A pak?“ pobízím ho.

Jeho úsměv se rozšiřuje, zavrtí hlavou.

„Christiane!“

„Londýn,“ prozrazuje. Soustředěně se na mě zadívá a pokouší se odhadnout mou reakci.

Zalapám po dechu. No ty bláho. Tak nějak jsem si říkala, že třeba jedeme do Aspenu, nebo do New Yorku, nebo možná do Karibiku. Stěží tomu dokážu uvěřit. Podívat se do Anglie je mým celoživotním přáním. Jako by se uvnitř mě všechno rozsvítilo, štěstí ze mě doslova sálá.

„Pak Paříž.“

Prosím?

„Pak jih Francie.“

Tak počkat!

„Vím, že jsi vždycky snila o tom, že navštívíš Evropu,“ řekne tiše.

„A já ti ty sny chci plnit, Anastasie.“

„Ty sám jsi můj splněný sen, Christiane.“

„Nápodobně, paní Greyová,“ zašeptá.

Můj ty…

„Připoutej se.“

Usměju se na něj a plním jeho příkaz.

Zatímco letadlo s námi zvolna roluje směrem k ranveji, upíjíme šampaňské a přihlouple se na sebe křeníme. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Ve dvaadvaceti letech konečně opouštím Spojené státy a letím do Evropy. Copak do Evropy – do Londýna!

Jakmile se ocitáme ve vzduchu, Natalie nám servíruje další šampaňské a připravuje pro nás svatební hostinu. A že je co jíst – uzený losos následovaný pečenou křepelkou s gratinovanými bramborami a salátem ze zelených fazolek, to vše připravené a podávané nadevše výkonnou a schopnou Natalií.

„Moučník, pane Greyi?“ ptá se Christiana.

Ten zavrtí hlavou, prstem si přejede po spodním rtu a zároveň na mě vrhne tázavý pohled – ztěžklý a nečitelný.

„Ne, děkuju,“ zamumlám, neschopná od něj odtrhnout oči. On se pousměje a Natalie se vytrácí.

„To je dobře,“ zavrní. „Já bych si totiž jako dezert dal radši tebe.“

Ale… to jako tady?

„Pojď,“ vyzve mě, když se zvedá od stolu a nabízí mi ruku. Odvádí mě až na konec kabiny.

„Tady je koupelna,“ ukazuje mi malé dveře a pak mě vede dál krátkou chodbičkou a skrz další dveře na jejím konci.

Ježkovy oči… to je ložnice. I její prostory jsou laděné v odstínech krémové v kombinaci se dřevem javoru, na malé manželské posteli je zlaté povlečení a šedobéžové polštářky. Vypadá velmi pohodlně.

„Napadlo mě, že bychom mohli naši svatební noc strávit ve výšce deseti kilometrů, Anastasie. A je to něco, co jsem ještě nikdy nedělal.“

No to mě podrž… další poprvé. Překvapeně na něj zírám, srdce mi už teď divoce buší… máme tu náš soukromý klub „Na vrcholu“.

„Ale ze všeho nejdřív z tebe musím svléknout tyhle úchvatný šaty.“ Oči mu zahoří láskou a něčím temnějším, něčím, co miluju… něčím, co oživuje mou vnitřní bohyni. Bere mi to dech.

„Otoč se.“ Hlas má hrubý, autoritativní a sexy až k zbláznění. Jak dokáže do těch dvou slov vložit tolik příslibů? Ochotně se mu podvoluju a on zvedá ruce k mým vlasům. Jemně z nich vyjímá jednu vlásenku po druhé, pro jeho zkušené prsty to není nadlouho. Vlasy mi v jednotlivých pramenech padají na ramena, pokrývají mi záda i hruď. Snažím se stát klidně a moc se nevrtět, ale doslova dychtím po jeho dotecích. Po tak dlouhém a vyčerpávajícím dni, i když byl vzrušující, ho chci – a celého.

„Ty máš tak nádherné vlasy, Ano,“ šeptá mi těsně u ucha. Vnímám jeho dech, přestože se mě jeho rty ani nedotknou. Jakmile mám vlasy úplně rozpuštěné, pročísne mi je prsty a zlehka mi promne kůži na hlavě… to je skvělé… zavírám oči a vychutnávám si ty pocity. Nechává prsty klouzat mými vlasy dolů a zatáhne za ně, zaklání mi hlavu a odhaluje mi hrdlo.

„Jsi moje,“ zavrní a zatahá mě zuby za lalůček. Vzdychnu.

„Ššš,“ napomíná mě. Shrnuje mi vlasy na hruď a prstem obkresluje linii zad mezi oběma rameny podél lemu šatů. Samou nedočkavostí se ošiju. Tiskne mi něžný polibek na záda, těsně nad první knoflíček zapínání.

„Tak krásná,“ vydechne a zručně ho rozepne. „Dnes jsi ze mě udělala nejšťastnějšího muže na zemi.“ Nekonečně pomalu rozepíná i všechny ostatní. „Tolik tě miluju.“ Jednotlivými polibky si značí cestu od krku až k rameni. A do toho mumlá: „Já tě… tak moc… chci. Už abych… byl… v tobě. Jsi… moje.“

Každé z těch slov je jako dávka drogy. Přivírám oči a zakláním hlavu, aby měl lepší přístup k mému krku, a zvolna propadám mocnému kouzlu, kterým vládne Christian Grey, můj manžel.

„Moje,“ zašeptá znovu. Stáhne mi šaty dolů po pažích, až se mi rozprostřou u nohou jako nadýchaný oblak slonovinového hedvábí a krajkoví.

„Otoč se,“ vyzývá mě najednou nějak zhruble. Když to udělám, zalapá po dechu.

Na sobě mám upnutý sytě růžový korzet, podvazkový pás ladící s krajkovými kalhotkami a bílé hedvábné punčochy. Christian nenasytně putuje očima po mém těle, ale neříká nic. Jenom se na mě dívá, oči doširoka rozevřené touhou.

„Líbí?“ špitnu, vědoma si toho, že se mi do tváří hrne krev.

„Víc než jen to, bejby. Vypadáš úchvatně. Chyť se mě.“ Podává mi ruku a já ho za ni beru a vystupuju ven z šatů.

„Nevrť se,“ zamručí, a aniž by ze mě spustil tmavnoucí pohled, obepisuje prostředníčkem linii korzetu, končícího nad mými prsy. Úží se mi dech. Ještě jednou tu cestu po mé hrudi opakuje, bříško jeho provokujícího prstu mi způsobuje mrazení podél páteře. Pak ustane a zakrouží ukazováčkem ve vzduchu, čímž mi dává najevo, že chce, abych se otočila.

Právě teď bych pro něj udělala cokoliv.

„Stůj,“ řekne. Právě jsem čelem k posteli, k němu zády. Jednu paži mi ovíjí kolem pasu a přitahuje mě k sobě, tváří se mi tiskne ke krku. Jemně bere má prsa do dlaní, pohrává si s nimi, palci krouží kolem bradavek, takže se vztyčují proti látce korzetu.

„Moje,“ vydechne.

„Tvoje,“ ujišťuju ho.

Ponechává prsa jejich osudu a rukama zamíří přes mé břicho až na stehna, palci se přitom otře o můj klín. Potlačuju zakňourání.

Prsty prozkoumává oba podvazky vpředu a s obvyklou zručností je odepíná od punčoch. Dlaněmi pak putuje na mé hýždě.

„Moje,“ zopakuje a rozprostře na nich prsty, jejichž konečkům dovoluje proklouznout až do rozkroku.

„Ach.“

„Tiše.“ Posouvá ruce níž, na zadní stranu mých stehen, aby i tam odepnul podvazky.

Sklání se a stahuje přehoz z postele. „Sedni si.“

Vyhovím mu, jsem plně v jeho moci, a on si kleká k mým nohám a zvolna mi sundává bílé svatební střevíčky od Jimmyho Choo. Pak sahá po vrchním okraji levé punčochy a pomalu ji svléká, přičemž mě palci laská po kůži… Bože. To samé pak opakuje i na druhé noze.

„To je, jako kdybych si rozbaloval vánoční dárek,“ mrkne na mě s úsměvem skrz dlouhé tmavé řasy.

„Dárek, který ti už patřil…“

Nesouhlasně se zamračí. „Ale ne, bejby. Opravdu mi patří až teď.“

„Christiane, patřím ti od chvíle, kdy jsem řekla ano.“ Předkláním se a beru do dlaní jeho milovanou tvář. „Jsem tvoje. A vždycky budu, manželi můj. A teď – mám ten dojem, že máš na sobě příliš mnoho oblečení.“ Shýbám se, abych ho políbila, a on se najednou vztyčí, krade si mé rty a v rukách svírá můj obličej, prsty mi zaplétá do vlasů.

„Ach, Ano,“ vydechne. „Moje Ano.“ A znovu si podmaňuje mé rty, jeho jazyk si přesvědčivě nárokuje má ústa.

„Oblečení,“ zašeptám. Náš dech se vzájemně mísí, když mu stahuju vestu a on se z ní vyvléká, přičemž mě na okamžik pouští. Pak ale zaváhá, dívá se na mě, oči široce otevřené, chtivé.

„Dovol mi to, prosím.“ Můj hlas je tichý a vemlouvavý. Chci si ho svléknout, svého manžela, svého Stína.

Dosedá zpátky na paty a já v předklonu beru do ruky jeho kravatu – tu stříbrošedou, moji oblíbenou – a pomalu mu ji rozvazu-

ju a sundávám. Zvedá bradu, aby mi usnadnil přístup k vrchnímu knoflíčku bílé košile; jakmile je rozepnutý, přesouvám se k manžetám. Má je sepnuté platinovými kamínky, na nichž jsou vyrytá vzájemně propletená písmenka A a C – to byl můj svatební dárek. Když jsem hotová i s nimi, bere si je ode mě a zavírá je do dlaně. Tu sevřenou pěst pak políbí a její obsah si schovává do kapsy kalhot.

„Pane Greyi, vy jste ale romantik.“

„Pro vás, paní Greyová – srdce a květiny. Už napořád.“

Zvedám mu ruku a přikládám rty k jeho jednoduchému platinovému snubnímu prstýnku, sleduju ho přitom skrz řasy. S povzdechem zavírá oči.

„Ano…“ Mé jméno mu splývá ze rtů jako nějaká modlitba.

Sahám po druhém knoflíku košile a napodobuju ho, když mu za každým dalším rozepnutým tisknu letmý polibek na hruď a do toho šeptám: „Jsem… s tebou… tak… šťastná… Miluju… tě…“ Zasténá a jedním svižným pohybem mě bere kolem pasu, přesouvá mě dál na postel a sám mě do ní následuje. Jeho rty se znovu ocitají na mých, ruce mi ovíjí kolem hlavy, drží mě, zatímco si naše jazyky vzájemně vyznávají lásku. Najednou si Christian sedá a zanechává mě bez dechu a roztouženou.

„Jsi tak krásná… ženo.“ Spouští ruce dolů po mých nohách a pak mě uchopí za levý kotník. „Máš výstavní nohy. Chci zlíbat každičký jejich centimetr. A začnu tady.“ Přitiskne mi rty k palci a následně přejede zuby po jeho bříšku. Od pasu níž ucítím známé trnutí. Jazykem putuje vzhůru po mém vnitřním nártu, zuby sklouzne po hraně paty a výš ke kotníku. Měkkými vlhkými polibky si razí cestu nahoru po lýtku, takže se nutkavě zavrtím.

„V klidu, paní Greyová,“ varuje mě. Znenadání mě přetáčí na břicho a plynule pokračuje v lenivé pouti po zadní straně nohou až na stehna a ještě výš, kde se zastavuje.

„Prosím…“ zakňučím.

„Chci tě nahou,“ mumlá a pomalu mi rozepíná korzet, háček po háčku. Když leží rozevřený pode mnou, přejede mi špičkou jazyka po páteři.

„Christiane, prosím.“

„Co byste si přála, paní Greyová?“ vyřkne měkce těsně u mého ucha. Téměř na mně leží… cítím ho, pevného, na svých hýždích.

„Tebe.“

„A já tebe, moje lásko, můj živote…“ šeptá, a dřív než se naděju, přetáčí mě na záda. Mrštně si stoupá a jediným plynulým pohybem se zbavuje kalhot i boxerek, takže se nade mnou tyčí v celé své nahotě a velikosti. Malá kajuta je zastíněna jeho oslnivou krásou, zaplňuje ji jeho chtíč a touha po mně. Sklání se a svléká mi kalhotky, prohlíží si mě.

„Moje,“ vykrouží ústy.

„Prosím,“ žadoním a on se uculí… tím chlípným, zlotřilým, svůdným úsměvem, tak typickým pro mého Stína.

Vkrádá se zpátky na postel a tentokrát mi posévá polibky pravou nohu… až se ocitá v mém klíně. Rozevírá mi nohy.

„Eh… ženo moje,“ utrousí a pak už mě tam líbá. Zavírám oči a odevzdávám se jeho bože-tak-vynalézavému jazyku. Prsty mám zaťaté v jeho vlasech a boky se mi vlní a krouží, jsou otroky jeho rytmu, až se vzpínají nad tu nevelkou postel. Chytá mě za ně, aby mě ustálil… ale jinak nepřestává s tím znamenitým mučením. Jsem blízko, tak blízko.

„Christiane,“ zanaříkám.

„Ještě ne,“ vydechne a posouvá se vzhůru po mém těle, špičku jazyka mi noří do pupíku.

„Ne!“ zaprotestuju. Kruci! Na břiše ucítím jeho úsměv a on pokračuje výš.

„Tak nedočkavá, paní Greyová. Než dosedneme na Emerald Isle, máme času dost.“ S posvátnou úctou mi líbá prsa, levou bradavku

vtahuje mezi rty. Aniž by ji pustil, zvedá ke mně zrak, jeho oči jsou temné jako tropická bouřka.

K nevíře… já úplně zapomněla. Ta Evropa!

„Muži můj, já tě chci. Prosím.“

Přesouvá se nade mě, vlastním tělem překrývá to moje, vzepřený na loktech. Špičkou svého nosu opisuje konturu toho mého a já mu mezitím sjíždím dlaněmi dolů po silných, pružných zádech, až na ten skvělý zadek.

„Paní Greyová… moje ženo. Snažíme se potěšit vzájemně.“ Otírá se o mé rty. „Já tě miluju.“

„Já tebe taky.“

„Oči dokořán. Chci je vidět.“

„Christiane… ach…“ zasténám, když se pozvolna pohne mým směrem.

„Ano, ach, Ano,“ vzdychne a začíná se hýbat.

W

„Co si sakra myslíš, že děláš?“ zařve a tím mi přetrhává to nadmíru příjemné snění. Stojí u lehátka a častuje mě nasupeným pohledem, celý mokrý a krásný.

Co jsem jako provedla? Ale ne… vždyť já ležím na zádech… Kruci, kruci, kruci, a on je naštvaný. Sakra. Pořádně naštvaný.

Kapitola 2

Najednou jsem úplně vzhůru, můj erotický sen jako by ani nebyl.

„Ležela jsem na břiše. Musela jsem se ve spánku otočit,“ šeptám v chabé sebeobraně.

Z očí mu šlehají blesky. Ohýbá se, popadá vrchní díl mých plavek ze svého lehátka a hází ho po mně.

„Nandej si to!“ zasyčí.

„Christiane, nikdo se nedívá.“

„Věř mi. Dívá. Jsem si jistý, že si Taylor a jeho chlapi tu show náramně užívají!“ vrčí.

A do háje! Proč na ně pořád zapomínám? V panice si chytám prsa do dlaní, abych je schovala. Od té doby, co byla na Charlie Tango spáchána sabotáž, jsme nepřetržitě pod dohledem té zatracené ochranky.

„Jo!“ ucedí Christian. „A nezapomínej, že si tě taky může vyfotit kdejakej ubohej podělanej paparazzi. To chceš být zase na titulce Star? Tentokrát nahá?“

Sakra! Paparazziové! Kruci! Když si ten top překotně a velmi neohrabaně navlékám, cítím, jak se mi vytrácí krev z tváří. Celá se

zachvěju. V paměti mi vyvstává nevítaná vzpomínka na to, jak obléhali SIP poté, co unikla ta informace o našem zasnoubení – taky součást balíčku Christiana Greye.

„L’addition!“ štěkne Christian na kolemjdoucí servírku. „Odcházíme,“ oznamuje pak mně.

„To jako hned?“

„Jistě. Hned.“

A do háje, teď není radno se s ním dohadovat.

Natahuje si šortky, přestože mu z plavek ještě kape voda, a šedé triko. V okamžiku se vrací servírka s jeho kreditní kartou a účtem. Neochotně si navlékám tyrkysové letní šaty a nazouvám žabky.

Jakmile je servírka pryč, bere si tu svou knihu a BlackBerry a maskuje rozzlobený výraz za letecké zrcadlovky. Samým napětím a hněvem doslova vibruje. A mě píchne u srdce. Každá ženská na téhle pláži je nahoře bez – zas takový zločin to není. Spíš jsem vypadala divně s plavkami než bez nich. V duchu si povzdechnu, už teď je ve mně malá dušička. Myslela jsem, že to Christian vezme jako vtip… nebo tak něco… jenže to vypadá, že se jeho smysl pro humor někam vypařil.

„Prosím, nezlob se na mě,“ špitnu, když si od něj beru knihu a BlackBerry a ukládám si je do batůžku.

„Na to už je dost pozdě,“ řekne tiše – až moc tiše. „Pojď.“ Bere mě za ruku a dává signál Taylorovi a jeho dvěma nohsledům z francouzské ochranky, Philippovi a Gastonovi, kteří jsou nějakou podivnou shodou náhod identickými dvojčaty. Celou dobu trpělivě sledovali nás i všechny ostatní na pláži z hotelové terasy. Proč na ně pořád zapomínám? Jak to? I Taylor má za těmi tmavými brýlemi kamenný výraz. No to mě podrž, on se na mě taky zlobí. Ještě pořád si nemůžu zvyknout, že ho vídám tak neformálně oblečeného, v šortkách a černém triku s límečkem.

Christian mě vede zpátky do hotelu, skrz vstupní halu a ven na ulici. Je zamlklý, zamyšlený a rozmrzelý, a to všechno je moje vina. Taylor a jeho chlapi jsou jako náš stín.

„Kam to jdeme?“ ptám se váhavě s pohledem upřeným na jeho profil.

„Zpátky na loď.“ Ani se na mě nepodívá.

Ztratila jsem pojem o čase. Musí být tak kolem páté nebo šesté odpoledne. Když přicházíme na nábřeží, Christian mě vede rovnou k pontonu, u kterého se houpe motorový člun a vodní skútr z Fair Lady. Zatímco Christian odvazuje skútr, podávám Taylorovi batoh. Nervózně po něm střelím pohledem, ale on, stejně jako Christian, nedává najevo vůbec nic. Když si pomyslím, co předtím viděl na pláži, zčervenám.

„Tu máte, paní Greyová.“ Taylor mi podává záchrannou vestu z motorového člunu a já si ji svědomitě nasazuju. Proč jsem jediná, kdo ji musí mít na sobě? Christian s Taylorem si vyměňují významné pohledy. Ježiši, copak je naštvaný i na Taylora? Christian pak kontroluje pásy na mé vestě – prostřední utahuje, co to dá.

„Teď je to v pořádku,“ zabručí mrzutě a opět se vyhýbá pohledu do mých očí. Zatraceně.

Ladně nasedá na vodní skútr a podává mi ruku, abych si k němu přisedla. Pevně ho za ni chytám a daří se mi přehodit nohu přes sedadlo za ním, aniž bych se zřítila do moře. Taylor a dvojčata mezitím nasedají do motorového člunu. Christian odráží nohou skútr od mola a ten se lehce zhoupne vstříc přístavním vodám.

„Drž se,“ nakazuje mi a já ho obemykám rukama. Tuhle část mám na ježdění vodním skútrem nejraději. Pevně Christiana objímám a tisknu mu nos mezi lopatky a přitom žasnu nad tím, že byly časy, kdy by mi nedovolil se ho takhle dotýkat. A voní tak krásně… sám sebou a mořem. Odpustíš mi to, Christiane, prosím?

Cítím, jak se pode mnou napne. „No tak,“ napomíná mě už mírněji. Dávám mu pusu na záda a zlehka si o něj opírám tvář; zahledím se zpátky k molu, kde se shromáždilo pár rekreantů, aby sledovalo naše představení.

Christian otáčí klíčkem a motor poslušně naskakuje. Jediným otočením plynu pak docílí toho, že skútr vyráží kupředu chladivými temnými vodami kotviště a dál do srdce přístavu, směrem k Fair Lady. Mačkám se k němu ještě víc. Tohle miluju – je to tak vzrušující. Tisknu se k němu, abych se udržela, a vnímám každičký sval na jeho nakloněném trupu.

Taylor se v motorovém člunu drží po našem boku. Christian se po něm ohlíží a vzápětí ještě víc zrychluje, takže vypálíme jako střela, kloužeme po vodní hladině jako nějaká zručně hozená žabka. Taylor jen rezignovaně zakroutí hlavou a míří přímo k jachtě, zatímco Christian kolem ní prosviští a vyjíždí s námi na širé moře. Zasypává nás mořská vodní tříšť, teplý vzduch mě šlehá do obličeje a zběsile mi zmítá culíkem. Tohle je takový odvaz. Možná že vzrušení z té jízdy rozptýlí Christianovu špatnou náladu. Sice mu nevidím do obličeje, ale hádám, že si to užívá – bezstarostný, pro

změnu se zase jednou chová podle svého věku.

Vyváží nás v obrovském půlkruhu, takže vidím celé pobřeží – lodě v přístavu, mozaiku žlutých, bílých a pískově zbarvených kanceláří a apartmánů a za nimi rozeklané pohoří. Působí to chaoticky – ne jako ty pravidelně sešikované bloky domů, na které jsem zvyklá –, ale zároveň malebně. Christian se po mně dozadu ohlédne a já spatřím nepatrný úsměv, který mu pohrává na rtech.

„Ještě jednou?“ křikne přes hukot motoru.

Nadšeně zakývám hlavou. Úsměv, kterým mi na to odpoví, je oslnivý. Přidává plyn a znovu zrychluje kolem Fair Lady až na volné moře… myslím, že je mi odpuštěno.

„Opálila ses,“ konstatuje Christian mírně, když mi rozepíná záchrannou vestu. Lehce zneklidněná se snažím odhadnout jeho rozpoložení. Jsme na palubě jachty a vedle nás tiše postává jeden ze stevardů a čeká na vestu. Christian mu ji podává.

„Bude to vše, pane?“ ptá se ten mladý muž. Líbí se mi jeho francouzský přízvuk. Christian se zadívá na mě, sundává si sluneční brýle a strká si je za lem trika u krku.

„Dala by sis skleničku?“ zjišťuje.

„Potřebuju ji?“

Naklání hlavu ke straně. „Proč to říkáš?“ diví se měkce.

„Ty víš proč.“

Pozoruje mě, jako by v duchu něco zvažoval.

No teda, o čem asi přemýšlí?

„Dva giny s tonikem, prosím. A nějaké oříšky a olivy,“ diktuje stevardovi, který kývne a rychle mizí.

„Ty si myslíš, že tě potrestám?“ odtuší Christian medově.

„Chtěl bys?“

„To si piš.“

„Jak?“

„Něco už vymyslím. Možná až to dopiješ.“ Tohle už je smyslná pohrůžka. Nutkavě polknu a má vnitřní bohyně na mě zamžourá ze svého lehátka. Kolem krku má rozprostřenou stříbrnou odrazku, ze které se snaží chytit bronz.

Christian krátce stahuje obočí.

„A ty bys chtěla?“

Jak to ví? „Přijde na to,“ zamumlám, celá červená.

„Na co?“ Vidím, jak se mu na rtech mihne úsměv.

„Jestli mi chceš ublížit, nebo ne.“

Teď se mu naopak ústa stahují do tvrdé přímky a veškerý humor upadá v zapomnění. Shýbá se a dává mi polibek na čelo.

„Anastasie, jsi moje žena, ne sub. Nechci ti ubližovat. To už bys měla touhle dobou vědět. Jenom… jenom si nesundávej šaty na veřejnosti. Nestojím o to, vidět tě nahou na fotkách v bulváru. Ani ty o to nestojíš a jsem si naprosto jistý, že o to nestojí ani tvoje máma a Ray.“

Ty jo! Ray. Do háje, toho by kleplo. Co mě to jenom napadlo?

V duchu si za to nadávám do pitomců.

Přichází stevard s našimi drinky a pochutinami a pokládá je na stůl z teakového dřeva.

„Posaď se,“ vyzývá mě Christian. Poslechnu ho a sedám si do režisérského křesílka. On se usazuje vedle mě a podává mi gin s tonikem.

„Na zdraví, paní Greyová.“

„Na zdraví, pane Greyi.“ Dávám si vítaný doušek. Je chladivý, lahodný, tak akorát na zahnání palčivé žízně. Když zvednu oči, zjišťuju, že mě Christian soustředěně sleduje, nedá se odhadnout, jakou má náladu. Je to ubíjející… nedokážu posoudit, jestli je na mě ještě pořád naštvaný. Proto nasazuju svou osvědčenou rozptylovací techniku.

„Komu vlastně patří tahle loď?“ nadhodím.

„Jednomu britskému šlechtici. Sirovi Tomuhle-či-Onomu. Jeho pradědeček si otevřel obchod s potravinami. Jeho dcera si vzala jednoho z evropských korunních princů.“

Aha… „Multimilionář?“

Christian se najednou zatváří obezřetně. „Tak nějak.“

„Jako ty,“ zamručím.

„Ovšem.“ Hmm…

„A jako ty,“ pronáší šeptem a strká si do pusy olivu. Zrychleně zamrkám… v mysli se mi zjevuje vize Christiana ve smokingu a v té stříbrné vestě… jeho oči sálaly upřímností, když je na mě upíral během našeho svatebního slibu…

„Všechno, co mi patří, teď patří i tobě,“ citoval zpaměti jasným a zvučným hlasem.

Všechno moje? U všech svatých. „Je to divný. Nemít nic a najednou…“ máchnu rukou, abych poukázala na ten luxus, co nás obklopuje, „…všechno.“

„Na to si zvykneš,“ ujišťuje mě povzbudivě.

„Já právě myslím, že si na to nikdy nezvyknu.“

Na palubě se objevuje Taylor. „Pane, máte hovor.“ Christian se zamračí, ale podávaný BlackBerry přijímá.

„Grey,“ vyštěkne a zvedá se, aby se přesunul na příď jachty.

Zadívám se na otevřené moře a nevnímám Christianův rozhovor s Ros – předpokládám –, jeho nejbližší spolupracovnicí. Jsem bohatá… nechutně bohatá. A neudělala jsem pro to vůbec nic… prostě jsem si vzala bohatého muže. Až se zachvěju, když si vybavím, co se přetřásalo před svatbou. Byla to neděle, den po Christianových narozeninách, seděli jsme v kuchyni a vychutnávali si poklidnou snídani… všichni. Elliot, Kate, Grace a já jsme se bavili o výhodách, které skýtá šunka oproti párkům, zatímco Carrick a Christian si četli nedělní noviny…

W

„Podívejte se na tohle!“ vykřikne Mia a otáčí svůj notebook na kuchyňském stole monitorem k nám. „Na stránkách Seattleského slídila je bulvární článek o tom, že ses zasnoubil, Christiane.“

„Už?“ diví se Grace. A pak stahuje rty, když ji napadne nějaká očividně nepříjemná myšlenka. Christian krabatí obočí.

Mia začíná číst nahlas:

„Doneslo se nám, že seattleského nejžádanějšího podnikatele, toho Christiana Greye, konečně nějaká klofla a že už mu zní svatební zvony. Jenže, kdo je ta šťastná dáma? Slídil ji vyslídí. Vsadili bychom se, že právě teď čte tu nejzapeklitější předmanželskou smlouvu.“

Mia se zahihňá… ale pak najednou zmlkne, když ji Christian prošpikuje pohledem. Místnost upadá do ticha a atmosféra v Greyovic kuchyni najednou klesá pod bod mrazu.

To snad ne! Předmanželská smlouva?! Na tu jsem vůbec nepomyslela. Ztěžka polknu a cítím, jak mi mizí krev z tváře. Prosím, nemohla bych se vsáknout do podlahy? Hned! Christian si nervózně poposedá na židli a já k němu vrhám úzkostný pohled.

„Ne,“ naznačuje mi ústy.

„Christiane,“ oslovuje ho Carrick smířlivě.

„Nehodlám se o tom znovu bavit,“ oboří se na něj Christian. Carrick po mně střelí nervózním pohledem a otevírá pusu, že promluví.

„Žádná smlouva!“ To už Christian skoro křikne, potom se podmračeně vrací ke čtení novin a všechny kolem stolu ostentativně ignoruje. Ti chvíli těkají pohledy mezi mnou a jím… a pak najednou nevědí, kam s očima.

„Christiane,“ ozvu se tiše. „Podepíšu všechno, co budeš ty a pan Grey chtít.“ Ježiši, nebylo by to poprvé, co bych mu něco podepsala. Christian zvedá pohled a hněvivě ho do mě zapichuje.

„Ne!“ štěkne. A já znovu blednu.

„Je to pro tvou ochranu,“ zamumlám.

„Christiane, Ano – myslím, že tohle byste měli probrat mezi čtyřma očima,“ vybízí nás Grace mírně. Vzápětí počastuje významným pohledem i Carricka s Miou. Panečku, už to vypadá, že mají taky průšvih.

„Neber si to osobně, Ano,“ chlácholí mě Christianův otec.

„A prosím tě, říkej mi Carricku.“

Christian na něj úží naprosto chladný pohled a mně se svírá srdce. A sakra… on je fakt vytočený.

Všichni se pouští do živé konverzace, kromě Mii a Kate, které se chvatně zvedají, aby sklidily stůl.

„Já teda rozhodně dávám přednost párkům,“ zvolá Elliot. Spouštím pohled ke svým propleteným prstům. Kruci. Doufám,

že si pan a paní Greyovi nemyslí, že jsem nějaká zlatokopka. Christian se natahuje, aby mi sevřel obě ruce v dlani.

„Přestaň s tím.“

Jak to, že ví, na co myslím?

„Tátu ignoruj,“ řekne tak, abych ho slyšela jenom já. „Ve skutečnosti ho žere ta záležitost s Elenou. Všechny ty řeči byly mířený na mě. Kdyby tak máma udržela jazyk za zuby…“

Vím, že je ještě pořád deprimovaný po tom „rozhovoru“, který vedl v noci s Carrickem o Eleně.

„On má pravdu, Christiane. Jsi velmi bohatý a já do našeho manželství nepřináším nic než dluhy po studentské půjčce.“

Christian mě počastuje neradostným pohledem „Anastasie, jestli mě opustíš, tak si rovnou můžeš vzít všechno. Jednou už jsi odešla. Vím, jaké to je.“

Ty bláho! „To bylo něco jiného,“ zašeptám, dojatá intenzitou jeho tvrzení. „Ale… třeba budeš chtít opustit ty mě.“ Z toho pomyšlení se mi dělá mdlo.

Odfrkne si a v přehrávaném znechucení zakroutí hlavou.

„Christiane, znáš to, mohla bych udělat něco fakt hloupého – a ty…“ znovu klesám pohledem ke svým sepjatým rukám, zmocňuje se mě bolavý smutek, ani nejsem schopná dokončit větu. Přijít o Christiana… no kruci.

„Přestaň. Přestaň s tím. Hned. Tohle téma je uzavřené, Ano. Už se o tom nebudeme bavit. Žádná předmanželská smlouva. Ani teď, ani jindy.“ Velice výmluvným pohledem mě v této věci umlčuje. Pak se otáčí na Grace. „Mami,“ nadhodí, „mohli bychom mít svatbu tady?“

W

Od té doby se o předmanželské smlouvě nezmínil. Spíš se mě při každé příležitosti pokoušel ujistit, že jeho bohatství… je i moje bohatství. Zachvěju se při pouhém pomyšlení na šílené nákupní ob-

žerství, které mě Christian donutil podstoupit s Caroline Actonovou – tou osobní prodavačkou od Niemana –, když jsme se chystali na líbánky. Jenom moje bikiny stály pět set čtyřicet dolarů. Neříkám, jsou hezké, ale fakt – je to obscénní suma za čtyři trojúhelníkové kousky látky.

„Uvidíš, že si zvykneš,“ přerušuje Christian tok mých myšlenek, když usedá zpátky ke stolu.

„Zvyknu…?“

„Přece na peníze,“ upřesňuje s očima v sloup.

Ach, můj ty Stíne, možná časem. Přistrkuju mu mističku se solenými mandlemi a kešu oříšky.

„Vy jste blázen, pane,“ obviním ho s tak vážnou tváří, jakou jen zvládnu udržet. Zkouším náš hovor nějak odlehčit, po tom faux pas s bikinami a předchozím neveselém zamyšlení.

Ušklíbne se. „Jsem blázen do tebe.“ Bere si jednu mandli, v očích mu přitom šibalsky zablýskne, když si pobaveně vychutnává mou narážku. Pak si olízne rty. „Dopij to. Jde se do postele.“

Prosím?

„Pij,“ poroučí mi bezhlesně a přitom mu těžkne pohled.

Páni, ten pohled by sám o sobě mohl způsobit globální oteplování. Zvedám sklenici s ginem a piju ji do dna, ani na okamžik přitom neuhýbám očima. Lehce se mu rozevírají rty, vidím špičku jazyka mezi jeho zuby. Prostopášně se na mě usměje. Jediným plynulým pohybem se zvedá a naklání nade mě, rukama se zapírá o opěrky mé židle.

„A teď tě exemplárně potrestám. Pojď. Žádné čurání,“ šeptá mi do ucha.

Zalapám po dechu. Žádné čurání? To bude nějaká zvrhlost. Mé podvědomí poplašeně zvedá zrak od knihy – Sebrané spisy Charlese Dickense, svazek první.

„Není to, jak si myslíš,“ culí se a napřahuje ke mně ruku. „Důvěřuj mi.“ Vypadá tak sexy a působí upřímně. Jak bych mu mohla odolat?

„Tak jo.“ Vkládám svou dlaň do té jeho. Je to prosté, vždyť bych mu do ní vložila i vlastní život. Copak si na mě vymyslel? Srdce mi začíná samou nedočkavostí divoce tlouct.

Odvádí mě napříč palubou a skrz dveře do luxusního, překrásně zařízeného společenského salonu, odkud pokračujeme dál úzkou chodbou přes jídelnu a dolů po schodech do kapitánské kajuty.

Od rána tu někdo uklidil a taky ustlal postel. Je to útulná místnost. Má po jednom kulatém okénku na pravoboku i levoboku a je vkusně vybavená nábytkem z tmavého ořechu. Stěny jsou v krémové barvě a povlečení v kombinaci zlaté a rudé.

Christian mě pouští, převléká si triko přes hlavu a přehazuje ho přes židli. Vyzouvá se z žabek a jediným elegantním pohybem si stahuje šortky i plavky najednou. Páni. Omrzí mě vůbec někdy pohled na jeho nahé tělo? Je naprosto neodolatelný a celý jen můj. Jeho kůže je tmavší – taky se opálil – a vlasy delší, volně mu padají do čela. Jsem to ale šťastná žena.

Bere mě za bradu, jemně na ni zatlačí, takže pouštím skousnutý ret. Přejíždí mi po něm bříškem palce.

„Tak je to lepší.“ Otáčí se a přechází k impozantní almaře, ve které má uložené oblečení. Ze spodní zásuvky vytahuje dva páry kovových pout a masku na oči.

Pouta?! Ta jsme ještě nikdy nepoužili. Vrhám nervózní pohled na postel. K čemu je sakra chce přidělat? Obrací se a soustředěně se na mě zadívá, oči má jasné i temné zároveň.

„Tyhle věci dokážou být dost bolestivé. Můžou se ti zaříznout do kůže, když se moc cukáš.“ Pozvedá jeden pár pout. „Ale já je na tebe momentálně opravdu chci použít.“

A kruci. Vysychá mi v puse.

„Tu máš.“ S grácií sobě vlastní přechází mým směrem a podává mi je. „Chceš si je nejdřív osahat?“

Jsou opravdu pevná, chladný kov. Mimoděk mě napadá, že je nikdy nechci nosit doopravdy.

Christian mě pozorně sleduje.

„Kde jsou klíčky?“ zjišťuju rozechvěle.

Nastavuje přede mě otevřenou dlaň; spočívá v ní malý kovový klíček. „Pasuje do obou párů. Vlastně, do všech párů.“

Kolik jich má? V té muzeální komodě jsem žádná neviděla. Ukazováčkem mi obkresluje tvář, putuje jím až k mým rtům.

Potom se nahýbá, jako by mě chtěl políbit.

„Chceš si hrát?“ vysloví a všechno v mém těle se koncentruje směrem dolů, touha mi zaplavuje podbřišek.

„Chci,“ vydechnu.

Usměje se. „Dobře.“ A dává mi lehounký polibek na čelo. „Budeme potřebovat únikové slovo.“

Cože?

„Přestaň nebude stačit, protože to pravděpodobně řekneš, ale nebudeš to tak myslet.“ Špičkou nosu sjíždí dolů po mém – a je to jediný náš dotek.

V uších cítím, jak moc mi buší srdce. Pane jo… Jak dokáže něco takového způsobit pouhými slovy?

„Nebude to bolet. Bude to intenzivní. Velmi intenzivní, protože ti nedovolím se hýbat. Dobrá?“

To mě podrž. To zní tak… dráždivě. Slyším svůj vlastní dech. Kruci, vždyť už jsem celá zadýchaná. Díkybohu, že jsem za toho chlapa vdaná, jinak by to byl celkem trapas. Vnitřní bohyně už má na sobě šaty s flitry a zahřívá se, aby zatančila rumbu. Oči mi bezděky bloudí po jeho trupu až dolů…

„Dobrá,“ dostávám ze sebe sotva slyšitelně.

„Vyber si slovo, Ano.“

Eh…?

„Únikové slovo,“ dodává měkce.

„Nanuk,“ odpovídám dýchavičně.

„Nanuk?“ poznamenává pobaveně.

„Jo.“

Uculí se a odtáhne, aby na mě vrhl pobavený pohled. „Zajímavá volba. Zvedni ruce.“

Udělám to a on chytá lem mých letních šatů, zvedá je za něj a svléknuté je odhazuje na podlahu. Pak nastavuje dlaň a já mu do ní vracím ta pouta. Společně s maskou pokládá oba páry na noční stolek a jedním škubnutím strhává z postele přehoz, který nechává padnout na zem.

„Otoč se.“

Obracím se k němu zády a on mi rozepíná vrchní díl plavek a pouští ho dolů.

„Zítra to k tobě přicvaknu sešívačkou,“ bručí a stahuje mi gumičku z vlasů, aby je rozpustil. Bere si je do hrsti a mírně zatáhne, takže k němu musím couvnout. Až k jeho pevné hrudi. Ke všemu, co je na něm teď pevné… Přerývaně se nadechnu a on mi naklání hlavu a začíná mě líbat na krku.

„Jsi velmi neposlušná,“ šeptá mi do ucha a způsobuje mi příjemné mrazení po těle.

„To jsem,“ hlesnu.

„Hmm. Copak s tím jenom uděláme?“

„Zvykneme si na to,“ vydechnu. Ty jeho krotké lenivé polibky mě dovádějí k šílenství. Na krku cítím, jak se mu v úsměvu roztáhly rty.

„Ach, paní Greyová. Vy jste nenapravitelná optimistka.“ Narovnává se. Shromažďuje všechny mé vlasy a pečlivě je rozděluje na tři prameny, které pomalu splétá a na konci spíná. Zlehka za ten cop zatáhne a sklání se mi k uchu. „A teď ti dám za vyučenou,“ zavrní mi do něj.

Pak se zčistajasna pohne, popadá mě v pase, zprudka dosedá na postel a ohýbá si mě přes koleno, takže na podbřišku cítím, jak

je vzrušený. Jedenkrát mě plácne přes zadek, a to pořádně. Stihnu jen vyjeknout, ale to už ležím na zádech a on na mě upírá uhrančivý pohled, oči jako roztavené stříbro. Nejspíš se udělám hned.

„Víš vůbec, jak jsi nádherná?“ Konečky prstů mi putuje vzhůru po stehně, až mě z toho zabrní… úplně všude. Aniž by mě spustil z očí, zvedá se z postele a připravuje si oba páry pout. Natahuje se k mé levé noze a nasazuje mi oko jedněch želízek na kotník.

No teda?!

Zvedá mi pravou nohu a opakuje s ní to samé – teď mám ke každému kotníku připevněný jeden pár pout. Ještě pořád nemám tušení, kam je hodlá připnout.

„Posaď se,“ přikazuje mi tiše a já ho bez váhání poslechnu.

„Teď si obejmi kolena.“

Překvapeně na něj zamrkám, pak ale pokrčím nohy a ovíjím kolem nich ruce. Hmátne po mně, zvedá mi bradu a tiskne mi na rty měkký vlhký polibek, načež mi nandává masku. Nevidím vůbec nic a všechno, co slyším, je můj vlastní přerývaný dech a zvuk vody narážející do boků jachty, která se lehce pohupuje na mořské hladině.

Ty bláho. Jsem tak vzrušená… už teď.

„Jak zní únikové slovo, Anastasie?“

„Nanuk.“

„Dobře,“ chválí mě, bere mě za levou ruku a zapíná mi pouta kolem zápěstí. To samé pak dělá i s mou pravačkou. Levou ruku mám spoutanou s levým kotníkem a pravou s pravým. Tak počkat, nemůžu natáhnout nohy!

„A teď,“ vydechne Christian, „tě ošukám tak, až budeš křičet.“

Co prosím? Zalapám po dechu, protože mi to vyráží veškerý vzduch z plic.

Popadá mě za obě paty a cukne jimi, takže se kácím dozadu na postel. Nemám jinou možnost než nechat nohy pokrčené. Pouta se trochu víc utahují, jak je přitom napnu. Měl pravdu… je to

na hranici bolesti. Je to tak zvláštní pocit – být spoutaná a bezmocná, ke všemu na lodi. Christian mi za kotníky rozevírá nohy a já zasténám.

Líbá mě na vnitřní stranu stehna a já mám nutkání se zavrtět, jenže nemůžu. Nedokážu se ani vzepřít v bocích – mám spoutané nohy. Nemůžu se hýbat. Kruci.

„Budeš muset všechnu tu slast vstřebat, Anastasie. Bez pohnutí,“ mumlá, když se krade vzhůru po mém těle a svými polibky mi pokrývá kůži podél spodního dílu bikin. Na obou stranách tahá za provázky a ty kousíčky látky se poroučí. Teď jsem nahá a zcela v jeho moci. Líbá mě na břiše a oštipuje kolem pupíku.

„Ach…“ zavzdychám. Tohle teda bude síla… o něčem takovém jsem neměla ani zdání. Jemnými štiplavými polibky si razí cestu vzhůru na má prsa.

„Ššš…“ tiší mě. „Jsi tak krásná, Ano.“

Frustrovaně zaúpím. Za normálních okolností bych se teď propnula v bocích, abych ve svém vlastním rytmu reagovala na jeho doteky. Jenže se nemůžu hnout. Zakňourám a zatahám za pouta. Jejich kov se mi zařezává do kůže.

„Au!“ zanaříkám tiše. Ale ve skutečnosti je mi to jedno.

„Doháníš mě k šílenství,“ obviňuje mě. „Na oplátku teď doženu k šílenství já tebe.“ Teď už se tyčí nade mnou, svou váhu opírá o lokty a zaměřuje pozornost na má prsa. Kouše je, saje a mne mi bradavky mezi prsty, plní, co slíbil. A neustává. Ach, prosím. Cítím, jak se ke mně tlačí i dole.

„Christiane,“ zaškemrám a následně vnímám na kůži jeho vítězoslavný úsměv.

„Měl bych tě snad udělat takhle?“ foukne mi proti bradavce, která se ještě víc svraští. „Ty víš, že to dokážu.“ Drsně ji vtáhne do úst a já vykřiknu, rozkoš si proráží cestu z mé hrudi přímo do slabin. Bezmocně zacukám pouty, pohlcena svými pocity.

„Jo,“ vydechnu zoufale.

„Ale bejby… to by bylo příliš snadné.“

„Ach – prosím.“

„Ššš.“ Škrábe mě zuby na bradě a pak si jemnými polibky značí cestičku až k mým ústům. Zalapám po dechu a on mě políbí. Jazykem se mi dovedně vkrádá mezi rty, ochutnává mě, zkoumá, dominuje mi. Jenže můj jazyk přijímá jeho výzvu a vychází mu vstříc. Chutná po chladivém ginu a Christianu Greyovi a voní mořem. Chytá mě za bradu a přidržuje si mě za ni.

„Lež klidně, bejby. Chci, aby ses nehýbala,“ mumlá mi do obličeje.

„A já tě chci vidět.“

„Ale ne. Takhle to bude intenzivnější.“ Mučivě pomalu se propíná v bocích a částečně do mě vstupuje. Normálně bych teď zvedla pánev a šla mu naproti, jenže se nemůžu hnout. A on se stahuje zpátky.

„Ale! Christiane, prosím!“

„Ještě jednou?“ provokuje mě zastřeným hlasem.

„Christiane!“

A on se znovu vrací, jenom na krajíček, a zase ustupuje, do toho mě líbá a v prstech si pohrává s mou bradavkou.

Příliš mnoho slasti.

„Ne!“

„Chtěla bys mě, Anastasie?“

„Ano,“ žadoním.

„Tak mi to řekni,“ pobízí mě, dech už má taky zhrublý, a znovu mě trýzní – dovnitř… a ven.

„Já tě chci,“ zafňukám. „Prosím.“ Slyším, jak mi tiše vzdychne u ucha.

„Taky že mě dostaneš, Anastasie.“

Jeden pohyb kupředu a dravě do mě proniká. S výkřikem zakláním hlavu. Cukám svými pouty, když se ve mně konečně pro-

tlačí k tomu správnému místečku. A cítím jenom rozkoš, samou rozkoš… sladkou, božskou agonii… a přitom se nemůžu hnout. Na chvíli se přestává hýbat a potom zakrouží boky, ten pohyb uvnitř mě všechno sežehne.

„Proč mi vzdoruješ, Ano?“

„Christiane, přestaň…“

Ignoruje moje škemrání a hluboko uvnitř mě ten krouživý pohyb zopakuje, pak lenivě vycouvá a zase do mě prudce vráží.

„Řekni. Proč?“ sykne a já si matně uvědomuju, že má přitom zatnuté zuby.

Něco nesrozumitelně zakvílím… je to prostě příliš.

„Tak mi to řekni.“

„Christiane…“

„Ano, já to potřebuju vědět.“

Znovu do mě živelně proniká, tak hluboko, a já vím, že to nebude trvat dlouho, ten pocit je tak intenzivní – dočista mě pohlcuje a zároveň mi vzlíná z hlubin klína do všech údů a dál, až do těch řezavých kovových pout.

„Já nevím!“ vykřiknu. „Protože můžu! Protože tě miluju! Prosím, Christiane.“

Hlasitě zasténá a noří se do mě až po okraj, a pak znovu a znovu, nemilosrdně, a já jsem ztracená, jen zkouším nějak přijmout všechnu tu slast. Je ohromující… je ochromující… toužím po tom, abych mohla propnout nohy a kontrolovat ten blížící se orgasmus, ale nemůžu… jsem bezmocná. Jsem jeho, jenom jeho, může si se mnou dělat, co chce… Do očí se mi tlačí slzy. Je to příliš silné. A nedokážu ho zastavit. Nechci ho zastavit… Chci… Já chci… ne, to ne… to je prostě…

„To je ono,“ procedí Christian. „Vnímej to, bejby!“

A já se pod ním tříštím, zas a zas, stále dokola, hlasitě křičím, protože mě ten orgasmus trhá na kusy, spaluje mě jako nějaký ničivý požár, který pohlcuje všechno; pohlcuje mě celou ve svém víru

a vyvrhuje z plamenů úplně zničenou, se slzami na tvářích a tělem pulsujícím v křeči.

Jen nejasně vnímám, že si Christian kleká, stále uvnitř mě, a zvedá si mě na klín. V jedné ruce svírá mou hlavu, druhou mi podpírá záda a bouřlivě vrcholí, přímo ve mně, zatímco mé útroby stravují další a další záchvěvy a následné otřesy. Je to naprosto vyčerpávající, je to peklo… je to nebe. Je to požitek, který se vymkl kontrole. Christian mi strhává masku a líbá mě. Líbá mě na oči, na nos,

na tváře. Tiskne můj obličej v dlaních a slíbává z něj slzy.

„Já tě miluju, paní Greyová,“ vydechne. „I když mě tolik rozčiluješ – cítím se s tebou tak živý.“ Nemám sílu otevřít pusu nebo aspoň oči, abych na to nějak zareagovala. Opatrně mě pokládá zpátky na postel a sám se zvedá.

Němě zaprotestuju. On vstává z postele a odemyká mi pouta. Když jsem volná, jemně mi masíruje zápěstí a kotníky, pak si lehá vedle mě a přitahuje si mě do náručí. Protahuju si nohy. Ach bože, to je skvělý pocit. Celá se cítím skvěle. To byl – nepochybně – ten nejintenzivnější orgasmus, co jsem kdy prožila. Hmm… Christian Grey a jeho šukání za trest.

Opravdu budu muset zlobit častěji.

Probouzí mě nutkavý tlak v podbřišku. Když otevírám oči, jsem dezorientovaná. Venku je tma. Kde to jsem? V Londýně? V Paříži? Jo – na té lodi vlastně. Cítím, jak se houpe a naklání na vlnách, a slyším tichý chod motorů. My plujeme… To je zvláštní. Christian je vedle mě a pracuje na laptopu, ležérně oblečený do bílé lněné košile a bavlněných kalhot, bosý. Ještě má mokré vlasy, taky cítím jeho sprchový gel a tu typickou vůni, jeho vůni… Hmm.

„Ahoj,“ broukne a upře na mě hřejivý pohled.

„Ahoj,“ usměju se. Najednou cítím takový ostych. „Jak dlouho jsem spala?“

„Jenom zhruba hodinku.“

„My plujeme?“

„Myslel jsem, že když jsme včera večeřeli venku a šli na ten balet a do kasina, mohli bychom se dnes pro změnu najíst na lodi. Takový klidný večer ve dvou.“

Usměju se na něj. „A kam máme namířeno?“

„Cannes.“

„Tak jo.“ Protahuju se, jsem tak ztuhlá. Ani nekonečné množství hodin strávených s trenérem Claudem by mě nedokázalo připravit na tohle odpoledne.

Opatrně se zvedám, musím si odskočit. Natahuju se pro hedvábný župan a chvatně se do něj halím. Proč se najednou tak stydím? Cítím na sobě Christianovy oči. Když k němu vzhlédnu, klopí je zpátky k notebooku, obočí stažené. Co se tak mračí?

Zatímco si v koupelně nepřítomně omývám ruce a vzpomínám na předešlou noc v kasinu, rozevírá se mi župan. V šoku na sebe zírám do zrcadla.

No to snad ne! Co mi to provedl?

Kapitola 3

Zděšeně sleduju červené skvrny na své hrudi. Cucfleky?! Já mám cucfleky! Jsem vdaná za jednoho z nejváženějších podnikatelů ve Státech a on mi udělal pitomý cucfleky. Jak to, že jsem nevnímala, že mi je dělá? Cítím, jak rudnu. Faktem je, že to vím naprosto přesně – pan Orgasmus na mně totiž zrovna uplatňoval umění jemné sexuální motoriky.

Mé podvědomí vykoukne zpoza svých půlměsíčkových brýlí a nesouhlasně mlaskne, zatímco má vnitřní bohyně dál dřímá na lenošce – v naprostém limbu. Zírám na svůj odraz v zrcadle. Zápěstí mi lemují zarudlé podlitiny od pout. Není pochyb o tom, že se z nich stanou modřiny. Zkoumám i kotníky – další podlitiny. U všech rohatých, vypadám, jako bych se připletla do nějaké nehody. Znovu se na sebe dívám a pokouším se nějak vstřebat to, jak vypadám. Mé tělo je najednou tak jiné. Od té doby, co jsem poznala Christiana, se pozvolna mění… zeštíhlela jsem a taky jsem se dostala do kondice, vlasy mám lesklé a pečlivě zastřižené. Na rukou mám manikúru a na nohou pedikúru, obočí upravené a krásně tvarované. Poprvé ve svém životě jsem jako ze škatulky – až na ty odstrašující otisky lásky.

Na to, kde všude jsem jako ze škatulky, teď nechci myslet. Teď jsem totiž pořádně naštvaná. Jak se opovažuje si mě takhle značkovat? Jako nějaký puberťák. Za celou tu dobu, co jsme spolu, mi nikdy cucflek neudělal. Vypadám fakt děsně. A vím přesně, proč to udělal. Zatracený maniak. Tak! Mé podvědomí si zakládá ruce na prsou – tentokrát to vážně přehnal. Rázným krokem opouštím koupelnu a mířím přímo do šatny umístěné hned naproti; dávám si přitom dobrý pozor, abych ani letmo nemrkla jeho směrem. Sundávám si župan a oblékám se do sportovních kalhot a tílka. Rozplétám si cop a rozčesávám zacuchané vlasy kartáčem z malé toaletky.

„Anastasie,“ volá na mě Christian a já slyším, jak je nejistý. „Jsi v pořádku?“

Ignoruju ho. Jestli jsem v pořádku? To teda nejsem. Po tom, co mi udělal, pochybuju, že si na sebe po zbytek líbánek vezmu plavky vcelku, natož vrchní díl některých z mých nechutně drahých bikin. To pomyšlení mě najednou úplně dopálí. Co si to dovoluje? Já mu dám jsi v pořádku, vypěním a popadne mě vztek. Taky se umím chovat jako puberťačka! Cestou zpátky do ložnice po něm mrsknu kartáč, otáčím se a odcházím – i tak mi přitom neunikne jeho šokovaný výraz a blesková reakce, kdy zvedá ruce, aby si kryl hlavu, takže se kartáč bez efektu odráží od jeho předloktí na postel.

Dupu ven z kajuty a mířím nahoru po schodech a dál na palubu, po které mašíruju až na příď. Potřebuju nějaké místo, na kterém bych vychladla. Je tma a vzduch je vlahý. Teplá bríza nese z pobřeží vůni Středomoří s příchutí jasmínu a buganvilie. Fair Lady bez námahy brázdí klidné vody kobaltově modrého moře. Opírám se lokty o dřevěné zábradlí a hledím ke vzdálené pevnině, na které se mihotají a poblikávají malá světélka. S hlubokým nádechem se začínám pomalu uklidňovat. Vím, že za mnou stojí, dřív než ho slyším.

„Jsi na mě naštvaná,“ konstatuje šeptem.

„Neříkej, Sherlocku!“

„Jak moc?“

„Myslím, že na stupnici od jedné do deseti jsem na padesátce.

Stačí?“

„Až tak?!“ udělá překvapeně i ohromeně zároveň.

„Jo. Vytočená k nepříčetnosti,“ osopím se na něj.

Dál nic neříká, a když se k němu otáčím, zjišťuju, že na mě upírá ten svůj nečitelný pohled. Ale já z jeho výrazu a podle toho, že se ani nepokouší dotknout se mě, poznávám, že ztrácí půdu pod nohama.

„Christiane, musíš přestat s tou ustavičnou snahou přimět mě k poslušnosti. Vyjádřil ses naprosto jasně už na pláži. A velmi účinně, pokud si vzpomínám.“

Sotva patrně cukne rameny. „Aspoň už si ten vršek nesundáš,“ bručí.

A to má jako ospravedlnit to, co mi udělal? Opírám se do něj nasupeným pohledem. „Nelíbí se mi, když si mě takhle značkuješ. Ne tak moc, každopádně. To je krajní mez!“ seknu po něm.

„A mně se nelíbí, když se na veřejnosti svlékáš. To je zase moje krajní mez,“ zavrčí.

„Ujednáno,“ cedím skrz zatnuté zuby. „Podívej se na mě!“ Stahuju si tílko, abych odhalila horní část svého hrudníku. Christian na mě strnule zírá, jeho pohled ale neopouští můj obličej. Má tak obezřetný a nejistý výraz – není zvyklý vídat mě takhle rozčilenou. Copak to nevidí, co mi provedl? Nechápe, jak absurdně se chová? Mám chuť na něj křičet, ale ovládnu se – nechci na něj tak tlačit. Bůhví, co by to s ním udělalo. Nakonec zamžiká a ve smířlivém gestu rezignovaně zvedá ruce.

„Tak jo,“ řekne chlácholivě. „Už mi to došlo.“

Aleluja!

„To je dobře!“

Zajíždí si rukou do vlasů. „Omlouvám se. Nezlob se na mě, prosím.“

Konečně vypadá trochu kajícně – a ještě ke všemu používá má vlastní slova.

„Někdy se chováš tak nedospěle,“ mručím zatvrzele, ale rozzlobeně už nezním, a on to poznává. Přistupuje ke mně blíž a váhavě zvedá ruku, aby mi zastrčil vlasy za ucho.

„Já vím,“ připouští zvolna. „Ještě se toho musím hodně naučit.“ Na mysli mi vytanou slova doktora Flynna… Emocionálně je Christian adolescent, Ano. On toto období života úplně přeskočil. Tehdy zaměřil veškerou svou energii na to, aby uspěl ve světě obchodu, a nade

vše očekávání to dokázal. A jeho emocionální svět teď musí dozrát.

To mě trochu obměkčuje.

„To my oba,“ povzdechnu si a opatrně mu kladu ruku na hruď. Necukne obličejem tak jako dřív, ale cítím z něj napětí. Dlaní překrývá mou ruku a věnuje mi ten svůj plachý úsměv.

„Já se právě naučil, že jste dobrý střelec s dobrou muškou, paní Greyová. To bych si nikdy nepomyslel, jenže já tě vždycky tak nějak podcením. A ty mě pokaždé překvapíš.“

Vytahuju obočí. „Střelbu na terč jsem trénovala s Rayem. Házím a střílím přesně, pane Greyi, a vy uděláte dobře, když si to zapamatujete.“

„Vynasnažím se, paní Greyová, anebo se ujistím, že jsou všechny potenciální projektily přibité a vy nemáte přístup ke zbrani,“ ušklíbne se na mě.

S přimhouřenýma očima mu vracím úšklebek. „Ale já jsem vynalézavá.“

„To teda jsi,“ zašeptá a pouští mou ruku, aby mě objal. Přitahuje si mě do náručí a boří mi nos do vlasů. Taky ho objímám, pevně ho k sobě mačkám a cítím, jak se postupně uvolňuje.

„Je mi odpuštěno?“ zjišťuje tiše.

„A mně?“

Vnímám jeho úsměv. „Tobě ano,“ odpovídá.

„Nápodobně.“

A tak stojíme a držíme se, moje uraženost upadá v zapomnění. On tak nádherně voní, ať už se chová jako puberťák, nebo ne. Jak bych mu mohla odolat?

„Máš hlad?“ ptá se po chvíli. Oči mám zavřené a hlavu si opírám o jeho hruď.

„Jo. Ukrutný. Všechna ta… ehm… aktivita… mi dodala tu správnou chuť k jídlu. Ale já nejsem na večeři oblečená.“ Jsem si jistá, že moje tepláky a tílko by v jídelně neprošly.

„Mně se tak líbíš, Anastasie. A kromě toho, tahle loď je na celý týden jenom naše, můžeme se tu oblékat, jak se nám zlíbí. Ber to jako ležérní úterý na Azurovém pobřeží. Stejně jsem myslel, že se najíme tady na palubě.“

„Hmm, to bych ráda.“

Dává mi polibek – je jako upřímná žádost o odpuštění – a pak ruku v ruce bloumáme přídí až tam, kde už na nás čeká gaspacho.

Obsluha nám servíruje cr?me br?lée a diskrétně mizí.

„Proč mi vždycky splétáš vlasy?“ kladu mu otázku čistě ze zvědavosti. Sedíme přes roh u stolu, bližší nohu mám omotanou kolem jedné jeho. Na chvíli se zaráží, když sahá po své dezertní lžičce, a mírně se zachmuří.

„Nechci, aby se ti do něčeho zapletly,“ odpovídá tiše a na okamžik se ztrácí ve svých myšlenkách. „Zvyk, řekl bych,“ dodává. Znovu se zamračí, tentokrát víc, a jeho oči najednou vylétají k těm mým, zorničky má rozšířené náhlým znepokojením.

Ty bláho! Na co si asi vzpomněl? Bude to něco bolestného, vzpomínka na rané dětství, předpokládám. Tohle mu nehodlám připomínat! Nahýbám se k němu a přikládám mu prst na rty.

„Ne,“ zarážím ho. „Na tom nesejde. Nemusím to vědět. Byla jsem jenom zvědavá,“ konejším ho s povzbudivým úsměvem. Jeho pohled je zprvu ostražitý, ale po chvíli se uvolňuje, ta úleva je na něm jasně patrná. Nakláním se a líbám ho do koutku úst.

„Miluju tě,“ vydechnu a on mě obdaří tím srdceryvným plachým úsměvem, při kterém taju. „Vždycky tě budu milovat, Christiane.“

„A já tebe,“ broukne.

„I když jsem neposlušná?“ vyklenu obočí.

„Právě proto, Anastasie,“ zakření se na mě.

Lžičkou prolamuju karamelovou krustu na dezertu a přitom kroutím hlavou. Porozumím vůbec někdy tomuhle muži? Mmm – ten moučník je ale vynikající.

Zatímco číšník odnáší dezertní talířky, Christian sahá po láhvi růžového a dolévá mi sklenku. Kontroluju, jestli už jsme sami, a ptám se ho:

„Cos to měl s tím čuráním?“

„Určitě to chceš vědět?“ pousměje se a oči se mu hříšně zalesknou.

„A ne snad?“ podívám se na něj skrz řasy a usrknu si vína.

„Čím plnější máš močový měchýř, tím intenzivnější je orgasmus, Ano.“

Rudnu. „Aha. Jasně.“ Pane jo, to vysvětluje mnohé.

Směje se na mě až moc vědoucně. Copak budu navěky krok za panem Sexpertizou?

„No. Takže…“ Zoufale se snažím najít záminku ke změně tématu. Christian se nade mnou slituje.

„Co bys chtěla dělat po zbytek večera?“ Naklání hlavu k rameni a předvádí ten svůj poloviční úsměv.

Cokoliv budeš chtít, Christiane. Třeba znovu otestovat právě probranou teorii? Pokrčím rameny.

„Já v tom mám jasno,“ zapřede. Bere si skleničku s vínem, vstává a nabízí mi ruku. „Pojď.“

Chytám se ho a on mě vede do společenské místnosti.

Jeho iPod je připojený k aparatuře na sekretáři. Zapíná ho a vybírá nějakou písničku.

„Zatanči si se mnou.“ Přitahuje si mě do náruče.

„Když na tom trváš.“

„Trvám na tom, paní Greyová.“

Místnost plní tóny táhlé houpavé melodie. Že by latinský rytmus? Christian se s úsměvem na rtech dává do pohybu, doslova si mě podmaňuje, vznáší se se mnou kolem dokola.

Zpívá nám k tomu muž s hlasem jako teplý roztavený karamel. Tu píseň znám, ale nedaří se mi ji zařadit. Christian mě ohýbá do záklonu, až vyjeknu překvapením, ale pak se rozhihňám. Usmívá se, v očích mu tančí jiskřičky humoru. Pak mě zvedá a vzápětí přiměje udělat otočku pod jeho paží.

„Jsi skvělý tanečník,“ hodnotím. „Připadá mi, jako bych sama uměla tancovat.“

Na rtech se mu usídluje takový záhadný úsměv, ale neřekne nic, a já přemítám nad tím, jestli je to proto, že si vybavil ji… paní Robinsonovou, ženu, která ho naučila tančit… a šukat. Už nějakou dobu jsem si na ni nevzpomněla. Christian se o ní od svých narozenin nezmínil, a pokud je mi známo, jejich obchodní partnerství skončilo. Přesto musím, ač nerada, připustit, že jako učitelka je vážně dobrá.

Znovu mě zaklání a dává mi letmou pusu.

„Tvoje láska by mi chyběla,“ zabroukám jeden z veršů textu.

„Tvoje láska by mi víc než jen chyběla,“ opáčí a znovu mě zatočí.

Potom mi k mému překvapení začíná tichounce zpívat do ucha.

Nahrávka končí a Christian na mě zůstává hledět, pohled má ztmavlý a zároveň jiskrný, veškerý humor je pryč, a já najednou sotva popadám dech.

„Půjdeš se mnou do postele?“ vydechne tak procítěně, až se mi z toho sevře srdce.

Christiane, měl jsi mě jistou, už když jsem řekla Ano – před dvěma a půl týdny. Ale já vím, že je to způsob, jakým se mi omlouvá a jakým se přesvědčuje, že je mezi námi po té hádce všechno v pořádku.

Když se probouzím, kulatými okénky už do kajuty proniká slunce a voda hází prasátka na strop. Christiana nikde nevidím. S malým úsměvem se protahuju. Hmm… šukání za trest následované milováním na udobřenou bych klidně brala každý den. Jen žasnu nad tím, jaké to je, líhat se dvěma rozdílnými muži – s rozhněvaným Christianem, a pak s tím druhým, sladkým, dovol-mi-abych-si-tě-

-usmířil-jakkoliv-budu-moct. Je to celkem ošemetné, chtít se rozhodnout, kterého z nich mám radši.

Vstávám a odcházím do koupelny. Otevírám dveře a uvnitř nacházím Christiana, jak se holí, celý nahý, až na ručník ovinutý kolem boků. Otáčí se a věnuje mi zářivý úsměv, nezdá se ani v nejmenším zaskočený mým vpádem. Zjistila jsem, že Christian nikdy nezamyká dveře, pokud je jedinou osobou v místnosti… jeho pohnutky jsou zneklidňující a já se jimi teď nechci zabývat.

„Dobré ráno, paní Greyová,“ pozdraví mě usměvavě. Dobrá nálada z něj doslova sálá.

„Dobré ráno i vám,“ zakřením se na něj a dál sleduju, jak se holí. Miluju to. Teď zvedá bradu a dlouhými rozhodnými tahy přejíždí žiletkou pod ní. A já se přistihuju u toho, jak nevědomky napodobuju jeho pohyby. Přetahuju horní ret přes zuby, přesně jako on, když se holí pod nosem. Otáčí se a culí se na mě, polovinu tváře má stále pokrytou pěnou na holení.

„Bavíš se dobře?“ ptá se.

Ach, Christiane, vydržela bych se na tebe dívat celé hodiny. „Je to jedno z mých nejoblíbenějších představení,“ přiznávám a on

se naklání, aby mi vlepil rychlou pusu, přičemž mi obtiskne pěnu na tvář.

„Měl bych ti to snad udělat znovu?“ zašeptá šibalsky a zvedá ruku s holicím strojkem.

Našpulím se na něj. „Ne,“ zabručím a předstírám uraženost.

„Příště radši použiju vosk.“ Vzpomínám si na Christianovo vytržení, když v Londýně zjistil, že jsem si, zatímco odešel na jednu ze schůzek, čistě ze zvědavosti oholila celý klín. A přirozeně jsem to neprovedla k naprosté spokojenosti pana Náročného…

W

„Co sis to proboha udělala?“ vyjekne Christian. Nedokáže skrýt konsternované pobavení. Zvedá se do sedu v posteli našeho apartmá v hotelu Browns poblíž Piccadilly, rozsvěcí lampičku a zapichuje do mě překvapený pohled, rty zformované do užaslého O. Musí být něco kolem půlnoci. V obličeji získávám barvu srovnatelnou s barvou povlečení v herně a snažím se stáhnout si saténovou košilku tak, aby to neviděl. Hrábnutím ruky mě zaráží.

„Ano!“

„Já… ehm… se oholila.“

„To vidím! Ale proč?“ směje se od ucha k uchu. Ukrývám si obličej v dlaních. Proč se tak stydím?

„No tak,“ broukne a odtahuje mi ruce stranou. „Neschovávej se.“ Kouše si ret, aby se nesmál. „Tak mi to řekni. Proč?“ V očích mu tančí jiskřičky pobavení. Co je na tom směšného?

„Přestaň se mi posmívat.“

„Já se ti neposmívám. Promiň. Jen mám… radost,“ řekne.

„Aha…“

„Tak povídej. Proč?“

Zhluboka se nadechnu. „Dnes ráno, když jsi odešel na to jednání, šla jsem se osprchovat a nějak jsem si vybavila ta tvoje pravidla.“

Jen zamrká. Rozjařenost z jeho výrazu se někam vytratila, teď mě sleduje spíš obezřetně.

„Jedno po druhém jsem si je procházela a vzpomínala, jak na mě dřív působila. A když jsem se dostala k salonu krásy, napadlo mě… že je to něco, co by ti udělalo radost. Na vosk jsem ale neměla dost odvahy,“ můj hlas postupně slábne až do šepotu.

„Teda, Ano,“ vydechne. Nakloní se a něžně mě políbí. „Ty jsi úžasná,“ šeptá mi do rtů a dál mě líbá a svírá mi hlavu v dlaních.

Oba už jsme pěkně zadýchaní, když se nakonec zvedá a opírá o loket. Do očí se mu vrací rozpustilost.

„Myslím, že bych měl provést zevrubnou kontrolu vaší vlastnoruční práce, paní Greyová.“

„Cože? Ne.“ To si snad dělá…?! Zakrývám se, abych si chránila své nedávno vymýcené místečko.

„Žádný že ne, Anastasie.“ Popadá mě za ruce a páčí mi je do stran, mrskne sebou tak, že se mi ocitá mezi nohama a ruce mi špendlí k posteli. Zároveň na mě vrhá pohled, který by mohl zažehnout suchý troud, ale dřív než mě jím dočista spálí, sehne se a vydá se svými rty na jižní pouť, dolů po mém nahém břiše a vstříc mému rozkroku. Zazmítám se pod ním, ale pak se pomalu smiřuju se svým osudem.

„Ale, ale, copak to tu máme?“ Christian mě zlehka líbá tam, kde jsem až do dnešního rána měla chloupky – potom se o mě otře pichlavou bradou.

„Ah!“ vyjeknu. Páni… jsem tak citlivá.

Christianovy oči se zvedají k mým, ty jeho jsou plné hříšné touhy. „Zdá se, že jsi tady kousek vynechala,“ poznamená a zase o kousek níž mě zlehka zatahá.

„A sakra,“ zakleju a doufám, že tím jeho všetečný průzkum utnu.

„Mám nápad.“ Nahý vyskakuje z postele a hrne se do koupelny. Pro všechno na světě, co tam dělá? Za pár okamžiků se vrací, nese sklenici s vodou, kelímek, moji žiletku, jeho holicí štětku, pěnu a ručník. Vodu, štětku, pěnu a holítko pokládá na noční stolek. Pak na mě upře významný pohled a pozvedne ten ručník, co má v ruce. To ne! Mé podvědomí necitlivě odkládá Sebrané spisy Charlese

Dickense, vyskakuje z ušáku a zaráží si ruce v bok.

„Ne. Ne. Ne,“ protestuju přiškrceně.

„Paní Greyová, když už se něco dělá, mělo by se to udělat pořádně. Zvedni ty boky.“ V jeho očích se odehrává letní bouřka.

„Christiane! Ty mě holit nebudeš.“ Naklání hlavu ke straně. „Pročpak by ne?“

Cítím, jak mě polévá červená… copak to není zřejmé? „Protože… je to příliš…“

„Intimní?“ zašeptá. „Pro intimní chvilku s tebou bych vraždil, Ano – to přece víš. Po všem, co už jsme spolu dělali, na mě teď nechoď s ostýchavostí. Kromě toho, znám tuhle část tvého těla líp než ty.“

Civím na něj se spadlou bradou – ta arogance… Teda, má pravdu – ale i tak. „Prostě to je špatný!“ Zním tak upjatě a navíc kňourám.

„Není na tom nic špatného – je to vzrušující.“

Tak vzrušující? Opravdu? „Tohle tě vzrušuje?“ Nějak nedokážu potlačit ohromení.

Odfrkne si. „A co bys řekla?“ ukáže očima dolů. „Chci tě oholit,“ vydechne pak.

Ach jo. Čert to vem. Lehám si na záda a přehazuju si předloktí přes obličej, abych se na to nemusela dívat.

„Tak do toho, když ti to udělá radost. Ty jsi tak zvrhlý, Christiane,“ dodávám, když zvedám boky a on mi pod ně podsouvá ten ručník. Dává mi pusu na vnitřní stranu stehna.

„Eh, bejby, to máš teda recht.“

Spíš slyším, než vidím šplouchnutí vody, jak ponoří štětku do sklenice. Pak s ní jemně zakrouží v kelímku. Postel se mírně zhoupne, když si na ni kleká, potom mě bere za levý kotník a rozevírá mi nohy. „Teď bych tě nejradši spoutal,“ zavrní.

„Slibuju, že budu držet.“

„Tak dobře.“

Když mi přejede napěněnými štětinami po stydké kosti, zalapám po dechu. Je to teplé. Voda ve sklenici musí být horká. Trochu se zavrtím. Šimrá to… ale příjemně.

„Drž,“ napomíná mě Christian a znovu na mě nanáší pěnu.

„Nebo tě fakt spoutám,“ hrozí mi ponuře a mně slastně zatrne podél páteře.

„Už jsi to někdy dělal?“ ptám se nejistě, když sahá po holení.

„Ne.“

„Aha. To je dobře,“ usměju se.

„Další premiéra, paní Greyová.“

„Hmm. Mám ráda premiéry.“

„Já taky. Tak jdeme na to.“ A s citem, který mi vyráží dech, poprvé přejíždí břitem po mé zcitlivělé pokožce.

„Nehýbej se,“ vydechne nepřítomně a já díky tomu poznávám, že se urputně soustředí.

Trvá to jen pár minut, než sáhne po ručníku a otře do něj zbytky pěny.

„Tak – teď je to lepší,“ hodnotí zamyšleně a já konečně zvedám ruku, abych se na něj podívala, právě když si sedá, aby se jal obdivovat své dílo.

„Jsi spokojený?“ ptám se nakřáple.

„Velmi.“ Zvedá rty do hříšného úsměvu a pomalu do mě zasouvá jeden prst.

W

„Uznej, že to byla sranda,“ dobírá si mě s rozjařeným pohledem.

„Pro tebe možná.“ Pokouším se, aby to znělo pohoršeně – jenže on má pravdu… Opravdu to bylo… vzrušující.

„Pokud si vzpomínám, tak důsledky toho činu byly velmi uspokojivé.“ Christian se otáčí, aby se doholil, a já prudce klopím pohled ke svým prstům. Ano, to vskutku byly. Ve snu by mě nenapadlo, že bez chloupků je to o tolik jiné.

„Ale no tak, jenom tě zlobím. Dělal jsem jen to, co by měli muži beznadějně zamilovaní do svých žen dělat, nemyslíš?“ Nadzvedává mi bradu a pozorně se na mě dívá, jeho oči jsou najednou plné obav, jak se snaží odhadnout, co se mi honí hlavou.

Hmm… nadešel čas odplaty.

„Sedni si,“ přikazuju mu tiše.

Nechápavě zamrká. Jemně ho tlačím koupelnou směrem k osamělé bílé stoličce. Dosedá na ni a vrhá na mě zmatený pohled. A já mu beru z ruky holení.

„Ano…“ varuje mě, když mu dojde, co mám za lubem. Ohýbám se a dávám mu polibek.

„Zakloň hlavu,“ zašeptám. Zaváhá.

„Zub za zub, pane Greyi.“

Ostražitě si mě měří v pobavené nevíře. „Víš vůbec, co děláš?“ ujišťuje se zastřeným hlasem. Schválně pomalu vrtím hlavou a snažím se tvářit tak vážně, jak to jen jde. S krátkým potřesením hlavou zavírá oči, potom ji odevzdaně zaklání.

No teda! On mě fakt nechá, abych ho oholila. Má vnitřní bohyně si propíná a protahuje ruce, s prsty vzájemně propletenými a dlaněmi vytočenými ven se na to rozcvičuje. Nejistě mu zajíždím prsty do ještě vlhkých vlasů na čele a pevně je sevřu, abych si ho za ně přidržela. Christian křečovitě tiskne víčka, dýchá skrz pootevřené rty. Velice jemně mu přikládám břit ke krku, stoupám jím vzhůru k bradě a tvořím v pěně na jeho kůži cestičku. Úlevně vydechne.

„Copak sis myslel, že ti ublížím?“

„Nikdy nevím, co se chystáš udělat, Ano. Ale tohle jsem si nemyslel – teda, že bys mi ublížila úmyslně.“

Znovu mu přejíždím strojkem po krku a tak rozšiřuju pruh holé kůže v pěně.

„Úmyslně bych ti nikdy neublížila, Christiane.“

Otevírá oči a ovíjí kolem mě paže a já mu dalším lehkým tahem sjíždím po skráni pod kotletou.

„Já vím,“ řekne a nastavuje tvář tak, abych mu mohla doholit ten zbytek. Ještě dva pohyby a jsem hotová.

„A je to, a ani kapka krve nazmar,“ zubím se pyšně.

Sune mi dlaň vzhůru po noze, až mi vyhrne košilku, a stahuje si mě obkročmo na klín. Zapírám se mu rukama o nadloktí. Je opravdu pořádně svalnatý.

„Můžu tě dnes někam vzít?“

„My se snad nebudeme opalovat?“ jízlivě pozvedám obočí.

Nervózně si navlhčí rty. „Ne. Dnes ne. Myslel jsem, že ti to tak bude vyhovovat.“

„No, když už sis mě tak označkoval, a tím mi to vlastně zatrhnul, tak jo, proč ne?“

Moudře se rozhoduje ignorovat můj kousavý tón. „Je to kus cesty, ale podle toho, co jsem o tom četl, to stojí za návštěvu. I táta mi to doporučil. Je to malá vesnička, Saint Paul de Vence. Je v ní pár galerií. Myslel jsem, že bychom tam mohli vybrat nějaké obrazy nebo sochy do nového domu, pokud se nám tam bude něco líbit.“

No to mě podrž. Zakláním se a vrhám na něj překvapený pohled. Umění… on chce nakupovat umělecké výtvory. Jak bych já mohla nakupovat umění?

„Co je?“ diví se.

„Já o umění nic nevím, Christiane.“

S pokrčením ramen se na mě shovívavě usměje. „Prostě koupíme to, co se nám bude líbit. Nebude to žádná investice.“

Investice? Ježiši.

„Co?“ zopakuje. Zavrtím hlavou.

„Podívej, já vím, že jsme teprve před pár dny dostali návrhy od architektky – ale za kouknutí nic nedáme, a to městečko je starobylé, středověké.“

Jo, ta architektka. Proč mi ji musí připomínat? Elliotovu dobrou kamarádku, Giu Matteovou, která dělala i na Christianově chatě v Aspenu. Během našich schůzek se na Christiana lepila jako klíště.

„Co zas?“ zvyšuje hlas. Znovu zavrtím hlavou. „Tak mi to řekni,“ trvá na svém.

Jak bych mu asi mohla říct, že nemám Giu ráda. Moje antipatie jsou čistě iracionální. Nechci se stavět do role žárlivé manželky.

„Snad se na mě ještě pořád nezlobíš kvůli tomu včerejšku?“ povzdychne si a přitulí se obličejem mezi má ňadra.

„Ne. Jenom mám hlad,“ zamlouvám to, plně si vědoma, že tím zbořím koncept jeho výslechu.

„Tak proč něco neřekneš?“ Sundává si mě z klína a sám se zvedá.

Saint Paul de Vence je středověká opevněná vesnice na vrcholu kopce. Jedno z nejmalebnějších míst, co jsem kdy viděla. Couráme se s Christianem, bok po boku, křivolakými dlážděnými uličkami, ruku mám zastrčenou v zadní kapse jeho šortek. Taylor a buď Gaston, nebo Philippe – nedokážu je rozeznat – nás následují. Procházíme podél náměstí stíněného stromy, kde tři starší muži, z nichž jeden má na hlavě tradiční baret namísto klobouku, hrají pétanque. Je tu celkem dost turistů, ale já jsem schovaná pod Christianovou paží a cítím se dobře. Je toho tady tolik k vidění: úzké uličky a prů-

chody vedoucí na dvorky, jimž vévodí propracované fontány; starověké i moderní sochy a fascinující malé butiky a obchůdky.

V první galerii Christian zatěká pohledem k erotickým fotografiím, které se ocitají v našem zorném poli, mezi rty přitom jemně vsaje nožičku leteckých zrcadlovek. Obrázky jsou prací Florence D’elleové – znázorňují nahé ženy v různých pózách.

„Po něčem takovém jsem zrovna netoužila,“ zabručím nesouhlasně. Připomínají mi tu krabici s fotografiemi, kterou jsem našla v jeho šatně… v naší šatně. Zajímalo by mě, jestli je opravdu zničil.

„Ani já ne,“ konstatuje a zakření se na mě. Bere mě za ruku a vede k další výloze. Nepřítomně se zamýšlím nad tím, jestli bych mu nakonec neměla dovolit, aby mě fotil. Má vnitřní bohyně zuřivě kývá na souhlas.

Za další výlohou jsou umístěny obrázky malířky, která se specializuje na figurativní umění – ovoce a zelenina v detailu a vyvedené v nádherně bohatých barvách.

„Tyhle se mi líbí,“ ukazuju na tři obrázky paprik. „Připomínají mi, jak jsi u mě krájel tu zeleninu,“ uchichtnu se.

Christian zkroutí rty, když se marně snaží potlačit smích.

„Já myslím, že jsem se toho úkolu zhostil celkem zdatně,“ poznamenává nedůtklivě. „Tak jsem byl trochu pomalý, no. A navíc,“ přitahuje si mě do náruče, „jsi mě rozptylovala. Kam bys je umístila?“

„Koho?“ Christian se mi právě obličejem přitulil až k uchu.

„Ty obrázky – kde bys je chtěla?“ Kouše mě do lalůčku a já to vnímám až ve slabinách.

„V kuchyni,“ hlesnu.

„Hmm. Hezká představa, paní Greyová.“

Zaostřuju zrak na cenovku. Pět tisíc eur. U všech svatých!

„Jsou strašně drahé!“ zajíknu se.

„No a?“ opáčí a dál se věnuje mému uchu. „Zvykej si na to, Ano.“ Pouští mě a uvolněně kráčí k pultu, za kterým stojí mladá žena celá

v bílém a zírá na něj s otevřenou pusou. Mám chuť protočit oči, ale místo toho se znovu zadívám na ty obrázky. Pět tisíc eur… ježkovy zraky.

Dali jsme si oběd a teď ho trávíme u kafe v hotelu Saint Paul. Výhled na okolní krajinu mi bere dech. Vinice a pole slunečnic tvoří v rovině pod námi jakousi mozaiku, proloženou tu a tam nějakým tím úhledným francouzským venkovským stavením. Je tak krásný a křišťálově průzračný den, že vidíme až k moři, které se matně leskne na obzoru. Christian mě vytrhává ze zasnění.

„Ptala ses, proč ti zaplétám vlasy,“ začíná tiše. Tón jeho hlasu je alarmující. A tváří se… provinile.

„Jo, ptala.“ Sakra.

„Ta závislačka mě nechávala, abych si s těmi jejími hrál. Teda myslím. Nevím, jestli je to vzpomínka, nebo jen sen.“

Do háje! On mluví o svý pravý mámě.

Dívá se na mě, jeho výraz je absolutně nečitelný. A já mám srdce až v krku. Jak mám asi na něco takového zareagovat?

„Líbí se mi, když si hraješ s mými vlasy,“ řeknu váhavě. Jeho pohled znejistí. „Opravdu?“

„Opravdu.“ Je to pravda. Natahuju se pro jeho ruku. „Já myslím, že jsi svou biologickou mámu miloval, Christiane.“ Oči se mu rozšiřují, ale působí netečně. Nic neříká.

Do háje. Nezašla jsem příliš daleko? Tak přece promluv, Stíne – prosím. Ale on mlčí jako zařezaný, upírá na mě ty bezedné šedé hlubiny a ticho mezi námi narůstá do monstrózních rozměrů. Vypadá tak ztracený.

Shlédne dolů k mé ruce, která spočívá na té jeho, a nepatrně svraští obočí.

„Řekni něco,“ zašeptám, protože už to ticho nemůžu vystát. Zavrtí hlavou a dlouze vydechne.

„Pojďme už.“ Vyvléká se mi z dlaně a zvedá se. Jeho výraz zůstává přísně střežený. Zašla jsem snad příliš daleko? Nemám zdání. Srdce mi propadá hrudním košem až na dno žaludku; netuším, jestli bych měla zkusit zavést řeč na něco jiného, nebo to prostě nechat být. Rozhoduju se pro tu druhou možnost a poslušně ho následuju ven z restaurace.

V hezké úzké uličce mě bere za ruku.

„Kam bys teď chtěla jít?“

On mluví! A nezlobí se na mě – díkybohu. Vydechnu úlevou a pokrčím rameny. „Úplně mi stačí, že se mnou mluvíš.“

„Ty víš, že se o tom svinstvu nerad bavím. Je to pryč. Konec,“ říká tiše.

Ne, Christiane, to si jenom myslíš. To pomyšlení mě rozesmutní a snad poprvé mě napadá, jestli to vůbec někdy skončí. Nejspíš ne, už navždycky si s sebou ponese svých padesát stínů… mých padesát Stínů. A chtěla bych ho vůbec měnit? Ne, nechtěla – jen do té míry, aby se cítil milovaný. Opatrně k němu vzhlédnu. Je tak krásný – dokonce úchvatný – a je můj. A není to jenom kouzlo jeho tolik pohledného obličeje a skvělá postava, co mě tak fascinuje. Spíš mě přitahuje to, co se ukrývá pod tou dokonalou skořápkou, něco, co si mě podmaňuje na všech úrovních… jeho křehká, poraněná duše.

Seshora na mě vrhá ten svůj pohled, napůl pobavený, napůl ostražitý, celý žhavý. Pak si mě schová pod křídlo a společně si razíme cestu skrz davy turistů až k místu, na kterém jedno z identických dvojčat zaparkovalo prostorné audi. Nechávám svou ruku vklouznout do zadní kapsy Christianových šortek, celá šťastná, že se na mě kvůli té domněnce nezlobí… ale stejně – které čtyřleté dítě nemiluje svou mámu, ať už je jakkoliv špatná? Ztěžka si povzdychnu a přitisknu se k němu ještě víc. Vím, že je nám tým bodyguardů v patách, a mimoděk mě napadá, jestli vůbec jedli.

Christian se zastavuje před malým butikem s exkluzivními šperky. Zadívá se do výlohy, pak na mě. Bere mě za volnou ruku, přejíždí palcem po blednoucí podlitině na zápěstí, kterou tam zanechala pouta, a soustředěně si ji prohlíží.

„Nebolí mě to,“ ujišťuju ho rychle.

Natáčí se tak, aby uvolnil mou druhou ruku ze své kapsy. Taky ji sevře v dlani a jemně ji obrací a zkoumá. Zarudlý pruh mé kůže překrývají platinové hodinky Omega, které mi věnoval u snídaně to první ráno, co jsme spolu trávili v Londýně. Věnování, které je na nich vyryté, mě ještě nepřestalo dojímat:

Anastasie Jsi pro mě všechno Má láska, můj život

Christian

Navzdory všemu, celé té jeho dojebanosti, dokáže být můj manžel tak romantický. Zadívám se dolů na matné otisky pout na svém zápěstí. Na druhou stranu umí být někdy i surový. Pouští mou levačku, prsty mi zvedá bradu a pečlivě studuje můj výraz, oči doširoka otevřené a ustarané.

„Nebolí to,“ opakuju. Přitahuje si mou ruku ke rtům a dává mi měkký omluvný polibek na vnitřní stranu zápěstí.

„Pojď,“ vyzývá mě a vede do obchodu.

„Ukaž.“ Christian mi přidržuje otevřený platinový, jemně zdobený náramek, za který právě zaplatil. Je opravdu nádherný, propracovaný do nejmenšího detailu; s jemnou rytinkou ve tvaru drobných abstraktních kvítků s malými diamanty v jejich středu. Připevňuje mi ho na zápěstí. Je široký, taková jakoby manžeta, a tak mi překrývá podlitiny. A taky stál zhruba třicet tisíc eur, aspoň myslím – nedokázala jsem totiž tak přesně sledovat francouzskou konverzaci, kterou Christian vedl s prodavačkou. V životě jsem na sobě neměla nic tak drahého.

„Tak, teď je to lepší,“ zamumlá.

„Lepší?“ hlesnu a zvednu pohled do jeho jasných očí, plně si vědoma toho, že ta vyzáblá prodavačka na nás zírá s žárlivým a zamítavým výrazem v obličeji.

„Ty víš proč,“ odtuší Christian nejistě.

„Já to nepotřebuju.“ Zatřepu zápěstím, až se mi na něm náramek protočí. Odpolední světlo pronikající do butiku výlohou se odrazí od platiny a diamantů a rozhodí po celém obchodě malé duhové odlesky.

„Ale já jo,“ pronáší s naléhavou upřímností.

Proč? Proč něco takového potřebuje? Má snad výčitky? Kvůli čemu? Kvůli těm modřinám? Kvůli své mámě? Kvůli tomu, že se mi nesvěřil? Můj ty Stíne.

„Ne, Christiane, to teda nepotřebuješ. Už jsi mi toho dal tolik: kouzelné líbánky, Londýn, Paříž, Azurové pobřeží… sebe. Jsem ta nejšťastnější ženská,“ šeptám a jeho výraz se konečně uvolňuje.

„Ne, Anastasie, to já jsem ten nejšťastnější chlap.“

„Děkuju.“ Zvedám se na špičky, ovíjím mu paže kolem krku a líbám ho… ne proto, že mi dal ten náramek, ale proto, že mi dal sebe.

I tak je zamlklý, když se ocitáme zpátky v autě. Hledí ven na oslnivá pole slunečnic. Jejich květy se otáčí za odpoledním sluncem, v jehož svitu se koupou. Jedno z dvojčat – myslím, že Gaston – řídí a Taylor sedí vpředu vedle něj. Christiana očividně něco trápí. Beru ho za ruku a povzbudivě ji stisknu. Otáčí se na mě, pak se vyvléká z mého sevření a natahuje se, aby mi místo toho položil dlaň na koleno. Mám na sobě krátkou nabíranou modrobílou sukni a modré vypasované tričko bez rukávů. Christian jakoby zaváhá a já nevím,

jestli se v dalším okamžiku vydá po mé noze vzhůru, nebo dolů. V důsledku lehkého dotyku jeho prstů jsem napjatá očekáváním, dech se mi úží. Co asi udělá? Pohne rukou směrem dolů a najednou mě chytá za kotník a přitahuje si mou nohu na klín. Natáčím se, takže k němu sedím čelem.

„Tu druhou chci taky.“

Nervózně střelím očima po Taylorovi a Gastonovi, kteří odhodlaně sledují silnici vpředu, a váhavě zvedám do Christianova klína i druhou nohu. S naprosto chladným pohledem sáhne po tlačítku umístěném na svých dveřích a stiskne ho. Přímo před námi se začíná vysouvat lehce tónovaná zástěna a za deset sekund už máme solidní soukromí. Páni… už je jasné, proč je tohle auto vzadu tak prostorné.

„Chci se ti podívat na kotníky,“ nabízí mi tiše na vysvětlenou. Z jeho pohledu najednou čiší úzkost. On chce vidět ty modřiny od pout? To snad… A to jsem si myslela, že si užijeme nějakou legraci. Jestli tam nějaké modřiny mám, skrývají se pod pásky sandálů. Nepamatuju si, že bych tam nějaké dnes ráno viděla. Velice jemně mi palcem obtáhne konturu pravého nártu a já se zavrtím. Všímám si úsměvu, který mu přitom pohrává na rtech. Zručně mi rozepíná pásek jedné boty a jeho úsměv při konfrontaci s tmavším pásem na mé kůži povadá.

„Nebolí,“ brouknu. Krátce se na mě zadívá, tváří se posmutněle, rty pevně stažené. Jednou kývne, jako že mi věří, zatímco já ten sandál setřásám a nechávám ho spadnout na podlahu. Jenže Christian už mě nevnímá. Je opět nesoustředěný a zahloubaný, mechanicky mě hladí po noze a znovu se otáčí k oknu, ze kterého upírá zamyšlený pohled.

„No tak. Cos čekal?“ vydechnu měkce. Letmo se na mě podívá a zaraženě pokrčí rameny.

„Nečekal jsem, že se budu při pohledu na ty modřiny cítit zrovna takhle,“ pronáší tiše.

Prosím? Jednu chvíli je zamlklý a druhou vstřícný? To je tak…

typické! Jak s ním mám asi držet krok?

„A jak se teda cítíš?“ ptám se mírně.

Zpříma se mi podívá do očí, z těch jeho sálá bezútěšnost. „Nepříjemně,“ zamručí.

To ne! Odepínám si pás a přisunuju se k němu blíž, nohy si nechávám na jeho klíně. Mám chuť mu na něj vylézt celá a obejmout ho, a taky bych to udělala, kdyby vpředu seděl jenom Taylor. Jenže vědomí, že je tam i Gaston, mě zaráží, a to navzdory té skleničce, co mám v sobě. Kéž by byla větší tma. Aspoň ho beru za obě ruce.

„Jsou to ty cucfleky, co se mi nelíbí,“ šeptám. „Všechno ostatní… co jsi dělal,“ snižuju hlas ještě víc, „s těmi pouty, to se mi líbilo. Teda, víc než jen líbilo. Bylo to úžasný. Můžeš mi to klidně udělat znovu.“ Trochu si poposedne. „Říkáš úžasný, jo?“ Má vnitřní bohyně zaujatě zvedá oči od Jackie Collinsové.

„Přesně tak,“ uculím se. Vmáčknu nohy do jeho čím dál pevnějšího rozkroku a spíš vidím, než slyším, jak do sebe pootevřenými ústy prudce vtahuje vzduch.

„Opravdu byste měla mít zapnutý pás, paní Greyová,“ upozorní mě zhruble, načež ho sevřu mezi chodidly. Vydechne a s tmavnoucím pohledem mi varovně chňapne po kotníku. Chce snad, abych přestala? Nebo pokračovala? Vtom se zarazí, z kapsy loví všudypřítomný BlackBerry, aby přijal hovor, a pohledem kontroluje hodinky. Vrásky na čele se mu prohlubují o něco víc.

„Barney?“ vyštěkne.

Sakra. Už zase nás ruší práce. Pokouším se mu sundat nohu z klína, ale on zesiluje sevření kolem mého kotníku.

„Ve výpočetním středisku?“ pokračuje nevěřícně. „Aktivovalo to protipožární systém?“

Požár?! Stahuju z něj tu nohu – tentokrát mě pouští. Sedám si zpátky na své místo, zapínám si pás a nervózně si pohrávám s ná-

ramkem za bůhvíkolik eur. Christian znovu mačká tlačítko na ruční opěrce svých dveří a dělicí sklo sjíždí dolů.

„Někdo zraněný? A škody? Aha… Kdy?“ Christian se zase dívá na hodinky, pak si pročísne vlasy. „Ne. Ani hasiče, ani policii. Teď ještě ne.“

No ty bláho! Oheň? V budově Christianovy kanceláře? Sleduju ho s otevřenou pusou a v hlavě mi bzučí jako v úlu. Taylor se natáčí, aby slyšel, co Christian říká.

„To udělal? Dobře… Fajn. Chci podrobnou zprávu o škodách. A kompletní soupis všech osob, co tam měly přístup v posledních pěti dnech, včetně úklidové služby… Sežeňte Andreu, ať mi zavolá

… Jo, vypadá to, že je argon stejně účinný – je vážně k nezaplacení.“ Zpráva o škodách? Argon? To slovo ve mně vyvolává jen vzdálenou vzpomínku na hodiny chemie – prvek periodické soustavy,

aspoň myslím.

„Uvědomuju si, že je brzy… Pošlete mi e-mail do dvou hodin… Ne, potřebuju být v obraze. Děkuju za zavolání.“ Christian to pokládá a vzápětí vytáčí na BlackBerry další číslo.

„Welchi… Dobře… Kdy?“ Christian se ještě jednou dívá na hodinky. „Za hodinu … Ano … Nepřetržitě … A ukládejte to někam mimo … Dobře.“ Zavěšuje.

„Philippe, potřebuju být do hodiny na lodi.“

„Monsieur.“

Sakra, je to Philippe, ne Gaston. Naše auto vyráží kupředu. Christian na mě vrhá neidentifikovatelný pohled.

„Stalo se někomu něco?“ ptám se ho tence.

Zavrtí hlavou. „Jen velmi malé škody.“ Natahuje se pro mou ruku, bere mě za ni a povzbudivě ji tiskne. „Nezatěžuj se tím. Můj tým už to řeší.“ A v tu ránu je zpátky na koni – výkonný ředitel v celé své nadřazenosti a sebekázni, ani v nejmenším rozrušený.

„Kde teda hořelo?“

„Ve výpočetním středisku.“

„V Grey House?“

„Jo.“

Jeho odpovědi jsou úsečné, takže je jasné, že se o tom nechce bavit.

„Jak to, že byly škody malé?“

„Výpočetní středisko je vybavené nejmodernějším protipožárním systémem.“

No jasně že ano.

„Prosím, Ano – nedělej si s tím starosti.“

„Nedělám,“ zalžu.

„Nevíme jistě, jestli to bylo žhářství,“ vyslovuje nahlas domněnku, která se zatíná přímo do srdce mého strachu. Ruka mi sama vystřelí ke krku staženému obavou. Nejdřív Charlie Tango a teď tohle?

Co se stane příště?

Kapitola 4

Nemám stání. Christian je zalezlý v pracovně na palubě lodi už víc než hodinu. Zkoušela jsem si číst, dívat se na televizi, opalovat se – úplně oblečená! –, ale nedokážu se uvolnit… nedokážu se zbavit toho vlezlého neklidu. Převlékám se do šortek a trička, sundávám si ten absurdně drahý náramek a vydávám se najít Taylora.

„Paní Greyová,“ vzhlédne vylekaně od románu Anthonyho Burgesse. Sedí v malém salonku před Christianovou pracovnou.

„Ráda bych si zašla na nákupy.“

„Jistě, madam,“ řekne a vstává.

„Chtěla bych jet na skútru.“

Lehce mu povoluje brada. „Ehm.“ Mračí se a marně hledá, co by na to řekl.

„Nechci s tím obtěžovat Christiana.“

Potlačuje zafunění. „Paní Greyová… uhm… myslím, že by se to panu Greyovi moc nelíbilo – a já bych si moc rád udržel práci.“

No to snad ne! Mám chuť na něj protočit oči, ale místo toho je přivřu, ztěžka si povzdychnu a nasazuju výraz, o kterém si myslím, že jasně vyjadřuje mou pohoršenou frustraci nad tím, že

nejsem pánem svého vlastního osudu. Na druhou stranu nechci, aby se Christian na Taylora zlobil – nebo na mě, když už jsem u toho. Rozhodně procházím kolem něj, ťukám na dveře pracovny a vstupuju dovnitř.

Christian telefonuje, opírá se přitom zády o mahagonový stůl. Zvedá ke mně oči. „Vydržte chvilku, Andreo,“ poznamenává vážně do telefonu. Pak se s výrazem zdvořilého očekávání obrací ke mně. Kruci, proč mám dojem, jako bych právě vešla do ředitelny? Vždyť mi tenhle chlap včera nasadil pouta. Ale já nedovolím, aby mi naháněl strach, vždyť je to můj manžel, zatraceně. S vyztuženými rameny se na něj uvolněně usměju:

„Jdu nakupovat. Beru si s sebou ochranku.“

„Jasně, vem si jedno z dvojčat a taky Taylora,“ instruuje mě. A já najednou vím, že ať už se děje cokoliv, je to vážné, protože se mě na nic dalšího nevyptává. S pohledem ukotveným v jeho očích zůstávám stát, přemítám, jestli bych mu mohla nějak pomoct.

„Ještě něco?“ ptá se mě. On chce, abych už byla pryč. Sakra.

„Nepotřebuješ něco?“ zajímám se. Usměje se tím plachým úsměvem.

„Ne, bejby, všechno mám,“ ujišťuje mě. „Personál se o mě postará.“

„Tak jo.“ Chtěla bych ho políbit. Kčertu – vždyť je to můj manžel. Odhodlaně k němu přistupuju a k jeho překvapení mu dávám polibek.

„Andreo, ještě vám zavolám,“ zamručí. Pokládá BlackBerry na stůl za sebe, přitahuje si mě do náruče a hladově se mi vrhá na rty. Když mě pouští, jsem bez dechu. Jeho oči jsou temné a plné touhy.

„Rozptyluješ mě. Tohle musím vyřídit, abych se mohl vrátit k líbánkám.“ Ukazováčkem vyznačuje konturu mé tváře a svírá mi bradu, zvedá mi za ni hlavu.

„Tak dobře. Omlouvám se.“

„Prosím, neomlouvejte se, paní Greyová. Mně se vaše rozptylování líbí.“ Líbne mě do koutku úst. „Jdi a něco utrať,“ vydechne a propouští mě.

„Rozkaz,“ uculím se na něj cestou z pracovny. Mé podvědomí kroutí hlavou a přísně špulí rty. Nějak jsi mu neřekla, že jedeš na tom skútru, oboří se na mě přeskakujícím hlasem. Ignoruju ho… Skřeta jednoho.

Taylor na mě trpělivě čeká.

„Tak, na velitelství je to vyřízené… můžeme jet?“ usměju se na něj a snažím se ve svém hlase potlačit sarkasmus. Taylorovi ujede uznalý úsměv.

„Paní Greyová, až po vás.“

Taylor mi trpělivě vysvětluje, k čemu slouží všechny ty kontrolky a jak se skútr řídí. Vyzařuje z něj klidná, přirozená autorita – je to dobrý učitel. Nacházíme se v motorovém člunu, pohupujícím se na vlnách pleskajících do pokojných přístavních vod hned vedle Fair Lady. Zároveň nás sleduje Gaston, jehož výraz zůstává ukrytý za slunečními brýlemi. U řízení člunu stojí další člen posádky. Ježkovy zraky – zaměstnávám tři lidi jenom proto, že chci jít na nákupy. Neuvěřitelné.

Zapínám si záchrannou vestu a věnuju Taylorovi zářivý úsměv.

Nastavuje ruku, aby mi pomohl nasednout.

„Připevněte si ten pásek ze zapalování k zápěstí, paní Greyová.

Kdybyste spadla, motor se automaticky vypne,“ vysvětluje.

„Jasně.“

„Připravená?“

Nadšeně zakývám hlavou.

„Nastartujte, až budete něco přes metr od lodi. My pojedeme za vámi.“

„Jasně.“

Odstrkává skútr od člunu a já se hladce zhoupnu vstříc přístavu. Když mi potom dá rukou signál OK, mačkám tlačítko zapalování a probouzím motor k životu.

„Dobře, paní Greyová, a teď s citem!“ křičí na mě Taylor. Zmáčknu plyn. Skútr sebou trhne dopředu a pak chcípne. Sakra! Jak to Christian dělá, že to vypadá tak jednoduše? Zkouším to znovu, a znovu to zapíchnu. Sakra! Sakra!

„S tím plynem musíte zvolna, paní Greyová,“ volá na mě Taylor.

„No jo, pořád,“ brblám si pod vousy. Startuju ještě jednou, mačkám plynovou páčku opravdu jemně a stroj pode mnou se pohne kupředu – a tentokrát se nezastavuje. Jo! A popojíždí ještě dál. Cha! Ono to jede! Samou radostí mám chuť zavýsknout, ale ovládnu se. Plynule se rozjíždím od jachty směrem k pevnině. Za sebou slyším hluk motorového člunu. Když zmáčknu plyn ještě víc, skútr poskočí vpřed a začíná klouzat po vodní hladině. S tím teplým vánkem ve vlasech a lehkou sprškou mořské vody po obou bocích se cítím tak svobodná. To je hustý! Žádný div, že mě Christian nikdy nenechá řídit.

Místo toho, abych namířila rovnou ke břehu a tím to potěšení utnula, ohýbám to kolem staticky se pohupující Fair Lady. Páni – to je takový odvaz. Ignoruju Taylora a celé to křoví za sebou a zrychluju okolo jachty podruhé. Když dokončuju okruh, zblýsknu na palubě Christiana. Mám dojem, že na mě hledí s otevřenými ústy, i když je těžké to posoudit. Statečně zvedám jednu ruku z řídítek a zaníceně mu mávám. Vypadá, jako by ho někdo vytesal z kamene – ale nakonec vztyčuje jednu paži v napodobenině toporného máchnutí. Nějak nedokážu zařadit výraz jeho tváře a něco mi říká, že to ani nechci – a tak mířím k přístavu, letím po modravé hladině, která se blyští v odpoledním slunci.

V přístavišti čekám a nechávám Taylora, aby mě dojel. Tváří se naprosto bezútěšně, až mě z toho píchne u srdce, i když – Gas-

ton vypadá, že se celkem baví. Nejdřív mě napadá, že se chladné americko-francouzské vztahy dostaly až na bod mrazu, ale pak se dovtípím, že tím, kdo je rozkmotřil, budu nejspíš já. Gaston skáče ven ze člunu a přivazuje ho ke kotevnímu kruhu, zatímco Taylor mi ukazuje, abych najela podél nich. Velice pozorně navádím skútr na místo vedle lodi a řadím se k Taylorovi. Jeho výraz se nepatrně zmírňuje.

„Ještě vypněte to zapalování, paní Greyová,“ vyzývá mě chladně a sahá po řídítkách. Zároveň natahuje ruku, aby mi pomohl do motorového člunu. Hbitě do něj skáču, ohromená faktem, že jsem se do něj spíš nezřítila.

„Paní Greyová,“ zamrká Taylor nervózně a znovu se zardí. „Pan Grey není úplně nadšený z toho, že řídíte vodní skútr.“ Samými rozpaky se prakticky svíjí a já si domýšlím, že musel cestou mluvit s rozlíceným Christianem. Ach, ty můj ubohý, patologickým ochranitelským syndromem postižený manželi, co si s tebou jenom počnu? Věnuju Taylorovi nevzrušený úsměv. „Chápu. Inu, Taylore, pan Grey tu není. A pokud není úplně nadšený, měl by mít dostatek slušnosti, aby mi to řekl z očí do očí, až budeme zpátky na palubě.“

Taylor cukne koutky. „Samozřejmě, paní Greyová,“ odtuší tiše a podává mi kabelku.

Když vystupuju z lodi, zachytávám útržek jeho zdráhavého, ale zároveň obdivného úsměvu. Najednou mám chuť se taky usmát. Pomalu nedokážu uvěřit tomu, jakou náklonnost k Taylorovi cítím, ale opravdu se mi nelíbí, když mě peskuje – není to můj otec, ani manžel.

Kruci, Christian je naštvaný – a zrovna teď, když má proč se bát. Na co jsem to jenom myslela? Jak tak stojím na molu a čekám na Taylora, až se ke mně připojí, cítím, jak mi v kabelce vibruje BlackBerry. Lovím ho ven. Jako vyzváněcí tón pro Christiana mám nastavenou Your Love is King od Sade – jenom pro Christiana.

„Ahoj,“ hlesnu.

„Ahoj,“ odpovídá.

„Vždyť se vrátím. Tak se nezlob.“ Slyším, jak lapne po dechu. „Uhm…“

„Že to ale byla zábava…“ zašeptám.

Vzdychne. „No, nerad bych vám tu zábavu kazil, paní Greyová.

Jenom na sebe dej pozor. Prosím.“

No pane jo! Mám svolení se bavit! „Dám. Je něco, co bys chtěl přivézt z města?“

„Jenom tebe, pokud možno vcelku.“

„Udělám pro to maximum, pane Greyi.“

„To rád slyším, paní Greyová.“

„Snažíme se potěšit vzájemně,“ uchichtnu se.

Zaslechnu i jeho úsměv. „Volá mi někdo další – tak pozdějc, bejby.“

„Pozdějc, Christiane.“

Zavěšuje. Skútrová krize je zažehnána, řekla bych. Auto už čeká a Taylor mi přidržuje otevřené dveře. Když nastupuju, mrknu na něj a on pobaveně zatřepe hlavou.

V autě si v BlackBerry zapínám e-maily.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Děkuju Datum: 17. 8. 2011, 16:55

Komu: Christian Grey

Že jsi nebyl moc nabručený.

Od: Christian Grey

Předmět: Snažím se zachovat klid

Datum: 17. 8. 2011, 16:59

Komu: Anastasia Greyová

Rádo se stalo. Vrať se celá. To není prosba. x

Christian Grey,

Přehnaně úzkostný manžel & výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Nad tou jeho odpovědí se pousměju. Můj maniak kontrolou posedlý.

Proč jsem vlastně chtěla jet nakupovat? Vždyť nakupování nenávidím. Ale někde hluboko vskrytu duše to vím, odhodlaně procházím kolem všech těch značkových butiků Chanel a Gucci a Dior, až nakonec v malém, přecpaném obchůdku pro turisty nacházím lék na to, co mě trápí. Je to drobný stříbrný řetízek na kotník, s malými srdíčky a zvonky. Jemňounce cinká a stojí pouhých pět eur. Hned si ho nasazuju. To jsem já – tohle se mi líbí. Okamžitě se cítím líp. Nechci ztratit kontakt s dívkou, která má tohle ráda, nikdy. Protože v tom koutku duše taky vím, že mě neohromuje jenom Christian samotný, ale i jeho bohatství. Zvyknu si na to vůbec?

Taylor s Gastonem mě svědomitě následují odpoledním davem turistů a já brzy zapomínám, že je mám v zádech. Chtěla bych Christianovi něco koupit, něco, co by odpoutalo jeho pozornost od toho, co se děje v Seattlu. Ale co koupit chlapovi, který má všechno? Zastavuju se na malém moderním náměstíčku lemovaném obchody a jeden po druhém je zkoumám pohledem. Když zahlédnu ten,

ve kterém prodávají elektroniku, vybavuje se mi naše dnešní návštěva galerie a taky to, jak jsme spolu byli v Louvru. Zrovna jsme obdivovali Venuši Milóskou…

V hlavě mi zní Christianova slova „Nahé ženské tělo? Všichni se na něj rádi podíváme. Ten pohled milujeme, ať už je vyvedené v mramoru, oleji, zahalené v saténu, nebo na filmovém plátně.“

Což mi vnukne myšlenku, troufalou myšlenku. Jen potřebuju pomoc vybrat to pravé – a vím jen o jediném člověku, který mi ji může poskytnout. Páčím BlackBerry z kabelky a volám Josému.

„Kdo…?“ zamumlá ospale.

„José, tady Ana.“

„Čau, Ano! Kde jsi? Jsi v pořádku?“ Teď už zní mnohem čileji, zaujatě.

„Jsem v Cannes, na jihu Francie, a v pořádku.“

„Jih Francie, jo? V nějakým načančaným hotelu?“

„Ehm… ne. Bydlíme na lodi.“

„Na lodi?“

„Na velké lodi,“ objasňuju to s povzdechem.

„No jistě.“ Najednou zazní o poznání chladněji. Kruci, neměla jsem mu volat. Tohle teď řešit nechci.

„José, potřebuju poradit.“

„Poradit?“ zaráží se. „Jasná zpráva,“ řekne tentokrát mnohem přátelštějším tónem. A tak mu vyklopím svůj úmysl.

O dvě hodiny později mi Taylor pomáhá vykročit z motorového člunu na schůdky vedoucí na palubu. Gaston pomáhá jednomu členu posádky se skútrem. Christiana nikde nevidím, a tak s pocitem dětského nadšení sbíhám dolů do naší kabiny, abych mu tam zabalila dárek.

„Bylas pryč pěknou dobu,“ poleká mě Christian, právě když přilepuju poslední kousek izolepy. Otáčím se a shledávám, že sto-

jí ve dveřích a upřeně mě sleduje. To mě podrž! Copak mám ještě pořád průšvih kvůli tomu skútru? Nebo je to tím požárem v jeho kanceláři?

„Všechno pod kontrolou, ve firmě?“ sonduju váhavě.

„Víceméně,“ vzdychne a obličejem se mu mihne mrzutý výraz.

„Trochu jsem utrácela,“ přiznávám a doufám, že mu tím zvednu náladu, modlím se, aby se jeho rozmrzelost neobrátila mým směrem. Hřejivě se na mě usměje, takže vím, že jsme v pohodě.

„Copak jsi koupila?“

„Tohle,“ zvedám nohu na postel a ukazuju mu řetízek.

„Velmi pěkné,“ zhodnotí. Přistupuje ke mně a dotýká se zvonečků, až se mi na kotníku tiše rozcinkají. Znovu se zamračí na ty modřiny, co mi zbyly od pout, a zlehka po nich přejede konečky prstů. Vzhůru po noze mi stoupá příjemné mrazení.

„A tohle.“ Podržím před ním krabici a doufám, že ho to zaujme.

„Pro mě?“ ptá se překvapeně. Plaše přikývnu. Bere si ode mě dárek a opatrně jím zatřese. Rozzářený chlapeckým oslňujícím úsměvem si sedá vedle mě na postel. Nahýbá se ke mně, bere mě za bradu a dává mi pusu.

„Děkuju,“ řekne skoro ostýchavě.

„Ještě jsi to neotevřel.“

„Bude se mi to líbit, ať už je to cokoliv.“ Dívá se na mě, oči mu jenom září. „Já moc dárků nedostávám.“

„Je těžké ti něco kupovat. Všechno už máš.“

„Hlavně mám tebe.“

„To máš,“ culím se na něj a lehce zčervenám. Ach, Christiane, ani nevíš, jak moc.

S balicím papírem dělá krátký proces. „Nikon?!“ vrhá na mě zmatený pohled.

„Já vím, že máš ten digitál, ale tenhle je na… ehm… portréty a tak. Dokonce tam jsou dva objektivy.“

Nechápavě na mě zamžiká.

„Prostě dneska v galerii se ti líbily ty fotky Florence D’elleové. A taky si pamatuju, co jsi říkal v Louvru. A taky na tamty ostatní fotky.“ Polknu ve snaze nevybavit si představu, co jsem našla v jeho šatně.

Se zadrženým dechem se mu pomalu rozšiřují oči, jak mu to dochází, a já honem pokračuju, než ztratím odvahu.

„Myslela jsem, že bys třeba, ehm… chtěl fotit… mě.“

„Fotit? Tebe?“ Zírá na mě se spadlou bradou, dárek na svém klíně už zcela ignoruje.

Přikývnu, zoufale se snažím odhadnout, jak to vezme. Nakonec znovu sjede očima ke krabici a s posvátnou úctou přejede prsty po obrázku fotoaparátu na její čelní straně.

Na co jenom myslí? Ach jo, tohle není právě reakce, jakou jsem očekávala, a mé podvědomí mě počastuje pohledem, jako bych byla nějaké tupé domestikované zvíře, a káravě mi připomíná, že Christian přeci nikdy nereaguje podle mých očekávání. Christian znovu zvedá pohled do mých očí a ty jeho jsou plné… čeho? Bolesti?

„Proč si myslíš, že bych to chtěl?“ ptá se zmateně. Ne, ne, ne! Vždyť jsi sám říkal, že by se ti to líbilo…

„A nechtěl snad?“ opáčím a přitom odmítám vnímat své podvědomí, které se pozastavuje nad tím, proč by jako někdo měl chtít mé erotické fotky. Christian polkne a prohrábne si rukou vlasy, vypadá tak ztracený, tak bezradný.

Začíná hlubokým nádechem. „Ten druh fotek byl pro mě obvykle jen bezpečnostní pojistkou, Ano. Já vím, že jsem se ženami strašně dlouho zacházel jako s bezduchými objekty,“ vysvětluje, ale pak se rozpačitě odmlčí.

„A ty si myslíš, že když mě budeš fotit, tak… eh, ze mě uděláš bezduchý objekt?“ V plicích mi najednou nezbývá jediná molekula vzduchu a z obličeje mi mizí veškerá krev.

On pevně semkne víčka. „Hrozně mě to mate,“ zašeptá. Když znovu otevře oči, jeho pohled je zjitřený a ostražitý, plný nějaké neředěné emoce.

Sakra. Můžu za to já? Moje poznámky ohledně jeho mámy? Požár v kanceláři?

„Proč to říkáš?“ hlesnu přiškrceně, protože se mi panika užuž dere vzhůru hrdlem. Myslela jsem, že je šťastný. Že jsme šťastní. Myslela jsem, že ho dělám šťastným. Nechci ho mást. Opravdu ho matu? Mozek se mi žhaví do maximálních otáček. U Flynna nebyl už skoro tři týdny, nemůže to být tím? Je to ten důvod, proč se tu přede mnou sype? Do háje, neměla bych Flynnovi zavolat? A pak, v naprosto jedinečném záblesku mimořádné jasnozřivosti, mi to dochází – ten požár, Charlie Tango, vodní skútr… On má strach, bojí se o mě, a ve chvíli, kdy zahlédl modřiny na mém těle, se jeho strach zhmotnil. Řešil je přece celý dlouhý den; je z toho zmatený, protože není zvyklý se cítit nepříjemně, když někomu ublíží. Při tom pomyšlení mi přeběhne mráz po zádech. S pokrčením ramen jako na povel sklopí oči k mému zápěstí,

na kterém jsem původně měla ten náramek, co mi koupil dnes odpoledne. Bingo!

„Christiane, tohle mi nevadí,“ nastavuju mu před oči ruku s blednoucí podlitinou. „Měli jsme únikové slovo. Kruci – včera to byl odvaz. Líbilo se mi to. Tak už se tím přestaň užírat – mám ráda tvrdší sex, už jsem ti to říkala.“ Cítím, jak rudnu, když se snažím potlačit vzrůstající paniku.

Upírá na mě pronikavý pohled a já netuším, co se mu honí hlavou. Nejspíš přemýšlí o mých slovech, a tak zajíkavě pokračuju.

„Je v tom ten požár? Myslíš, že to nějak souvisí s Charlie Tango?

To proto se bojíš? Mluv se mnou, Christiane – prosím.“

Dál na mě zírá a mlčí, rozpíná se mezi námi stejné obludné ticho jako dnes odpoledne. Zatraceně! On se o tom se mnou bavit nehodlá, to je nad slunce jasné.

„Nepřemýšlej nad tím tolik, Christiane,“ napomínám ho tiše a ta slova se mi jakoby ozvěnou vrací, vyvolávají ve mně rušivou vzpomínku na nedávnou minulost – přesně tohle mi říkal, když jsme řešili tu jeho pitomou smlouvu. Natahuju se mu na klín pro tu krabici a otevírám ji. Nehybně mě sleduje – jako bych představovala nějakou fascinující mimozemskou formu života. S vědomím, že je fotoaparát připravený k použití, ho lovím ven a sundávám z něj kryt objektivu. Zaměřuju jím Christiana, takže se jeho krásný obličej s nyní úzkostným výrazem objevuje v hledáčku. Mačkám spoušť a držím ji tak dlouho, až je celkem deset obrázků jeho znepokojené tváře digitálně zachyceno pro příští generace.

„Tak si teda udělám objekt já z tebe,“ zamrmlám a znovu tisknu spoušť. Na posledním snímku se mu sotva patrně zvedají koutky. Zmáčknu to ještě jednou a tentokrát už se usmívá… jenom trochu, ale úsměv to je. Znovu podržím spoušť a sleduju v přímém přenosu, jak se přede mnou uvolňuje, jak stahuje rty a hravě je na mě špulí v komickém výrazu přemotivovaného modela, takže se musím zasmát. Ach, díkybohu. Pan Náladový je zpět – a nikdy předtím jsem ho neviděla radši.

„Moment, já myslel, že je to můj dárek,“ protestuje rozmrzele, ale já myslím, že si mě jenom dobírá.

„Když já ti ho pořídila pro zábavu, ale nakonec se z něj vyklubal nástroj ženského útlaku.“ Fotím dál, jeho portrétů utěšeně přibývá a já v maximálním zvětšení pozoruju, jak se mu v obličeji usidluje pobavený výraz. Jenže najednou mu ztěžkne pohled a tváří se spíš jako dravec.

„Tak ty bys chtěla útlak?“ zapřede medově.

„Co tě vede. Žádný útlak,“ drmolím a dál ho zvěčňuju.

„Dokázal bych vám předvést prvotřídní útlak, paní Greyová,“ pohrozí mi zhruble.

„Já vím, že ano, pane Greyi. Však to taky dost často děláte.“

Tuhne mu výraz. Do prčic. Spouštím foťák dolů a zpříma mu pohlédnu do očí.

„Co se děje, Christiane?“ Můj hlas už div nepřekypuje frustrací.

Tak už mi to pověz!

Neříká nic. Pche! Ten je tak nesnesitelný. Znovu si zvedám přístroj do úrovně očí.

„Tak povídej,“ trvám na svém.

„Nic,“ řekne a znenadání mi mizí z hledáčku. Jediným svižným pohybem smete krabici od foťáku na podlahu kabiny a přitom mě popadne a přitlačí zády na postel. Obkročmo na mě nasedá.

„Hej!“ postěžuju si a dál fotím, jak se na mě směje a z očí mu sálá temné odhodlání. Hrábne po nikonu, chňapne ho za objektiv a najednou je ze mě místo fotografa objekt, protože ho namíří na mě a zmáčkne spoušť.

„Takže vy byste chtěla, abych vás fotil, paní Greyová?“ odtuší pobaveně. Všechno, co z jeho hlavy vidím, jsou neuspořádané vlasy a nádherně tvarované rty zkroucené do šibalského úsměvu. „No, pro začátek řekněme, že by ses měla smát,“ prohlásí a volnou rukou mě začne nemilosrdně lechtat pod žebry, takže se pod ním svíjím a pištím a chichotám, dokud se mi nepodaří zachytit jeho zápěstí v marném pokusu ho zastavit. Jeho úšklebek se ještě víc rozšiřuje, a zatímco dál mačká spoušť, znovu mě začíná lechtat.

„Ne! Dost!“ vřískám.

„Děláš si srandu?“ zavrčí a odkládá přístroj vedle nás, aby mě mohl mučit oběma rukama.

„Christiane!“ zachrčím a v rozesmátém protestu zalapám po dechu. Nikdy předtím mě nelechtal. Sakra – už dost! Jak se snažím zpod něj vykroutit, zmítám hlavou ze strany na stranu, do toho se hihňám a chechtám a tlačím od sebe obě jeho ruce, jenže on je neúprosný – kření se na mě a s gustem si mě vychutnává.

„Christiane, dost!“ zažebrám a on hned přestává. Sevře mi ruce, a jak se nade mnou tyčí, tiskne mi je vedle hlavy k posteli. Sotva popadám dech, jak se chechtám. On je taky celý zadýchaný a dívá se na mě… jak vlastně? Dech se mi najednou zadrhává docela. Užasle? S láskou? S posvátnou úctou? Panebože… Ten pohled!

„Ty jsi tak nádherná,“ vydechne.

Zírám na něj, do té jeho drahé, nejdražší tváře a topím se v jeho intenzivním pohledu, který budí dojem, jako by mě viděl poprvé v životě. Pomalu se ke mně sklání, zavírá oči a začíná mě líbat, působí přitom jako očarovaný. Ta jeho reakce ve mně probouzí žádost… vidět ho takhle, tak uchváceného, uchváceného mnou. Pane jo. Pouští mé ruce a zaplétá mi prsty do vlasů, jemně si mě za ně přidržuje. I moje prsty pronikají do jeho vlasů a mé tělo se v reakci na jeho polibek probouzí a rozechvívá. A znenadání se podstata jeho polibku mění – už není něžný a posvátný a uctivý, ale prudký, vášnivý, hladový –, jazykem si podmaňuje má ústa, spíš bere, než dává; zmocňuje se mě s chtíčem, který hraničí se zoufalstvím. Společně s touhou, která se mi bouřlivě vlévá do žil a cestou burcuje každičký sval a nervové vlákno, pocítím i záchvěv strachu.

Ach, Stíne, co se to jenom děje?

S prudkým nádechem zasténá. „Co mi to děláš?“ vzdychne, jakoby ztracený a obnažený až na dřeň. Zčistajasna se pohne, naléhá na mě a tiskne mě k posteli – v jedné ruce drží mou bradu a druhou putuje dolů po mém těle, přes prsa, k pasu, na bok, až pod zadek. A znovu mě líbá. Tlačí svou nohu mezi mé, zvedá mi koleno, podsazuje boky a tře se o mě klínem, který se skrz šaty vzpíná proti tomu mému. Zalapám po dechu a zakňourám mu do tváře, podřizuju se jeho horečnatému vzrušení. Nevnímám ty zvony, co bijí na poplach někde v zasutém koutě mé hlavy, vím, že mě Christian chce, že mě potřebuje, a že když přijde na komunikaci, je tohle jeho oblíbený způsob vyjadřování. Vracím mu polibky se stejným zanícením, zatínám mu ruce do vlasů a pevně je svírám mezi prsty. Chutná tak dobře a voní jako… takhle voní jenom on, můj Christian.

Náhle ustává, stoupá si a mě vytahuje za sebou, takže končím vstoje u postele, přímo před ním, celá zmámená. Rozepíná mi knoflík šortek a zároveň klesá na kolena, jedním tahem mi je svléká i s kalhotkami, a dřív než stihnu popadnout dech, ležím zpátky pod ním a vnímám, jak si rozepíná zip. U všech svatých, on se svlékat nebude, ani moje tričko. Chytá mi hlavu do dlaní a bez dalších okolků do mě prudce vráží tak, až vykřiknu – spíš překvapením než kvůli čemukoliv jinému –, i tak ale slyším, jak sykavě protlačí vzduch skrz zaťaté zuby.

„Jooo,“ vzdychne mi pak do ucha. Na okamžik úplně znehybní, pak zakrouží boky a vmáčkne se ještě dál, takže znovu zasténám.

„Já tě potřebuju,“ procedí hlubokým chraplákem. Zuby mi přejíždí podél čelisti, oždibuje ji a saje, vzápětí mě znovu divoce líbá. Ovíjím si kolem něj nohy i ruce, držím ho v náručí a pevně ho k sobě mačkám, odhodlaná z něj sejmout veškerou tíhu světa, a on se začíná hýbat… tak urputně, jako by se do mě chtěl vtisknout celý. Proniká do mě, znovu a znovu, horečnatě, primitivně, zoufale, a já, dřív než se odevzdám šílenému tempu, které udává, znovu pomyslím na to, co ho k něčemu takovému nutí, co ho trápí. Jenže mé tělo nade mnou přebírá vládu a zametá ty myšlenky někam pod postel, nesmlouvavě v sobě koncentruje napětí a zarputile se propracovává k vrcholu. A já se v těch pocitech topím, vycházím Christianovi vstříc, pohyb za pohybem. Poslouchám jeho trhaný dech, ztěžklý a dravý, a to vědomí, že je do mě dočista pohroužený, tělesně i duševně, mě nutí hlasitě sténat a lapat po dechu, je v tom něco nepopsatelně smyslného… v tom, jak mě chce. Už jsem blízko… jenom kousek… a on mě žene stále výš, podmaňuje si mě, bere si mě… a já to tak chci, chci to tak moc… pro něj, pro sebe.

„Pojď se mnou,“ zasípe a vzepne se nade mnou tak, že mi nezbývá než povolit sevření.

„Otevři oči,“ přikazuje mi. „Musím tě vidět.“ Jeho hlas je naléhavý a neoblomný. Chvilkově zamžikám a užívám si pohled na něj, na to, jak se nade mnou tyčí, na jeho nezkrotný výraz, na jeho oči – zdivočelé a sálající potřebou. Je to jeho láska a touha, co mě jako na povel zdolává, a se zvrácenou hlavou ho v sobě škubavě svírám.

„Ach, Ano!“ vykřikne a následuje mě. S posledním výpadem znehybní a hroutí se na mě. Převaluje se i se mnou, takže končím já na něm, zatímco on je stále uvnitř mě. Jakmile se z toho orgasmu trochu vzpamatuju, mám chuť poznamenat něco vtipného na téma útlak bezduchého objektu, ale radši držím jazyk za zuby, co já vím, jakou má náladu. Zvedám hlavu z jeho hrudi, abych se mu zkoumavě zadívala do obličeje. Oči má zavřené a ruce pevně ovinuté kolem mého trupu. Líbám ho na hruď skrz tenkou látku lněné košile.

„Pověz mi to, Christiane, co se děje?“ ptám se mírně a napjatě čekám, jestli mi to náhodou neřekne teď, když je zmožený sexem. Cítím, jak se kolem mě jeho paže utahují ještě víc, ale je to jediná odezva. On zkrátka nepromluví. A najednou přichází vnuknutí.

„Slibuji, že při tobě budu stát v nemoci i ve zdraví, v chudobě i bohatství, v radostech i strastech,“ začínám odříkávat.

Strne. Vykoná všehovšudy jediný pohyb – vytřeští na mě ty hluboké oči – a já pokračuju v recitaci svého svatebního slibu.

„Dávám ti slovo, že tě budu bezpodmínečně milovat a podporovat ve tvé snaze a ve tvých snech, že tě budu ctít a respektovat, že se s tebou budu smát i plakat, sdílet s tebou své naděje a sny a že ti přinesu útěchu v těžkých časech.“ Odmlčím se, abych ho přiměla promluvit. Strnule na mě zírá, rty má pootevřené, ale dál mlčí.

„A že tě budu chovat ve svém srdci, dokud nás smrt nerozdělí,“ vzdychnu.

„Eh, Ano,“ zašeptá a znovu se přetáčí, čímž porušuje naše křehké spojení. Teď ležíme oba na boku, naproti sobě. Kloubky prstů mi přejede po tváři.

„Slibuji, že budu tebe i náš vztah opatrovat a chovat hluboko uvnitř svého srdce,“ začíná šeptat zastřeným hlasem. „Dávám ti své slovo, že tě budu nadevše milovat, v časech dobrých i zlých, v nemoci i ve zdraví, ať už nás život zavede kamkoliv. Budu tě chránit, důvěřovat ti a respektovat tě. Budu s tebou sdílet tvé radosti i strasti a budu ti oporou v časech nepohody. Slibuji, že tě zaopatřím a podpořím ve tvém úsilí a ve tvých snech, že budu dbát o tvá přání a o tvé touhy a že tě budu po svém boku střežit. Všechno, co je mé, je odteď i tvé. Dávám ti svou ruku, své srdce a svou lásku, dokud nás smrt nerozdělí.“

Do očí mi vstupují slzy. A jemu konečně povoluje ten sevřený výraz.

„Neplač,“ zabrouká a palcem mi zachytává jednu zbloudilou slzu.

„Proč se mnou nemluvíš? Prosím, Christiane.“ Zavírá oči, jako by ho to bolelo.

„Slíbil jsem, že ti budu v časech nepohody oporou. Prosím, nechtěj po mně, abych ten slib porušil.“

S povzdechem a naprosto bezútěšným výrazem ke mně zvedá pohled. „Bylo to žhářství,“ řekne nakonec prostě a najednou vypadá tak mladě a zranitelně.

A kruci.

„Nejvíc mě děsí pomyšlení, že jdou po mně. A jestli jdou po mně – “ zadrhne se, neschopen to doříct.

„…mohli by dostat mě,“ odtuším šeptem. Christian zesiná a já vím, že jsem se konečně dobrala kořenů jeho strachu. Pohladím ho po tváři.

„Děkuju,“ vydechnu.

Nechápavě nakrčí čelo. „Za co?“

„Žes mi to řekl.“

Potřese hlavou, na rtech se mu mihne stín úsměvu. „Umíte být velmi přesvědčivá, paní Greyová.“

„A vy se zase umíte skvěle rýpat ve svých skrytých pocitech a děsit se jimi až k smrti. Takhle pravděpodobně umřeš na srdeční selhání dřív, než ti bude čtyřicet, a já tě tu chci mít mnohem dýl.“

„Paní Greyová, to vy budete moje smrt. Když jsem tě viděl na tom skútru – málem jsem dostal infarkt.“ Převaluje se zpátky na záda a hází si předloktí přes oči, dokonce cítím, jak se přitom zachvěje.

„Christiane, je to jenom vodní skútr. Jezdí na něm i děti. Dokážeš si představit, co to s tebou udělá, až přijedeme k tobě do Aspenu a já se poprvé v životě postavím na lyže?“

Zalapá po dechu a vrhá na mě vyjevený pohled a já mám chuť se rozesmát, když vidím ten zděšený výraz, co se mu usídlil ve tváři.

„K nám,“ opravuje mě nesmlouvavě.

Ignoruju ho. „Už jsem dospělá, Christiane, a mnohem silnější, než vypadám. Kdy už to konečně pochopíš?“

Trhne rameny a nepatrně sevře rty. Rozhoduju se, že je načase změnit téma.

„Takže, ten požár. Ví policie o tom, že to bylo žhářství?“

„Ano,“ odvětí s vážným výrazem.

„To je dobře,“ poznamenám.

„Naše ostraha se teď ještě zpřísní,“ dodává ještě věcně.

„To chápu.“ Bloudím očima dolů po jeho těle. Pořád má na sobě šortky a košili a já zase tričko. Ježiši – tak tomu říkám rychlovka. Přijde mi to k smíchu.

„Co?“ ptá se Christian zmateně.

„Ty.“

„Já?“

„Jo. Ty. Zůstal jsi oblečený.“

„Aha.“ Zhodnotí se pohledem, pak se znovu podívá na mě a tváře mu rozčísne úsměv od ucha k uchu.

„Však víte, jak je pro mě těžké si před vámi uhlídat ruce, paní Greyová – zvlášť když se hihňáte jako školačka.“

No jasně – to lechtání. Pche! Lechtání! Prudce sebou mrsknu a sedám si na něj, jenže on okamžitě pochopí můj úmysl a popadá mě za obě zápěstí.

„Ne,“ řekne jen – a myslí to vážně.

Našpulím se na něj, ale potom se dovtípím, že na to nejspíš ještě není připravený.

„Nedělej to, prosím,“ zašeptá. „Tohle bych nesnesl. Ani jako dítě mě nikdo nezlechtal.“ Zmlkne a já povolím ruce, abych mu dala najevo, že už mi je dál nemusí držet.

„Vždycky jsem pozoroval Carricka s Elliotem a Miou, jak je lechtal, a vypadalo to jako děsná psina, ale já jsem… já…“

Překřížím mu ukazováčkem rty.

„Ššš, já vím,“ brouknu a skloním se, abych mu vtiskla lehký polibek na rty, tam, kde ještě před chvílí spočíval můj prst. Potom se mu uvelebím na hrudi. Uvnitř mě se znovu probouzí známý bolestivý pocit a hluboký smutek, který nosím v srdci kvůli Christianovi – malému chlapci. A vím, že pro tohoto muže udělám cokoliv, protože ho tolik miluju.

Obemkne mě pažemi a zaboří nos do mých vlasů, kde zhluboka vdechuje jejich vůni, a přitom mě jednou rukou rytmicky hladí po zádech. Nevím, jak dlouho zůstáváme takhle ležet, ale nakonec to příjemné ticho mezi námi prolamuju.

„Jaká je až doteď nejdelší doba, kdy ses obešel bez doktora Flynna?“

„Dva týdny. Proč? Máš snad nezvladatelné nutkání mě zlechtat?“

„Ne,“ uchechtnu se. „Prostě si myslím, že ti pomáhá.“

Christian si odfrkne. „To by taky měl, platím mu za to dost.“ Zlehka mě zatahá za vlasy a zvrátí mi za ně hlavu, abych se na něj podívala. Zvedám ji a on se na mě zkoumavě zahledí.

„Máte snad starost o mou duševní pohodu, paní Greyová?“ sonduje tiše.

„Každá správná žena má starost o duševní pohodu svého milovaného muže, pane Greyi,“ poučím ho škádlivě.

„Milovaného?“ zašeptá a ta jímavá otázka vyplní celý prostor kolem nás.

„Nadevše milovaného.“ Pošoupnu se, abych ho políbila, a on mi věnuje ten svůj plachý úsměv.

„Chcete se jít najíst na pevninu, paní Greyová?“

„Chci se najíst tam, kde budeš nejspokojenější.“

„To je dobře,“ řekne s úsměvem. „Pak tedy zůstaneme na palubě, tady tě udržím v bezpečí. A děkuju za ten dárek.“ Natáhne se a vezme foťák, podrží ho na délku paže a vyfotí nás v našem post-

-lechtacím, postkoitálním, post-zpovědním objetí.

„Potěšení bylo zcela na mé straně,“ usměju se a jemu se rozzáří oči.

W

Procházíme honosnou zlacenou vznešeností paláce Versailles z osmnáctého století. To, co kdysi bývalo skromným loveckým zámečkem, přeměnil Král Slunce ve velkolepé a vznešené sídlo moci, které ale spatřilo posledního z absolutních monarchů dřív, než zmíněné osmnácté století skončilo.

Nepochybně nejnádhernější místností zámku je Zrcadlový sál. Světlo brzkého odpoledne, pronikající do něj skrz okna vedoucí na západ a odrážející se od ploch zrcadel umístěných na východní stěně, osvětluje zlatou reliéfní výzdobu a obrovské křišťálové lustry. Je to dechberoucí výjev.

„Je zajímavé vidět, co vzejde od despotického samovládce, který se izoluje od okolního světa v takovém přepychu,“ zamumlám k Christianovi, který stojí po mém boku. Shlédne ke mně, nakloní hlavu k rameni a pobaveně si mě měří.

„Když to tvrdíte, paní Greyová.“

„Ach, to je pouhý výsledek mého pozorování, pane Greyi.“ Ležérně máchnu rukou do prostoru kolem nás. S uculením mě následuje do středu místnosti, kde se zastavuju a zírám na ten výhled – odraz velkolepých zahrad v zrcadlech. A taky odraz velkolepého Christiana Greye, mého manžela, i s jeho troufalým jasným pohledem.

„Taky bych to pro tebe postavil,“ zašeptá. „Jenom abych mohl sledovat, jak ti to světlo ozáří vlasy, právě tady, v tomhle okamžiku.“ Zasune mi pramen vlasů za ucho. „Vypadáš jako anděl.“ Políbí mě těsně pod ucho, stiskne mou ruku a zamumlá: „To my, despotičtí samovládci, obvykle činíme, kvůli ženám, které milujeme.“

Díky jeho komplimentu se červenám, nesměle se usměju a následuju ho dál tím obrovským prostorem.

W

„Na co myslíš?“ ptá se mě Christian, když usrkne z kávy, kterou si dává po večeři.

„Na Versailles.“

„Okázalost sama, že?“ zakření se. Významně se rozhlédnu po poněkud decentnější honosnosti jídelny Fair Lady a sešpulím rty.

„Tohle je jen stěží okázalé,“ prohlásí Christian nejistě.

„Já vím. Ale je to krásné. Nejkrásnější líbánky, jaké si může dívka přát.“

„Opravdu?“ diví se upřímně. A přidává k tomu nesmělý úsměv.

„Samozřejmě že ano.“

„Zbývají nám jenom dva dny – je něco, co bys ještě chtěla vidět nebo dělat?“

„Jenom být s tebou,“ řeknu.

Zvedá se od stolu, obchází ho až ke mně a dává mi pusu na čelo.

„Vydržíš to beze mě asi tak hodinku? Musím si projít maily a zjistit, co se děje doma.“

„Jasně,“ snažím se znít vesele, abych zakryla zklamání – celou hodinu bez něj. Je to divné, že s ním chci trávit veškerý čas? Mé podvědomí semkne rty do úzké, nehezké čárky a energicky kývne.

„Děkuju za ten nikon,“ broukne ještě a vyráží směrem k pracovně.

Zpátky v kajutě se rozhoduju, že si taky vyřídím korespondenci, a otevírám laptop. Mám tam nějaké e-maily od mámy a Kate, která mi popisuje nejnovější události doma a ptá se, jaké jsou líbánky. Inu, byly skvělé, dokud se někdo nerozhodl podpálit sídlo GEH,

s.r.o. Právě když dopisuju odpověď mámě, pinkne mi ve schránce další e-mail od Kate.

Od: Katherine L. Kavanaghová

Datum: 17. 9. 2011, 11:45 PST

Komu: Anastasia Greyová

Předmět: Proboha!!!

Ano, právě jsem se dozvěděla o tom požáru v Christianově firmě. Myslíš, že je to žhářství?

K xox

Kate je on-line! Vrhám se na svou nově objevenou hračku – Skype chat – a shledávám, že je Kate dostupná. Rychle jí píšu zprávu:

Ana: Čau, jsi tam?

Kate: JASNĚ, Ano! Jak je? Co líbánky? Četlas můj e-mail? Ví Christian o tom požáru?

Ana: Jsem v pohodě. Líbánky jsou boží. Jo, tvůj mail jsem četla.

A ano, Christian o tom ví.

Kate: Myslela jsem si to. Mám jen útržkovité zprávy. A Elliot mi nic neřekne. :(

Ana: Chceš snad ulovit námět?

Kate: Máš mě pěkně přečtenou.

Ana: Christian mi toho taky moc neřekl.

Kate: Elliot se to dozvěděl od Grace!

Ale ne – jsem si jistá, že Christian nechce, aby se to rozneslo po celém Seattlu. A tak zkouším svou osvědčenou rozptylovací techniku, zaměřenou proti sveřepé slečně Kavanaghové.

Ana: A jak se vůbec mají Elliot s Ethanem?

Kate: Ethana přijali na tu postgraduální psychologii v Seattlu. Elliot je rozkošný.

Ana: Ethan má před sebou kus cesty. Kate: A jakpak se má náš bývalý dominant? Ana: Kate!

Kate: Co?

Ana: TY VÍŠ CO!

Kate: Tak fajn. Promiň.

Ana: Má se dobře. Víc než dobře. :)

Kate: No, pokud jsi šťastná, jsem šťastná s tebou.

Ana: Jsem nevýslovně šťastná.

Kate: :)?Sakra, musím letět. Můžeme si pokecat později?

Ana: Nejsem si jistá. Uvidíš, jestli budu on-line. Časová pásma jsou na prd!

Kate: To jo. Mám tě ráda, Ano. Ana: Já tebe taky. Pozdějc. x Kate: Pozdějc :)

Dám ruku do ohně, že po tom Kate půjde. Protáčím panenky a vypínám Skype dřív, než ten chat zblýskne Christian. Ta poznámka o bývalém dominantovi by se mu jistě nelíbila – navíc si nejsem tak jistá, jestli je vůbec v tomhle případě bývalý…

Nahlas si povzdechnu. Kate už o nás ví všechno. Od toho připitého večera tři týdny před svatbou, kdy jsem konečně kapitulovala před Inkvizicí Slečny Kavanaghové. A byla to taková úleva si o tom konečně s někým promluvit.

Mrknu na hodinky. Od večeře uplynula zhruba hodina a já už svého manžela postrádám. Vracím se zpátky na palubu zjistit, jestli už skončil s prací.

W

Jsem v Zrcadlovém sále a Christian stojí vedle mě, usmívá se na mě, láskyplně, zamilovaně. Vypadáš jako anděl. Široce mu ten úsměv oplácím, ale když se podívám zpátky do zrcadla, jsem sama a místnost za mnou je šedivá a pochmurná. To ne! Trhnu hlavou zpátky k jeho obličeji, pořád se usmívá, ale teď už tak nějak smutně, teskně. Dává mi pramen vlasů za ucho. Pak se bez jediného slova otáčí a pomalu odchází; a jak kráčí pryč tím ohromným prostorem k řezbou zdobeným dveřím na konci, zvuk jeho kroků se odráží od zrcadel… jenže on sám v nich vidět není… muž bez odrazu…

Budím se. Zchvácená panikou lapám po dechu.

„No tak,“ šeptá vedle mě do tmy, jeho hlas přetéká znepokojením.

Bože, je tady. Je v pořádku. Prostupuje mě pocit úlevy.

„Christiane,“ zakňourám a snažím se dostat zdivočelý tep pod kontrolu. Přitahuje si mě do náruče a já si v tu chvíli uvědomuju, že se mi po tvářích koulí slzy.

„Co se děje, Ano?“ Hladí mě a stírá ty mokré stružky a já slyším, jak je z toho nešťastný.

„Nic. Jen hloupá noční můra.“

Líbá mě na čelo a na slzami smáčený obličej, tiší mě. „Jenom zlý sen, bejby,“ konejší mě. „Už tě mám. U mě jsi v bezpečí.“

Náruživě vdechuju jeho vůni a ovíjím se kolem něj, snažím se nevnímat ten pocit ztráty a zmaru, který jsem měla v tom snu. A právě tehdy si uvědomuju, že má největší, nejhlubší úzkost pramení z pomyšlení, že bych mohla Christiana ztratit.

Kapitola 5

Pohnu se a instinktivně natáhnu ruku na Christianovu stranu postele, abych zjistila, že tam není. Do háje! Okamžitě se probouzím a úzkostně se rozhlížím po kajutě. Christian sedí na malém polstrovaném křesílku vedle postele a sleduje mě. Shýbá se a něco odkládá na podlahu, pak se natahuje vedle mě na postel, už oblečený do kraťasů a šedého trika.

„No tak, nepanikař. Všechno je v pohodě,“ konejší mě tichým, uklidňujícím hlasem – jako kdyby promlouval k divokému zvířeti zahnanému do kouta. Něžně mi odhrnuje vlasy z obličeje a já se obratem zklidňuju. Přitom si všímám, jak se neúspěšně pokouší skrýt své vlastní rozrušení.

„Posledních pár dnů jsi tak vystrašená,“ konstatuje s ustaraným vážným pohledem.

„Jsem v pořádku, Christiane,“ usměju se na něj, jak nejzářivěji svedu, protože nechci, aby věděl, jak velké starosti si dělám kvůli tomu žhářskému útoku. Neustále mě totiž pronásleduje bolestivá vzpomínka na to, jak jsem se cítila, když se stala ta věc s Charlie Tango a Christiana pohřešovali – byla to dutá nicota, nepopsatelná

agonie, která mi doteď stravuje srdce, když na to pomyslím. Snažím se ten úsměv udržet a vzpomínky potlačit.

„Tys mě pozoroval, jak spím?“

„Jo,“ řekne, aniž by ze mě spustil zkoumavý pohled. „Mluvilas.“

„Opravdu?“ Sakra! Co jsem tak mohla říkat?

„Máš strach,“ dodává, oči plné vlastních obav. Copak před ním opravdu nic neutajím? Naklání se a dává mi pusu mezi obočí.

„Když se zamračíš, udělá se ti tady takové malé vé, velmi příjemné na dotyk. Neměj strach, bejby, postarám se o tebe.“

„Nejsem to já, o koho mám strach – jsi to ty,“ zabrblám. „Kdo se postará o tebe?“

Nad mým tónem se shovívavě pousměje. „Jsem dost velký a děsivý na to, abych se o sebe postaral sám. Tak pojď. Vstávej. Chci udělat ještě jednu věc, než vyrazíme domů,“ ukáže mi ten svůj chlapecký ano-je-mi-teprve-dvacet-osm-let úsměv a pleskne mě po zadku. Překvapeně vyjeknu a zároveň si uvědomím, že se dnes vracíme do Seattlu, což moji melancholii ještě umocní. Nechci odsud odjet. Zjistila jsem, že být s ním čtyřiadvacet hodin denně je… zkrátka nejsem připravená se o něj dělit s firmou ani rodinou. Teď, když jsme prožili tak nádherné líbánky. Jasně, bylo tu pár výkyvů, to uznávám, ale to je pro čerstvě sezdaný pár normální, no ne?

Jenže Christian nedokáže to své chlapecké nadšení krotit, a tak mě jím – navzdory mým tíživým myšlenkám – infikuje. Když se s grácií sobě vlastní zvedá z postele, následuju ho už se silným zaujetím. Copak má asi za lubem?

Christian připevňuje klíček k mému zápěstí.

„Ty chceš, abych řídila já?“

„Ovšem,“ zazubí se. „Neutáhnul jsem to moc?“

„V pohodě. To proto sis vzal záchrannou vestu?“ vyklenu obočí.

„Přesně tak.“

Neubráním se uchichtnutí. „Až takovou důvěru vkládáte do mých řidičských schopností, pane Greyi?“

„Stejnou jako obvykle, paní Greyová.“

„Ale poučovat mě nebudeš,“ varuju ho.

S úsměvem mi ukazuje dlaně. „Copak bych si to dovolil?“

„Jistěže dovolil, a taky si to dovoluješ, ale tady nemůžeme zajet ke krajnici a chytnout se kvůli tomu na chodníku.“

„Námitka se přijímá, paní Greyová. Budeme na téhle rampě stát celý den a debatovat o tvém řidičském umění, nebo si půjdeme užít trochu srandy?“

„Námitka se přijímá, pane Greyi.“ Chytám vodní skútr za řídítka a nasedám. Christian se souká za mě a odkopává nás od jachty. Taylor a dva plavčíci nás pobaveně sledují. Christian se přesouvá víc ke mně, objímá mě rukama a pevně přimyká svá stehna k mým. Ano, tohle přesně se mi na tomto způsobu dopravy líbí. Zasouvám klíček do zapalování, mačkám startér a motor se s řevem probouzí.

„Připraven?“ zakřičím na Christiana přes ten hluk.

„Jako nikdy,“ odpovídá mi těsně u ucha.

Jemně přidávám plyn a skútr se začíná vzdalovat od Fair Lady, až moc pomalu, na můj vkus. Christian se ke mně přimyká pevněji. Mačkám plyn ještě víc, to už prudce vyrážíme kupředu, a já jsem šťastná jako blecha, že mi to nechcíplo.

„Počkej?!“ zvolá za mnou Christian, ale já v jeho hlase rozeznávám určitou rozjařenost. Svištím kolem Fair Lady vstříc otevřenému moři. Právě teď kotvíme poblíž Port de Plaisance de Saint-Laurent-du-Var, v dálce se zračí letiště města Nice – vklíněné přímo do Středozemního moře, nebo to tak aspoň působí. Už od včerejšího večera, kdy jsme sem připluli, naslouchám těm zvláštním zvukům, které vydávají přistávající letadla. Napadá mě, že se na to musíme podívat zblízka.

Svištíme směrem k letišti, jako střela kloužeme po vlnách. Tohle miluju a jsem u vytržení, že mě Christian nechává řídit. Jak se tak řítíme vstříc ranvejím, všechny obavy, které mě v posledních dvou dnech zaměstnávaly, nechávám za sebou.

„Příště ty skútry bereme dva,“ zakřičí Christian. Neubráním se úsměvu – představa, že s ním závodím, je vzrušující.

Zatímco se po té chladivě modré vodní mase přibližujeme k něčemu, co vypadá jako konec přistávací plochy, překvapuje mě ohlušující řev tryskového letadla, které jde na přistání přímo nad našimi hlavami. Je to tak silný hluk, že zazmatkuju, zároveň prudce strhávám řídítka i přidávám plyn, který si v tu chvíli popletu s brzdou.

„Ano!“ vyjekne Christian, ale to už je pozdě. Katapultuje mě to bokem, ruce i nohy vlají ze skútru za mnou, stejně jako Christian, kterého strhávám s sebou, načež oba s velkolepým šplouchnutím dopadáme do vody.

S výkřikem mizím pod průzračně modrou hladinou a cestou si lokám plný doušek nepoživatelné středomořské vody. Takhle daleko od břehu je pěkně studená. Díky záchranné vestě jsem zpátky nahoře během zlomku sekundy. Kašlu a plivu a mnu si slanou vodu z očí, rozhlížím se kolem sebe po Christianovi. Ten už ke mně plave. Skútr se neškodně pohupuje pár metrů od nás, motor ztichlý.

„Jsi v pořádku?“ zalapá po dechu, když se ocitne u mě.

„Jo,“ zaskřehotám, ale nedokážu zamaskovat určité rozjaření. Vidíš, Christiane? Tohle je to nejhorší, co se ti na vodním skútru může přihodit! Přitahuje si mě do náruče, pak mi bere hlavu do dlaní a pozorně zkoumá můj obličej.

„Vidíš, nebylo to tak zlé!“ usmívám se na něj, zatímco šlapeme vodu.

Nakonec přece jen cukne koutky, očividně s úlevou. „Ne, myslím, že nebylo. Až na to, že jsem mokrý,“ zabručí, ale prozrazuje ho hravý tón.

„Člověče, taky jsem nějak provlhla.“

„Mám rád, když jsi vlhká,“ usměje se chlípně.

„Christiane!“ předstírám spravedlivé rozhořčení.

Zakření se – a vypadá přitom tak úchvatně – potom se skloní, aby mě políbil, a to důkladně. Když se odtáhne, sotva popadám dech. Jeho pohled je temný a ztěžklý a mně je navzdory té chladné vodě dost teplo.

„Poplav. Vrátíme se zpátky. Aspoň máme důvod se spolu osprchovat. A řídit budu já.“

Lelkujeme v salonku první třídy British Airways na Heathrow v Londýně a čekáme na náš spoj do Seattlu. Christian je zabraný do Financial Times. Sahám pro jeho nový fotoaparát, protože si ho chci zvěčnit. Je totiž zatraceně sexy – v riflích a ve značkové bílé bavlněné košili, v jejímž rozhaleném véčku má zastrčené své pilotní zrcadlovky. Blesk ho vyruší. Zamrká a plaše se na mě usměje.

„Jak je, paní Greyová?“ ptá se.

„Smutno, že se vracíme,“ zamumlám. „Mít tě jenom pro sebe se mi líbí.“

Sevře mou ruku, zvedne si ji ke rtům a na kloubky prstů mi vtiskne lehounký polibek.

„Mně taky,“ řekne.

„Ale?“ nadnesu, protože na konci jeho prostého sdělení zaslechnu to nevyřčené cosi.

Lehce se zachmuří. „Ale?“ předstírá nepochopení. Nakláním hlavu a nabízím mu významný pohled doprovázený výrazem koukej mi to říct, který jsem v uplynulých dnech pilovala k dokonalosti. S povzdechem odkládá noviny. „Prostě chci toho žháře dostat a vypakovat pryč z našich životů.“

„Aha.“ To je férová odpověď. I když, jeho upřímnost mě vyvádí z míry.

„Dám si Welshovy koule k večeři, jestli ještě jednou dovolí, aby se stalo něco jako tohle.“ Až mi z jeho hrozivého tónu přeběhne mráz po zádech. Dál mě netečně sleduje a já si nejsem jistá, jestli mě tím vybízí k nějaké vtipné poznámce, nebo co vlastně. A tak udělám jedinou věc, o které si myslím, že by mohla odlehčit to náhlé napětí mezi námi. Zvedám foťák, abych pořídila další snímek.

„Haló, ospalče, už jsme doma,“ broukne Christian.

„Hmm,“ zamručím. Nechci si nechat přetrhnout ten provokativní sen o sobě a o Christianovi na pikniku v Kew Gardens. Jsem tak strašně unavená. Cestování je vyčerpávající, dokonce i v první třídě. Už jsme vzhůru víc než osmnáct hodin v kuse, aspoň myslím – samým vysílením už jsem totiž ztratila přehled. Slyším, jak se otevírají dveře, a nade mnou se naklání Christian. Rozepíná mi pásy a zvedá si mě do náručí, čímž mě probouzí úplně.

„Počkej, klidně půjdu,“ zaprotestuju ospale.

Odpovídá mi odfrknutím. „Musím tě přenést přes práh.“ Dávám mu paže kolem krku.

„Myslíš přes ten, co je nahoře, ve třicátém patře?“ usměju se vyzývavě.

„Paní Greyová, s potěšením mohu konstatovat, že jste se mi trochu spravila.“

„Cože?“

Zakření se. „Takže, jestli vám to nevadí, použijeme výtah,“ pronáší s přimhouřenýma očima. Ale já stejně vím, že si mě jenom dobírá.

Taylor nám s úsměvem otevírá dveře do vstupní haly Escaly. „Vítejte doma, pane Greyi, paní Greyová.“

„Díky, Taylore,“ odpovídá mu Christian.

Krátce se na Taylora usměju a sleduju, jak se vrací k audi, kde na něj za volantem čeká Sawyer.

„Tím jsi chtěl říct, že jsem ztloustla?“ upřu na Christiana nabroušený pohled. Jeho úsměv se rozšiřuje a cestou přes halu si mě nadhodí blíž k hrudi.

„Ne moc,“ ujistí mě, ale pak, znenadání, jeho výraz povadá.

„Co se děje?“ vydechnu a snažím se ovládnout znepokojení pronikající do mého hlasu.

„Nabralas jenom trochu z toho, co jsi shodila, když jsi mě opustila,“ vysvětluje tiše, zatímco přicházíme k výtahu. Na okamžik se zatváří skoro bezútěšně.

Z té jeho náhlé a nečekané sklíčenosti mě až píchne u srdce. „No tak.“ Sevřu jeho obličej v dlaních, zabořím mu prsty do vlasů a přitáhnu si ho za ně blíž k sobě. „Kdybych tenkrát neodešla, stál bys tu teď takhle?“

Nakonec jeho pohled roztává a věnuje mi ten svůj plachý úsměv, můj oblíbený. „Ne,“ vydechne a se mnou v náručí vchází do výtahu. Sklání hlavu a dává mi jemnou pusu. „Ne, paní Greyová, to bych teda nestál. Zato bych si mohl být jistý, že tě udržím v bezpečí, protože bys mi věčně neodporovala.“

Stejně to říká tak nějak posmutněle… Do háje.

„Ale já ti ráda odporuju,“ zkouším terén.

„Já vím. A proto jsem tak… šťastný,“ prohodí s lehce posmutnělým úsměvem.

Ach, díkybohu. „I když jsem tlustá?“ pípnu.

To už se zachechtá. „I když jsi tlustá.“ Znovu mě políbí, tentokrát naléhavěji. Zatínám mu prsty do vlasů, přidržuju si ho za ně a naše jazyky se vzájemně proplétají a krouží v pomalém smyslném tanci. Když se výtah nahoře s cinknutím zastavuje, oba už jsme pěkně zadýchaní.

„Velmi šťastný,“ poznamená. Jeho úsměv je teď žádostivější a pohled zastřený, plný lačných choutek. Zatřepe hlavou, jako by se potřeboval vzpamatovat, a přenáší mě do foyer.

„Vítejte doma, paní Greyová,“ řekne. Ještě jednou mě políbí, tentokrát zdrženlivěji, a obdaří mě tím svým patentovaným na-maximální-výkon-rozsvíceným úsměvem Christiana Greye, oči mu samým štěstím jenom září.

„Vítejte doma, pane Greyi,“ odpovídám mu s širokým úsměvem.

Mé srdce reaguje na jeho volání, až po okraj se plní radostí.

Čekám, že mě postaví na zem, ale on to neudělá. Nese mě dál, skrz vstupní halu a přes chodbu až do velkého pokoje a vysazuje mě na kuchyňský ostrůvek. Otevírá kuchyňskou linku a vyndává z ní dvě flétny na šampaňské, potom vytahuje z lednice láhev – náš oblíbený Bollinger. Zkušeně otevírá láhev, aniž by přišla kapka nazmar, a rozlévá světlounce růžové šampaňské do skleniček, z nichž mi jednu podává. Druhou si bere sám, jemně mi rozevírá nohy a stoupá si mezi ně.

„Tak na nás, paní Greyová.“

„Na nás, pane Greyi,“ zopakuju a ostýchavě se usměju. Ťukáme si a upíjíme.

„Já vím, že jsi unavená,“ zašeptá a otře se nosem o můj, „ale opravdu moc rád bych s tebou teď šel do postele… a nespal.“ Zlehka mi vtiskne rty do koutku úst. „Je to naše první noc zpátky tady a ty jsi opravdu moje a…“ Jeho hlas se pozvolna vytrácí zároveň s tím, jak mi drobnými polibky pokrývá hrdlo. V Seattlu je teprve časný večer, a já jsem přesto k smrti utahaná, navzdory tomu v mém lůně rozkvétá touha a má vnitřní bohyně spokojeně zavrní.

Christian vedle mě poklidně oddychuje, zatímco já hledím ven skrz ta obrovská okna na bledě růžové a zlatavé šmouhy nového svítání. Ruku má volně přehozenou přes má prsa a já se s ním snažím srovnat dech a znovu usnout, jenže je to marnost. Jsem naprosto bdělá, můj vnitřní čas je nastavený na ten hlavní greenwichský a mozek mi pracuje na plné obrátky.

Tolik se toho stalo za ty poslední tři týdny – co za poslední tři týdny, za poslední tři měsíce – a mám pocit, jako bych se za celou tu dobu ani jednou nedotkla nohama země. A teď je ze mě najednou paní Anastasia Greyová – manželka jednoho z nejúchvatnějších, nejžhavějších, nejhumánnějších, pohádkově bohatých magnátů, jakého si dokáže holka představit. Jak je možné, že se to všechno semlelo tak rychle?

Opatrně se pošoupnu na svou stranu, abych si ho mohla prohlédnout, pokochat se jeho krásou. Vím, že má ve zvyku mě pozorovat, když spím, ale já tu příležitost dostávám jen zřídka. Vypadá tak mladě a bezstarostně. Dlouhé řasy má pod očima rozprostřené jako dva vějíře, tváře mu pokrývá kratičké strniště, perfektně vykrojené rty má lehce rozevřené a uvolněné, jak zhluboka dýchá. Mám chuť ho políbit, protlačit mu jazyk do úst, přejet mu prsty po tom měkkém, a přesto pichlavém porostu. Urputně potlačuju nutkání se ho dotknout, nechci ho rušit. Hmm… mohla bych třeba stisknout v zubech jeho lalůček a nasát ho mezi rty. Mé podvědomí na mě popatří přes své půlměsíčkové brýle, vyrušené od druhého svazku sebraných spisů Charlese Dickense, a v duchu mi vyčiní. Dej tomu chudákovi pokoj, Ano.

V pondělí se vracím do práce. Máme dnešek na to, abychom se zaklimatizovali, a pak už se vrátíme k naší rutině. Bude to zvláštní, nevidět Christiana celý den, když jsme v posledních třech týdnech trávili téměř každou minutu pohromadě. Lehám si na záda a zadívám se do stropu. Jeden by řekl, že trávit spolu tolik času bude ubíjející, ale tohle prostě není ten případ. Užila jsem si každičkou z těch společných minut, dokonce i hádky. Každou minutu… kromě těch, kdy přišly novinky o požáru v Grey House.

V žilách mi tuhne krev. Kdo by tak chtěl Christianovi ublížit? Ta záhada mě už zase trýzní. Někdo z branže? Bývalka? Zhrzený zaměstnanec? Nemám ani potuchy a Christian je ohledně toho vše-

ho tak tajnůstkářský. I to minimum informací, kterým mně dokáže ve jménu ochrany zacpat pusu, mi dávkuje po kapkách. Povzdechnu si. Můj černobílý rytíř v lesklé zbroji, vždycky se mě snaží ochránit. Co mám tak asi udělat, abych ho přinutila k větší otevřenosti?

Najednou se zavrtí a já instinktivně ztuhnu, protože ho nechci vzbudit, jenže to má opačný efekt. Do háje! Mžourá na mě pár jasných očí.

„Děje se něco?“

„Nic. Klidně spi dál,“ zkouším to s povzbudivým úsměvem. Protáhne se, promne si obličej a pak se na mě usměje.

„Že ty máš jet lag?“ vyzvídá.

„Tak se to jmenuje? Prostě nemůžu spát.“

„V tom případě tu mám jeden univerzální všelék, jenom pro tebe, bejby.“ Zaculí se jako nějaký školák, takže na něj protočím panenky a zároveň se zahihňám. Všechny temné myšlenky se rozplývají jako mávnutím kouzelného proutku a moje zuby nakonec přece jen nacházejí jeho ušní lalůček.

Christian a já míříme v Audi R8 na sever po I-5 vstříc mostu číslo 520. Chystáme se na oběd u jeho rodičů, na uvítací nedělní oběd. Bude tam celá rodina plus Kate a Ethan. Bude zvláštní být mezi tolika lidmi, když jsme trávili čas tak dlouho sami. Většinu dopoledne jsem neměla příležitost si s Christianem promluvit – byl zalezlý ve své pracovně, zatímco já vybalovala. Říkal mi, že to nemusím dělat, že to udělá paní Jonesová. To je další věc, na kterou si musím zvyknout – že máme někoho na výpomoc. Nepřítomně hladím prsty kožené čalounění dveří, abych to své zahloubání rozptýlila. Nějak nejsem ve své kůži. Je to tím jet lagem? Nebo tím žhářstvím?

„Nechal bys mě řídit?“ nadhodím napůl pro sebe, překvapená, že jsem ta slova vůbec vypustila z úst.

„Samozřejmě,“ ujišťuje mě Christian s úsměvem. „Co je moje, je i tvoje. Ovšem jestli to pomačkáš, beru tě do mučírny.“ Letmo se po mně ohlédne, na rtech zákeřný úsměv.

A kruci! Zírám na něj se spadlou bradou. To má být vtip?

„Děláš si srandu. Ty bys mě potrestal za to, že ti pomačkám auto? Ty tu audinu miluješ víc než mě?“ dobírám si ho.

„Skoro jako tebe,“ prohlásí a natáhne ruku, aby v ní sevřel mé koleno. „Ale ona mě v noci nezahřívá.“

„Jsem si jistá, že by se to dalo zařídit. Mohl bys v ní spát,“ zpražím ho kousavě.

Christian se zasměje. „Nejsme doma ještě ani den, a ty už mě vyhazuješ z postele?“ Tváří se tak spokojeně. Jak ho tak pozoruju, jeho úsměv se rozšiřuje, div mu neroztrhne tváře vedví. A i když se na něj chci zlobit, je to v tomhle jeho rozpoložení nemožné. Když o tom přemýšlím, od chvíle, kdy dnes dopoledne vyšel ze své pracovny, má poněkud lepší náladu. A pak mi dochází, že já jsem tak podrážděná kvůli tomu, že se musíme vrátit zpátky do reality, a já nevím, jestli se teď Christian převtělí zpátky do svého předlíbánkového uzavřenějšího já, nebo jestli si budu moct nechat tuhle novou, vylepšenou verzi.

„Co tě tak potěšilo?“ sonduju.

Střelí po mně další úsměv. „To, že je tenhle rozhovor tak… normální.“

„Normální?!“ odfrknu si. „Po třech týdnech manželství? To tak.“ Jeho úsměv se lehce vytrácí.

„Dělám si legraci, Christiane,“ vyhrknu honem, protože mu nechci kazit dobrou náladu. Najednou mi dochází, jak málo si je občas sám sebou jistý. Nabývám dojmu, že byl vždycky takový, jenže se schovával za tu hrůzu nahánějící fasádu. Je snadné ho rozhodit, pravděpodobně proto, že na to nebyl zvyklý. Je to další střípek o něm a já znovu žasnu nad tím, kolik se toho o sobě ještě musíme dozvědět.

„Neboj, nechám si svůj saab,“ zamumlám a otáčím se ven z okna, abych se pokusila setřást tu rozmrzelost.

„No tak. Co se děje?“

„Nic.“

„Někdy mě tak irituješ, Ano. Řekni mi to.“ Ohlédnu se a ušklíbnu. „Nápodobně, Greyi.“ Zachmuří se. „Já se snažím,“ odtuší tiše.

„Já vím. Vždyť já taky,“ pousměju se a nálada se mi nepatrně zvedá.

Upřímně, Carrick vypadá dost komicky, když stojí u grilu v šéfkuchařské čepici a zástěře s nápisem Způsobilý k rožnění. Pokaždé, když se na něj podívám, zacukají mi koutky úst. Vlastně, celkově se cítím mnohem líp. Všichni teď sedíme kolem stolu na terase Greyovic domu a vychutnáváme si slunce pokročilého léta. Grace a Mia servírují na stůl nejrůznější saláty, zatímco Elliot s Christianem se přátelsky popichují a probírají plány ohledně našeho nového domu a Ethan s Kate mě natahují na skřipec při výslechu v „kauze“ líbánky. Christian nepouští mou ruku, v prstech si pohrává s oběma mými prsteny, snubním i zásnubním.

„Takže, pokud s Giou ty návrhy dotáhneš do konce, mám volno od září až do půlky listopadu a mohl bych na to nasadit celou partu.“ Elliot se protáhne a pak spustí ruku kolem Kateiných ramen, takže jí vykouzlí úsměv na rtech.

„Gia to s námi přijde probrat zítra večer,“ zareaguje Christian.

„Doufám, že už to všechno doladíme.“ Otáčí se a vrhá na mě vyčkávavý pohled.

Aha… to jsou mi novinky.

„No jasně.“ Usměju se na něj, hlavně kvůli jeho rodině, přestože moje nálada znovu klesá volným pádem. Proč jenom dělá všechna ta rozhodnutí, aniž by se mi o nich slovem zmínil? Nebo je to prostě tím pomyšlením na Giu – oblý bok, dmoucí se hruď, drahé

značkové oblečení a oblak luxusního parfému –, to všechno plus provokativní úsměvy na mého manžela? Mé podvědomí do mě zatíná nakvašený pohled. Vždyť ti k žárlivosti nezavdal jediný důvod. Ježiši, já jsem teda dneska náladová. Co se to se mnou děje?

„Ano,“ napomíná mě Kate a vytrhává mě ze zamyšlení. „Že ty jsi ještě pořád duchem v jižní Francii?“

„Jo,“ usměju se.

„Vypadáš tak dobře,“ pochválí mě, i když se u toho zamračí.

„To vy oba,“ prohlásí Grace hrdě. A Elliot nám dolévá skleničky.

„Na šťastný pár,“ pronese se srdečným úsměvem Carrick, pozvedne sklenku a ke stolu si přisedne nostalgie.

„A na Ethana, že se dostal na tu psychologii do Seattlu,“ doplňuje Mia pyšně. Oddaně se na něj usměje a on jí to krátce oplatí. Napadá mě, jestli už v jejich vztahu nastal nějaký posun. Těžko říct. Poslouchám všechno to škádlení u stolu. Christian líčí, co všechno jsme v posledních třech týdnech stihli, a sem tam něco přibarví. Zní uvolněně a vypadá, že má všechno pod kontrolou, spadla z něj veškerá úzkost z toho žhářství. Zato já prostě tu blbou náladu nedokážu setřást. Nimrám se v jídle. Christian včera řekl, že jsem tlustá. Proboha, vždyť žertoval! Mé podvědomí na mě znovu vrhá zlostný pohled. Elliot nešťastnou náhodou shazuje svou skleničku na podlahu terasy, až všichni úlekem nadskočí, a najednou zavládne všeobecný rozruch, jak se to každý snaží uklidit.

„Jestli se nesebereš, odtáhnu tě do loděnice a konečně ti tam naplácám,“ sděluje mi Christian šeptem.

V šoku zalapám po dechu, otočím se a vykulím na něj oči. Cože?

Dělá si ze mě srandu?

„To by sis nedovolil!“ ucedím a někde ve svém nitru pocítím vlnu známého a vítaného vzrušení. Jenom zvedne jedno obočí. Jasně že dovolil. Přes stůl střelím pohledem po Kate. Se zájmem nás sleduje. Obracím pozornost zpátky k Christianovi a zúžím na něj oči.

„To bys mě musel nejdřív chytit – a to nemám podpatky,“ syknu.

„S chutí bych to zkusil,“ vydechne se zhýralým úsměvem a já

myslím, že jenom žertuje.

Rudnu. A kupodivu se cítím o trochu líp.

Když dojídáme jahody se šlehačkou, které jsme měli jako dezert, spouští se průtrž mračen a neočekávaně nás smáčí. Všichni se urychleně zvedáme, abychom sklidili talíře a skleničky ze stolu, a odnášíme je do kuchyně.

„To je dobře, že to počkalo, dokud jsme nedojedli,“ pochvaluje si Grace, když se uvelebíme v suché náruči zadního pokoje. Christian si sedá k nablýskanému černému klavíru, opírá si nohu o levý pedál a začíná hrát povědomou melodii, kterou v tu chvíli nedokážu zařadit.

Grace se mě vyptává na dojmy, které ve mně zanechal Saint Paul de Vence. Byli tam s Carrickem před lety na líbánkách a já si pomyslím, že je to dobré znamení, když vidím, jak jsou dodnes šťastní. Kate a Elliot se k sobě tulí na jedné z velkých nadýchaných pohovek, zatímco Ethan, Mia a Carrick spolu zaujatě debatují o psychologii, aspoň myslím.

A najednou, jako jeden muž, všichni Greyovi zmlknou a překvapeně obrací pohledy Christianovým směrem.

Co se děje?

Christian si u klavíru tiše pobrukuje. Ticho kolem nás se ještě prohlubuje, když všichni znehybníme a zaposloucháme se do jeho měkkého sametového hlasu. Já už ho zpívat slyšela, oni snad ne? Náhle se Christian zarazí – to když si uvědomí, že se v místnosti rozhostil úplný klid. Kate na mě vrhá tázavý pohled a já krčím rameny. Christian se na své stoličce otáčí a lehce zčervená, v rozpacích, že se stal středem pozornosti.

„Pokračuj,“ vyzývá ho Grace tiše. „Zpívat jsem tě ještě neslyšela, Christiane. Nikdy,“ upírá na něj užaslý pohled. Ale on jen sedí na té

malé stoličce a bezhlesně na ni pomžikává. Pak nepatrně pokrčí rameny a očima nervózně zatěká mým směrem, aby je nakonec odvrátil k francouzskému oknu. Zbytek pokoje jako na povel ožívá záměrným hovorem, jen já dál zírám na svého muže.

Mou pozornost ale odvádí Grace, která mě popadá za obě paže a nečekaně si mě přitahuje do náruče.

„Ach, holčičko! Děkuju, děkuju,“ vydechne tak tiše, že to slyším jenom já. Až se mi z toho sevře hrdlo.

„Ehm…“ Oplácím jí objetí, i když si nejsem tak úplně jistá, za co mi vlastně děkuje. Usměje se na mě, oči lesklé dojetím, a políbí mě na tvář. Božínku… Čím jsem si to zasloužila?

„Půjdu uvařit čaj,“ pronese potom hlasem poznamenaným zadržovanými slzami.

Pomalu přecházím k Christianovi, který teď stojí a hledí ven z okna.

„Ahoj,“ hlesnu.

„Ahoj,“ odpovídá. Pokládá mi ruku kolem pasu a přitahuje mě k sobě. Já si zasouvám prsty do kapsy jeho riflí a společně s ním se zadívám do deště.

„Už se cítíš líp?“ ptá se. Přikývnu.

„To je dobře.“

„Ty si teda umíš zjednat ticho.“

„Dělám to každou chvíli,“ zašeptá a usměje se na mě.

„Možná v práci, ale ne tady.“

„To je pravda, tady ne.“

„Nikdo z nich tě ještě neslyšel zpívat? Nikdy?“

„Zdá se, že ne,“ odtuší věcně. „Nepůjdeme už?“

Zvedám k němu pohled a snažím se posoudit, v jakém je rozpoložení. Jeho oči jsou mírné a hřejivé a tak trochu nejisté. Rozhoduju se změnit téma.

„Chceš mi snad naplácat?“ šeptnu a najednou mě v břiše šimrají stovky motýlích křídel. Možná to potřebuju… třeba mi to prostě chybí.

Zadívá se na mě a jeho pohled postupně těžkne.

„Nechci ti ubližovat, ale hraju si k smrti rád.“

Nervózně se rozhlédnu po tom velkém pokoji, ale zjišťuju, že jsme mimo doslech.

„Ovšem pouze když zlobíte, paní Greyová,“ pošeptá mi tichounce do ucha. Jak jen dokáže vtisknout tolik smyslnosti do pouhých šesti slov?

„Uvidím, co se s tím dá dělat,“ uculím se na něj.

Jakmile se rozloučíme, odcházíme k autu.

„Chytej,“ hází mi klíčky od R8. „Ani škrábnutí!“ dodává s vážnou tváří a nevěřícně přitom zakroutí hlavou. „Jinak se fakt naštvu.“ Vysychá mi v ústech. On mě vážně nechává řídit své auto? Má vnitřní bohyně si navléká kožené řidičské rukavičky a boty bez

podpatku. Super! zaječí.

„Víš to určitě?“ dostávám ze sebe omráčeně.

„Myslíš – než si to rozmyslím? Jo.“

Mám dojem, že jsem v životě neměla koutky tak daleko od sebe. Christian protáčí oči a otevírá mi dveře u řidiče. Startuju dřív, než stihne dojít na svou stranu, a tak rychle naskakuje.

„Těšíte se, paní Greyová?“ ptá se s tím svým jednostranným úsměvem.

„Velmi.“

Pomalu couvám z řady aut a stáčím kola na příjezdovou cestu. Nějakým zázrakem mi to nechcípne, což mě překvapuje. Páni, ta spojka je ale citlivá. Zatímco zvolna popojíždím od domu, sleduju ve zpětném zrcátku Sawyera a Ryana – naši dnešní ochranku –, jak nasedají do audi SUV. Netušila jsem, že s námi jeli i sem. Dřív než vyjedu na silnici, ještě zastavuju.

„Fakt to víš určitě?“

„Ovšem,“ odvětí upjatě, čímž mi nevědomky prozrazuje, že to zcela určitě neví určitě. Ach, můj ty ubohý Stíne. Mám chuť se vysmát jemu i sobě – za to, že jsem tak nervózní a vzrušená. Nějaký malý šotek uvnitř mě chce Sawyera s Ryanem setřást, jen tak, pro zábavu. Ještě se rozhlížím a pak pomalu vjíždím na silnici. Cítím, jak se vedle mě Christian samým napětím doslova svíjí, a prostě tomu nedokážu odolat. Silnice je úplně prázdná. Šlapu na plyn, co to dá, a my prudce vyrážíme kupředu.

„Počkej! Ano!“ vykřikne Christian. „Brzdi – nebo nás oba zabiješ!“

Okamžitě trochu odlehčuju nohu. Páni, tahle kára se ale umí hejbat!

„Promiň,“ utrousím a zcela marně se pokouším znít zkroušeně. Christian se na mě ušklíbne a myslím, že se tím snaží skrýt úlevu.

„No, tak tohle se dalo považovat za zlobení,“ prohodí nenuceně a já ihned zpomaluju.

Kontroluju zpětné zrcátko. Po audi ani památky, za námi je jen nějaké osamocené tmavé auto s kouřovými skly. Představuju si, jak jsou teď asi Sawyer s Ryanem vynervovaní, celí bez sebe, aby nás dohnali, a z nějakého důvodu jsem z toho příjemně rozechvělá. Ale rozhoduju se, že budu hodná holka, a dál už řídím zodpovědně a s narůstající jistotou mířím zpátky k mostu 520. Nechci přece svému muži způsobit infarkt.

Najednou Christian zakleje a vzepře se, aby z kapsy kalhot vytáhl BlackBerry.

„Co je?“ vyštěkne rozzlobeně na kohokoliv, kdo je na druhém konci linky. „Ne,“ řekne a rychle se ohlédne dozadu. „Ano. Řídí.“

Honem se dívám do zpětného zrcátka, ale neshledávám v něm nic zvláštního – prostě za námi jede pár aut. SUV je asi čtvrté v řadě a všichni se plynule pohybujeme vpřed.

„Rozumím,“ vzdychne Christian ztěžka a promne si čelo. Cítím, jak z něj sálá napětí. Něco je špatně.

„Ano… Já nevím.“ Střelí po mně pohledem a odtáhne si mobil od ucha. „Všechno v pořádku. Věnuj se řízení,“ instruuje mě klidně a s úsměvem, který mu ale nepronikne do očí. Sakra! Do žil se mi valí adrenalin.

Znovu si přikládá telefon k uchu.

„Dobře, až budeme na pětsetdvacítce. Hned, jak na něj najedeme… Ano… Budu.“

Zasouvá mobil do stojánku na palubní desce a připojuje ho na handsfree.

„Co se děje, Christiane?“

„Jen dávej pozor na cestu, bejby,“ říká mírně.

Právě najíždím na most číslo 520 ve směru na Seattle. Když letmo mrknu na Christiana, všímám si, jak strnule zírá před sebe.

„Nechci tě děsit, bejby,“ promluví vyrovnaně, „ale jakmile budeme na mostě, chci, abys na to pořádně šlápla. Někdo nás sleduje.“

Někdo nás sleduje? Proboha. Srdce mi skáče až do pusy a divoce mi buší do patra. Hrůzou se mi staví všechny vlasy na hlavě a krk se mi stahuje panikou. Kdo nás sleduje? Očima zatěkám do zpětného zrcátka – no jasně, to tmavé auto, kterého jsem si všimla už předtím, je pořád za námi. Sakra! Je to ono? Mhouřím oči a snažím se zrakem proniknout skrz tmavé čelní sklo, abych zjistila, kdo řídí – jenže nic nevidím.

„Sleduj cestu před sebou, bejby,“ doporučuje mi Christian mírně, vůbec ne tím útočným tónem, kterým mě obvykle častuje, když mu moje řízení dělá starosti.

No tak, seber se! V duchu si uštědřím políček a pokouším se překonat ten děs, co se mě snaží ochromit. Co když je ten někdo, kdo nás sleduje, ozbrojený? Ozbrojený a jde po Christianovi! Kruci! Najednou se mi dělá špatně.

„Jak víme, že nás někdo sleduje?“ Můj hlas zní dýchavičně a skřípavě, je to vlastně jenom vyděšený šepot.

„Ten dodge za námi má falešné značky.“

Jak tohle ví?

Vyhazuju blinkr, protože se už zařazujeme na most. Je pozdě odpoledne a navzdory tomu, že už neprší, je silnice mokrá. Naštěstí je provoz podle očekávání slabý.

V hlavě se mi vynořuje Rayův hlas při jedné z mnoha lekcí sebeobrany, kterými mě poctil: To, co tě zabije, nebo vážně zraní, je panika, Annie. Soustředěným nádechem se snažím dostat své plíce pod kontrolu. Ať už nás sleduje kdokoliv, jde po Christianovi. S dalším hlubokým nádechem se moje myšlenky zklidňují a žaludek si sedá. Musím Christiana udržet v bezpečí. Chtěla jsem tohle auto řídit a chtěla jsem ho řídit rychle. Takže teď nadešel můj čas. Pevně sevřu volant a naposledy se podívám do zpětného zrcátka. Dodge se k nám přibližuje.

Zpomaluju, ignoruju přitom Christianův panický pohled, kterým mě vzápětí poctí. Načasuju si nájezd do pruhu na mostě tak, že musí dodge zpomalit a zastavit a čekat na další mezeru mezi projíždějícími auty. Řadím a mačkám plyn až na podlahu a R8 vyráží vpřed, až nás to oba vtlačí do sedadel. Ručička tachometru prudce vylétá na stodvacítku.

„V klidu, bejby,“ krotí mě Christian, i když je mi jasné, že on sám je uvnitř všechno jen ne v klidu.

Kličkuju mezi dvěma pruhy jako černý kámen v dámě, předjíždím auta i náklaďáky. Ježkovy oči, jsme na tom mostě tak blízko jezera, působí to, jako bychom jeli po vodě. Záměrně si nevšímám rozzlobených nesouhlasných pohledů ostatních řidičů. Christian si spíná ruce v klíně a sedí tak klidně, jak jenom dokáže, a já se navzdory rozjančeným myšlenkám bezděky zamyslím nad tím, jestli to dělá kvůli tomu, aby mě nerušil.

„Šikulka,“ vydechne povzbudivě. Pak se ohlédne. „Toho dodge už nevidím.“

„Jsme těsně za sub, pane Greyi,“ ozve se z handsfree. „Snaží se vás dostihnout. Pokusíme se ho předjet a dostat se mezi vaše a jeho auto.“

Sub? Co tím myslí?

„Fajn. Paní Greyová si vede dobře. S touhle rychlostí, pokud nezhoustne provoz – a jestli vidím dobře, tak ne –, budeme za pár minut za mostem.“

„Jistě, pane.“

Míjíme mostní kontrolní věž a já tím pádem vím, že jsme za polovinou naší cesty přes jezero Washington. Na tachometru mám pořád sto dvacet.

„Jde ti to opravdu dobře, Ano,“ chválí mě Christian znovu, když kontroluje situaci za námi. Na kratičký okamžik mi jeho tón připomene naše první dostaveníčko v herně, jak mě trpělivě povzbuzoval při naší první scénce. To pomyšlení mě rozptyluje, a tak ho hned zaháním.

„Kam mám jet?“ ptám se poměrně vyrovnaně s ohledem na okolnosti. Auto už mám celkem v ruce. Je radost ho řídit – je tak tiché a tak krásně sedí, že je skoro nemožné uvěřit, jak rychle jedeme. Ovládat ho v takové rychlosti je překvapivě snadné.

„Paní Greyová, zamiřte k I-pětce a pak na jih. Chceme vědět, jestli za vámi ten dodge pojede celou cestu,“ navádí mě Sawyer přes telefon. Na semaforech na mostě svítí zelená – díkybohu –, a tak se řítím dál.

Střelím nervózním pohledem po Christianovi a on mi věnuje povzbudivý úsměv. Pak mu ale zvadne výraz.

„Do prdele!“ zakleje tiše.

Před námi, na sjezdu z mostu, se pěchuje šňůra aut a já musím zpomalit. Znovu se znepokojeně dívám do zpětného zrcátka a mám dojem, že v něm zahlédnu dodge.

„Asi tak deset aut za námi?“

„Jo, taky ho vidím,“ potvrzuje Christian, zatímco zaostřuje pohled skrz úzké zadní okno. „Zajímalo by mě, kdo to kruci je.“

„To mě taky. Víme aspoň, jestli to řídí chlap?“ houknu směrem ke stojánku s BlackBerry.

„Ne, paní Greyová. Může to být chlap i ženská. Má to moc tmavý skla.“

Christian na mě upře zkoumavý pohled.

„Ženská?“ podiví se.

Pokrčím rameny. „Co třeba ta tvoje paní Robinsonová?“ nadhodím s očima pevně ukotvenýma k cestě přede mnou.

Christian ztuhne a pak tahá mobil z handsfree. „Není to žádná moje paní Robinsonová,“ zavrčí. „Od svých narozenin jsem s ní nemluvil. Navíc, Elena by takovou věc neudělala. Není to její styl.“

„A Leila?“

„Ta je v Connecticutu u svých rodičů. Říkal jsem ti to.“

„A víš to určitě?“

Zarazí se. „Ne. Ale kdyby utekla, jsem si jistý, že by se její rodiče ozvali Flynnovi. Promluvíme si o tom doma. Teď se soustřeď na to, co děláš,“ dodává nesmlouvavě.

„Ale to auto může jet za námi jenom náhodou.“

„Nehodlám nic riskovat. Ne, když jsi tu ty,“ odsekne. Zasouvá BlackBerry zpátky do stojánku a tím nás opět spojuje s naší ochrankou.

Do háje. Právě teď není radno mu brnkat na nervy… možná později. A tak radši držím jazyk za zuby.

Provoz naštěstí trochu řídne, takže se můžu prořítit křižovatkou Mountlake směrem na I-5 a dál se proplétat mezi auty.

„Co když nás zastaví poldové?“ vyjevím se.

„To by se nám právě hodilo.“

„Mému řidičáku ne.“

„S tím si starosti nedělej,“ uklidňuje mě. Nečekaně přitom v jeho hlase postřehnu stopu humoru.

Znovu šlapu na plyn a zrychluju zpátky na sto dvacet. Teda, to je ale žihadlo! To auto miluju – řídí se tak lehce. Teď už jedu sto čtyřicet. Myslím, že jsem v životě tak rychle nejela. S broukem jsem byla ráda za sedmdesátku.

„Dostal se z té zácpy a zrychlil.“ Sawyerův hlas zní klidně a informativně. „Jede sto padesát.“

Ty bláho! Rychleji! Mačkám plyn ještě víc, takže když se dostaneme na křižovatku u I-5, přede už motor sto šedesát.

„Drž si rychlost, Ano,“ nabádá mě Christian.

Zpomaluju, jenom než se zařadím. Dálnice je celkem vylidněná a já během zlomku sekundy najíždím do rychlého pruhu. Úchvatná R8 ho doslova drtí, protože už mám nohu téměř na podlaze a obyčejní smrtelníci se nám klidí z cesty. Kdybych nebyla tak vyděšená, dovedla bych si to i vychutnat.

„Jede sto šedesát, pane.“

„Ohlídejte si ho, Luku,“ štěkne Christian na Sawyera.

Luku?

Najednou se do rychlého pruhu nacpe náklaďák – zatraceně! – a já musím dupnout na brzdy.

„Ty podělanej idiote!“ oboří se Christian na řidiče, když nás to v sedadlech vymrští dopředu. Jsem vděčná, že máme zapnuté pásy.

„Prostě ho podjeď, bejby,“ procedí Christian skrz zaťaté zuby. Kontroluju si zrcátka a střihám to přes tři pruhy. Šílenou rychlostí míjíme pomalejší auta a zase se zařazujeme do rychlého pruhu.

„To byl úctyhodný manévr, paní Greyová,“ nechává se uznale slyšet Christian. „Kde je ta slavná washingtonská státní, když ji člověk potřebuje?“

„Nechci dostat pokutu, Christiane,“ poznamenám a dál se soustředím na dálnici před sebou. „Už jsi v tomhle někdy dostal pokutu za rychlost?“

„Ne,“ prohlásí, ale při letmém pohledu jeho směrem zaznamenávám, že se ušklíbl.

„A stavěli tě?“

„To ano.“

„Aha.“

„Kouzlo osobnosti, paní Greyová. Všechno je to v kouzlu osobnosti. A teď se soustřeď. Kde je ten dodge, Sawyere?“

„Právě teď zrychlil na stopětasedmdesát, pane,“ odpovídá Sawyer. Ty vole! Už zase mám srdce až na jazyku. Je vůbec možné, abych jela ještě rychleji? Znovu tlačím chodidlo níž a řítím se dálnicí jako

řízená střela.

„Problikej ho dálkovejma,“ nařizuje mi Christian, když nám neuhýbá nějaký mustang.

„Ale to budu za debila.“

„Tak buď za debila!“ štěkne.

Ježiši. Tak fajn! „Eh, a kde ty dálkový jsou?“

„Na blinkru. Přitlač ho k sobě.“

Udělám to a mustang uhýbá, i když ještě předtím mi jeho řidič ukáže jeden ze svých prstů v nepříliš zdvořilém gestu. Mihnu se kolem něj.

„To on je debil,“ zabručí si Christian pod vousy a pak na mě houkne: „Sjeď tady, na Stewartku.“

Rozkaz, pane!

„Sjíždíme na Stewart Street,“ informuje Christian Sawyera.

„Zamiřte rovnou do Escaly, pane.“

Zpomaluju, kontroluju si zrcátka, vyhazuju blinkr a s překvapivou elegancí přejíždím přes čtyři pruhy dálnice až ke sjezdu. Vplouvám do Stewart Street a vydávám se po ní na jih. Ulice je téměř prázdná, jenom pár aut. Kde všichni jsou?

„S tím provozem jsme měli zatracený štěstí. Jenže to znamená, že on taky. Nezpomaluj, Ano. Dostaň nás domů.“

„Nedokážu si vybavit cestu,“ zakňourám zděšeně, když si uvědomím, že je nám dodge neustále v patách.

„Prostě jeď dál na jih po Stewartce. Dokud ti neřeknu jinak.“ Už zase zní znepokojeně. Tři bloky projíždím na zelenou, ale na Yale Avenue mi naskakuje oranžová.

„Projeď to, Ano,“ křikne na mě Christian. Leknutím nadskočím tak, že sešlápnu plyn až na podlahu a vmáčknu nás oba do sedadel, načež prolétáme křižovatku na červenou.

„Sjíždí za vámi,“ informuje nás Sawyer.

„Sledujte ho, Luku.“

„Luku?“

„Prostě se tak jmenuje.“

Jeden bleskový pohled na Christiana a vím, že na mě zírá jako na nějakého šílence.

„Oči na cestu!“ okřikne mě.

Jeho tón přecházím bez povšimnutí. „Luke Sawyer…“

„Jo!“ odsekne naštvaně.

„Aha.“ Jak to, že jsem to nevěděla? Ten chlap mě posledních šest týdnů doprovází do práce, a já ani neznám jeho křestní jméno.

„Přesně tak, madam,“ zahlásí Sawyer a přitom mě poleká, i když mluví jako obvykle klidným monotónním hlasem. „Sub míří na jih po Stewartce, pane. A nabírá značnou rychlost.“

„Jeď, Ano. A vykašli se na to podělaný tlachání,“ vyjíždí na mě Christian.

„Stojíme na prvních semaforech Stewartky,“ informuje nás Sawyer.

„Tady, Ano – rychle,“ křikne Christian a ukáže na parkoviště na křižovatce s Boren Avenue. S kvílením protestujících pneumatik zahýbám a vjíždím na tu přecpanou plochu.

„Zajeď dál. Honem,“ nakazuje mi Christian. Ujíždím až dozadu, pryč z dohledu, tak rychle, jak jenom dokážu. „Sem,“ namíří prs-

tem na jedno volné místo. Sakra! On chce, abych to zaparkovala.

Ani náhodou!

„Prostě to, do prdele, udělej!“ ucedí. A tak to udělám… dokonale. Je to pravděpodobně poprvé, co jsem kdy zaparkovala bez chybičky.

„Jsme schovaní na parkovišti mezi Stewartkou a Borenovou,“ oznamuje Christian do mobilu.

„V pořádku, pane,“ ozve se lehce rozmrzelý Sawyer. „Zůstaňte, kde jste, my budeme dál sledovat sub.“

Christian se na mě otáčí, očima pátravě zkoumá mou tvář. „Jsi v pohodě?“

„Jasně,“ zašeptám.

Uchechtne se. „Ať už ten dodge řídí kdokoliv, slyšet tě nemůže, víš to?“

A já se zasměju.

„Právě projíždíme křižovatku s Borenovou, pane. Vidím to parkoviště. Teď projel kolem vás.“

Oba najednou úlevně svěsíme napjatá ramena.

„Dobrá práce, paní Greyová. Slušná jízda.“ Christian mi konečky prstů jemně přejede po tváři a já při tom doteku nadskočím a prudce vydechnu. Vůbec jsem si neuvědomila, že zadržuju dech.

„Znamená to snad, že přestaneš připomínkovat moje řízení?“ zjišťuju. Rozesměje se – halasným očistným smíchem.

„Takhle doslova bych to teda netvrdil.“

„Děkuju, že jsi mě nechal řídit svoje auto. Zvlášť za takových vzrušujících podmínek.“ Zoufale se snažím udržet odlehčený tón.

„Možná bych teď měl řídit já.“

„Abych řekla pravdu, nemyslím, že jsem teď schopná vylézt z toho auta a pustit tě za volant. Mám nohy jako z gumy.“ Vnímám, jak se najednou začínám chvět a vzápětí i třást.

„To je jenom adrenalin, bejby,“ řekne mírně. „Vedla sis naprosto skvěle, jako obvykle. Jsem z tebe úplně vedle, Ano. Ty mě nikdy

nezklameš.“ Hřbetem ruky se zlehka dotkne mé tváře, v té jeho se zračí láska, strach, lítost – tolik emocí najednou. A jeho slova zvedají má stavidla. Jsem tím vším tak přemožená, že mi ze staženého hrdla uniká přidušený vzlyk a vzápětí začínám brečet.

„Ne, bejby, to ne. Prosím, neplač.“ Natáhne se ke mně, popadá mě a navzdory omezenému prostoru kolem nás si mě přitahuje přes středový panel s ruční brzdou a vysazuje na klín. Uhlazuje mi vlasy z obličeje a líbá mě na oči i tváře a já ho objímám a tiše mu vzlykám na rameni. Zaboří nos do mých vlasů a sevře mě v náručí, pevně mě k sobě tiskne. A tak oba mlčky sedíme a jenom se držíme.

Vyruší nás Sawyerův hlas. „Sub zpomalil před Escalou. Obhlíží si terén.“

„No tak ho sledujte,“ houkne Christian.

Otírám si nos do hřbetu ruky a na uklidněnou si nabírám pořádný doušek vzduchu do plic.

„Klidně si posluž mou košilí.“ Políbí mě na temeno hlavy.

„Omlouvám se,“ zaštkám, zahanbená vlastním pláčem.

„Za co? To nemusíš.“

Znovu si otírám nos a on mi zvedá hlavu, aby mi vtiskl hebký polibek na ústa. „Máš tak měkké rty, když pláčeš, ty moje statečná krásko,“ zašeptá.

„Tak mě polib ještě jednou.“

Zarazí se s jednou rukou na mých zádech a druhou ještě o kus níž.

„Líbej mě,“ vydechnu a sleduju, jak se mu pootevírají ústa, když se jimi prudce nadechne. Nahýbá se přese mě, vytahuje BlackBerry ze stojánku a odhazuje ho na sedadlo řidiče vedle mých nohou v páskových botách. A pak už jsou jeho rty na mých, pravou ruku mi zaplétá do vlasů, přidržuje si mě za ně, zatímco levou mi pokládá na tvář. Jazykem se tlačí do mých úst a já ho tam nadšeně vítám. Adrenalin se mění ve chtíč a zachvacuje celé mé tělo. Svírám jeho obličej v dlaních, prsty mu přejíždím po zarostlých skráních a dopřávám si jeho jedinečnou chuť. Jako odpověď na můj horečnatý výpad se mu hluboko z hrdla dere smyslné zamručení a mně se v tom okamžení všechno od pasu dolů svíjí v primitivní touze. Dlaní putuje dolů po mém těle, otře se mi o ňadro, zkopíruje linii pasu a nakonec se usadí na mých hýždích. Přisouvám se ještě blíž.

„Ou!“ sykne a odtrhne se ode mě úplně bez dechu.

„Co?“ zamumlám mu do rtů.

„Ano, jsme na veřejném seattleském parkovišti.“

„A co má být?“

„No, zrovna teď mám sto chutí tě ošukat a ty se na mně takhle vrtíš… je to tak trochu nepříjemné.“

Při jeho slovech se moje žádostivost vymyká kontrole a mravenčení v podbřišku začíná být k nevydržení.

„Tak mě ošukej,“ vydechnu a políbím ho do koutku úst. Bože, jak já ho chci. Teď hned. Ta honička ale byla vzrůšo. Až moc velké. Děsivé… a ten děs nějak vyburcoval moje libido. V záklonu si mě zkoumavě prohlíží, pohled má temný a zastřený.

„Tady?“ vysloví chraptivě.

Vysychá mi v puse – jak je možné, že mě dokáže tak rozhicovat jediným slovem? „Jo. Já tě chci. Hned.“

S hlavou skloněnou ke straně na mě chvíli jen tak hledí. „Jste hrozná nestoudnice, paní Greyová,“ zašeptá, když uplyne celá věčnost. Cítím, jak mi ve vlasech zatíná ruku v pěst, pevně si mě fixuje na jednom místě, a pak už mě zase líbá, tentokrát naléhavěji. Druhou rukou mi sjíždí ještě níž, přes zadek a dál, až na stehno. Zatínám prsty do jeho přerostlých vlasů.

„Jsem moc rád, že máš na sobě sukni,“ zapřede, když zajede rukou pod vzorovanou modrobílou látku a zmáčkne v dlani mé stehno. Opět se mu zavrtím na klíně a on sykavě protlačí vzduch mezi zuby.

„Seď v klidu,“ ucedí. Pokládá mi ruku do rozkroku a já se okamžitě ukázním. Palcem nachází to pravé místo a mně vázne dech v krku. Hluboko, hluboko uvnitř klína mi příjemně zatepe.

„V klidu,“ varuje mě šeptem. Znovu mě líbá a přitom jemně krouží palcem po tenounké krajce mého značkového prádla. Odhrnuje kalhotky stranou a pomalu do mě proniká dvěma prsty. Vzdychnu a propnu se vstříc jeho ruce.

„Prosím,“ zašeptám.

„Ach, paní Greyová. Vy jste tak připravená,“ zavrní, zatímco mučivě pomalu pohybuje těmi prsty dovnitř a ven. „Vzrušují vás snad automobilové honičky?“

„To ty mě vzrušuješ.“

Věnuje mi vlčí úsměv, nečekaně odvolává své prsty z akce a opouští mě celou roztouženou. Potom mě překvapuje tím, že mi provléká paži pod koleny, zvedá mě a otáčí čelem k přednímu sklu.

„Dej nohy vedle mých,“ nařizuje mi, když ty své dá k sobě přesně doprostřed koberečku. Poslechnu ho a stoupám si podél něj. Dlaněmi sjíždí dolů po mých stehnech a pak zase zpátky a cestou mi vyhrnuje sukni.

„Ruce na moje kolena, bejby, a předkloň se. Zvedni ten tvůj skvělej zadek. A pozor na hlavu.“

No to mě podrž! My to fakt uděláme – na veřejně přístupném parkovišti. Spěšně kontroluju prostor před námi a nikoho nevidím, ale stejně cítím, jak se mě zmocňuje rozechvění. Jsem na veřejném parkovišti! To je tak rajcovní! Vnímám, jak se pode mnou Christian posouvá, a slyším výmluvný zvuk rozepínaného zipu. Jednou rukou mě bere kolem pasu, druhou mi stahuje krajkové kalhotky stranou a pak do mě jediným prudkým pohybem vráží.

„Ach!“ vyjeknu a přitlačím se k němu. Dech mu zasyčí mezi zatnutými zuby. Jednu ruku mi přesouvá ke krku, kde mě chytá pod

bradou. Rozevírá prsty kolem mého hrdla a přitahuje si mě za něj dozadu, naklání mi hlavu ke straně, aby měl přístup k mé šíji. Druhou rukou mě popadá za bok a oba se začínáme hýbat.

Jsem vzepřená na nohách a on se proti mně vzpíná – znovu a znovu. A ten pocit je… Hlasitě zavzdychám. Tahle poloha je velmi… důkladná. Prsty levé ruky zatínám kolem ruční brzdy a pravou se opírám o dveře. Christian mi přejíždí zuby po lalůčku a vzápětí mě za něj zatahá – je to téměř bolestivé. A proniká do mě, zas a zas. Zvedám se a klesám v jeho rytmu, a když se naše pohyby vzájemně sehrají, přesouvá mi Christian ruku pod sukni do klína a začíná mě tam přes tenkou látku kalhotek dráždit.

„Ach!“

„Buď. Rychle,“ pošeptá mi do ucha skrz sevřené čelisti, ruku stále sevřenou kolem mého krku pod bradou. „Tohle musíme udělat rychle, Ano.“ A zesílí tlak prstů v mém rozkroku.

„ÁCH!“ Už cítím, jak se ve mně utváří to důvěrně známé napětí a koncentruje se v mém lůnu.

„No tak, bejby,“ zachraptí mi do ucha. „Chci tě slyšet.“

Znovu zavzdychám, naprosto pohroužená do svých pocitů, víčka pevně semknutá. Vnímám jen jeho hlas těsně u svého ucha, jeho dech na svém krku a hluboký prožitek, šířící se z toho místa, kde se mě dotýká prsty a kde se do mě tiskne – jsem úplně ztracená. Tělo nade mnou přebírá kontrolu a žádá si jediné, uvolnit to nashromážděné napětí.

„Jo,“ vydechne mi Christian do ucha a já na malý okamžik otevírám oči, vytřeštím je do kožené střechy auta a znovu je pevně zavírám – to když ho v sobě začnu tepavě svírat.

„Ach, Ano,“ vyráží ze sebe užasle a pevně kolem mě utáhne paže, naposledy se do mě vtlačí a znehybní, když hluboko uvnitř mě vrcholí.

Nosem mi přejíždí po hraně čelisti a jemně mě líbá na hrdle, na tváři a ve vlasech. Já se o něj opírám, hlavu bezvládně složenou v ohybu jeho krku.

„Napětí uvolněno, paní Greyová?“ Znovu mi skousne lalůček a zatahá za něj. Jsem fyzicky na dně, totálně vyčerpaná, zmůžu se jenom na nejasné zakňourání. Cítím, jak v úsměvu roztahuje rty.

„To moje teda určitě,“ pochvaluje si, když si mě přesouvá na klíně. „Tys oněměla?“

„Jo,“ vydoluju ze sebe.

„Ty jsi ale prostopášnice. To jsem netušil, že jsi taková exhibicionistka.“

Ihned se poplašeně napřimuju a on bolestivě sykne. „Nikdo nás neviděl, nebo jo?“ rozhlížím se vyjeveně po parkovišti.

„Ty si myslíš, že bych někoho nechal, aby sledoval mou ženu, jak se udělá?“ Povzbudivě mě pohladí po zádech a barva jeho hlasu mi spolehlivě vyvolá mrazení podél páteře. Otáčím se na něj s úsměvem idiota na tváři.

„My šukali v autě!“ vyhrknu nevěřícně.

Uculí se a zastrčí mi pramen vlasů za ucho. „Jede se domů. A řídím já.“

Otevírá mi dveře u spolujezdce, abych se mu mohla vyškrábat z klína ven na parkoviště. Koutkem oka přitom zahlédnu, jak se zapíná. Následuje mě ven, a když nasedám zpátky, přidržuje mi otevřené dveře. Potom spěšně obchází auto na druhou stranu a sedá si vedle mě, bere si mobil a někam telefonuje.

„Kde je Sawyer?“ oboří se do sluchátka. „A ten dodge? Jak to, že není Sawyer s vámi?“

Pozorně naslouchá, co mu Ryan vykládá – tedy předpokládám, že je to on.

„Žena?“ zalapá po dechu. „Tak ji sledujte.“ Christian zavěšuje a obrací ke mně zaražený pohled.

Žena! Mluvil o řidiči toho auta? Kdo by to tak mohl být – Elena?

Leila?

„To auto řídila žena?“

„Už to tak vypadá,“ potvrzuje tiše. Rty se mu stahují do tenké rozzlobené linky. „Prostě tě dopravíme domů,“ rozhodne. Se zaburácením startuje R8 a zkušeně couvá z našeho místa.

„A kde je teď ten… ehm… sub? Když už jsme u toho – co to vlastně znamená? Dost to připomíná jeden výraz z BDSM scény.“

Christian krátce cukne koutky a vyjíždí z parkoviště zpátky na Stewart Street.

„Je to označení pro neznámý subjekt. Ryan dělal pro FBI.“

„Pro FBI?“

„To neřeš,“ zavrtí hlavou. Očividně teď dumá nad něčím jiným.

„Takže, kde je teď ta sub?“

„Na I-pětce a míří na jih.“ Letmo se po mně ohlédne, oči má tak vážné.

Ježkovy zraky – z vášnivého rozpoložení přes klidné až k zasmušilému, to vše během pár okamžiků. Natáhnu se po něm a pohladím ho po stehně, nechávám prsty pozvolna stoupat po vnitřním švu jeho riflí a doufám, že mu to vylepší náladu. Sundává ruku z volantu a pomalý postup mé dlaně zaráží.

„Ne,“ krotí mě. „Dostali jsme se až sem. Nechceš, abych to nabořil tři bloky od domova.“ Aby to odmítnutí nějak zmírnil, zvedá si mou ruku ke rtům a dává mi cudnou pusu na ukazováček. Cudnou, chladnou a autoritativní… Ach, Stíne. Je to poprvé po delší době, co se kvůli němu cítím jako umíněné děcko. Vyprošťuju si ruku z jeho sevření a chvíli jen tak tiše sedím.

„Žena…?“

„Zdá se, že ano,“ povzdychne si. Odbočuje do podzemních garáží Escaly a na bezpečnostní klávesnici u vjezdu vyťukává vstupní

kód. Brána se otevírá, vjíždí dovnitř a hladce parkuje audi na určeném místě.

„Tohle auto se mi moc líbí,“ brouknu.

„Mně taky. A taky se mi líbí, jak sis s ním poradila – a jak se ti podařilo ho nenabourat.“

„Můžeš mi takové koupit k narozeninám,“ ušklíbnu se na něj. Při vystupování zahlédnu, jak mu padá čelist.

„Nejspíš bílé,“ dodávám poté, co se skloním, a hodím po něm za volant významný pohled.

Usměje se. „Anastasie Greyová, vy mě nikdy nepřestanete udivovat.“

Zavírám dveře a přecházím před auto, abych tam na něj počkala. Vystupuje s obvyklou grácií a zaměří mě tím svým uhrančivým pohledem – tím, který vždycky hluboko uvnitř mě něco probouzí. Dobře ho znám. Když je u mě, sklání se a zašeptá: „Tobě se to auto líbí. Mně se líbí. Ošukal jsem tě v něm… a možná bych tě měl ošukat i na něm.“

Až se zajíknu. Jenže vtom vjíždí do garáží luxusní stříbrné BMW. Christian ho podezíravě sleduje, pak se ale uvolní a rozmrzele se na mě ušklíbne.

„Zdá se, že máme společnost. Radši pojď.“ Popadá mě za ruku a vyráží k výtahu. Přivolává ho, a jak na něj čekáme, připojuje se k nám i řidič toho BMW. Je mladý, ležérně oblečený, s dlouhými tmavými, pečlivě sestříhanými vlasy. Vypadá, jako by pracoval v televizi.

„Zdravíčko,“ prohodí a vřele se na nás usměje. Christian mi dává ruku kolem ramen a zdvořile kývne.

„Zrovna jsem se nastěhoval. Byt šestnáct.“

„Dobrý den,“ opětuju jeho úsměv. Má laskavé světle modré oči.

Výtah přijíždí a všichni do něj nastupujeme. Christian po mně střelí neidentifikovatelným pohledem.

„Vy jste Christian Grey,“ prohlásí ten muž.

Christian ze sebe vymáčkne úsporný úsměv.

„Noah Logan,“ představuje se s napřaženou pravicí. Christian ji neochotně přijímá a potřásá si s ním. „Které patro?“ ptá se Noah.

„Budu muset zadat kód.“

„Prosím?“

„Penthouse.“

„Jo tak,“ usměje se chápavě Noah. „Ovšem.“ Volí tlačítko osmého parta a dveře se zavírají. „Paní Greyová, předpokládám.“

„Ano,“ usměju se způsobně a taky mu podávám ruku. Noah ze mě potom tak nějak zapomíná odlepit pohled a lehce zčervená. Samozřejmě taky zrudnu a Christianova paže se kolem mě utahuje o poznání silněji.

„Kdy jste se přistěhoval?“ ptám se, aby řeč nestála.

„Minulý víkend. Je tu moc hezky.“

Nastává chvíle trapného ticha, které se kolem nás rozhostí, než výtah zastaví v Noahově patře.

„Rád jsem vás oba poznal,“ loučí se s úlevou a vystupuje. Dveře se za ním neslyšně zavírají. Christian vyťukává vstupní kód a výtah se znovu dává do pohybu.

„Působil celkem mile,“ prohodím zamyšleně. „Nikdy dřív jsem tu na žádné sousedy nenatrefila.“

Christian se zamračí. „Mně to tak vyhovuje.“

„To proto, že jsi poustevník. A opravdu si myslím, že byl docela milý.“

„Poustevník?“

„Poustevník. Schovaný ve své slonovinové věži,“ potvrzuju věcně. Christian se pobaveně uculí.

„V naší slonovinové věži. A myslím, že si můžete připsat další jméno na seznam obdivovatelů, paní Greyová.“

Zakoulím očima. „Ale, Christiane, to si myslíš o každém.“

„Že vy jste na mě právě protočila oči?“

Okamžitě se mi zrychluje tep. „Určitě jo,“ zašeptám a v krku mi zadrhává dech.

Naklání hlavu k rameni a nasazuje ten svůj kalhotky-rvoucí arogantní pobavený výraz.

„Copak s tím uděláme?“

„Chtělo by to něco drsného.“

Zamrká a pokouší se skrýt překvapení. „Drsného?“

„Ano, prosím.“

„Ty chceš ještě?“

Pomalu kývnu. Dveře výtahu se otevírají, už jsme doma.

„Jak moc drsný mám být?“ vydechne s těžknoucím pohledem.

Bezhlesně mu ho vracím. Na okamžik zavírá oči, pak hrábne po mé ruce a vleče mě ven do vstupní haly.

„Sawyere, za hodinu bych si rád vyslechnul hlášení,“ oznamuje dotyčnému.

„Ano, pane.“ Sawyer dělá půlobrat a mizí zpátky v Taylorově kanceláři.

Máme hodinu!

Christian se na mě soustředěně zadívá. „Takže hodně drsný?“ Kývnu.

„Tedy, paní Greyová, vy ale máte šťastný den. Dnes totiž přijímám výzvy.“

Kapitola 6

„Máš snad na mysli něco konkrétního?“ zavrní Christian a zavrtá do mě troufalý pohled. Pokrčím rameny, najednou celá bez dechu a silně rozrušená. Nevím, jestli je to tou honičkou, adrenalinem, nebo mou předešlou špatnou náladou – opravdu tomu nerozumím –, zato vím, že to chci, a moc. Všímám si, jak se mu obličejem mihne udivený výraz. „Zvrhlé šukání?“ optá se měkce.

Přikývnu, teď už mi tváře přímo hoří. Proč mě to přivádí do takových rozpaků? S tímhle chlapem už jsem přece šukala na tisíc zvrhlých způsobů. Je to můj manžel, sakra! Je to snad kvůli tomu, že to chci a stydím se to sama sobě připustit? Mé podvědomí na mě vrhá přísný pohled. Přestaň se v tom šťourat.

„Dáváš mi volnou ruku?“ Tu otázku zašeptá a přitom mě zkoumavě sleduje, jako by se mi snažil číst myšlenky.

Volná ruka? U všech svatých – co to bude obnášet? „Jo,“ hlesnu nervózně, protože se mě zmocňuje vzrušení. Pomalu roztáhne ten svůj patentovaný sexy úsměv.

„Tak pojď,“ řekne a vzápětí už mě vleče ke schodům. Jeho záměr je naprosto jasný. Herna! Má vnitřní bohyně se probouzí ze

své postkoitální R-osmičkové letargie, s vykulenýma očima a celá dychtivá – už aby tam byla.

Na vrcholu schodiště mě Christian pouští a odemyká dveře herny. Klíčem, který je připevněn k tomu přívěsku s obrázkem Seattlu, který jsem mu celkem nedávno věnovala.

„Až po vás, paní Greyová,“ zapřede a otevírá mi.

Herna je prostoupená povědomou uklidňující vůní kůže, dřeva a čerstvé leštěnky. Cítím, jak se mi hrne krev do tváří – to když mě napadne, že sem musela přijít uklidit paní Jonesová, zatímco jsme byli pryč. Jakmile jsme uvnitř, stiskne Christian vypínač a tmavě červené stěny ozáří měkké tlumené světlo. Jenom stojím a dívám se na něj, krevním řečištěm mi proudí očekávání, hutné a těžké. Co se mnou bude provádět? Zamyká dveře a otáčí se. S hlavou skloněnou na stranu mě chvíli zamyšleně pozoruje. Pak v lehkém pobavení potřese hlavou.

„Co bys chtěla, Anastasie?“ ozve se tiše.

„Tebe,“ odpovídám udýchaně.

Usměje se. „Mě už máš. Máš mě od chvíle, cos mi vpadla do kanceláře.“

„Pak se nechám překvapit, pane Greyi.“

Rty se mu zvlní potlačovaným úsměvem a hříšným úmyslem.

„Jak si přejete, paní Greyová.“ Zakládá si ruce na prsou a zadumaně si přikládá dlouhý ukazováček ke rtům. „Nejspíš začneme tím, že tě zbavíme toho oblečení.“ Přistupuje ke mně a popadá mě za klopy krátkého džínového sáčka. Rozevírá je a jedním trhnutím mi ho svléká z ramen a nechává ho padnout na zem. Pak chytá lem mého černého tílka.

„Zvedni ruce.“

Poslechnu a on mi ho převléká přes hlavu. Shýbá se, aby mi vtiskl jemný polibek na rty, jeho oči přitom vyzařují přitažlivou kombinaci chtíče a lásky. Vzápětí už se tílko tulí k sáčku na podlaze.

„Na,“ šeptnu nervózně, když si ze zápěstí stáhnu gumičku do vlasů a podávám mu ji. Zaráží se, překvapeně rozšiřuje oči, ale jinak na sobě nedává nic znát. Nakonec si ode mě tu malou věcičku bere.

„Otoč se,“ nařizuje mi mírně.

S úlevou se pro sebe pousměju a hned ho poslechnu. Zdá se, že přes tuhle drobnou komplikaci už jsme se přenesli. Stahuje mi vlasy do týla, kde je rychle a efektivně zaplétá do copu a spíná gumičkou. Tahem mi zvrátí hlavu dozadu.

„Skvělý nápad, paní Greyová,“ pošeptá mi do ucha a štípne mě zuby do lalůčku. „A teď se otoč a svlékni si sukni. Nech ji spadnout na zem.“ Pouští mě a o krok ustupuje a já se otáčím čelem k němu. Aniž bych z něj spustila oči, pomalu si rozepínám pásek i zip. Dlouhá nabíraná sukně povoluje a klesá po mně na podlahu, kde se mi rozprostře u nohou.

„Vystup z ní ven,“ přikazuje. Když pokročím jeho směrem, svižně si přede mnou kleká a bere mě za pravý kotník. Jednu po druhé mi zručně rozepíná páskové boty, zatímco já se předkláním a zapírám rukou o zeď pod háčky, na kterých visívaly všechny ty biče a rákosky a důtky. Jediné náčiní, které tady zůstalo, jsou kožené důtky a jezdecký bičík. Jestlipak je použije?

Když je s tím hotový a já zůstávám jenom v krajkové podprsence a kalhotkách, dosedá na paty a zvedá ke mně oči. „Je na vás úchvatný pohled, paní Greyová.“ Najednou se vztyčuje do kleku a chytá mě za boky, přitahuje si mě k sobě a tiskne mi nos do rozkroku. „A navíc voníš mnou a sebou a sexem,“ nadechuje se lačně. „Přímo opojně.“ Líbá mě skrz krajku kalhotek a já lapnu po dechu a zároveň cítím, jak mě polévá horko – uvnitř mě všechno roztává. On je tak… nemravný. Na zemi sbírá mé oblečení a boty a jediným ladným a svižným pohybem si stoupá na nohy – jako nějaký atlet.

„Jdi a postav se ke stolu,“ instruuje mě prostě a ukáže mi tam bradou. Otáčí se a volným krokem odchází k muzeální komodě plné zázraků.

S potměšilým úsměvem se za mnou ohlédne. „Čelem ke zdi,“ nakazuje mi. „Aspoň neprokoukneš, co mám v úmyslu. Snažíme se potěšit vzájemně, paní Greyová – chtěla jste přece překvapit.“

S pohledem zapíchnutým do stěny herny naslouchám, uši mám najednou nastražené i na ten nejjemnější zvuk. V tomhle je tak dobrý – jak stupňuje má očekávání, rozdmýchává touhu… nutí mě čekat. Slyším, jak pokládá boty na podlahu a – pokud se nemýlím – šaty na komodu, následuje lehce rozpoznatelný zvuk jeho bot, když jedna po druhé dopadají na zem. Hmm… miluju, když je bosý. O chvíli později už zaslechnu, jak otevírá zásuvku.

Hračky! Tohle dychtivé očekávání prostě miluju, miluju a ještě jednou miluju. Šuplík se zavírá a frekvence mého dechu stoupá k závratným výšinám. Jak je možné, že ze mě tenhle zvuk činí roztřesenou hromádku hormonů? Vždyť je to absurdní. Slabé zašumění doprovázející oživení zvukové aparatury mi prozrazuje, že bude i hudební doprovod. Ten začíná osamělými tóny klavíru – tlumenými a měkkými – a místnost se plní tklivou melodií. Takovou, kterou jsem ještě neslyšela. Ke klavíru se přidává elektrická kytara. Co je to za hudbu?

Ozývá se mužský hlas a já taktak rozeznávám slova; je to něco o smíření se se smrtí.

Christian zlehka našlapuje mým směrem, jeho bosé nohy tiše pleskají o dřevěnou podlahu. Když začíná zpívat… teda naříkat… nebo možná zpívat… ta žena, už ho cítím těsně za sebou.

„Takže říkáte něco drsného, paní Greyová?“ vydechne mi do levého ucha.

„Hmm.“

„Musíš mi říct, abych přestal, když to na tebe bude moc. Když řekneš dost, okamžitě končím. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„Musíš mi to slíbit.“

Prudce se nadechuju. Sakra, co se mnou bude dělat? „Slibuju,“ hlesnu. Přitom si vybavuju, co dnes řekl: Nechci ti ubližovat, ale hraju si k smrti rád.

„Hodná holka.“ Sklání se a dává mi jemný polibek na odhalené rameno, potom mi zasouvá prst za ramínko podprsenky a značí si jím cestičku dolů po mých zádech. Chce se mi úpět. Jak to, že dokáže i tím nejnepatrnějším dotykem vyvolat takovou smršť?

„Sundej to,“ pošeptá mi do ucha a já to chvatně provedu. Rukama sjíždí po mých zádech, zasouvá mi palce za lem kalhotek a stahuje mi je dolů po nohách.

„Vykroč,“ přikazuje mi. A já zase dělám, co mi řekl. Letmo mě políbí na zadek a stoupá si.

„Zavážu ti oči, všechno pak bude ještě intenzivnější.“ Nasazuje mi přes oči masku a můj svět se noří do temnoty. Ženský zpěv se mezitím stává spíš nesrozumitelným kvílivým zvukem… neodbytnou melodií, vycházející přímo ze srdce.

„Předkloň se a lehni si břichem na stůl,“ vysloví měkce. „Hned.“ Bez váhání se ohýbám přes hranu stolu a pokládám se na vysoce leštěné dřevo, rozpálenou tvář tisknu k jeho tvrdému povrchu. Chladí mě na kůži a slabě voní včelím voskem s nádechem citrusů.

„Zvedni ruce a chyť se druhého kraje.“

Fajn… Natahuju se a prsty obemykám protilehlou hranu stolu, který je poměrně široký, takže nám ruce úplně propnuté.

„Jestli se pustíš, naplácám ti. Rozumíš?“

„Ano.“

„Chceš, abych ti naplácal, Anastasie?“

Od pasu dolů se ve mně všechno zatíná. Zjišťuju, že jsem to chtěla už od chvíle, kdy mi tím pohrozil u oběda. Ani ta honička, ani naše následná intimní chvilka tu touhu nenasytily.

„Ano.“ Můj hlas se mění v nakřáplý šepot.

„Proč?“

Ach… to musím mít důvod? Ježiši. Cuknu rameny.

„Tak mi to řekni,“ loudí ze mě.

„Ehm…“

A zčistajasna mě tvrdě pleskne přes zadek.

„Au!“ vykřiknu.

„Ticho.“

Jemně tře místo, kam předtím dopadla jeho dlaň. Potom na mě naléhá, klínem se mi přitlačí na hýždě, vtiskne mi polibek mezi lopatky a odtamtud si ústy razí cestu napříč mými zády. Svlékl si triko, takže mě šimrá svými chloupky na prsou. Skrz hrubou látku jeho riflí cítím, jak je vzrušený.

„Rozkroč se,“ zavelí.

Posouvám nohy směrem od sebe.

„Víc.“

Tiše vzdychnu a okamžitě je dávám ještě dál.

„Hodná holka,“ vydechne. Jedním prstem mi sjíždí dolů po páteři až mezi půlky a přes konečník, který se při jeho doteku instinktivně stáhne.

„S tímhle si teď trochu užijeme,“ zašeptá.

Cože? To snad!

Přesouvá se ještě níž a pomalu do mě vstupuje.

„Vidím, že jsi krásně vlhká, Anatasie. To už z dřívějška, nebo až teď?“

Zavzdychám a on ve mně tím prstem pohne tam a zpátky a zas a zas. Tlačím se mu proti ruce a vychutnávám si tu sladkou invazi.

„Ach, Ano, myslím, že od každého trochu. Myslím, že to tady miluješ, být tu takhle. Být moje.“

To ano – ach bože, to ano. Vyklouzne ze mě a znovu mě silně plácne.

„Řekni to,“ zašeptá chraplavě, naléhavě.

„Ano, miluju,“ zakňourám.

Jeho dlaň dosedá ještě jednou a vzápětí do mě vsouvá dva prsty. Hned nato jimi ale roztírá vlhkost, která na nich ulpěla, o něco výš, kolem toho druhého vstupu do mého těla.

„Co chceš dělat?“ ptám se bez dechu. Můj bože… bude mě snad šukat… tam?

„Ne to, co tě napadlo,“ broukne konejšivě. „Vždyť jsem ti to říkal, v tomhle se postupuje krok za krokem, bejby.“ Zaslechnu tiché prsknutí, jako když se vymáčkne pasta z tuby, a pak mě jeho prsty znovu masírují tam. Zvlhčují mě… tam! Nervózně se zavrtím, můj strach bojuje se vzrušením z neznámého. Přichází další plácnutí, tentokrát níž, mířené můj klín. Zasténám. Je to tak… skvělé.

„Lež klidně,“ napomíná mě. „A nepouštěj se.“

„Ach…“

„Tohle je lubrikant.“ Přidává další. Pokouším se pod ním moc nevrtět, ale srdce mi divoce mlátí, tepe jako zběsilé – touha a očekávání se mnou doslova probíjejí.

„Tohle jsem s tebou chtěl dělat už nějaký čas, Ano.“ Zavzdychám. A pak ucítím něco chladného, něco kovově chladného, co se mi sune dolů po páteři.

„Mám tady pro tebe takový malý dárek,“ šeptne.

Okamžitě mi hlavou bleskne výjev z naší poslední exkurze v herně. No potěš. Anální kolík. Christian mi jím právě přejíždí po rozhraní mezi půlkami.

Můj ty…

„Tohle ti teď zavedu, velmi pomalu.“

Zajíkavě se nadechnu, naplňuje mě dychtivá předtucha i úzkost.

„Bude to bolet?“

„Ale ne, bejby. Je malý. A jakmile ho budeš mít uvnitř, ušukám tě do bezvědomí.“

Div, že se neudělám. Sklání se nade mnou, ještě jednou mě líbá mezi lopatky.

„Připravená?“ zašeptá.

Připravená? Jsem na to připravená?

„Ano,“ dostávám ze sebe vyprahle. Jedním z prstů mi znovu přejede přes konečník a vklouzne do mě… Zatím na obvyklém místě! Bože, to je palec. Sevře mě v dlani, prsty nechává směřovat dopředu a tam mě jimi laská. Zakňourám… je to… skvělé. A potom, zatímco jeho palec i ostatní prsty plně zaměstnávají mou pozornost, ucítím, jak do mě pozvolna proniká chladný kov.

„Ah!“ zasténám hlasitě, protože mě ten neznámý pocit přemůže a svaly se proti tomu vpádu vzepřou. Zakrouží uvnitř mě palcem, zatlačí na šidítko silněji a to do mě hladce vklouzne. Nevím, jestli proto, že jsem tak vzrušená, nebo proto, že mě Christian rozptýlil svými zručnými prsty, ale mé tělo ho, zdá se, přijalo. Je to božské… je to zvláštní… je to tam!

„Ach, bejby,“ vydechne.

A já to vnímám… to, kde se uvnitř mě pohybuje jeho palec… kde proti němu tlačí tvrdý kov… ach můj…

Pomalu jím zakrouží a vymámí ze mě dlouhé, táhlé zakňourání.

„Christiane,“ vypravím ze sebe jeho jméno jako nějakou zkomolenou mantru a pokouším se tomu pocitu uvyknout.

„Hodná holka,“ tiší mě. Volnou rukou mi sjíždí po straně těla, až mi v ní nakonec sevře bok. Pozvolna ze mě vysouvá palec a já zaslechnu výmluvný zvuk rozepínaného zipu. Bere mě i za druhý bok, přitahuje si mě blíž a vlastníma nohama ještě víc rozevírá ty mé. „Nepouštěj se stolu, Ano,“ varuje mě.

„Ne,“ sípnu.

„Chtělas něco drsného? Řekneš mi, kdyby to bylo moc. Rozumíš?“

„Ano,“ špitnu. A on do mě živelně vráží a zároveň mě strhává k sobě, takže vtlačí šidítko ještě hlouběji…

„Kruci!“ vykřiknu.

Znehybní, jeho dech je teď trhaný a ten můj, těžký, se mu přizpůsobuje. Pokouším se nějak pojmout všechny ty vjemy: úchvatný pocit plnosti, dráždivé povědomí o tom, že se dopouštím něčeho zakázaného, smyslnou rozkoš, která vzkvétá přímo z hlubin mého lůna. Zlehka tu hračku povytáhne.

Kriste Ježiši… Zasténám a slyším, jak ostře vtahuje vzduch do plic – je to prudký nádech plný ryzího, neředěného uspokojení. A ten zvuk mi vzněcuje krev v žilách. Už jsem se někdy cítila tak zhýrale… tak…?

„Ještě?“ zachraptí.

„Jo.“

„Zůstaň ležet,“ rozkáže mi. Stáhne se zpátky a opět do mě nespoutaně vtrhne.

Mmm… přesně tohle jsem potřebovala. „Jooo,“ protáhnu.

Už zvyšuje tempo, bere si mě divoce a přitom namáhavě oddechuje, stejně jako já.

„Ach, Ano,“ zalapá po dechu. Sundá jednu ruku z mého boku a znovu tou věcí zakrouží, jemně jí zahýbe, povytáhne ji a zase vtlačí zpět. Pocit je to nepopsatelný, mám dojem, že na tom stole nejspíš omdlím. A on ani jedinkrát nevypadne z rytmu, pohyb za pohybem, silně a tvrdě. Vnímám, jak se mé nitro pozvolna stahuje a rozechvívá.

„Do háje,“ zakňučím. Tenhle orgasmus mě určitě roztrhá.

„Jo, bejby,“ vyráží ze sebe.

„Prosím,“ žadoním a sama nevím, o co – aby přestal, aby nikdy neskončil, aby s tím zahýbal znovu. Cítím, jak je v sobě oba svírám. Jeho i kolík…

„To je ono,“ vydechne, tvrdě mě plácne přes pravou půlku a já se vzápětí tříštím – znovu a znovu, padám, padám, a přitom bouřlivě pulsuju. A přesně v tom okamžiku ze mě Christian tu věc zlehka vyjímá.

„Bože!“ vykřiknu a on mi zatne prsty do boků, přidrží si mě a hlučně mě následuje.

Ta žena stále zpívá. Christian tu vždycky pouští hudbu ve smyčce. Zvláštní. Jsem schoulená v jeho náručí na klíně, hlavu opřenou o jeho hruď. Sedíme na podlaze herny u stolu.

„Vítej zpátky,“ broukne, zatímco mi stahuje masku z očí. Zamrkám, jak se mé oči snaží přizpůsobit tlumenému světlu. Za bradu mi zvedá hlavu a dává mi měkký polibek, koncentrovaným pohledem mi pátravě hledí do očí. Zvedám ruku, abych ho pohladila po tváři. Usměje se.

„Tak co, splnil jsem očekávání?“ ptá se pobaveně.

„Očekávání?“ zamračím se.

„Chtělas to drsně,“ řekne mírně.

Zaculím se, prostě si nemůžu pomoct. „No, řekla bych, že ano…“ Vyklene obočí a taky se na mě uculí. „To velmi rád slyším, paní Greyová. Právě teď jste totiž překrásná – a vypadáte řádně ošukaná.“ Pohladí mě, dlouhými prsty polaská mou tvář.

„Taky si tak připadám,“ zapředu spokojeně.

Sehne se a procítěně mě políbí, jeho rty jsou měkké, hebké a poddajné. „Ty nikdy nezklameš.“ Odtáhne se, aby na mě viděl.

„Jak se cítíš?“ zjišťuje se stopou nejistoty v hlase.

„Dobře,“ zamumlám a vnímám, jak se mi po tvářích plíží ruměnec. „Řádně ošukaná,“ dodávám s plachým úsměvem.

„Tedy, paní Greyová, vy ale máte sprostý slovník,“ předstírá pohoršený výraz, ale z jeho hlasu zaznívá pobavení.

„To bude nejspíš tím, že jsem si vzala sprostého hocha, pane Greyi.“

Odhalí zuby v naprosto připitomělém, nakažlivém úsměvu.

„Jsem rád, že sis ho vzala.“ Zlehka sevře můj cop, zvedne si ho ke rtům a skoro zbožně políbí jeho střapec, oči mu přitom sá-

lají láskou. Můj ty… měla jsem vůbec někdy šanci tomuto muži odolat?

Sahám mu po levé ruce a přikládám rty k jeho snubnímu prstenu, platinovému kroužku, stejnému, jako mám já. „Jsi můj,“ zašeptám.

„Tvůj,“ potvrdí. Pevně kolem mě ovine paže a vtiskne nos do mých vlasů. „Neměl bych ti napustit vanu?“

„Hmm. Ale jenom když se ke mně připojíš.“

„Tak jo,“ souhlasí. Pomáhá mi na nohy a sám si vedle mě stoupá.

Ještě pořád má na sobě rifle.

„Vezmeš si zase někdy ty svoje… ehm… ty druhé džíny?“ Nechápavě nakrčí čelo. „Druhé džíny?“

„Ty, cos tu nosíval.“

„Jo tyhle?“ prohodí ve zmateném úžasu.

„Vypadáš v nich opravdu sexy.“

„To jako fakt?“

„Ano… velmi, velmi sexy.“

Plaše se usměje. „No, že jste to vy, paní Greyová, tak bych snad mohl.“ Skloní se, aby mě políbil, pak sahá na stůl pro malou misku, ve které si teď hoví anální kolík, tuba s lubrikantem, maska a moje kalhotky.

„Kdo ty hračky omývá?“ vyzvídám, když ho následuju ke komodě. Zamračí se, jako by té otázce nerozuměl. „Já. Paní Jonesová.“

„Cože?“

Přikývne. Tváří se pobaveně a zároveň rozpačitě, aspoň myslím.

Vypíná hudbu.

„No, a taky – ehm…“

„Taky tvoje sub?“ dokončím za něj. Omluvně trhne rameny.

„Na,“ podává mi svou košili a já si ji oblékám, pevně si ji ovíjím kolem těla. Ještě je jím provoněná, a tak moje rozmrzelost ohledně údržby hraček upadá v zapomnění. Předměty doličné nechává

na komodě. Bere mě za ruku, odemyká dveře herny a vede mě ven a dolů po schodech. Pokorně ho následuju.

Veškerá úzkost, špatná nálada, rozechvění, strach a vzrušení z té automobilové honičky odezněly. Cítím se uvolněná – konečně uspokojená a klidná. Poté, co vstoupíme do koupelny, s hlasitým zívnutím se protáhnu… pro změnu taková pohoda.

„Copak?“ ptá se Christian, když otáčí kohoutkem. Zavrtím hlavou.

„Tak mi to řekni,“ dožaduje se mírně. Vlévá do proudu tekoucí vody jasmínovou olejovou koupel, která plní místnost sladkou, smyslnou vůní.

Lehce zčervenám. „Prostě se cítím líp.“

Usměje se. „To ano, měla jste dnes poněkud zvláštní náladu, paní Greyová.“ Napřimuje se a bere si mě do náruče. „Já vím, že máš kvůli těm událostem z poslední doby strach. Mrzí mě, že se tě to taky týká. Netuším, jestli je to nějaká pomsta, nebo bývalý zaměstnanec, nebo konkurence. Kdyby se ti kvůli mně něco stalo… “ Hlas se mu láme do bolestného šepotu. Přimykám se k němu.

„Ale co když se něco stane tobě, Christiane?“ konečně zhmotňuju svůj strach.

Zůstává na mě zamyšleně hledět. „To ještě promyslíme. Ale nejdřív ti sundáme tu košili a posadíme tě do té vany.“

„Neměl bys teď mluvit se Sawyerem?“

„Ten může počkat.“ Jeho výraz na okamžik ztvrdne a já najednou toho nebožáka zalituju. Co asi udělal, že Christiana tak rozzlobil?

Christian mi pomáhá ze své košile, a když se otočím, zamračí se. Hruď mám ještě pořád pokrytou těmi láskyplnými štípanci, které mi vyrobil na našich líbánkách. Teď si ho ale kvůli nim nechci dobírat.

„Zajímalo by mě, jestli Ryan neztratil toho dodge,“ zamyslím se.

„To se dozvíme, až se vykoupeme. Vlez si tam.“ Podává mi ruku.

Vstupuju do horké provoněné vody a opatrně si sedám.

„Au.“ Jisté partie mám poněkud citlivé a vřelá voda mě nutí udělat grimasu.

„Pomalu, bejby,“ varuje mě Christian, ale jakmile to dořekne, ten nepříjemný pocit mizí.

Christian se svléká a souká se za mě, přitahuje si mě k hrudi. Uvelebuju se mu mezi nohama a pak v té teplé vodě jen tak nečinně a spokojeně poleháváme. Přejíždím prsty po jeho nohách a on si v těch svých pohrává s mým copem.

„Musíme probrat ty plány na nový dům. Později večer, co myslíš?“

„Jasně.“ Zase přitáhne ta ženská. Mé podvědomí zvedá zlobný pohled od sebraných spisů Charlese Dickense, svazek třetí. Naprosto se s ním ztotožňuju. Pak si povzdechnu. K mé neskonalé smůle jsou návrhy Gii Matteové naprosto dokonalé.

„Taky si budu muset připravit věci do práce,“ zašeptám. A on ztuhne. „Víš, že se tam nemusíš vracet,“ zabručí.

Ale ne… to už řešit nechci. „Christiane, tohle jsme už probírali.

Prosím, nezačínej s tím zase.“

Zatáhne mě za cop, takže mi zakloní hlavu. „Jenom ti to připomínám…“ A vtiskne mi jemný polibek na rty.

Navlékám si volné kalhoty a tílko a říkám si, že se vrátím pro své oblečení do herny. Když procházím chodbou, zaslechnu z pracovny Christianův zvýšený hlas. Na místě cepením.

„Kde jste zatraceně byl?“

A sakra. On na Sawyera křičí. Takhle malinká vybíhám schody k herně. Opravdu nehodlám poslouchat, co má Christian na srdci – jeho křik mi ještě pořád dokáže nahnat strach. Chudák Sawyer. Já to aspoň můžu Christianovi vracet.

Sbírám své svršky a Christianovy boty, pak si všímám, že na komodě stále stojí malá keramická miska s tou hračkou. No… asi bych

to měla umýt. Přidávám ji k té hromádce a vracím se dolů. Nervózně se rozhlížím po velkém pokoji, ale všude je klid. Díkybohu.

Taylor se vrací zítra večer a Christian je tak nějak klidnější, když ho má po ruce. Tráví víkend se svou dcerou. Zajímalo by mě, jestli se s ní někdy setkám.

Z ničeho nic se z úklidové místnosti vynoří paní Jonesová. Navzájem se pořádně vylekáme.

„Paní Greyová – vůbec jsem si vás nevšimla.“ Uch, takže teď jsem paní Greyová?!

„Zdravím, paní Jonesová.“

„Vítejte doma, gratuluji,“ usměje se na mě hřejivě.

„Prosím vás, říkejte mi Ano.“

„Necítila bych se při tom dobře, paní Greyová.“

No tak! Proč se musí všechno změnit jenom kvůli tomu, že mám prsten na ruce?

„Nechtěla byste si projít týdenní jídelníček?“ otáže se a upře na mě vyčkávavý pohled.

Jídelníček?

„No…“ Takovou otázku jsem vskutku nečekala. Usměje se.

„Když jsem u pana Greye začínala, procházela jsem s ním každou neděli večer menu na další týden a zapisovala si všechny potraviny, které bylo potřeba dokoupit.“

„Ach tak.“

„Mám to vzít vyprat?“

Natáhne ruce po oblečení, které držím.

„No… ehm. Vlastně to ještě budu nosit.“ A navíc pod tím ukrývám misku s análním kolíkem! Cítím, jak mě polévá karmínově rudá. Je to zázrak, že se jí dokážu dívat do obličeje. Ona přece ví, co děláme – vždyť v herně uklízí. Ježiši, to je děs, nemít žádné soukromí.

„Až budete mít chvilku, paní Greyová, byla bych moc ráda, kdybychom to spolu všechno probraly.“

„Děkuju,“ vydechnu. V tu chvíli jsme vyrušeny popelavě bledým Sawyerem, který se toporně vyklátí z Christianovy pracovny a spěšně prochází velkým pokojem. Kývnutím hlavy nás bere na vědomí, aniž by jedné nebo druhé z nás pohlédl do očí, a zapadá do Taylorovy kanceláře. Jsem za tu intervenci vděčná, docela jistě si teď nepřeju probírat s paní Jonesovou ani menu, ani anální kolíky. Nabízím jí letmý úsměv a prchám zpátky do ložnice. Dokážu si někdy zvyknout na to, že mám za zády hospodyni, která se zjeví na zavolání? Nevěřícně zavrtím hlavou… možná jednou.

Christianovy boty pouštím na zem a své oblečení na postel, misku s hračkou beru do koupelny. Podezíravě si ji měřím. Vypadá celkem neškodně a překvapivě čistě. Nehodlám se tím nějak detailněji zabývat, a tak ji chvatně omývám teplou vodou a mýdlem. Bude to stačit? Musím se pak pana Sexperta optat, jestli se to nějak nesterilizuje, nebo tak něco. Při té představě se ošiju.

Jsem tak ráda, že mi dal Christian k dispozici knihovnu. Teď jí vévodí krásný bílý masivní stůl, u kterého můžu pracovat. Otevírám laptop a kontroluju poznámky, které jsem si udělala k pěti rukopisům přečteným na líbánkách.

Jo, mám všechno, co potřebuju. Část mého já se návratu do práce děsí, ale to nemůžu Christianovi nikdy přiznat. Chopil by se příležitosti a přiměl by mě tam přestat chodit. Vybavuju si, jak Roache málem ranila mrtvice, když jsem mu oznámila, že se vdávám a za koho, a jak bylo brzy poté moje povýšení potvrzeno. Teď už mi došlo, že to bylo kvůli tomu, koho jsem si brala – a to pomyšlení je nemilé. Už nejsem pouhá zastupující odpovědná redaktorka – jsem Anastasia Steeleová, odpovědná redaktorka.

Ještě jsem nesebrala odvahu, abych Christianovi přiznala, že si v práci nezměním jméno. Myslím, že mé důvody jsou pádné – potřebuju si od jeho jména udržet nějaký odstup –, ale je mi jasné, že až to zjistí, bude hádka. Možná bych si s ním o tom měla později večer promluvit.

Pohodlně se usazuju na židli a pouštím se do svého dnešního posledního úkolu. Hodiny na notebooku mi říkají, že je sedm večer. Christian se ještě nevynořil z pracovny, a tak mám čas. Z nikonu vyjímám paměťovou kartu a vkládám ji do slotu v počítači, abych do něj přesunula fotografie. Zatímco se obrázky přemísťují, v hlavě si přehrávám události dne. Vrátil se už Ryan? Nebo je stále na cestě do Portlandu? Udržel se za tou tajemnou ženou? Má od něj Christian nějaké zprávy? Už chci nějaké odpovědi. Je mi jedno, že je zaneprázdněný, chci vědět, co se děje, najednou se cítím krapet rozhořčená, že mě drží v takové nevědomosti. Zvedám se s úmyslem jít a postavit se mu tváří v tvář v jeho pracovně, jenže právě v tu chvíli na mě vyskakují všechny ty fotky, které jsme udělali za posledních pár dnů líbánek.

Panenko skákavá!

Jedna fotka za druhou, všechno já. Jak spím, na tolika z nich spím, vlasy hozené přes obličej, nebo rozprostřené na polštáři, pootevřené rty… sakra – tady si cumlám palec. Palec si přece necumlám celé roky! Tolik fotek. Neměla jsem ani zdání, že je dělal. Je tu i pár momentek braných zdálky, včetně jedné, na které se opírám o zábradlí jachty a zamyšleně hledím do dáli. Jak to, že jsem si nevšimla, že mě fotí? Usměju se, když spatřím fotky, na kterých se svíjím a směju, vlasy rozevláté, a snažím se bojovat s jeho trapičskými lechtajícími prsty. A pak je tu ta, na které jsme oba, na posteli v kapitánské kajutě, ta, kterou fotil sám na délku paže. Jsem schoulená na jeho hrudi a on se dívá do objektivu, tak mladý, s jiskřivým pohledem… zamilovaný. V dlani druhé ruky svírá mou hlavu a já

se směju jako zaláskovaný idiot, ale je to Christian, z koho nedokážu spustit oči. Můj překrásný muž, jeho rozcuchaný, právě ošukaný účes, zářivě stříbřitý pohled, usmívající se pootevřená ústa. Můj překrásný muž, který nesnese, aby ho někdo lechtal, který ještě přednedávnem nesnesl, aby se ho někdo dotýkal… a přesto teď mé doteky toleruje. Musím se ho zeptat, jestli se mu to skutečně líbí, nebo jestli to jenom trpí pro mé potěšení.

Zasmuším se. Zírám na jeho obraz, znenadání přemožena vlastními city, které k němu chovám. Někdo tam venku mu chce ublížit – nejdřív to byla Charlie Tango, pak ten požár v Grey House a teď ta zatracená honička. Prudce vdechnu a pak si podržím dlaň na ústech, protože mi unikne nedobrovolný vzlyk. Nechávám počítač počítačem a zvedám se na nohy, abych se vydala za Christianem

– už ne proto, abych se mu postavila, prostě se chci přesvědčit, že je v pořádku.

Aniž bych se obtěžovala klepáním, vstupuju do jeho pracovny. Christian sedí u stolu a telefonuje. Zvedá ke mně překvapený rozmrzelý pohled, ale jakmile zjistí, že to jsem já, mizí mu podráždění z tváře.

„Takže lepší kvalitu už nezískáte?“ pokračuje v hovoru do sluchátka, ale oči ze mě nespouští. Bez zaváhání obcházím stůl a on se na židli natáčí čelem ke mně. Má zamyšlený výraz a já doslova vidím, jak si říká: Co tu dělá? Když se mu schoulím na klíně, v údivu zvedá obočí. Ovíjím mu ruce kolem krku a tulím se k němu. Volnou rukou mě váhavě objímá.

„Uhm… jasně, Barney. Mohl byste chvilku vydržet?“ Přitiskne si sluchátko k rameni.

„Co se děje, Ano?“

Jenom zavrtím hlavou. Nadzdvihne mi bradu a zadívá se mi do očí. Vysmeknu se z jeho sevření, skrčím se mu pod bradu a stočím se mu na klíně do ještě menšího klubíčka. Volnou paží mě

obemkne těsněji a políbí mě na temeno hlavy. Cítím, jak jsem ho vyvedla z míry.

„Tak jo, Barney, co jste to říkal?“ navazuje. Ramenem si přitlačí telefon k uchu a zmáčkne jednu z kláves na laptopu. Na monitoru se objeví zrnitá černobílá fotografie z bezpečnostní kamery. Tmavovlasý muž ve světlém pracovním oděvu. Christian stiskne další klávesu a ten muž se rozejde proti kameře, jenže má skloněnou hlavu. Když se ocitne blíž kameře, Christian jeho pohyb zastavuje. Muž stojí v dobře osvětlené místnosti s bílými stěnami a po jeho levé ruce se nachází něco, co připomíná řadu vysokých černých skříní. To musí být výpočetní středisko Grey House.

„Fajn, Barney, tak ještě jednou.“

Kurzor myši na monitoru ožívá. Kolem hlavy muže na záznamu se objevuje rámeček, který se vzápětí i se svým obsahem zvětšuje přes celou obrazovku. Se zaujetím se napřimuju.

„To dělá Barney?“ ptám se tiše.

„Jo,“ potvrzuje Christian. „Nemůžete to aspoň trochu zaostřit?“ promluví zpátky na Barneyho.

Snímek se nejdřív jakoby zamlží a pak znovu zaostří, tentokrát trochu líp. Muž záměrně hledí dolů, vyhýbá se objektivu kamery. Jak si ho tak prohlížím, zamrazí mě v zátylku. V konturách jeho tváře vnímám něco povědomého. Má rozježené krátké černé vlasy, které působí tak nějak divně, jsou tak zvláštně neupravené… a na tom nově zaostřeném obrázku teď vidím, že má náušnici, takovou malou pecičku.

No to mě podrž! Já vím, kdo to je!

„Christiane,“ hlesnu. „To je Jack Hyde.“

Kapitola 7

„Myslíš?“ diví se Christian překvapeně.

„Ta linie čelisti,“ ukazuju na monitor. „A náušnice, a obrys ramen. I postava odpovídá. Musí mít paruku – nebo si ostříhal a obarvil vlasy.“

„Slyšíte to, Barney?“ Christian pokládá telefon na stůl a přepíná ho na hlasitý odposlech. „Máte ho nějak moc detailně nastudovaného, paní Greyová,“ poznamenává poněkud dotčeně. Zamračím se na něj, ale vzápětí mě zachraňuje Barney:

„Ano, pane. Paní Greyovou jsem slyšel. Právě pouštím na všechny digitalizované záznamy z bezpečnostních kamer program na rozpoznání obličeje. Uvidíme, kde všude se ten zmrd – omlouvám se, madam – chlap v sídle společnosti pohyboval.“

Střelím po Christianovi nervózním pohledem, ten ale tu Barneyho nadávku úplně ignoruje. Jen upřeně sleduje obraz na monitoru.

„Proč to asi udělal?“ ptám se Christiana.

Pokrčí rameny. „Odplata, nejspíš. Já nevím. U některých lidí nedokážeš odhadnout, proč se chovají tak, jak se chovají. Mám takový vztek, že jsi pracovala tak blízko něj.“ Ústa se mu stahují do tvrdé tenké přímky a v ochranitelském gestu mi utahuje paži kolem pasu.

„Ještě pořád máme ten obsah jeho hard disku, pane,“ upozorňuje Barney.

„Jistě, já to přece vím. Máte Hydeovu adresu?“ kontruje Christian ostře.

„Ano, pane, mám.“

„Zalarmujte Welche.“

„Samozřejmě. A taky se chystám prověřit městské bezpečnostní kamery, abych zjistil, jestli by ho nešlo sledovat.“

„Zjistěte, jaké vlastní auto.“

„Samozřejmě, pane.“

„Barney tohle všechno dokáže?“ zašeptám. Christian kývne a domýšlivě se usměje.

„Co bylo na tom hard disku?“ vyzvídám potichu.

Christianovi tvrdne výraz. Zavrtí hlavou. „Nic moc,“ odpovídá vyhýbavě, úsměv se někam vytratil.

„Řekni mi to.“

„Ne.“

„Týkalo se to mě, nebo tebe?“

„Mě,“ vzdychne.

„Co to bylo za informace? Něco o tvém… životním stylu?“ Znovu zavrtí hlavou a v zájmu mého mlčení mi přikládá ukazováček na rty. Našpulím je na něj. Ale on zúží oči jako jasné varování, abych hned zmlkla.

„Je to camaro, rok výroby 2006. Podrobnosti pošlu i Welchovi,“ nadchne se Barney do telefonu.

„Dobře. Dejte mi vědět, kde všude u mě ten hajzl šmejdil. A porovnejte tuhle fotku s tou, kterou má v osobní složce SIP.“ Christian na mě vrhá skeptický pohled. „Chci si být jistý, že to sedí.“

„To už jsem udělal, pane, a paní Greyová má pravdu. Je to Jack Hyde.“

Zazubím se na něj. Vidíš? Dokážu být užitečná. Povzbudivě mi přejede dlaní po zádech.

„Dobrá práce, paní Greyová,“ usměje se, jeho předchozí rozmrzelost je zapomenuta. Pak promluví na Barneyho: „Ozvěte se, až prověříte, kde všude se na ředitelství pohyboval. A taky zkontrolujte všechny ostatní budovy GEH, do kterých se mohl dostat, a informujte jednotlivé týmy ochranek, aby je případně mohly prohledat.“

„Jistě, pane.“

„Díky, Barney,“ končí hovor.

„Tak, paní Greyová, zdá se, že nejste jenom dekorativní, ale i užitečná.“ V Christianových očích se šibalsky zablýskne. Vím, že si mě dobírá.

„Dekorativní?“ odfrknu si, abych ho taky poškádlila.

„A to velmi,“ přitaká mírně a dává mi jemný sladký polibek.

„Vy jste mnohem dekorativnější než já, pane Greyi.“

Roztáhne rty do širokého úsměvu a začne mě líbat naléhavěji, ovíjí si můj cop kolem zápěstí a tiskne mě v pevném objetí. Když se o chvíli později vynoříme pro doušek vzduchu, pádí mi srdce jako splašené.

„Máš na něco chuť?“ zjišťuje.

„Ne.“

„Já jo.“

„A na co?“ Zaraženě zamžiká.

„Myslel jsem jídlo, paní Greyová.“

„Něco ti připravím,“ zahihňám se.

„Tohle miluju.“

„Myslíš, když ti nabízím jídlo?“

„Když se hihňáš.“ Vtiskne mi polibek do vlasů a já se zvedám.

„A co byste si přál k jídlu, pane?“ zašvitořím.

Ostražitě přimhouří oči. „Snažíte se být roztomilá, paní Greyová?“

„To já vždycky, pane Greyi… pane.“

Ve tváři se mu usídluje úsměv sfingy. „Vždycky si tě můžu ohnout přes koleno,“ prohodí svůdně.

„Já vím,“ usměju se na něj. Zapírám se rukama o opěrky jeho židle a shýbám se, abych ho políbila. „To je taky jedna z věcí, co na tobě miluju. Ale teď si tu svrbící dlaň schovej – máš přece hlad.“ Plaše se na mě usměje, až mi přitom poskočí srdce. „Eh, paní

Greyová, co si s vámi jenom počnu?“

„Odpovíte mi na otázku. Co byste si přál k tomu jídlu?“

„Něco lehkého. Překvapte mě,“ navrhne a zopakuje tak má vlastní slova, která jsem předtím pronesla v herně.

„Uvidím, co pro vás mohu udělat.“ Elegantně se vlním z jeho pracovny do kuchyně, kde pocítím mírné zklamání, když v ní narazím na paní Jonesovou.

„Zdravím, paní Jonesová.“

„Paní Greyová. Dala byste si něco k snědku?“

„No…“

V hrnci na plotně míchá něco, co nádherně voní.

„Vlastně jsem přišla udělat panu Greyovi a sobě obloženou housku.“

Na kratičký okamžik se zaráží. „Jistě,“ navazuje. „Pan Grey má rád francouzskou bagetu – nějaká je v mrazáku, nakrájená na přijatelnou délku. S radostí bych vám ji připravila, madam.“

„Já vím. Ale stejně bych to radši udělala sama.“

„Chápu. Uvolním vám to tu.“

„Co to vaříte?“

„Boloňskou omáčku. Může se sníst kdykoliv. Zamrazím ji,“ usměje se vlídně a vypíná plotnu.

„Takže – co má Christian rád uvnitř bagety?“

„Paní Greyová, do bagety mu můžete dát cokoliv – pokud je francouzská, sní to.“ Obě se tomu zasmějeme.

„Tak jo, děkuju.“ Zvesela přistupuju k mrazáku a vyndávám z něj francouzskou bagetu naporcovanou na vyhovující velikost, uskladněnou v uzavíratelných sáčcích. Beru si dvě a na talíři je dávám rozmrazit do mikrovlnky.

Paní Jonesová mezitím odešla. S nakrčeným čelem se vracím k lednici, abych v ní zapátrala po ingrediencích. Předpokládám, že bude na mně stanovit podmínky, za jakých budeme s paní Jonesovou koexistovat. Zamlouvá se mi představa, že já bych pro sebe a pro Christiana vařila o víkendech. V průběhu týdne budu víc než ráda, když to zastane paní Jonesová – poslední věc, kterou toužím po návratu z práce dělat, je vaření. Hmm… to trochu zavání Christianovou rutinou s jeho bývalými sub. Potřesu hlavou. Nesmím se v tom vrtat. V lednici nalézám šunku a v chladicím boxu dokonale vyzrálé avokádo.

Christian vychází z pracovny právě ve chvíli, kdy do rozmačkaného avokáda přidávám špetku soli a kapku citronu. V ruce drží plány na nový dům. Pokládá je na snídaňový bar, který obchází, aby mě objal a políbil na krk.

„Ženská prostě do kuchyně patří,“ zamumlá si pod fousy.

„Ještě řekni, že v zástěře a s pěti dětmi za zadkem,“ ušklíbnu se.

Úplně strne, celý v mém objetí zcepení. „To ještě ne,“ vydechne a já v jeho hlase zaznamenávám stopy paniky.

„Ne!“ souhlasím zděšeně. „Jasně že ne!“

Teprve pak se uvolňuje. „Tak na tom se shodneme, paní Greyová.“

„Ale jinak děti chceš, nebo ne?“

„Jednou jo. Ale teď ještě nejsem připravený se o tebe dělit.“ Znovu mě líbne na krk.

Aha… dělit.

„Co to kuchtíš? Voní to hezky,“ mění téma a dává mi polibek za ucho, a já vím, že to dělá kvůli tomu, aby odvedl mé myšlenky jiným směrem. Po páteři mě zašimrá slastné zamrazení.

„Bagety,“ pousměju se, dobrá nálada se mi rychle vrací.

Ucítím jeho úsměv na krku. „Moje oblíbené,“ zavrní a štípne mě zuby do ucha.

Šťouchnu do něj loktem.

„Paní Greyová, teď jste mě zranila,“ chytá se za bok.

„Měkkoto,“ utrousím s despektem.

„Měkkoto?“ vyplivne nevěřícně. Plácne mě po zadku, až vyjeknu. „Pospěš s tím jídlem, kuchařinko. A později ti ukážu, jak měkký dokážu být.“ Ještě jednou mě hravě pleskne a odebere se k lednici.

„Dáš si skleničku vína?“ zjišťuje.

„Ráda.“

Christian rozkládá stavební plány na snídaňový pult. Gia má pár skutečně velkolepých nápadů.

„Ta její myšlenka, abychom celou zadní stěnu v přízemí nahradili sklem, se mi opravdu líbí, ale…“

„Ale?“ pobídne mě Christian.

Vzdychnu. „Nechci ten dům připravit o veškerou osobitost.“

„Osobitost?“

„Ano. To, co navrhuje Gia, je dost radikální a… zkrátka… já si zamilovala ten dům, jak byl… i s jeho nedostatky.“

Christian stáhne obočí, jako bych právě vyslovila nějakou klet-

bu.

„Prostě se mi líbil takový, jaký byl,“ zašeptám. On se kvůli tomu

zlobí?

Nehnutě na mě hledí.

„Chci, aby ten dům byl takový, jaký ho chceš mít ty,“ prohlásí nakonec. „Cokoliv. Je tvůj.“

„Ale já chci, aby se líbil i tobě. Abys v něm byl šťastný.“

„Tam, kde budeš ty, budu vždycky šťastný. Až tak prosté to je, Ano.“ Jeho pohled pevně kotví ten můj. On je absolutně, bezvý-

hradně upřímný. Zamžikám, srdce mi poskočí. U všech svatých, on mě tak miluje.

„Takže,“ polknu, protože bojuju s dojetím, které mi uvázlo v krku, „ta skleněná stěna se mi líbí. Možná bychom mohli Giu požádat, aby ji do domu vetkla trochu citlivěji.“

Christian se usměje. „Jasně. Cokoliv budeš chtít. A co ty návrhy patra a suterénu?“

„U mě v pohodě.“

„Dobře.“

Fajn… a teď otázka za milion dolarů. Trochu se na ni vyztužím.

„Chceš tam někam umístit i hernu?“ Cítím, jak se mi po tvářích rozlévá můj věrný společník ruměnec. Christianovi vylétá obočí do půli čela.

„A ty?“ opáčí, překvapený i pobavený zároveň. Pokrčím rameny. „Ehm… jestli chceš.“

Chvíli si mě zkoumavě měří. „Necháme si to nejdřív projít hlavou. Koneckonců, bude to rodinný dům.“

Překvapuje mě lehký poryv zklamání. Nejspíš má pravdu… i když, za jak dlouho si my dva pořídíme rodinu? Můžou to být celé roky.

„Navíc, můžeme improvizovat,“ uculí se.

„Já ráda improvizuju,“ zašeptám.

To už se směje. „Ještě jsem s tebou chtěl probrat tohle,“ ukazuje na nákres ložnice a oba se noříme do diskuse ohledně koupelen a oddělených šaten.

Když končíme, je půl desáté večer.

„Budeš ještě pracovat?“ vyzvídám, když Christian skládá plány.

„Jestli nechceš, tak ne,“ usměje se. „Co bys chtěla dělat?“

„Mohli bychom třeba koukat na televizi,“ navrhuju. Nechci si číst a taky nechci jít do postele… zatím.

„Tak jo,“ svolí a já ho následuju do televizní místnosti.

Seděli jsme v ní tak třikrát, možná čtyřikrát, a Christian si obvykle četl knihu. Televize ho ani v nejmenším nezajímá. Usazuju se vedle něj na gauči, nohy si krčím pod sebe a hlavu opírám o jeho rameno. Ovladačem vdechne ploché obrazovce život a nepřítomně bloumá mezi jednotlivými kanály.

„Nějaký konkrétní blábol, na který se chceš dívat?“

„Ty moc televizi nemusíš, co?“ podotknu s nádechem sarkasmu v hlase.

Zavrtí hlavou. „Ztráta času. Ale klidně budu sedět a dívat se s tebou.“

„Myslela jsem, že bychom se mohli pomazlit.“

Prudce se po mně ohlédne. „Pomazlit?“ Zírá na mě, jako by mi najednou vyrostla druhá hlava. Nechává toho nekonečného přepínání, takže tam zůstává program s nějakou španělskou mýdlovou operou.

„No, ano.“ Co ho tak vyděsilo?

„Můžeme jít do postele a mazlit se tam.“

„To děláme pořád. Kdy ses naposledy s někým mazlil u televize?“ zkouším ho, ostýchavě i škádlivě zároveň. Trhne rameny a zároveň zavrtí hlavou. Znovu pomocí ovladače přepíná několik kanálů, až nakonec nechává běžet starou epizodu Akt X.

„Christiane?“

„Nikdy jsem to nedělal,“ řekne tiše.

„Nikdy?“

„Ne.“

„Ani s paní Robinsonovou?“

Odfrkne si. „Bejby, s paní Robinsonovou jsem dělal spoustu věcí. Mazlení mezi ně rozhodně nepatřilo,“ ušklíbne se a potom se zvídavou rozverností přimhouří oči. „A tys to dělala?“

Cítím, jak rudnu. „Jasně, že jo.“ Teda, tak trochu…

„Cože?! A s kým?“

No to snad. O tomhle se teda bavit nechci.

„Tak mi to řekni,“ trvá na svém.

Zadívám se na své propletené prsty. Zlehka mi překrývá ruce jednou dlaní. Když vzhlédnu, usmívá se na mě.

„Chci to vědět. Abych pak mohl jít a vytlouct z něj duši, ať už to byl kdokoliv.“

Zahihňám se. „Takže, poprvé to bylo…“

„Poprvé?! Těch šmejdů je víc?“ zavrčí.

Znovu se zachichotám. „Co jste tak překvapený, pane Greyi?“

Na chvilku se zamračí, prohrábne si vlasy rukou a podívá se na mě, jako by mě najednou viděl v úplně novém světle. Pokrčí rameny. „Prostě jsem. Zkrátka – když uvážím, jak nezkušená jsi byla…“

Zase mě polévá horko. „No, od té doby, co jsem tě poznala, jsem nabrala celou řadu zkušeností.“

„To teda jo,“ zazubí se. „Tak povídej. Chci to vědět.“

Upřeně hledím do vyčkávavých šedých očí, snažím se odhadnout jeho rozpoložení. Rozhněvá ho to, nebo to chce doopravdy vědět? Nechci, aby se naštval… když je naštvaný, není s ním k vydržení.

„Opravdu chceš, abych ti to řekla?“

Pomalu přikývne, ve tváři se mu usazuje šibalský arogantní úsměv.

„To jsem ještě bydlela ve Vegas s mámou a Manželem Číslo Tři. Chodila jsem do desátého ročníku. Jmenoval se Bradley a byl to můj parťák na laborky.“

„Kolik ti bylo?“

„Patnáct.“

„Co dělá teď?“

„Nevím.“

„Na jakou metu se dostal?“

„Christiane!“ okřiknu ho. Ale on mě zčistajasna chytá za kolena, pak za kotníky a trhnutím mě povaluje na záda. Hladce po mně sklouzne a uvězní mě pod sebou, jednu nohu vmáčknutou mezi mé. Je to tak náhlé, že vykřiknu překvapením. Popadá mě za ruce a zvedá mi je nad hlavu.

„Takže, tenhle Bradley – dostal se na první metu?“ zavrní a přejede špičkou svého nosu po celé délce mého. Drobounkými polibky směřuje až do koutku mých úst.

„Dostal,“ zamumlám mu do rtů. Uvolňuje si jednu ruku, aby mi v ní mohl sevřít bradu a přidržet si mě. Jazykem se mi dobývá do úst a já se jeho vášnivému polibku poddávám.

„Nějak takhle?“ vydechne, když se vynoří pro doušek vzduchu.

„Ne… takhle ani náhodou,“ daří se mi zformulovat navzdory tomu, že odliv krve z mého mozku už notně pokročil.

Pouští mi bradu a sune mi dlaň po těle dolů a zase nahoru, až na prsa.

„Udělal tohle? Dotýkal se tě takhle?“ Palcem mi obkreslí bradavku, přes tílko, jemně, opakovaně, a já cítím, jak pod jeho zkušeným dotykem tvrdne.

„Ne,“ vzdychnu a zavrtím se pod ním.

„Dostal se na druhou metu?“ zapřede mi do ucha. Jeho dlaň mi teď klouže dolů po žebrech, přes pas, až na bok. Stiskne mi lalůček mezi zuby a jemně zatahá.

„Ne,“ hlesnu.

Mulder ze sebe v televizi vychrlí něco o nežádoucích pro FBI. Christian se zarazí, nadzdvihne a rychlou volbou na ovladači televizi úplně ztlumí. Podívá se zpátky na mě.

„A co pan Hňup číslo dvě? Dostal se na druhou metu?“

Oči mu sálají, doslova žhnou… hněvem? Vzrušením? Je těžké to posoudit. Posouvá se ke straně a volnou rukou se mi vkrádá do kalhot.

„Ne,“ zašeptám jako uhranutá jeho živelným pohledem. Ďábelsky se ušklíbne.

„To je dobře.“ Dlaní mi překryje klín. „Žádné spodní prádlo, paní Greyová? To oceňuji.“ Znovu mě líbá a jeho prsty začínají čarovat. Palcem mi laská a dráždí citlivé místo, zatímco ukazováčkem si mě nádherně pomalu… bere…

„Chtěli jsme se mazlit,“ zakňourám.

Přestává se hýbat. „Já měl za to, že to děláme.“

„Ne. Žádný sex.“

„Cože?“

„Sex je tabu…“

„Tak tabu, říkáš?“ Vytáhne ruku z mých kalhot. „Na.“ Obtáhne mi rty ukazováčkem a já na nich ucítím svou slanou chuť. Vtlačí mi ho do úst a opakuje jím stejné pohyby, jaké dělal před chvílí. Potom se mi přesune zpátky mezi nohy, kde se ke mně přimáčkne. Vláčně propne pánev, jednou, podruhé, a znovu. Trhaně se nadechnu, protože o mě materiál mých volných kalhot otře tím správným způsobem. Znovu se pohne, přitlačí se ke mně.

„Tohle jsi chtěla?“ ujišťuje se zhruble a dál rytmicky pohybuje boky, tře se o mě svým klínem.

„Joo,“ protáhnu.

Rukou se přesouvá zpátky na mou bradavku, zuby mě škrábne po hraně čelisti. „Víš ty vůbec, jak moc mě vzrušuješ, Ano?“ šeptá mi horečnatě do ucha, když se ke mně natiskne ještě víc. Otevírám pusu, abych zformulovala odpověď, ale zoufale selhávám, protože ze mě vyjde jenom hlasité zavzdychání. Christian vrací svou pozornost k mým ústům, a než je uchvátí, stiskne v zubech můj spodní ret a zatáhne za něj. Pak pouští i mé druhé zápěstí, a zatímco mě líbá, mé ruce se nenasytně hrnou k jeho ramenům a zaplétají se mu do vlasů. Když za ně zatáhnu, hrdelně zamručí a zvedne pohled do mých očí. „Ach…“ vzdychne.

„Máš vůbec rád, když se tě dotýkám?“ zašeptám.

Na chvíli stáhne obočí, jako by nerozuměl otázce, a ustrne v pohybu. „Jasně, že mám. Miluju, když se mě dotýkáš, Ano. Když jde o tvoje doteky, jsem jako žíznivý na poušti,“ vyzná se upřímně.

To mě podrž…

Najednou se mi mezi nohama zvedá do kleku a mě bere s sebou, aby mi mohl přetáhnout tílko přes hlavu. Nic pod ním nemám. Sahá po lemu svého trika, rve ho ze sebe a odhazuje na podlahu. Pak si mě přitahuje do klína na pokrčené nohy, ruce si spíná těsně nad mými bedry.

„Dotýkej se mě,“ vyzývá mě.

Ty bláho… Váhavě zvedám ruku a nechávám si mezi konečky prstů protéct řídké chloupky na jeho hrudi, na jeho jizvách. S prudkým nádechem se mu rozšiřují zorničky, ale ne strachy. Je to smyslná odezva na můj dotek. Upřeně sleduje, jak moje prsty zlehka kloužou po jeho kůži, nejdřív k jedné bradavce, potom i k druhé. Vidím, jak se v důsledku mého laskání stahují. Skláním se a pokrývám jeho prsa drobnými polibky, rukama stoupám k jeho ramenům, zkoumám ty pevné, ušlechtilé kontury šlach a svalů. Páni… ten je ale ve formě.

„Já tě chci,“ vydechne, a jako by tím rozpálil mé libido doběla. Zatínám mu prsty do vlasů a zakláním mu hlavu, abych ho mohla hladově líbat. Útroby mi olizují plameny touhy. Zaúpí a tlačí mě zpátky na gauč. Ještě vkleče mi strhává kalhoty a zároveň si chvatně rozepíná zip.

„Home run,“ vyrazí ze sebe a jediným plynulým pohybem do mě proniká.

„Ách…“ zasténám a on znehybní a sevře můj obličej v dlaních.

„Já vás miluju, paní Greyová,“ řekne. A pak mě velmi pomalu a velmi něžně pomiluje, dokud se mu v těch dlaních nesesypu a nevolám jeho jméno, ovinutá kolem něj a pevně odhodlaná ho už nikdy nepustit.

Ležím uvelebená na jeho hrudi. Jsme na podlaze v televizní místnosti.

„Uvědomuješ si, že jsme úplně vynechali třetí metu?“ podotknu mírně a prsty studuju pletence svalů na jeho hrudi.

Zasměje se. „Příště, paní Greyová.“ Nakloní se a krátce mi přitiskne rty na temeno.

Zvednu oči a zadívám se na obrazovku, kde právě běží závěrečné titulky Akt X. Christian sáhne po ovladači a znovu zesiluje zvuk.

„Líbil se ti ten seriál?“ ptám se ho.

„Jako dítěti jo.“

Eh, Christian jako dítě… kickbox, Akta X a zákaz dotýkání.

„A tobě?“ opáčí.

„To už ho nedávali.“

„Jsi tak mladá,“ usměje se láskyplně. „Mazlení s vámi se mi zamlouvá, paní Greyová.“

„Nápodobně, pane Greyi.“ Dávám mu pusu na prsa a pak jenom v tichosti ležíme a sledujeme, jak Akta X končí a střídají je reklamy.

„Byly to nádherné tři týdny. Navzdory všem těm automobilovým honičkám, požárům a šíleným bývalým šéfům. Jako bychom byli v soukromé bublině,“ zabroukám zasněně.

„Hmm,“ zamručí zhluboka. „Nejsem si jistý, jestli už jsem připravený se o tebe dělit se zbytkem světa.“

„Už zítra, zpátky do reality,“ připomenu a snažím se nedat najevo svou melancholii.

Christian si povzdychne a prsty ruky, kterou mě objímá, mi pročísne vlasy. „Zpřísní se ostraha a…“ Přikládám mu ukazováček na rty. Nechci tu přednášku poslouchat znovu.

„Já vím. Budu se chovat rozumně. Slibuju.“ Což mi připomíná… Posouvám se a zapírám na loktech, abych na něj lépe viděla. „Proč jsi vůbec křičel na Sawyera?“

Okamžitě ztuhne. A sakra.

„Protože nás sledovali.“

„On za to přece nemohl.“

Nadzdvihne hlavu a zapíchne do mě neústupný pohled. „Nikdy ti neměli dovolit, aby ses dostala tak daleko před ně. A oni to moc dobře vědí.“

Provinile rudnu a vracím se do své předchozí polohy, uvelebená na jeho hrudi. Byla to moje chyba. To já je chtěla setřást.

„Tak to přece ne…“

„Dost!“ umlčí mě stroze. „Tohle není námět k diskusi, Anastasie.

Tak to prostě je – a oni to víckrát nedopustí.“

Anastasie?! Když mám průšvih, jsem najednou Anastasie jako doma s mámou.

„Tak jo,“ zabručím smířlivě. Nechci se hádat. „Dostihnul Ryan tu ženskou v dodgi?“

„Ne. A nejsem si jistý, jestli to vůbec byla žena.“

„Jak to?“ Znovu zvedám hlavu.

„Sawyer viděl někoho s vlasy staženými dozadu, ale byl to jenom okamžik. Měl za to, že je to žena. Jenže teď, když jsi poznala toho zmrda, možná to byl on. Přece ty vlasy takhle nosil.“ Zhnusení z jeho hlasu doslova odkapává.

Najednou jsem z toho všeho zmatená. Christian mi přejede rukou po nahých zádech, čímž mě vytrhává ze zamyšlení.

„Kdyby se ti něco stalo…“ hlesne, oči má doširoka otevřené a tak vážné.

„Já vím,“ zašeptám. „Taky mám o tebe strach.“ Už při tom pomyšlení se zachvěju.

„Pojď. Začíná ti být zima,“ řekne a zvedá se do sedu. „Jde se do postele. Můžeme tam pokrýt třetí metu,“ usměje se lascivně. Náladový jako vždy, vášnivý, hrozivý, úzkostný, sexy… můj Stín. Beru ho za ruku a on mě vytahuje na nohy a já ho nahá jako palec

poslušně následuju skrz velký pokoj až do ložnice. Následující ráno, když zastavujeme před SIP, mi Christian stiskne ruku. Působí nadmíru mocně, pan výkonný, v tmavomodrém obleku a odpovídající kravatě. Takhle elegantně vypadal naposledy na baletu v Monaku.

„Ty víš, že to nemusíš dělat,“ zabrblá. Mám sto chutí obrátit oči v sloup.

„Vím,“ zašeptám, protože nechci, aby nás slyšeli Sawyer s Ryanem, sedící na předních sedadlech audi. On se zamračí, já usměju.

„Ale chci to,“ pokračuju. „A ty to víš.“ Nakláním se, abych ho políbila. Jeho podmračený výraz nemizí.

„Co se děje?“

Nejistě střelí pohledem po Ryanovi, Sawyer právě vystupuje z auta. „Bude mi to chybět, že jsem tě měl sám pro sebe.“

Natáhnu ruku a pohladím ho po tváři. „Mně taky.“ Vtisknu mu další polibek. „Byly to nádherné líbánky. Děkuju.“

„Mazejte do práce, paní Greyová.“

„Nápodobně, pane Greyi.“

Sawyer už mi otevírá dveře. Ještě jednou stisknu Christianovi ruku a pak už vystupuju na chodník. Cestou do budovy mu drobným pohybem ruky naznačím mávnutí. Sawyer mi přidržuje vchodové dveře a následuje mě dovnitř.

„Ahoj, Ano,“ rozzáří se na mě Claire zpoza recepce.

„Claire, ahoj,“ oplácím jí úsměv.

„Vypadáš úžasně. Líbánky se vydařily?“

„Byly skvělé, děkuju. A co tady?“

„Starouš Roach je pořád stejný, ale zpřísnilo se zabezpečení a předělávají nám výpočetku. Ale to ti všechno řekne Hannah.“

Tak tomu věřím. Přátelsky se na Claire usměju a zamířím do své kanceláře.

Hannah je moje asistentka. Je vysoká, štíhlá a neuvěřitelně pracovitá, až mě tím někdy děsí. Ale je na mě milá, navzdory tomu, že je o pár let starší. Latté už na mě čeká – jediná káva, kterou jí dovolím pro mě připravit, je tahle, kupovaná.

„Ahoj, Hannah,“ zdravím ji srdečně.

„Ano, jaké byly líbánky?“

„Fantastické. Tady – to je pro tebe.“ Stavím na její stůl malou lahvičku s parfémem, který jsem pro ni koupila, a ona radostně spráskne ruce.

„Teda, děkuju!“ vyhrkne nadšeně. „Neodkladnou korespondenci máš na stole a v deset by tě rád viděl Roach. To je pro začátek všechno.“

„Dobře. Děkuju. A díky za kafe.“ Vplouvám se do své kanceláře, kde pokládám kufřík na stůl a pohledem měřím hromadu dopisů, které se na něm nakupily. Zdá se, že budu mít co dělat.

Těsně před desátou se ozývá nesmělé zaklepání.

„Vstupte.“

Do dveří nakoukne Elisabeth. „Ahoj, Ano. Jen jsem tě chtěla přivítat.“

„Ahoj. Abych pravdu řekla, dřív než jsem dočetla všechny ty dopisy, přála jsem si být zpátky na jihu Francie.“

Elisabeth se zasměje, ale její smích zní tak nuceně, že se na ni zadívám s hlavou skloněnou ke straně, přesně tak, jak to dělává Christian mně.

„Jsem ráda, že ses v pořádku vrátila,“ řekne. „Uvidíme se za pár minut na poradě u Roache.“

„Tak jo,“ zamumlám a ona za sebou zaklapne dveře. Zamračím se na ně. Co to mělo znamenat? Nakonec to přecházím. Ve schránce mi cinkne mail – zpráva od Christiana.

Od: Christian Grey Předmět: Nezdárné manželky Datum: 22. 8. 2011, 09:56

Komu: Anastasia Steeleová

Ženo,

poslal jsem ti níže přiložený e-mail a on se mi vrátil. A je to proto, že sis nezměnila jméno.

Je něco, co bys mi chtěla říct?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Příloha:

Od: Christian Grey Předmět: Bublina Datum: 22. 8. 2011, 09:32

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

miluji dobývání všech Vašich met. Užij si první den v práci.

Už teď mi chybí naše bublina. x

Christian Grey

Do reality vyplivnutý výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Sakra. Okamžitě píšu odpověď.

Od: Anastasia Steeleová Předmět: Nenič tu bublinu Datum: 22. 8. 2011, 09:58

Komu: Christian Grey

Muži,

s tou Vaší baseballovou metaforou bezvýhradně souhlasím, pane Greyi. V práci si chci nechat své jméno.

Vysvětlím Ti to večer. Teď jdu na poradu.

Taky mi ta bublina schází…

P.S.: Myslela jsem, že mám používat BlackBerry.

Anastasia Steeleová Odpovědná redaktorka SIP

Tohle bude strašná hádka. Cítím to v kostech. Vzdychnu a sbírám podklady na poradu.

Porada trvá celé dvě hodiny. Účastní se jí všichni odpovědní redaktoři plus Roach s Elisabeth. Projednáváme zaměstnance, strategii, marketing, bezpečnost a roční uzávěrku. S postupujícím časem se cítím čím dál nepříjemněji. V chování mých kolegů vůči mně nastala nepatrná změna… cítím odstup a respekt, které tu před mým odjezdem na líbánky nebyly. A z Courtney, která vede sekci literatury faktu, sálá rovnou nepřátelství. Možná jsem jenom paranoidní… ale zase by to vysvětlovalo to dopolední Elisabethino divné přivítání.

V duchu se vracím zpátky na jachtu, pak do herny, do R8 uhánějící po I-5 před záhadným pronásledovatelem. Možná má Christian

pravdu… možná už tady nedokážu dělat. To pomyšlení je skličující – tohle jsem přece vždycky chtěla. Co si počnu, když to nezvládnu? Cestou zpátky do kanceláře se pokouším ty temné myšlenky pustit z hlavy.

Když usednu za stůl, rychle kontroluju příchozí e-maily. Od Christiana nic. Dívám se do BlackBerry… Taky nic. Fajn. Aspoň že na ten můj e-mail nebyla žádná negativní odezva. Možná to probereme večer, jak jsem si přála. Sice se mi tomu nějak nechce uvěřit, nicméně ignoruju ten divný pocit kolem žaludku a otevírám marketingový plán, který jsem obdržela na poradě.

Je to náš pondělní rituál; Hannah přichází ke mně do kanceláře a přináší mi talíř na oběd, který mám od paní Jonesové zabalený s sebou, a pak sedíme a společně obědváme a probíráme, co bychom chtěly během týdne zvládnout. Taky mi vykládá nějaké pavlačové drby, jenže těch je najednou jako šafránu – navzdory tomu, že jsem byla pryč celé tři týdny. Jak si tak povídáme, ozývá se zaklepání na dveře.

„Dále.“

Dveře otevírá Roach. A za ním stojí Christian. Na okamžik se měním v sochu. Christian mě krátce zpraží lítým pohledem a pak už se zdvořile usmívá na Hannah.

„Dobrý den, vy musíte být Hannah. Já jsem Christian Grey,“ představuje se. Hannah se vyškrábe na nohy a napřáhne k němu ruku.

„Pane Greyi. Moc mě těší,“ vykoktá a potřese si s ním. „Mohu vám donést kávu?“

„Prosím,“ zavrní Christian. Hannah mi věnuje bleskový zmatený pohled a pak se prosmýkne ven kolem Roache, který stojí na prahu mé kanceláře, stejně oněmělý jako já.

„Pokud mě omluvíte, pane Roachi, rád bych si se slečnou Steeleovou promluvil.“ Christian přepečlivě zasyčí obě sykavky… dost jedovatě.

Tak proto tady je… A kruci.

„Jistě, pane Greyi. Ano,“ zamumlá Roach a zavírá za sebou. Konečně se mi vrací řeč.

„Pane Greyi, jak milá návštěva,“ usměju se přesládle.

„Slečno Steeleová, mohu se posadit?“

„Je to vaše společnost.“ Mávnu rukou směrem k místu, které před chvílí uvolnila Hannah.

„Jistě, to je.“ Předvede mi vlčí úsměv, který ale k jeho očím nedosáhne. Jeho tón je úsečný. Úplně vibruje napětím – cítím to až u sebe. Ach jo. Až se z toho svírá srdce.

„Máš velmi malou kancelář,“ zhodnotí, když si sedá čelem k mému stolu.

„Vyhovuje mi.“

Jenom se na mě dívá, bezvýrazně, ale já vím, že je naštvaný.

Zhluboka se nadechuju. Tohle nebude žádná legrace.

„Takže, co pro tebe mohu udělat, Christiane?“

„Jenom si tu procházím svůj majetek.“

„Tvůj majetek? Myslíš všechno, co vlastníš?“

„Přesně tak, všechno, co mi patří. A zjišťuji, že něco z toho bude potřeba nově označit.“

„Nově označit? Jak to myslíš?“

„Ty víš jak.“ Jeho hlas je hrozivě tichý.

„Ale prosím tě – nesnaž se mi tu tvrdit, že jsi přerušil svou práci jenom proto, aby ses se mnou mohl pohádat kvůli jménu.“ Nejsem žádnej tvůj zatracenej majetek!

Poposedá si a dává nohu přes nohu. „Ne přímo pohádat. To ne.“

„Christiane, já pracuju.“

„Mně se spíš zdálo, že tlacháš se svou asistentkou.“

Rozčilením rudnu. „Probíraly jsme tu úkoly,“ vyštěknu. „A tys mi neodpověděl na otázku.“

Ozývá se další zaklepání. „Vstupte!“ křiknu až moc nahlas.

Hannah otevírá dveře a přináší dovnitř malý podnos. Džbánek s mlékem, cukřenka, káva ve French pressu… opravdu se snažila. Pokládá to na stůl.

„Děkuji, Hannah,“ pronesu měkce. Mrzí mě, že jsem předtím tak zvýšila hlas.

„Potřebujete ještě něco, pane Greyi?“ ptá se Christiana celá bez dechu. Chce se mi zakoulet očima.

„Ne, děkuji. To je vše,“ použije na ni ten svůj oslnivý, kalhotky-

-rvoucí úsměv. Ona zrůžoví a se zasněným úsměvem se vypotácí ven. Christian obrací svou pozornost zpátky ke mně.

„Tak, slečno Steeleová. Kde že jsme to skončili?“

„Skončili jsme u toho, že jsi hrubě narušil můj pracovní den, aby ses se mnou pohádal kvůli jménu.“

Christian prudce zamžiká – překvapený důrazem mého výlevu, aspoň myslím. Svými dlouhými šikovnými prsty pohotově sebere neviditelné smítko ze svého kolena. Vyvádí mě to z konceptu. On to dělá schválně! Nasupeně na něj zúžím oči.

„Rád podnikám takové ty neobvyklé nepředvídatelné návštěvy. Udržuje to management ve střehu, manželky v kuchyni. Víš jak.“ Pokrčí rameny a semkne rty do arogantní přímky.

Manželky v kuchyni?!

„Neměla jsem ani potuchy o tom, jak skvěle dokážeš využívat čas,“ štěknu.

Jeho oči se pokrývají ledovou krustou. „Proč si tady nechceš změnit jméno?“ ptá se smrtelně tiše.

„Christiane, musíme to řešit právě teď?“

„Jsem tady. Nevidím důvod, proč by ne.“

„Mám tady tunu práce, protože jsem byla poslední tři týdny pryč.“

Netečně na mě zírá, oči chladné, zkoumavé, dokonce odměřené. Zajímalo by mě, jak dokáže vypadat tak nezúčastněně – po minulé

noci, po těch posledních třech týdnech. To snad ne! On musí být opravdu naštvaný – hodně naštvaný. Kdy už se konečně naučí krotit ty svoje přemrštěné reakce?

„Ty se za mě stydíš?“ vyrukuje, zdánlivě umírněně.

„Ne! Jasně že ne, Christiane,“ mračím se na něj. „Tohle je o mně – ne o tobě!“ Ježiši, on je někdy tak nesnesitelný. Pošetilý panovačný megaloman.

„Jak to, že to není o mně?“ Naklání hlavu ke straně, je skutečně vyvedený z míry. Opona jeho nezaujatosti padá, když na mě upře pár rozdrásaných očí, a já si v tom okamžiku uvědomuju, že jsem ho ranila. Kruci! Ranila jsem jeho city. To ne… on je ten poslední, koho bych chtěla ranit. Musím ho přimět, aby to pochopil. Musím mu vyložit důvody, proč jsem to rozhodnutí udělala.

„Christiane, když jsem získala tuhle práci, sotva jsem tě znala,“ začínám smířlivě a snažím se najít ta správná slova. „Nevěděla jsem, že tuhle firmu koupíš… “

Co bych mu asi tak měla o té události z naší krátké společné minulosti vykládat? Mám mu připomenout skutečně ztřeštěné důvody, které ho k té koupi vedly? Jeho maniakální posedlost kontrolou a pronásledovatelské sklony, které se jeho kontrole naopak naprosto vymkly, protože je tak neskutečně bohatý? Já vím, že mě chce udržet v bezpečí, ale to, že teď SIP vlastní, to je náš elementární problém. Kdyby se do toho nevmísil, mohla bych dál pokračovat ve vyjetých kolejích a nemusela bych se potýkat s roztrpčenými a neslyšně šeptanými výčitkami svých kolegů. Skládám si hlavu do dlaní, jen abych unikla z dosahu jeho pohledu.

„Proč je to pro tebe tak důležité?“ vydechnu a zoufale se snažím ovládnout své rostoucí rozladění. Vzhlédnu do jeho apatických očí, jasně planou, ale právě teď nedávají najevo vůbec nic. Ani tu křivdu, která se jim stala před chvílí. A už v okamžiku, kdy tu otázku vyslovím, vím, co mi odpoví.

„Chci, aby každý věděl, že jsi moje.“

„Já jsem tvoje – podívej!“ podržím ve vzduchu levou ruku, na které nosím zásnubní i snubní prsten.

„To nestačí.“

„Tobě nestačí, že jsem si tě vzala?“ Můj hlas se dá sotva nazvat šepotem.

Zamrká, všiml si toho zděšení v mém výrazu. Kam až bych měla zajít? Co mám ještě udělat?

„Tak jsem to nemyslel,“ odsekne a prohrábne si přerostlé vlasy tak vehementně, až mu spadnou zpátky do čela.

„A jak jsi to teda myslel?“

Nutkavě polkne. „Chci, aby tvůj svět začínal a končil tím mým,“ prohlásí s naprosto syrovým výrazem ve tváři. Ta věta mě naprosto vyvádí z míry. Jako by mě tvrdě udeřil do žaludku, vyrazil dech, ranil. A do mysli se mi vkrádá vize, obraz malého vystrašeného chlapce s měděnými vlásky a šedým pohledem, ve špinavých, odrbaných, špatně padnoucích hadrech.

„Ale tak to přece je,“ řeknu upřímně, vždyť je to taky pravda.

„Jen se snažím uchytit v práci, a nechci přitom těžit z tvého jména. Já prostě musím něco dělat, Christiane. Nedokážu zůstat jen tak nečinně uvězněná v Escale nebo v tom novém domě. Zbláznila bych se z toho. Udusila bych se. Vždycky jsem pracovala – a tahle práce se mi líbí. Takovou jsem si vysnila, je to všechno, po čem jsem kdy toužila. A to, že ji dělám, ještě neznamená, že tě miluju míň. Vždyť ty jsi celý můj svět.“ Cítím, jak se mi stahuje hrdlo, a taky slzy, které se mi tlačí do očí. Nesmím se rozbrečet, ne tady. Opakuju si to v duchu pořád dokola. Nesmím brečet. Nesmím brečet.

Upírá na mě nic neříkající pohled; a mlčí. Pak najednou zamyšleně nakrčí čelo, jako by mu teprve teď došlo, co jsem vlastně řekla.

„Já tě dusím?“ Zní to tak pochmurně. Navíc je to ozvěna otázky, kterou mi už jednou položil.

„Ne… ano… vlastně ne.“ Tohle je tak nepříjemný rozhovor – každopádně ne takový, jaký bych teď chtěla vést, navíc právě tady. Zavírám oči a mnu si čelo, pokouším se vzpomenout, jak jsme se k tomu vlastně dostali.

„Podívej, mluvili jsme o mém jménu. Chci si ho nechat prostě proto, že si potřebuju zachovat nějaký odstup mezi mou a tvou osobou, jenom tady, a to je celé. Ty přece víš, že si každý myslí, že jsem tu práci dostala kvůli tobě, zatímco ve skutečnosti…“ zamrzám v půli věty. Najednou jako by se mu rozšířily oči. To ne… ono to bylo kvůli němu?

„Chceš vědět, proč jsi to místo dostala, Anastasie?“

Anastasie? Kruci. „Cože? Co tím myslíš?“

Znovu si poposedá, jako by k něčemu sbíral odvahu. Chci to vážně vědět?

„Místní vedení ti dalo Hydeovo místo čistě z kalkulu. Nechtěli utrácet za nábor někoho s tak vysokou kvalifikací, když byla společnost uprostřed prodeje. Neměli tušení, co s ní nový majitel udělá, až ji získá, a moudře se rozhodli neriskovat budoucí nákladné snižování stavů. Takže ti tu práci svěřili do doby, než nový majitel…“ odmlčí se a zvlní rty v ironickém úšklebku, „… jmenovitě já, nepřebere kormidlo.“

No to mě podrž! „Co mi to tu vlastně říkáš?“ Takže to bylo kvůli němu. Sakra! Myslím, že jsem v šoku.

Když spatří mé zděšení, potřese hlavou a pousměje se. „Uklidni se. Dostálas tomu úkolu se ctí. Vedla sis velmi dobře.“ V jeho hlase zaznamenávám nepatrnou stopu hrdosti a málem se z toho doopravdy rozbrečím.

„Aha,“ vydoluju ze sebe inteligentně. Až se mi z těch novinek zatočila hlava. Bezvládně se zapírám zády do židle a zůstávám na něj zírat se spuštěnou bradou. Znovu se zavrtí.

„Nechci tě dusit, Ano. Ani zavírat do zlaté klece. Teda…“ s výmluvným výrazem se zaráží. „Aspoň moje racionální já to nechce.“

Zamyšleně si promne bradu a já téměř slyším, jak mu to v hlavě šrotuje.

Teda, na co zase myslí? Najednou prudce zvedá hlavu, jako by náhle prozřel. „Takže, jeden z důvodů, proč jsem tady – kromě dohadování se svou nezdárnou manželkou…“ přimhouří na mě oči,

„je jednání o tom, co s touhle společností udělám.“

Nezdárná manželka?! Nejsem žádná nezdárnice, ani majetek!

Vrhám na něj další podmračený pohled a hrozba pláče ustupuje.

„A co s ní teda uděláš?“ neubráním se ironickému tónu a zároveň ho napodobuju a ukláním hlavu ke straně. Po rtech mu přelétne stopa úsměvu. Ježiši – další změna nálady! Jak mám asi udržet krok s panem Náladovým?

„Změním její název – na Grey Publishing.“

U všech svatých.

„A do roka a do dne bude tvoje.“

Opět mi padá čelist – tentokrát až na zem.

„Je to můj svatební dar.“

Zaklapnu pusu, pak ji zase otevřu ve snaze něco říct – ale nic ze mě nevyjde. V hlavě mám čiré vakuum.

„Takže – měl bych ten název přehodnotit na Steele Publishing?“ On to myslí vážně. No do háje.

„Christiane,“ hlesnu, když se mi konečně obnoví spojení mezi mozkem a jazykem. „Dal jsi mi hodinky a… Já nedokážu vést podnik.“

Zase se na mě zadívá zešikma a zapíchne do mě káravý pohled.

„Já začal podnikat v jedenadvaceti.“

„Ale ty jsi… ty. Maniak posedlý kontrolou, zázračné dítě. Ježiši, Christiane – studoval jsi ekonomii na Harvardu, než jsi z něj odešel. Máš aspoň představu, o čem to je. Zatímco já celé tři roky prodávala mapy a kempinkové vařiče, proboha. Vím toho o světě tak málo, vlastně skoro nic!“ Můj hlas se v průběhu té tirády postupně zvyšuje, nabírá na sytosti a zároveň stoupá.

„Jenže jsi taky ta nejsečtělejší osoba, kterou znám,“ kontruje naléhavě. „Miluješ dobré knihy. Nedokázala ses od práce odtrhnout ani na líbánkách. Přečetlas kolik? Čtyři rukopisy?“

„Pět,“ špitnu.

„A ke všem jsi napsala kompletní report. Jsi velmi chytrá, Anastasie. A já jsem přesvědčený, že uspěješ.“

„Nezbláznil ses náhodou?“

„Zbláznil, do tebe,“ zašeptá.

A tak si odfrknu, protože je to jediný projev, kterého je moje tělo schopno. Vyzývavě přivře oči.

„Budeš všem jenom pro smích, Christiane. Koupíš společnost pro ženušku, která pracovala všehovšudy pár měsíců svého dospělého života.“

„Je mi u pozadí, co si o mně kdo myslí. A navíc v tom nebudeš sama.“

Civím na něj se spadlou bradou. On se už doopravdy pomátl.

„Christiane, já…“ skládám si hlavu do dlaní. Mám pocit, jako by mi někdo strčil emoce do ždímačky. Je možný, že je blázen? Z ničeho nic mě přepadá nutkavá a naprosto nemístná potřeba se smát. Když k němu znovu vzhlédnu, vykulí na mě oči.

„Něco vás pobavilo, slečno Steeleová?“

„Jo. Ty.“

Jeho výraz se mění v šokovaný, ale taky pobavený. „Vy se smějete svému manželovi? Nepřípustné. Navíc si koušeš ret.“ Těžkne mu pohled… tím způsobem. Ale ne – tenhle pohled znám. Smyslný, svůdný, lascivní… Ne, ne, ne! Ne tady.

„Na to ani nepomyslíš,“ varuju ho s jasným zděšením v hlase.

„Nepomyslím na co, Anastasie?“

„Tenhle pohled já znám. Jsme v práci.“

Naklání se blíž, očima mě doslova hypnotizuje, hladové šedavé hlubiny. U všech svatých! Nutkavě polknu.

„Jsme v malé, slušně odhlučněné kanceláři s uzamykatelnými dveřmi,“ vydechne.

„Hrubé Porušení Morálky,“ pečlivě kladu jednotlivá slova za sebou.

„S manželem?“

„S šéfem, který šéfuje šéfovi mého šéfa,“ zasyčím.

„Jsi moje žena.“

„Christiane, ne. Myslím to vážně. Dnes večer ze mě můžeš klidně vyšukat duši. Ale ne teď! Ne tady!“

Zamrká. Znovu přimhouří oči. A pak se nečekaně rozesměje.

„Vyšukat duši, říkáš?“ zaujatě vyklene obočí. „Abych na tom netrval, slečno Steeleová.“

„Nech si tu slečnu Steeleovou!“ křiknu a bouchnu do stolu, čímž nás oba polekám. „Proboha, Christiane – jestli to pro tebe tolik znamená, tak já si to jméno změním!“

Až se mu otevře pusa, jak se prudce nadechne. A pak se spokojeně zakření – v oslnivém, širokém, radostném úsměvu. Páni…

„Tak dobře,“ tleskne a svižně si stoupá.

Co bude teď?

„Mise splněna. A teď, jestli mě omluvíte, paní Greyová, mám nějakou práci.“

Pche – tenhle chlap je prostě na zabití!

„Ale…“ zablekotám.

„Ale co, paní Greyová?“

Nechávám klesnout ramena. „Prostě už jdi.“

„Přesně to mám v úmyslu. Uvidíme se večer. Nemůžu se dočkat, až z tebe vyšukám duši.“

Zamračím se na něj.

„Jo – a mám před sebou hromadu společensko-obchodních schůzek a byl bych rád, kdyby ses jich se mnou zúčastnila.“

Nevěřícně na něj zírám. Mohl bys prostě odejít?

„Pověřím Andreu, aby zavolala Hannah, ať ti to zapíše do kalendáře – je tu pár lidí, se kterými se musíš seznámit. Vlastně by ses mohla domluvit s Hannah, aby ti odteď organizovala čas.“

„Tak fajn,“ zahučím, celá zmatená, popletená a otřesená až do morku kostí.

Naklání se nad mým stolem. Co zas? Vězní mě svým uhrančivým pohledem.

„S vámi je radost obchodovat, paní Greyová.“ Nahne se ještě blíž, a jak tak sedím jako přikovaná, zlehýnka mě políbí. „Zatím, bejby,“ zavrká. Prudce se narovná, mrkne na mě a vzápětí mizí.

Pokládám si hlavu na stůl. Mám dojem, jako by mě právě přejel parní válec – parní válec převtělený do mého drahého manžela. On musí být ten nejzarputilejší, nejprotivnější a nejnepříjemnější mužský na celé planetě. Zvedám se, abych si mohla zuřivě promnout oči. Na co jsem mu to proboha právě kývla?! Tak jo, Ana Greyová povede SIP – teda, Grey Publishing. Ten chlap se zbláznil.

Někdo klepe na dveře. Je to Hannah, kdo do nich nakoukne.

„Jsi v pořádku?“ ptá se. Nic. Prostě na ni koukám.

Zamyšleně stáhne obočí. „Já vím, že nemáš ráda, když to dělám, ale – nemohla bych ti uvařit čaj?“

Přikývnu.

„Twinings English Breakfast, slabý, bez mléka?“ Přikývnu.

„Hned jsem s tím zpátky, Ano.“

Obracím prázdný pohled na monitor počítače, ještě pořád v šoku. Jak mu to mám jenom vysvětlit?

E-mail!

Od: Anastasia Steeleová

Předmět: NEJSEM ŽÁDNÝ MAJETEK!

Datum: 22. 8. 2011, 14:23

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

až mě přijdete navštívit příště, sjednejte si schůzku – budu tak aspoň trochu připravená na tu Vaši adolescentní povýšeneckou megalomanii.

Vaše,

Anastasia Greyová :)?povšimněte si, prosím, jména Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Už se těším na večer Datum: 22. 8. 2011, 14:34

Komu: Anastasia Steeleová

Má drahá paní Greyová (s důrazem na Má),

co mohu říct na svou obranu? Právě jsem se nacházel nedaleko. A ne, nejste majetkem, jste mou milovanou manželkou.

Prozářila jste můj den, jako vždy.

Christian Grey

Výkonný ředitel & povýšenecký megaloman Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Snaží se být vtipný, jenže já teď nemám na vtipy náladu. Provádím hluboký očistný nádech a vracím se ke své korespondenci.

Když ten večer nasedám do auta, je nezvykle zamlklý.

„Ahoj,“ zamumlám pozdrav.

„Ahoj,“ odpovídá ostražitě – což je jedině dobře.

„Ještě někoho jsi dnes rušil při práci?“ zkouším ho sladce. V obličeji se mu mihne náznak úsměvu. „Jenom Flynna.“ Jo tak.

„Až za ním půjdeš příště, dám ti seznam otázek, na které chci odpovědi,“ zasyčím na něj.

„Připadáte mi nějaká rozladěná, paní Greyová.“

Zarputile provrtávám pohledem týly hlav Ryana a Sawyera, sedících přede mnou. Christian se posouvá ke mně.

„No tak,“ řekne mírně a sáhne po mé ruce. Místo toho, abych se soustředila na práci, snažila jsem se celé odpoledne vymyslet, co mu povím. A s každou další hodinou jsem byla víc a víc vytočená. Mám už dost jeho povýšeneckého, nedůtklivého a neskutečně dětinského chování. Vytrhávám se mu z dlaně… povýšenecky, nedůtklivě a dětinsky.

„Ty se na mě zlobíš?“ zašeptá.

„Jo,“ ucedím. V zamítavém gestu si zakládám ruce na prsou a vrhám pohled z okna. Cítím, jak se ke mně přisouvá ještě blíž, ale silou vůle se nutím na něj nepodívat. Nechápu, proč jsem na něj tak strašně naštvaná – prostě jsem. Vážně děsně naštvaná.

Jakmile zastavíme před Escalou, vykašlu se na protokol a vyrážím i se svým kufříkem ven z auta. Mašíruju dovnitř budovy a nestarám se, jestli mě někdo následuje. Do foyer se za mnou prosmýkne Ryan a spěchá, aby přivolal výtah.

„Co?“ štěknu po něm, když ho dojdu. Zrudnou mu tváře.

„Omlouvám se, madam,“ vysouká ze sebe.

Přichází Christian a stoupá si vedle mě. Ryan okamžitě mizí.

„Takže ty nejsi naštvaná jenom na mě,“ prohodí suše. Střelím po něm vražedným pohledem a přitom zahlédnu, jak se uculí.

„Ty se mi posmíváš?“ přimhouřím oči.

„To bych si nedovolil,“ zhrozí se a zvedá ruce, jako bych na něj mířila zbraní. Na sobě má tmavomodrý oblek a vypadá v něm neskutečně skvěle a lákavě, s těmi slehlými neuspořádanými vlasy a upřímným pohledem.

„Potřeboval bys ostříhat,“ konstatuju, otočím se k němu zády a vkročím do výtahu.

„Myslíš?“ zadumá se. Rukou si odhrne vlasy z čela a následuje mě dovnitř.

„Myslím.“ Na klávesnici vyťukávám kód k našemu bytu.

„Takže teď se mnou mluvíš?“

„Právě teď ano.“

„Kvůli čemu jsi vlastně naštvaná? Potřebuju nápovědu,“ nanese obezřetně.

Ohromeně na něj popatřím.

„To opravdu nemáš ani představu? Někdo tak chytrý, jako jsi ty, přece musí aspoň něco tušit. Nevěřím tomu, že bys byl tak zabedněný.“

Zaskočeně o krok ucouvne. „Ty jsi fakt naštvaná. A já myslel, že jsme to vyřešili už v kanceláři,“ řekne konsternovaně.

„Christiane, tam jsem pouze kapitulovala před tvým nevybíravým nátlakem. To je celé.“

Dveře výtahu se otevírají a já se hned tlačím ven. V chodbě narážím na Taylora. Když si to kolem něj rázuju, uhne a rychle zaklapne pusu.

„Zdravím, Taylore,“ vypustím na půl pusy.

„Paní Greyová,“ zamumlá.

Ještě v chodbě odkládám kufřík a hrnu se rovnou do velkého pokoje. Paní Jonesová stojí u sporáku.

„Dobrý večer, paní Greyová.“

„Dobrý, paní Jonesová,“ zabručím znovu. Zamířím rovnou k lednici, ze které lovím láhev bílého.

Přichází Christian a ostřížím zrakem sleduje, jak ze skříňky vyndávám sklenku. Svléká si sako a ležérně ho odkládá na bar.

„Dáš si taky?“ zapěju medově.

„Ne, děkuju,“ odmítne, aniž by ze mě spustil oči, a já v nich vidím, že je bezradný. Neví, co se mnou. Na jednu stranu je to komické, na druhou smutné. Jen ať si to vyžere! Od toho dnešního dostaveníčka v práci mám potíže v sobě najít své soucitné já.

Pomalu si sundává kravatu a rozepíná vrchní knoflíček u košile. Nalévám si velkou sklenici Sauvignon Blanc a on si zajíždí prsty do vlasů. Když se otočím, zjišťuju, že se paní Jonesová nenápadně vytratila. Sakra! Měla jsem ji jako lidský štít. Dávám si pořádný hlt vína. Hmm. Je lahodné.

„Nech toho,“ zašeptá. Popojde dva kroky a ocitá se přímo přede mnou. Jemně mi zastrčí vlasy za ucho, které pak pohladí prsty a vyšle jimi příjemné mravenčení napříč mým tělem. Tak tohle mi celý den chybělo? Jeho dotyk? Zakroutím hlavou a vzhlédnu.

„Mluv se mnou,“ žádá tiše.

„Jaký by to mělo smysl? Stejně mě neposloucháš.“

„Ale ano. Jsi jedna z mála lidí, kterým naslouchám.“ Znovu se důkladně napiju.

„Je to kvůli tomu jménu?“

„Jo i ne. Je to kvůli tomu, jak ses vypořádal s tím, že jsem s tebou nesouhlasila.“ Pozorně sleduju jeho reakci, čekám totiž, že se rozzlobí.

Zamyšleně stáhne obočí. „Ano, vždyť víš, že mám… problémy.

Je pro mě těžké ustupovat ve věcech, které se tě týkají. Víš to.“

„Nejsem malé dítě, ani majetek, Christiane.“

„Já vím,“ vzdychne.

„Tak se ke mně přestaň chovat, jako bych byla,“ zašeptám naléhavě.

Něžně mi sjede hřbety prstů po tváři a obtáhne mi spodní ret bříškem palce.

„Tak už se nezlob, prosím. Jsi pro mě tak vzácná. Stejně jako nevyčíslitelný majetek, jako dítě,“ šeptá, ve tváři vážný, zbožný výraz. Jeho slova mě vyvádějí z míry. Jako dítě? Vzácná jako dítě… dítě by pro něj bylo vzácné!

„Ale já opravdu nic z toho nejsem, Christiane. Jsem tvoje žena.

Jestli tě ranilo, že nechci používat tvé jméno, měls něco říct.“

„Ranilo?“ zamyslí se. Na čele se mu objevují hluboké vrásky a já vím, že se snaží tu možnost vnitřně zpracovat. Pak se najednou napřímí a ještě pořád tak zachmuřený rychle kontroluje náramkové hodinky. „Do hodiny tu bude architektka. Měli bychom se najíst.“

Ale ne, zaúpím v duchu. Neodpověděl, a navíc mě čeká Gia Matteová. Můj podělaný den se právě podělal ještě víc.

Zamračím se. „Tahle diskuse ještě neskončila,“ utrousím.

„O čem tu chceš ještě diskutovat?“

„Třeba o tom, že bys tu společnost mohl prodat.“ Odfrkne si. „Prodat?“

„Jo.“

„Copak si myslíš, že na ni na dnešním trhu jen tak najdu kupce?“

„Kolik tě stála?“

„Byla relativně levná,“ odtuší obezřetně.

„Takže, když zkrachuje…?“

Uchechtne se. „Tak to přežijeme. Ale já ji potopit nenechám, Anastasie. Ne s tebou na palubě.“

„A když z ní odejdu?“

„Abys dělala co?“

„Já nevím. Něco jiného.“

„Vždyť jsi tvrdila, že je to tvoje vysněná práce. A oprav mě, jestli se mýlím, ale slíbil jsem před Bohem, reverendem Walshem a ce-

lým shromážděním našich přátel a nejbližších, že tě budu opatrovat a podporovat ve tvém úsilí a ve tvých snech a střežit tě po svém boku.“

„Použití svatebního slibu jako zbraně není fér.“

„A kdypak jsem sliboval, že budu hrát fér, když jde o tebe? Kromě toho,“ dodává, „bylas to ty, kdo ho první použil jako zbraň.“

Zakaboním se na něj. To je vlastně pravda.

„Anastasie, jestli se na mě pořád zlobíš, klidně to na mě vytáhni v posteli,“ vyzve mě. Jeho hlas je najednou hluboký a plný smyslné touhy, jeho pohled doslova žhne.

Cože? V posteli? Jak?

Nad mým výrazem se shovívavě pousměje. To čeká, že ho spoutám? Ty bláho! Má vnitřní bohyně si vytrhává špunty iPodu z uší a věnuje nám fascinovanou pozornost.

„Co že jsme to měli večer v plánu?“ zašeptá. „Už se na to moc těším.“

No páni!

„Gail!“ zvolá náhle a o čtyři sekundy později se objevuje paní Jonesová. Kde vlastně byla? V Taylorově kanceláři? Poslouchala? Ježiši.

„Pane Greyi?“

„Rádi bychom se teď najedli, prosím.“

„Výborně, pane.“

Christian ze mě nespouští oči. Sleduje mě obezřetně, jako bych byla nějaké exotické zvíře se zaječími úmysly. Usrknu si vína.

„Myslím, že si dám taky,“ konstatuje. A ještě jednou si s povzdechem prohrábne vlasy.

„Ty to nedojíš?“

„Ne.“ Skláním pohled k téměř nedotčené porci fettuccin, abych se vyhnula jeho podmračenému výrazu. Dřív než stihne cokoliv říct, vstávám a sklízím talíře ze stolu.

„Za chvíli přijde Gia,“ poznamenám. Zkroutí rty do nelibého úšklebku, ale neřekne nic.

„Ukažte, paní Greyová, já to vezmu,“ nabízí se paní Jonesová, když vstoupím do prostoru kuchyně.

„Děkuju.“

„Vám to nechutnalo?“ ptá se starostlivě.

„Bylo to dobré. Prostě nemám hlad.“

Věnuje mi malý účastný úsměv a otáčí se, aby smetla zbytky z talíře a uložila nádobí do myčky.

„Musím vyřídit pár telefonátů,“ oznamuje mi Christian, a předtím než zmizí ve své pracovně, na mě vrhá ještě jeden koncentrovaný pohled.

Vydechnu úlevou a vykročím směrem k ložnici. Ta večeře byla zvláštní. Pořád jsem na Christiana naštvaná a on přitom vypadá, jako by si ani neuvědomoval, že provedl něco špatného. A provedl vůbec? Mé podvědomí povytáhne jedno obočí a vlídně na mě pohlédne přes své půlměsíčkové brýle. Ano – provedl. Udělal mi to v práci ještě těžší. Nepočkal, aby to se mnou projednal v relativním soukromí našeho domova. Jak by se asi cítil on, kdybych vtrhla do jeho kanceláře a začala mu tam rozkazovat? A aby tomu nasadil korunu – chce mi věnovat SIP! Jak bych asi tak já mohla vést nějakou společnost? Vždyť o podnikání skoro nic nevím.

Zírám ven na seattleský obzor, koupající se v perleťově růžovém světle soumraku. A jako obvykle chce naše spory řešit v ložnici… uhm… v hale… v herně… v televizní místnosti… na kuchyňské lince… A dost! Vždycky to s ním dospěje k sexu. Sex je jeho způsob, jak udržet věci v rovnováze.

Dobloumám do koupelny a zamračím se na svůj odraz v zrcadle. Návrat do reality je tvrdý. Když jsme byli v naší malé bublině, dařilo se nám stírat veškeré rozdíly, protože jsme se soustředili výhradně

jeden na druhého. Zato teď? Krátce se v myšlenkách vracím k našemu svatebnímu dni, vzpomínám na přísloví, co mi tehdy proběhlo hlavou – Kvapné ženění, dlouhé… Ne, takhle nesmím uvažovat. Věděla jsem, že má svých padesát stínů, když jsem si ho brala. Prostě se nenechám odradit a zkusím si to s ním vyříkat.

Zamžourám na sebe do zrcadla. Jsem pobledlá… a navíc mě čeká setkání s tou ženskou.

Na sobě mám svou oblíbenou šedou sukni a halenku bez rukávů. Tak! Má vnitřní bohyně se vytasí se zářivě rudými nehty. Rozepínám si dva knoflíčky, čímž nechávám vyniknout něco málo z dekoltu. Omývám si obličej a pak znovu pečlivě nanáším make-

-up, aplikuju o něco víc řasenky než obvykle a rty natírám třpytivým leskem. Ohýbám se a energicky si rozčesávám vlasy, pěkně od kořínků až po konečky. Když se narovnám, tvoří kolem mé hlavy kaštanovou auru. Zkušeně si je strkám za uši a odcházím se porozhlédnout po nějakých lodičkách namísto pohodlných bot bez podpatku.

Když znovu vcházím do velkého pokoje, má už Christian rozložené plány domu na jídelním stole. Z reproduktorů se line nějaká hudba. Díky ní najednou ztrácím nit.

„Paní Greyová,“ zdraví mě hřejivě, navzdory tázavému pohledu.

„Co to hraje?“ ptám se. Ta hudba je zkrátka nádherná.

„Fauré. Rekviem. Vypadáš jinak,“ prohodí zamyšleně.

„Aha. To jsem ještě neslyšela.“

„Je velmi uklidňující, dá se u ní relaxovat,“ vysvětluje a zvedá obočí. „Ty sis něco dělala s vlasy?“

„Rozčesala,“ utrousím. Jsem příliš unesená těmi tklivými tóny. Christian nechává plány ležet a pomalu, co noha nohu v rytmu hudby mine, se ke mně přibližuje.

„Zatancuj si se mnou,“ zabrouká.

„Na tohle? Vždyť je to rekviem,“ vykviknu polekaně.

„No a?“ Přitáhne si mě do náruče, přitiskne k sobě a s nosem zabořeným v mých vlasech se začne lehce pohupovat ze strany na stranu. V chřípí mě polechtá jeho typická nebeská vůně.

Bože… jak moc mi chyběl. Ovíjím kolem něj paže a bojuju s nutkáním plakat. Proč jen jsi tak nesnesitelný?

„Nenávidím, když se hádáme,“ zašeptá.

„Tak se přestaň chovat jako magor.“

Zabublá v něm potlačovaný smích a já vnímám, jak mu ten smyslný zvuk vibruje v hrudí. Sevře mě ještě pevněji. „Magor?“

„Tak osel.“

„Dávám přednost magorovi.“

„To bys měl. Protože to sedí.“

Znovu se zachechtá a políbí mě na temeno hlavy.

„Rekviem?“ zabrblám, tak trochu v šoku, že na něj opravdu tančíme.

Pokrčí rameny. „Je to prostě skvělá skladba, Ano.“

Na prahu pokoje si diskrétně odkašle Taylor a Christian mě pouští.

„Slečna Matteová právě dorazila,“ informuje nás.

Jaké štěstí!

„Pusťte ji dál,“ zavelí Christian. A v okamžiku, kdy slečna Matteová vstupuje na scénu, se natáhne pro mou ruku.

Kapitola 8

Gia Matteová je atraktivní žena – vysoká atraktivní žena. Odbarvené a perfektně upravené krátké vlasy jí tvoří kolem hlavy sofistikovanou korunu. Na sobě má světle šedý kalhotový kostým – volné kalhoty a vypasované sako, které těsně obepíná její přepychové křivky. To oblečení vypadá draze. Na krku se jí blyští jediný diamant, jenž vhodně doplňuje jednoduché pecičky, které má v uších. Celá je jako ze škatulky – jedna z těch žen, které se narodily v blahobytu a dostalo se jim té nejlepší výchovy, i když na tu dnes večer zřejmě nějak pozapomněla. Její světlounce modrá blůzka je totiž až příliš nedopnutá. Tak jako ta moje, uvědomuju si s pocitem horka ve tvářích.

„Christiane, Ano,“ rozzáří se v dokonalém bělostném úsměvu a napřáhne ruku s neméně dokonalou manikúrou, aby si potřásla nejdřív s Christianem a pak i se mnou. Což znamená, že musím pustit Christianovu ruku, abych mohla přijmout tu její. Je jenom o kousek menší než Christian, ale to bude nejspíš tím, že má vražedně vysoké podpatky.

„Gio,“ prohodí Christian zdvořile. Já se úsporně usměju.

„Oba vypadáte po líbánkách moc dobře,“ zaševelí a vrhne na Christiana vyzývavý hnědý pohled skrz dlouhé nalíčené řasy. Christian mi pokládá ruku kolem pasu a přitahuje si mě k sobě.

„Bylo to fajn, děkujeme.“ A překvapuje mě tím, že se svými rty zlehka otře o můj spánek.

Vidíš… je můj. Protivný – dokonce nesnesitelný –, ale můj. Usměju se. Právě teď tě k smrti miluju, Christiane Greyi. Provlékám si ruku za jeho záda, strkám ji do zadní kapsy jeho kalhot a sevřu v dlani to, co mi právě přišlo pod ruku. Gia ochable zvedne koutky úst.

„Podařilo se vám nakouknout do mých návrhů?“

„Podařilo,“ zabručím. Pohlédnu na Christiana, který se na mě s jedním vytaženým obočím pobaveně zubí. Co je tu k smíchu? Moje reakce na Giu, nebo skutečnost, že ho držím za zadek?

„Tudy, prosím,“ řekne Christian. „Ty návrhy jsou tady,“ ukáže směrem k jídelnímu stolu. Bere mě za ruku a vede k němu, zatímco nás Gia následuje. Konečně se upamatuju na své slušné vychování.

„Dáte si něco k pití?“ nabízím. „Skleničku vína?“

„To by bylo skvělé,“ odvětí Gia. „Suché bílé, pokud nějaké máte.“

Sakra! Sauvignon Blanc – to je suché bílé, nebo ne? Neochotně se odpoutávám od svého manžela a mířím do kuchyně. Slyším, jak v reproduktorech zapraská, když Christian vypíná hudbu.

„Dáš si ještě víno, Christiane?“ zavolám.

„Prosím, bejby,“ broukne s úsměvem. Páni – někdy umí být tak neuvěřitelně úchvatný… a jindy zase popuzující.

Když se natahuju, abych otevřela dvířka kuchyňské skříňky, cítím na sobě jeho oči, a najednou mi dochází, že spolu hrajeme divadýlko, je to hra – a tentokrát jsme na jedné lodi proti slečně Matteové. Jestlipak si všiml, že Giu přitahuje a že mu to dává okatě najevo? Zaznamenávám náhlý nápor uspokojení, když si uvědomím, že se mě Christian nejspíš snaží uklidnit. Nebo prostě vysílá k té ženské signály – jasné a zřetelné –, že je zadaný.

Můj. Jo, ty čubko – můj. To se ozývá vnitřní bohyně s nekompromisním výrazem a navlečená v kostýmu gladiátorky. S úsměvem Mony Lisy vyndávám tři skleničky, z lednice beru otevřenou láhev sauvignonu a všechno stavím na snídaňový bar. Gia se naklání nad stolem a Christian, který stojí hned vedle, ukazuje na něco v plánech.

„Myslím, že Ana má nějaké připomínky k prosklené stěně. Celkově jsme ale oba s myšlenkami, které tu prezentujete, spokojeni.“

„Tak to mě moc těší,“ rozplývá se Gia s nepřehlédnutelnou úlevou, a jak to řekne, vztáhne ruku a letmo se dotkne Christianovy paže – v drobném, koketním gestu. Christian strne, sotva znatelně, zato okamžitě. Zdá se, že ona to ani nezaznamenala.

Tak hele, dámo, dej od něj ty pracky pryč. On nesnáší, když se ho někdo dotýká.

Christian zdánlivě nenuceně ukročí, aby se dostal z jejího dosahu, a obrátí se na mě. „Máme tady žízeň,“ zadeklamuje.

„Už letím.“ Je to tak, on hraje divadýlko. Je z ní celý nesvůj – proč jsem si toho nevšimla dřív? Tak proto ji nemám ráda. Christian je zvyklý na způsob, jakým na něj ženy reagují – to jsem už viděla mockrát –, a obvykle tomu nevěnuje žádnou pozornost. Jenže fyzický kontakt – to je jiná. Fajn, paní Greyová vyráží na záchrannou misi.

Rychle rozlévám víno, skládám si všechny tři sklenky do rukou a spěchám za svým rytířem v nouzi.

Jednu skleničku nabízím Gie a schválně si stoupám mezi ně. Když si ji ode mě bere, zdvořile se usměje. Další podávám Christianovi, který po ní vděčně sáhne, v jeho výrazu se zračí radostná úleva.

„Na zdraví,“ pronese k nám oběma, ale dívá se jenom na mě. Obě s Giou zvedáme sklenky a odpovídáme jako jeden muž. Vzápětí upíjím kýžený doušek vína.

„Vy máte nějaké námitky ohledně té skleněné stěny, Ano?“ ptá se Gia.

„To mám. Nevysvětlujte si to špatně – moc se mi líbí. Ale doufala jsem, že bychom ji mohli vsadit do domu trochu ohleduplněji. Koneckonců, zamilovala jsem si ten dům takový, jaký byl, a nechci na něm dělat žádné radikální změny.“

„Chápu.“

„Prostě chci, aby to bylo méně násilné, víte… aby dům víc odpovídal původnímu stylu.“ Podívám se na Christiana, ten mě zamyšleně sleduje.

„Takže žádné radikální změny?“ ujasňuje si.

„Ne,“ vrtím hlavou, abych to zdůraznila.

„Máš ho ráda takový, jaký je?“

„Většinu z něj ano. Už od začátku vím, že potřebuje jenom trochu láskyplné péče.“

Koupu se v Christianově hřejivém pohledu.

Gie při pohledu na nás dva vstupuje ruměnec do tváří. „Tak dobře,“ řekne. „Asi už tuším, o co vám jde, Ano. Co kdybychom tu prosklenou stěnu ponechali, ale předsadili ji a umístili na takovou větší terasu, která se ponese v původním duchu středozemního stylu domu. Kamennou terasu tady už máme. Mohli bychom na ni umístit nosné pilíře ze stejného kamene, v širokých rozestupech, takže by vám nebránily ve výhledu. Přidali bychom prosklenou střechu, nebo ji udělali ze stejných tašek, jaké má dům. Zároveň by to tvořilo kryté venkovní posezení.“

Musím uznat, že je ta ženská dobrá – to se jí musí nechat.

„Anebo namísto té terasy bychom mohli ty prosklené dveře natřít barvou podle vašeho výběru, která by imitovala dřevo – to by ten středozemní styl taky pomohlo navodit,“ pokračuje.

„Stejně jako ty bleděmodré okenice na jihu Francie,“ prohodím směrem k Christianovi, který mě stále soustředěně sleduje. Usrkne

vína a pokrčí rameny, velmi vyhýbavě. Hmm. Tohle řešení se mu nelíbí, ale nepokouší se ten můj nápad zpochybnit, ani mě překřičet, ani ze mě udělat hlupáka. Bože, tenhle chlap je ale změť protikladů. V mysli mi bezděky vytanou jeho slova ze včerejška: „Chci, aby ten dům byl takový, jaký ho chceš mít ty. Cokoliv. Je tvůj.“ On si přeje, abych byla šťastná – šťastná při všem, co dělám. Myslím, že v hloubi duše to už dávno vím. To jenom – vědomě zastavuju tok svých myšlenek. Teď na tu hádku nemysli, měří si mě podvědomí nakvašeně.

Gia se dívá na Christiana, čeká, že to rozhodnutí učiní on. Sleduju, jak se jí přitom zvětšují zorničky a rozevírají leskem bohatě natřené rty. Jazykem si hbitě navlhčí ten horní a upíjí vína. Když se pohledem vrátím k Christianovi, ještě stále hledí na mě – ne na ni. Jo! Má vnitřní bohyně máchne zaťatou pěstí do vzduchu. Myslím, že si budu muset se slečnou Matteovou promluvit.

„Co bys chtěla ty, Ano?“ broukne Christian a dává velmi jasně najevo, že se podřídí mému rozhodnutí.

„Mně se líbí představa té terasy.“

„Mně taky.“

Obracím se zpátky na Giu. No tak, dámo – na mě se dívej, ne na něj. Já jsem ten, kdo tu rozhoduje. „Myslím, že bych ráda viděla pozměněné návrhy, na kterých by byla patrná terasa s pilíři odpovídajícími stylu domu.“

Gia neochotně odlepí lačný pohled z mého manžela a usměje se na mě. Copak si myslí, že jsem si ničeho nevšimla?

„Jistě,“ svolí medově. „A ty ostatní připomínky?“

Myslíš ještě jiné, než že tady očima šukáš mého muže? „Christian by si přál přepracovat hlavní ložnici,“ zamrmlám.

Ze vstupu do velkého pokoje se ozve odkašlání. Všichni najednou se otáčíme a zjišťujeme, že tam postává Taylor.

„Taylore?“ nanese Christian.

„Potřebuji vaši radu v jedné neodkladné záležitosti, pane Greyi.“ Christian mi zezadu pokládá ruce na ramena a Gie adresuje:

„Paní Greyová si tento projekt vede sama. Má zcela volnou ruku. Udělejte, cokoliv bude chtít. Jejím instinktům naprosto důvěřuji – je velmi prozíravá.“ V závěru se nepatrně mění zbarvení jeho hlasu… rozeznávám v něm pýchu a taky lehké varování. On Giu varuje?

Důvěřuje mým instinktům? Já z toho chlapa jednou zešílím. Mé instinkty ho dnes odpoledne nechaly brutálně převálcovat moje city. Frustrovaně zakroutím hlavou. Ale jsem ráda, že řekl slečně Provokativní-ale-naneštěstí-dobré-v-tom-co-dělá, kdo je tu šéfem. Pohladím ho po ruce spočívající na mém rameni.

„A teď mě omluvte.“ Christian mě krátce stiskne a otáčí se, aby následoval Taylora. Bezděky se zamýšlím nad tím, co mu vlastně chce.

„Takže – ta ložnice?“ navrhuje Gia nervózně.

Zadívám se na ni a chvilku čekám, aby bylo jisté, že jsou Christian s Taylorem z doslechu. Pak zkoncentruju veškerou svou vnitřní sílu a zahrnu do ní i hněv, který jsem v sobě v posledních pěti hodinách dusila, a dávám jí to sežrat:

„Je v pořádku, že se cítíte nervózní, Gio, protože právě teď visí vaše práce na tomto projektu na vlásku. Ale jsem si jistá, že spolu budeme vycházet – pokud udržíte své ruce dál od mého manžela.“

Zalapá po dechu.

„V opačném případě máte padáka. Rozumíte?“ pečlivě vyřknu každé slovo zvlášť.

V naprostém ohromení na mě párkrát zrychleně zamrká. Nemůže uvěřit tomu, co jsem řekla. Já nemůžu uvěřit tomu, co jsem právě řekla. Navenek ale zůstávám nad věcí a netečně opětuju její vytřeštěný pohled.

Neuhýbej. Neuhýbej! Tuhle zneklidňující netečnou masku jsem odkoukala od Christiana, který se dokáže tvářit tak bezvýrazně jako nikdo jiný. Vím, že renovace „sídla Greyů“ je pro Giino archi-

tektonické studio vysoce prestižním projektem – a zároveň nejvyšší frčkou na její uniformě. Nemůže si dovolit o tuhle zakázku přijít. A právě teď je mi úplně fuk, že je to Elliotova kamarádka.

„Ano – paní Greyová – já – já se omlouvám. Nikdy jsem…“ Rudne a najednou neví, co by dál řekla.

„Aby bylo jasno. Můj manžel o vás nemá nejmenší zájem.“

„Samozřejmě,“ zabreptá a pro změnu se začne ve tváři odkrvovat.

„Jak už jsem řekla, jen jsem si to s vámi chtěla ujasnit.“

„Paní Greyová, je mi skutečně líto, jestli jste si myslela… že bych…“ vyzní do ztracena, stále tápe, co by tak mohla říct.

„Dobře. Pokud už si rozumíme, mohlo by nám to spolu klapat. Teď vám ukážu, co nás napadlo ohledně ložnice, a potom bych ráda prošla všechny stavební materiály, které při renovaci hodláte použít. Jak jistě víte, Christian a já jsme se rozhodli, že by ten dům měl být co nejekologičtější, a tak bych ho ráda ujistila o tom, že všechny materiály i jejich původ tomu odpovídají.“

„S-samozřejmě,“ vykoktá s ještě pořád vyjeveným pohledem a po pravdě i trochu ustrašeně. Tohle se mi ještě nikdy nestalo. Vnitřní bohyně obíhá čestné kolečko po aréně a mává rozvášněným davům. Gia si uhlazuje vlasy a já si uvědomuju, že je to u ní projev nervozity.

„Tak tedy… ložnice?“ pobídne mě hlasem, který přeskakuje v dýchavičný šepot. Teď, když jsem ji postavila nohama zpátky na zem, cítím, jak se poprvé od našeho odpoledního setkání s Christianem uvolňuju. Tohle zvládnu. A má vnitřní bohyně si právě gratuluje, jaká umí být mrcha.

Christian se k nám vrací v okamžiku, kdy končíme.

„Hotovo?“ ptá se. Dává mi ruku kolem pasu a otáčí se na Giu.

„Ano, pane Greyi,“ usměje se Gia rádoby oslnivě, i když neskryje jistou hořkost. „Nové návrhy vám předložím během několika dnů.“

„Výborně. A ty jsi spokojená?“ táže se Christian mě, oči má hřejivé a zkoumavé. Přikývnu a z nějakého důvodu, kterému tak docela nerozumím, mi tváře polévá horko.

„No, já už radši půjdu,“ zatrylkuje Gia křečovitě a napřáhne ruku – tentokrát jako první ke mně a až potom k Christianovi.

„Uvidíme se, Gio,“ zaševelím.

„Jistě, paní Greyová. Pane Greyi.“

Na prahu místnosti se zjevuje Taylor.

„Taylor vás vyprovodí,“ řeknu tak nahlas, aby mě slyšel i jmenovaný.

Gia si znovu uhlazuje vlasy, otáčí se na vysokém podpatku a těsně následovaná Taylorem se odebírá z velkého pokoje.

„Zdála se mi nějaká přešlá,“ poznamená Christian a upře na mě pronikavý pohled.

„Opravdu? Ani jsem si nevšimla,“ pokrčím rameny a snažím se přitom působit nezúčastněně. „Co chtěl Taylor?“ ptám se částečně ze zvědavosti a částečně proto, že chci změnit téma.

Christian mě se zachmuřeným výrazem pouští a začíná rolovat výkresy ležící na stole.

„Týkalo se to Hydea.“

„Co je s ním?“ zašeptám.

„Nic, kvůli čemu by sis měla dělat starosti, Ano.“ Nechává výkresy být a bere mě do náruče. „Zjistili jsme, že se už celé týdny neukázal u sebe v bytě, to je všechno.“ Dává mi polibek do vlasů, pak mě pustí a svine papíry do úhledných ruliček.

„Na čem jste se teda dohodly?“ vyzvídá a mně je jasné, že nechce, abych pokračovala ve vyptávání na téma Hyde.

„Jenom na tom, co jsme spolu my dva probírali prve. Myslím, že se jí líbíš,“ dodávám tiše.

Odfrkne si. „Tys jí něco řekla?“ sonduje. Zrudnu. Jak to ví? Mlčky si prohlížím své prsty.

„Když přišla, byli jsme Christian a Ana, a když odcházela, byli jsme pan a paní Greyovi,“ prohodí suše.

„Možná že jsem jí něco řekla,“ zamumlám. Když se na něj znovu podívám, jeho pohled je laskavý a v jeden nestřežený okamžik dokonce… spokojený. Spustí ze mě oči, potřese hlavou a jeho výraz se mění.

„Jenom reaguje na můj vzhled,“ zazní tak nějak zahořkle – dokonce znechuceně.

To ne, Stíne!

„Co je?“ diví se mému vyděšenému výrazu. A pak se mu poplašně rozšiřují oči. „Doufám, že nežárlíš?“ ubezpečuje se překvapeně.

Pocítím nový příval krve v obličeji, polknu a znovu připíchnu pohled ke svým spleteným prstům. Že by jo?

„Ta ženská je sexuální predátor, Ano. Navíc není ani trochu můj typ. Jak na ni vůbec můžeš žárlit? Na kohokoliv? Ona mě vůbec nezajímá.“ Když se na něj podívám, zírá na mě, jako by mi právě narostla další končetina. Pak si zajíždí rukou do vlasů. „Pro mě jsi jenom ty, Ano,“ řekne tiše. „Vždycky budeš.“

Pane jo. Opět nechává nákresy jejich osudu, přistupuje až ke mně a svírá mi bradu mezi palec a ukazováček.

„Jak si můžeš myslet něco jiného? Dal jsem ti snad někdy důvod se domnívat, že mě, byť nepatrně, zajímá někdo jiný?“ Upírá na mě intenzivní sálavý pohled.

„Ne,“ špitnu. „Jsem hloupá. Prostě dneska… dneska jsi…“ Všechny ty protikladné emoce dnešního dne najednou vyplouvají na povrch. Jak mu mám vysvětlit, že jsem zmatená? Jeho chování v mé kanceláři mě vyvedlo z míry a zároveň pěkně dopálilo. Nejdřív chce, abych nechodila do práce, a vzápětí mi předává společnost. Jak s ním mám asi držet krok?

„Co jsem?“

„Ach jo, Christiane,“ rozechvěje se mi spodní ret, „já se prostě snažím nějak zvyknout na tenhle nový život, který jsem si pro sebe

nikdy nepředstavovala. Všechno mám najednou jako na zlatém podnose, práci, tebe – nádherného muže, o kterém… o kterém jsem si nikdy nemyslela, že se do něj tak zamiluju, tak šíleně, tak rychle, tak… nezvratně.“ Christian v údivu spouští čelist a já si dodávám kuráž hlubokým nádechem.

„Jenže ty jsi jako parní válec a já se prostě nechci nechat přejet, protože tu holku, co ses do ní zamiloval, by to zničilo. A co by pak ze mě zbylo? Jenom bezduchý společenský stín poletující mezi jednotlivými charitativními funkcemi.“ Znovu se odmlčím, snažím se najít vhodná slova, která by vyjádřila, co cítím. „A ty teď po mně chceš, abych se stala hlavou společnosti – což jsem nikdy v životě nepovažovala za svůj cíl. Víš, pěkně se v tom plácám. Chceš, abych byla doma. Chceš, abych vedla firmu. Mám v tom zmatek.“ Přestávám mluvit, slzy mám na krajíčku a polykám vzlyk.

„Musíš mě nechat dělat vlastní rozhodnutí, brát na sebe rizika, dopouštět se chyb… a taky mi dovolit, abych se z nich poučila. Potřebuju nejdřív chodit, než se rozeběhnu, copak to nechápeš? A potřebuju nezávislost. Tu pro mě představuje mé jméno.“ Tohle je ono, to jsem mu chtěla říct celé odpoledne.

„Takže tě dusím?“ hlesne znepokojeně. Přitakám.

A on zavírá oči. Rozrušeně si hrábne rukou do vlasů. „Prostě ti chci poskytnout všechno, Ano, cokoliv bys mohla chtít. A zároveň mám nutkání tě před tím vším chránit, udržet tě v bezpečí. Ale taky chci, aby každý věděl, že jsi moje. Zpanikařil jsem, když se mi ten tvůj mail vrátil. Proč jsi mi o tom jménu neřekla?“

Zastydím se. Vždyť má pravdu.

„Byl to jenom takový nápad, když jsme byli na líbánkách, prostě, nechtěla jsem nám to kazit. Pak jsem na to zapomněla a vybavilo se mi to až včera večer. A potom, najednou, Jack… vždyť víš, jak nás to

vzalo. Mrzí mě to, měla jsem ti o tom říct, nebo to s tebou probrat, jenže na to nějak nikdy nebyla vhodná chvíle.“

Christianův intenzivní pohled je zneklidňující. Jako kdyby se mi snažit implantovat myšlenky rovnou do mozku. Jenže mlčí.

„Proč jsi zpanikařil?“ zkouším ho rozmluvit.

„Prostě nechci, abys mi protékala mezi prsty.“

„Pro lásku boží, já nikam nejdu. Kdy už to konečně protlačíš skrz tu svou neskutečně tvrdou lebku? Já Tě Miluju.“ Na důraz máchnu rukou, jak to někdy dělává on, když chce vyzdvihnout, co říká. „Nad zřítelnici, vzduch i svobodu.“

Vykulí oči: „Jako dcera?“ ušklíbne se ironicky.

„Ne,“ zasměju se, i když mi zrovna do smíchu není. „Je to jediná citace, co mě napadla.“

„Šílený král Lear?“

„Drahý, milovaný, šílený král Lear.“ Pohladím ho po tváři a on se se zavřenýma očima přimkne k mé dlani.

„Změnil by sis jméno na Christian Steele, aby každý viděl, že ke mně patříš?“

Prudce rozevírá oči. Třeští je na mě, jako bych právě řekla, že je země placatá. Pak nakrčí čelo. „Že k tobě patřím?“ vypraví ze sebe zkusmo.

„Že jsi můj.“

„Tvůj,“ opakuje jako ozvěnou naši včerejší slovní výměnu z herny. „Jo, to bych udělal. Pokud by to pro tebe tolik znamenalo.“

Ach můj…

„A pro tebe to tolik znamená?“

„Přesně tak,“ prohlásí pevně.

„Tak dobře.“ Udělám to pro něj. Dám mu tu jistotu, když ji tak potřebuje.

„Já myslel, že jsi na to přistoupila už předtím.“

„To ano, ale teď, když jsme si o tom promluvili pořádně, jsem s tím rozhodnutím spokojenější.“

„Aha,“ odtuší překvapeně. Pak mi věnuje jeden ze svých překrásných chlapeckých ano-ještě-pořád-jsem-tak-nějak-mladý úsměvů, čímž mě dočista připraví o dech. Bere mě kolem pasu a zatočí se se mnou dokola, až vypísknu a hned nato se rozhihňám. A netuším, jestli je prostě tak šťastný, nebo jestli se mu ulevilo, nebo… co vlastně?

„Paní Greyová, víte vy vůbec, co to pro mě znamená?“

„Teď už jo.“

Shýbá se, aby mě políbil, prsty mi zaplétá do vlasů a pevně si mě za ně přidržuje.

„Znamená to, že nadešel čas plnit jisté závazky,“ zamumlá mi těsně u rtů a špičkou nosu přejede podél mého.

„Myslíš?“ Zakláním se, abych na něj viděla.

„Padly tu určité sliby. Plnění se sice odložilo, ale obchod byl uzavřen,“ připomene a v očích mu zasrší jiskřičky šibalského uspokojení.

„Ehm…“ ještě pořád mi jde hlava kolem z toho, jak se snažím udržet krok s jeho náladami.

„Nebo snad ustupuješ od dohody?“ optá se nejistě. V obličeji se mu na chvilku usazuje hloubavý výraz. „Něco mě napadlo,“ řekne pak.

No teda, jaképak zvrhlé šukání to bude tentokrát?

„Musíme vyřídit jednu moc důležitou věc,“ pokračuje a najednou celý zvážní. „Tak, tak, paní Greyová. Jedná se o záležitost maximálního významu.“

Tak moment – on si ze mě utahuje.

„O jakou?“ vydechnu.

„Potřebuju ostříhat vlasy. Zdá se, že jsou přerostlé, a mé ženě se to nelíbí.“

„Já ti nemůžu stříhat vlasy!“

„Ale můžeš.“ Odfoukne ty, co mu už padají do čela.

„No, pokud má paní Jonesová pudingovou misku,“ uchechtnu se.

Christian se zasměje. „Tak jo, trefa do černého. Radši zavolám Francovi.“

To teda ne! Franco přece dělá pro ni! Možná bych ho přece jen mohla trochu zastřihnout. Koneckonců, Raye stříhám už celé roky a nikdy si nestěžoval.

„Tak pojď,“ čapnu ho za ruku a on vykulí oči. Táhnu ho za sebou celou cestu až do koupelny, kde ho pouštím a natahuju se po bílé dřevěné židli, co stojí v koutě. Stavím ji před umyvadlo. Když se na něj pak podívám, zjišťuju, že mě sleduje se špatně skrývaným úsměvem, palce zaháknuté za přední poutka kalhot, a oči – ty mu jen sálají.

„Sednout,“ ukážu na prázdnou židli a pokouším se udržet morální převahu.

„Ty mi budeš mýt vlasy?“

Pomalu kývnu. Zaraženě vyklene jedno obočí a já mám na okamžik dojem, že z toho vycouvá. „Tak jo,“ svolí. Zvolna si začíná rozepínat knoflíčky košile, jeden po druhém, tím vrchním počínaje. Hbité prsty se s jistotou pohybují od jednoho k druhému, až je košile zcela rozhalená.

Můj ty světe… Má vnitřní bohyně přerušuje svou spanilou jízdu arénou.

Christian ke mně natahuje ruce se zapnutými manžetami, rty přitom zvlní v typickém vyzývavém úsměvu. Rozepni to!

Ach, jistě… manžetové knoflíčky. Beru ho za nabízené zápěstí a uvolňuju z něj nejdřív první z těch šperků – platinový kotouček s jeho iniciálami vyrytými jednoduchou italikou – a pak i jeho identické dvojče. Když to mám hotové, zvedám k němu oči. Jeho pobavený výraz je ten tam, nahradil ho jiný, takový intenzivnější… mnohem intenzivnější. Zvedám ruce a stahuju mu košili z ramen, nechávám ji sklouznout na podlahu.

„Připraven?“ zašeptám.

„Na všechno, co si přeješ, Ano.“

Mé oči zabloudí k jeho rtům, rozevřeným tak, aby se mohl nadechovat víc zhluboka. Krásně tvarovaným, ostře řezaným, zkrátka cokoliv – jsou to nádherné rty a on ví moc dobře, co si s nimi počít. Přistihnu se u toho, jak se nakláním pro polibek.

„Ne,“ zarazí mě a položí mi obě dlaně na ramena. „Nedělej to.

Jestli to uděláš, ke stříhání vlasů se nedostaneme.“

Kruci!

„A já bych to moc chtěl,“ pokračuje. A z očí mu v tu chvíli z nějakého nevysvětlitelného důvodu vyzařuje naprostá upřímnost. Je to až odzbrojující.

„Proč?“ hlesnu.

Zlomek vteřiny na mě jenom hledí, oči dokořán. „Pro ten pocit, že o mě někdo pečuje.“

Srdce mi zaškobrtne a vzápětí prakticky přestává tlouct. Ach, Christiane… Stíne můj. Dřív než si uvědomím, co vlastně dělám, svírám ho v náručí a líbám ho na hruď, na tváři mě šimrají jeho jemné chloupky.

„Ach, Ano. Moje Ano,“ vydechne. Pevně mě obejme a pak prostě jen tak nehybně stojíme a vzájemně se v té velké koupelně držíme. Bože, jak já miluju, když mě takhle objímá. Navzdory tomu, že je to nesnesitelný megalomanský magor – je to můj nesnesitelný megalomanský magor, který nutně potřebuje svou celoživotní dávku bezpodmínečné lásky. Aniž bych ho pustila, zakláním hlavu.

„Opravdu chceš, abych to dělala?“

Přikývne a věnuje mi ten svůj plachý úsměv. Vyvlékám se mu z objetí.

„Tak si sedni,“ vyzvu ho znovu.

Poslechne a sedá si zády k umyvadlu. Vyzouvám se z bot a odkopávám je k jeho ledabyle pohozené košili. Natahuju se do sprchy pro jeho šampon – Chanel. Koupili jsme ho ve Francii.

„Bude pánovi vyhovovat?“ Podržím ho v obou dlaních, jako bych ho nabízela v teleshoppingu. „Osobní donáška až z jihu Francie. Líbí se mi, jak voní… tak jako ty,“ dokončuju šeptem a vypadávám z role televizního prodejce.

„Jistě,“ přisvědčí pobaveně.

Beru si malý ručník z radiátoru. Paní Jonesová teda ví, jak udržovat ručníky nadýchané.

„Předklonit,“ zavelím a on poslechne. Přehazuju mu ho přes ramena, pak pouštím kohoutky a plním umyvadlo teplou vodou.

„Zakloň se.“ Hmm, líbí se mi mít věci pod kontrolou. Christian se zaklání, jenže je příliš vysoký. A tak si posouvá židli dopředu a pak ji celou sklápí, až se opěrka zapře o umyvadlo. Teď to vychází dokonale. Opírá si hlavu dozadu. Zvedá ke mně neohrožený pohled a já si nedokážu pomoct a culím se na něj. Beru si jednu ze dvou sklenic, které necháváme na koupelnové skříňce, a nabírám do ní vodu, kterou mu potom přelévám přes hlavu a namáčím mu vlasy. Skloněná nad ním celý proces opakuju.

„Vy tak krásně voníte, paní Greyová,“ vydechne a zavírá oči.

Aspoň si ho můžu nerušeně prohlížet. Božínku. Dokážu se pohledu na něj někdy nabažit? Dlouhé tmavé řasy mu vrhají stín na tváře, rty má lehce rozevřené, s malým tmavým otvorem uprostřed, připomínajícím krystal diamantu. Slyším, jak jím tiše vdechuje. Mmm… jak já bych mu teď jazykem –

Nalévám mu vodu do očí. Sakra! „Ježiši, promiň!“ Sevře cíp ručníku a se smíchem si ji z nich vytírá.

„Hele, já vím, že jsem magor, ale utopit mě nemusíš.“

Se zahihňáním se skloním a lípnu mu pusu na čelo. „Tak mě neprovokuj.“

Dává mi ruku do týla a pohne se tak, aby svými rty ukořistil ty mé. Krátce se na nich zdrží a přitom se mu z hrdla ozve hluboké spokojené zamručení. Ten zvuk má přímou linku na svaly v mém

podbřišku, je tak svůdný. Christian mě pouští a poslušně se opírá zpátky. Upře na mě odevzdaný pohled. Na malý okamžik působí tak zranitelně, jako dítě. Píchne mě z toho u srdce.

Mačkám si trochu šamponu do dlaně a začínám mu ho vtírat do vlasů, rytmicky mu kroužím prsty pěkně od spánků přes temeno hlavy a pak po stranách až dolů do týla. Znovu zavře oči a znovu vydá ten smyslný zvuk.

„To je příjemné,“ vydechne po chvíli a já skoro cítím, jak se pod pevným, jistým dotykem mých prstů uvolňuje.

„Tomu věřím,“ souhlasím a dávám mu další polibek na čelo.

„Líbí se mi, jak mě škrábeš nehty.“ Oči má stále zavřené a vypadá tak spokojeně – už vůbec ne zranitelně. Páni, jeho výraz se najednou tak změnil a je to krásný pocit, vědět, že je to mou zásluhou.

„Hlavu nahoru,“ nařídím mu a on poslechne. Hmm – na to bych si dokázala zvyknout. Vtírám mu mydlinky i do vlasů na krku a přitom mu jemně přejíždím nehty po kůži.

„Zpátky.“

Zaklání hlavu a já mu z ní pomocí sklenice splachuju pěnu. Tentokrát se mi daří ho nepošplíchat.

„Ještě jednou?“ zeptám se.

„Ještě, prosím.“ Zamžourá a vyhledá mě tím spokojeným pohledem. Zaculím se na něj.

„Už se na tom pracuje, pane Greyi.“

Otáčím se k umyvadlu, které normálně používá Christian, a plním ho teplou vodou.

„Na oplachování,“ objasňuju, když se jeho pohled mění na tázavý.

Opakuju celý proces s šamponem a u toho naslouchám jeho vyrovnanému hlubokému dechu. Když má vlasy celé pokryté pěnou, ještě jednou si vychutnávám pohled na přitažlivý obličej svého muže. Nedokážu mu odolat. Jemně ho pohladím po tváři, on

pootevře oči a téměř rozespale na mě skrz ty dlouhé řasy zamžiká. Nahnu se a zlehka ho cudně políbím. On s úsměvem zavře oči a nadmíru spokojeně vydechne.

Ježkovy zraky. Kdo by si byl pomyslel, že po té naší odpolední hádce bude tak pohodový? A bez sexu!

Nakláním se těsně nad ním.

„Hmm,“ zapřede uznale, když se mu má prsa otřou o tvář. Potlačuju nutkání se zavlnit a vytahuju špunt, takže z umyvadla mizí voda plná bublinek. Christian pohne rukama směrem k mým bokům a chytá mě za zadek.

„Laskavě neobtěžujte personál,“ zareptám naoko nesouhlasně.

„Nezapomínejte, že jsem hluchý,“ řekne, aniž by otevřel oči, sjede rukama níž a začne mi vyhrnovat sukni. Plesknu ho přes paži. Ta hra na kadeřnici mě baví. Roztáhne koutky do širokého úsměvu jako kluk, kterého jsem přistihla u něčeho nedovoleného, na co je ale vskrytu duše náležitě hrdý.

Znovu si beru sklenici, ale tentokrát používám vodu z vedlejšího umyvadla, abych mu pečlivě spláchla i zbytky šamponu z vlasů. Dál se nakláním těsně nad ním a on si nechává dlaně na mých půlkách, hněte je mezi prsty, chvíli do stran, pak zase nahoru a dolů… hmm. To už se zavrtím a jemu znovu zabublá v hrudi ten zvuk.

„A je to. Všechno spláchnuto.“

„To je dobře,“ pronese. Zmáčkne mě ještě víc a zčistajasna se napřimuje, vlasy má tak nasáklé vodou, že mu z nich crčí všude. Strhává si mě na klín, dlaně mi přesouvá vzhůru, až na krk, a z něj dál, plynule k mé čelisti, drží mě jimi v šachu. Sotva se překvapeně zajíknu, už mám jeho rty na svých a jeho jazyk nekompromisně v ústech. Zatínám mu prsty do mokrých vlasů a cítím, jak mi z nich stékají pramínky vody po předloktích, a zároveň s tím, jak se náš polibek prohlubuje, mi smáčí i tváře. Přesouvá ruce z mé brady k vrchnímu knoflíčku halenky.

„Konec hraní. Teď už z tebe chci vyšukat tu duši. A můžeme to udělat buď tady, nebo v ložnici. Klidně si vyber.“

Jeho oči se propalují do mých, žhavé a plné příslibů, voda z jeho vlasů nás už smáčí oba. A mně vysychá v ústech.

„Tak jak to bude, Anastasie?“ vydechne a dál si mě drží posazenou na klíně.

„Jsi mokrý,“ zareaguju.

Nečekaně předklání hlavu a otírá se těmi promočenými vlasy o mou halenku na prsou. Vypísknu a pokouším se mu vykroutit. Jen zesiluje svůj stisk.

„Ale ne, bejby, nikam nejdeš,“ utrousí. Když zvedne hlavu, na rtech mu pohrává chlípný úsměv, zatímco ze mě se stala Miss mokré tričko 2011. Mé svršky jsou nasáklé vodou a naprosto průhledné. Teď už jsem taky mokrá… i když, někde jen vlhká.

„Ten výhled je teda úchvatný,“ chválí si a předklání se, aby mi nosem zakroužil kolem jedné namočené bradavky. Ošiju se.

„Tak mi odpověz, Ano. Tady, nebo v ložnici?“

„Tady,“ zašeptám horečnatě. Kčertu se stříháním – udělám to později.

Pomalu roztáhne koutky, rty se mu zvlní ve smyslném úsměvu se zhýralým podtónem.

„Skvělá volba, paní Greyová,“ vydechne mi do obličeje. Pouští mou bradu a přesouvá mi ruku na koleno. Hladce ji táhne vzhůru po noze, vyhrnuje mi sukni, klouže po kůži… a já se začínám chvět. Ústy si razí vlhkou cestičku od mého ucha dolů, podél čelisti.

„Tak copak s tebou provedeme?“ zašeptá. Jeho prsty se zastavují na lemu mých podvazků. „Ty se mi líbí,“ zapřede. Zasune jeden prst pod ně a protáhne mi ho až na vnitřní stranu stehna. Lapnu po dechu a znovu se na něm zavrtím.

Z hrudi se mu vydere smyslné zamručení. „Jestli z tebe mám vyšukat duši, potřebuju, abys byla v klidu.“

„Přinuť mě,“ vyzvu ho, příliš tence a sípavě.

Prudce se nadechne. Přimhouří oči a přeměří si mě žhavým zastřeným pohledem.

„Tedy, paní Greyová. Stačí říct.“ Přesouvá ruku z podvazků ke kalhotkám. „Co kdybychom tě jich zbavili?“ Zlehka za ně zatáhne a já si poposednu, abych mu pomohla. Když to udělám, sykne skrz zaťaté čelisti.

„Nevrť se,“ ucedí.

„Jen pomáhám,“ našpulím se. A on jemně vtáhne můj spodní ret mezi zuby.

„Nevrtět,“ zavrčí. Stahuje mi kalhotky z nohou a zároveň mi vyhrnuje sukni, až ji mám zkrabacenou kolem boků. Oběma rukama mě bere kolem pasu a lehce zvedá, v jedné z nich pořád drží ty kalhotky.

„Sedni si na mě. Obkročmo,“ nařizuje mi tiše a přitom mi upřeně hledí do očí.

Usazuju se na něm a zvedám k němu vyzývavý pohled. Tak se ukaž, Stíne!

„Paní Greyová,“ vydechne varovně, „vy mě provokujete?“ Sleduje mě, pobavený, ale taky vzrušený. Jak přitažlivá kombinace.

„Ovšem. Co s tím hodláte udělat?“

Oči mu zazáří užaslým uspokojením nad mou troufalostí a pod sebou cítím, že jsem ho rozrušila tak nějak celkově. „Sepni si ruce za zády.“

Páni! Poslušně plním jeho příkaz a on mi hbitě poutá zápěstí mými kalhotkami.

„Moje kalhotky? Pane Greyi, že se nestydíte,“ napomínám ho.

„To v žádném případě, pokud jde o vás, paní Greyová, ale to už víte.“ Jeho pohled je tak intenzivní a uhrančivý. Znovu mě chytá v pase a posouvá si mě na klíně víc od sebe. Voda mu stále stéká dolů po krku a na hruď. Chtěla bych se předklonit a ty kapky olíznout, ale teď, když jsem spoutaná, je to těžší.

Christian mě polaská na stehnech a dlaněmi sjede až k mým kolenům. Zlehka na ně zatlačí a zároveň rozevírá své vlastní nohy, čímž mou novou pozici fixuje. Pak přesouvá prsty ke knoflíčkům mé halenky.

„Myslím, že tohle už nepotřebujeme,“ rozhodne. A systematicky začíná na mé mokré, přilepené halence rozepínat knoflíček za knoflíčkem, ani na chvíli neuhýbá pohledem. Ten je temnější a temnější, jak se beze spěchu blíží ke svému cíli. Můj tep se zrychluje, dech se stává mělčím. Je to až neuvěřitelné – sotva se mě dotkl, a já už se cítím tak nažhavená, vzrušená… připravená. Mám nutkání se vrtět. Promočenou halenku nechává rozevřenou a přesouvá ruce na můj obličej, prsty mě hladí po tvářích, palcem mi přejíždí

po spodním rtu. Najednou mi ho tlačí do úst.

„Saj,“ zavelí šeptavě, přičemž náležitě protáhne S. Beru ho mezi rty a dělám přesně to, co chtěl. Hmm… ta hra se mi líbí. Navíc chutná dobře. Co dalšího bych ráda ochutnala? Při tom pomyšlení mi slastně zatrne v podbřišku. Když ho škrábnu zuby a stisknu v nich bříško jeho palce, bezděčně rozevře rty.

Vzdychne, pomalu mi ten prst vytahuje z pusy a sjíždí jím dolů po mé bradě, krku až k hrudní kosti. Zahákne ho za košíček podprsenky a stahuje ho dolů, takže mi uvolňuje jedno prso.

Ani na chvíli se mi nepřestává dívat do očí. Sleduje, jakou reakci ve mně jeho doteky vyvolávají, a já na oplátku sleduju jeho. Je to tak vzrušující. Pohlcující. Podmanivé. Miluju to. Druhou rukou zopakuje to samé, takže mám odhalená obě prsa. Něžně je sevře v dlaních a palci pohladí obě bradavky, pomalu jimi krouží, dráždí a zkoumá každou zvlášť, až se pod jeho obratnou péčí protahují a tvrdnou. Snažím se, opravdu se snažím nehýbat, ale to, co se děje s mými bradavkami, mi rezonuje přímo v klíně. Se zasténáním házím hlavu dozadu a zavírám oči, poddávám se tomu sladkému, slaďoučkému trápení.

„Ššš,“ konejší mě Christian, a ten zvuk je v přímém rozporu s provokativně pravidelným rytmem, který udávají jeho prostopášné prsty. „Klid, bejby, klid.“ Sundává ze mě jednu ruku, aby jí sáhnul za mě a rozprostřel mi prsty za krkem. Předklání se a bere tu osiřelou bradavku do úst a saje ji, drsně, jeho vlhké vlasy mě šimrají. Přitom mě přestává bříškem palce hladit i na druhé vztyčené bradavce. Místo toho ji stiskne mezi palcem a ukazováčkem a jemně ji promne a zatahá za ni.

„Ach! Christiane!“ zasténám a vzepřu proti němu boky. Ale on nepřestává. Pokračuje v tom pomalém, lenivém, mučivém týrání. A mé tělo se ocitá v jednom ohni, to když se vzrušení mění v chtíč.

„Christiane, prosím,“ zakňourám.

„Hmm,“ zaduní mu v hrdle. „Chci, aby ses udělala takhle.“ Mé bradavce se dostává chvilkové úlevy, když mě jeho slova pošimrají na kůži. Jsou jako vnitřní hlas promlouvající k té hluboko ukryté temné části mého já, kterou zná jenom on. Když se pak vrací na místo činu a tentokrát použije zuby, je to na samé hranici snesitelnosti. Hlasitě zavzdychám a zakroutím se mu na klíně, pokouším se najít úlevu třením o jeho kalhoty. Bezmocně tahám za kalhotková pouta v zoufalé touze se ho aspoň dotknout, jenže jsem naprosto ztracená, ztracená ve svých zrádných pocitech.

„Prosím,“ šeptám úpěnlivě a vnímám, jak mi požitek prostupuje tělem, od hlavy až k patě se otírá o všechno, co mu přijde do cesty.

„Ty máš tak nádherný prsa, Ano,“ skoro zaúpí. „Jednoho dne je ošukám.“

On myslí…? Otevírám oči a vyjeveně je vykulím dolů, tam, kde jsou jeho ústa, tam, kde moje kůže zpívá pod jeho dotekem. A najednou už na sobě necítím promočenou halenku ani jeho mokré vlasy… necítím nic, kromě toho žáru. Propaluje se mnou, nádherně řeřavý čím dál níž, až hluboko do mého nitra, a veškeré myšlenky upadají v zapomnění, protože už cítím, jak se ve mně

všechno svírá a zatíná… připravené, roztoužené… prahnoucí po uvolnění. A on neustává – dráždí, laská, dohání mě k šílenství. Já chci… Toužím po…

„Teď,“ pobídne mě tiše. A taky že ano. Vrcholím hlasitě, orgasmus otřásá celým mým tělem. A on přestává a strhává si mě do náruče, tiskne mě k sobě a mé tělo se vrací zpátky na zem. Když otevřu oči, hlavou opřená o jeho hruď, zjišťuju, že mě upřeně sleduje.

„Bože, jak já miluju se při tom na tebe dívat, Ano,“ vyznává se užasle.

„To bylo…“ A dochází mi slova.

„Já vím.“ Sehne se a začne mě líbat, rukou mi stále zlehka podpírá krk a naklání mi hlavu tak, aby mohl náš polibek prohloubit – líbat mě s láskou, úctou.

Dočista tomu podléhám.

Odtáhne se, aby popadl dech, oči jako ta nejtemnější tropická bouře.

„A teď si s tebou zašukám. Tvrdě,“ zavrní.

U všech svatých. Popadá mě kolem pasu, posouvá si mě ze stehen až ke kolenům a pravou rukou sahá po knoflíku svých tmavomodrých kalhot. Prsty mi přejíždí nahoru a dolů po stehně, ale pokaždé se zarazí u lemu podvazku. Propaluje mě očima. Sedíme tváří v tvář a já jsem bezmocná, jenom v podprsence a spoutaná kalhotkami. Tohle musí být ta nejintimnější chvíle, co jsme kdy prožívali, pomyslím si, zatímco mu sedím na klíně a zírám do jeho nádherných šedých očí. Na jednu stranu se cítím tak zhýrale, ale zároveň mám silný pocit spřízněnosti – nepřipadám si nepřístojně ani se nestydím. Tohle je totiž Christian, můj manžel, můj milenec, můj nesnesitelný megaloman, můj Stín… moje životní láska. Sahá si po zipu a mně vzápětí vysychá v puse, protože se přede mnou odhaluje v celé své velikosti.

Zaculí se na mě. „Líbí?“ zašeptá.

„Hmm,“ protáhnu uznale. Sevře se v dlani a pohne rukou nahoru a dolů… Kristepane! Pohlédnu na něj skrz řasy – sakra, je tak sexy.

„Vy si koušete ret, paní Greyová.“

„To proto, že mám hlad.“

„Hlad?“ Překvapeně spustí bradu a nepatrně povytáhne obočí.

„Mmm…“ potvrzuju a olíznu si rty.

Věnuje mi svůj tajemný úsměv a se skousnutým spodním rtem se dál hladí. Proč jen je právě takový pohled na mého muže tak rajcovní?

„Chápu. Měla ses navečeřet.“ Jeho tón je zároveň posměšný i káravý. „Ale snad bych pro tebe mohl něco udělat.“ Přesouvá mi ruce na boky. „Stoupnout,“ pronese měkce a já vím, co se chystá udělat. Stavím se na nohy, teď už se mi netřesou.

„Kleknout.“

Poslechnu a klesám na kolena na chladnou dlažbu koupelny. Posouvá se na židli o něco níž.

„Líbej mě,“ vydechne a znovu se podrží v ruce. Střelím po něm pohledem a on si přejede jazykem po horních zubech. Je to vzrušující, velmi vzrušující, vidět jeho touhu, jeho obnaženou touhu po mně a mých ústech. Předkláním se a s očima ukotvenýma v těch jeho ho políbím na samém vrcholku. Sleduju, jak s ostrým nádechem zatíná zuby. Potom mi přikládá volnou dlaň k tváři a já ho laskám jazykem na špičce, ochutnávám tu malou krůpěj, která se na ní objevila. Hmm… chutná dobře. Jak zalapá po dechu, otevírá ústa o něco víc. A já se vrhám vpřed, beru ho do pusy a chtivě ho obemykám rty.

„Ach…“ Vypustí vzduch mezi sevřenými čelistmi, propne se v bocích a dravě mi vychází vstříc. Ani já nepolevuju. Skrývám zuby za rty a pohnu hlavou nahoru. Přesouvá obě ruce tak, že v nich svírá mou hlavu, prsty mi noří do vlasů a zvolna se hýbe tam a zpět, dech

se mu zrychluje a hrubne. Zakroužím kolem něj jazykem a znovu ho vsaju v přesném protikladu k jeho pohybům.

„Ježiši, Ano,“ vzdychne a pevně semkne víčka. Beze zbytku se tomu odevzdává a já se tím opájím, tím, jak na mě reaguje. Na mě. Má vnitřní bohyně by mohla rozsvítit celou Escalu, jak je u vytržení. Velmi pomalu povoluju rty, až ve hře zůstávají jenom mé zuby.

„Áách!“ Christian se přestává hýbat. Předklání se, popadá mě a vysazuje si mě zpátky na klín.

„Dost!“ procedí. Sáhne za mě a jediným trhnutím mi uvolňuje ruce spoutané kalhotkami. Protahuju si ztuhlá zápěstí a skrz řasy se dívám do jeho planoucích očí, které mi můj pohled oplácejí, plné touhy a lásky a úžasu. A já si v ten okamžik uvědomuju, že jsem to já, kdo chce z toho druhého vyšukat duši. Tak moc ho chci. Chci vidět, jak se pode mnou tříští. Beru ho do ruky a posouvám se nad něj. Druhou rukou se mu opírám o rameno a pomaličku, polehoučku se na něj spouštím. Hluboko v krku mu zavibruje syrový hrdelní zvuk. Zvedá ruce a stahuje mi halenku, nechává ji svézt na podlahu, dlaně mi pak pokládá na boky.

„Vydrž chvilku,“ zachraptí, prsty zatnuté do mé kůže. „Nech mě to vychutnat. Vychutnat si tě.“

Přestávám se hýbat. Bože… to je tak skvělý pocit, vnímat ho v sobě. Pohladí mě po tváři, oči dokořán a zdivočelé touhou, rty rozevřené ztěžklým dechem. Vzepne se pode mnou a já se zasténáním zavírám oči.

„Tohle je moje oblíbené místo,“ vydechne. „V tobě. Uvnitř mé ženy.“

Do háje, Christiane. Už se nedokážu držet zpátky. Sahám po něm, prsty mu zatínám do vlhkých vlasů, rty nacházím ty jeho a začínám se hýbat. Nahoru a dolů, zapřená o špičky, vychutnávám si jeho, vychutnávám si sebe. Z úst mu uniká hlasitý sten, objímá mě a ruce mi zaplétá do vlasů, jazykem mi vráží mezi rty a nenasytně si bere

všechno, co mu tak ochotně nabízím. Po všem tom dnešním dohadování, po tom rozladění, co mi způsobil, co jsem způsobila já jemu… ještě pořád máme tohle. Vždycky to budeme mít. Miluju ho tak šíleně, že mě to málem připravuje o rozum. Přesouvá mi ruce na zadek, přebírá kontrolu nad mými pohyby, nahoru a dolů, zas a znovu, v jeho tempu – v jeho žhavém, svižném tempu.

„Aaach,“ zakňourám mu bezmocně do obličeje, když mě to unáší pryč.

„Jo. Jo, to je ono,“ sténá a já mu malými polibky posévám obličej, bradu, čelist i krk. „Bejby,“ vydechne a znovu si nárokuje má ústa.

„Christiane, já tě miluju. Vždycky tě budu milovat,“ zalykám se bez dechu, protože chci, aby to věděl, chci, aby si tím byl po těch našich dnešních bitvách jistý.

Zhruble zavzdychá, pevně mě sevře v náručí a vzápětí skoro naříkavě vrcholí. A je to… tohle mi stačí k tomu, abych s ním šla ještě jednou. Pevně ho objímám kolem krku a poddávám se tomu, tepavě ho v sobě svírám. A do očí se mi tlačí slzy. To proto, že ho tolik miluju.

„No tak,“ zašeptá, zvedne mi bradu a zadívá se na mě s nevyřčeným znepokojením v očích. „Proč pláčeš? Ublížil jsem ti?“

„Ne,“ vzlyknu povzbudivě. Uhlazuje mi vlasy z tváře, bříškem palce otírá zbloudilou slzu a jemně mě líbá na rty. Ještě pořád je ve mně. Posouvá se. Svraštím obličej, když ze mě vyklouzne.

„Co se děje, Ano? Řekni mi to.“

Popotáhnu. „Já jen… někdy mě prostě přemůže, jak moc tě miluju,“ vypravím ze sebe.

Až po chvíli se usměje, tím svým zvláštním plachým úsměvem, který si schovává jenom pro mě, myslím. „Máš na mě stejný vliv,“ zašeptá a ještě jednou mě políbí. Pousměju se na něj, uvnitř mě se lenivě probouzí a protahuje pocit štěstí.

„Opravdu?“

Uculí se. „Ty víš, že ano.“

„Někdy vím. Ne vždycky.“

„Nápodobně, paní Greyová,“ zašeptá.

S úsměvem pokrývám jeho hruď lehounkými polibky a tisknu nos k jemným chloupkům, které mu tam rostou. On mě pohladí po vlasech a pak mi spouští dlaň na záda. Rozepíná tam podprsenku a stahuje mi ramínko z jedné paže. Posouvám se a on mi svléká i to druhé, načež pouští podprsenku na zem.

„Hmm. Tělo na tělo,“ zavrní spokojeně a přivine si mě k sobě. Políbí mě na rameno a špičkou nosu doputuje až k mému uchu.

„Voníte jako samo nebe, paní Greyová.“

„Nápodobně, pane Greyi.“ Znovu k němu přitisknu nos a vdechnu jeho typickou vůni, teď smíšenou s omamným nádechem sexu. Takhle, schoulená v jeho náruči a prostoupená láskou a štěstím, bych mohla zůstat navždycky. To je přesně to, co potřebuju po náročném dni spojeném s návratem do práce, hádkami a konfrontacemi s jistými mrchami. Tohle je místo, kde chci být, a navzdory jeho posedlosti kontrolou, jeho nezvladatelné megalomanii, tohle je místo, kam patřím. Christian mi vtiskne nos do vlasů a zhluboka vdechne. Spokojeně vzdychnu, cítím, jak se usmívá. A pak prostě sedíme, paže vzájemně propletené, a mlčíme.

Nakonec na nás ale dolehne realita.

„Už je pozdě,“ prohodí Christian, zatímco jeho prsty systematicky kloužou po mých zádech.

„Ještě pořád potřebuješ ostříhat.“

Uchechtne se. „To teda potřebuju, paní Greyová. Máte dost energie na to, abyste dokončila, co jste začala?“

„Pro vás cokoliv, pane Greyi.“ Vtisknu mu ještě jeden polibek na hruď a vratce si stoupám.

„Počkej.“ Popadá mě za boky a otáčí zpátky k sobě. Urovnává mi a rozepíná sukni a nechává ji svézt na podlahu. Pak mi nastavuje

ruku. Beru ho za ni a vykračuju ze sukně ven. Teď už mám na sobě jenom punčochy a podvazkový pás.

„Na vás je teda náramný pohled, paní Greyová.“ Opírá se zády do židle, kříží si ruce na prsou a velice poctivě a pozorně si mě měří pohledem.

Rozpřáhnu ruce a zatočím se před ním.

„Bože, já jsem ale šťastnej mizera,“ pochvaluje si uznale.

„No to bych řekla.“

Zazubí se. „Vezmi si na sebe moji košili a pak mě můžeš ostříhat. Takhle bys mě moc rozptylovala, to bychom se do postele nikdy nedostali.“

Na oplátku se neubráním úsměvu. S plným vědomím, že bedlivě sleduje každý můj pohyb, se nesu k místu, kde jsme nechali boty a košili. Pomalu se shýbám, sahám pro ni a zvedám ji. Přivoním si – hmm – a vklouznu do ní.

Oči má jako dva talíře. Už si zapnul zip a teď sedí a propaluje mě pronikavým pohledem.

„Hezké představení, paní Greyová.“

„Jestlipak máme nějaké nůžky?“ optám se a nevinně mávnu řasami.

„V pracovně,“ zachraptí.

„Jdu se po nich podívat.“ Zanechávám ho jeho osudu a odcházím do ložnice, kde z toaletního stolku shrábnu hřeben, a následně vyrážím do pracovny. Právě když vstupuju do chodby, všímám si otevřených dveří do Taylorovy kanceláře. Těsně za nimi stojí paní Jonesová. Zarazím se a na místě cepením.

Taylor jí totiž právě s přívětivým úsměvem přejíždí prsty po tváři. Načež se předklání, aby ji políbil.

Ty bláho! Taylor a paní Jonesová?! Zírám na ně v němém úžasu – tohle mě teda ani ve snu… no, možná jsem to nějak podvědomě tušila. Ale oni spolu očividně chodí! Rudnu, najednou se cítím jako

nějaký voyeur, a konečně se mi daří přimět nohy k pohybu. Cupitám přes velký pokoj až do Christianovy pracovny. Tam rozsvěcím světlo a přecházím k psacímu stolu. Taylor a paní Jonesová… Páni! Až mi z toho jde hlava kolem. Měla jsem dojem, že je paní Jonesová starší než Taylor. Tohle si teda budu muset srovnat v hlavě. Otevírám vrchní zásuvku a okamžitě zapomínám, co jsem řešila, protože v ní nacházím zbraň. Christian má zbraň?!

Revolver. No to mě podrž! Neměla jsem ani zdání, že Christian vlastní zbraň. Vyndávám ji ven, odjišťuju a kontroluju bubínek. Je plně nabitá, ale lehká… až moc lehká. Bude z uhlíkových vláken. K čemu je Christianovi zbraň? Ježiši, doufám, že s ní umí zacházet. Hlavou mi v rychlém sledu prolétnou Rayova ustavičná varování ohledně nakládání s ručními zbraněmi. Tohle tě zabije, Ano. Musíš vědět, co děláš, když zacházíš se střelnou zbraní. Pokládám ji zpátky a dívám se po těch nůžkách. Beru je a rychle se vracím za Christianem, v hlavě jako ve včelím úlu. Taylor a paní Jonesová… revolver… Ve vstupu do velkého pokoje div nevběhnu Taylorovi do náruče.

„Omlouvám se, paní Greyová.“ Rudne, když zatěká očima po mém ohozu.

„Ehm, Taylore, zdravím… uhm. Jdu Christianovi ostříhat vlasy!“ vyrážím ze sebe v rozpacích. Taylor je zjevně stejně vyděšený jako já. Nejdřív otevírá pusu, aby něco řekl, pak ji ale zavírá a spěšně ustupuje stranou.

„Až po vás, madam,“ pronese formálně. Mám dojem, že jsem v obličeji nabrala barvu svého starého audi, submisivního speciálu. Kristepane. Nemohlo by to být ještě trapnější?

„Děkuju,“ zamumlám a už upaluju chodbou. Kruci! Zvyknu si někdy na to, že tu nejsme sami? Celá zadýchaná vrážím do koupelny.

„Děje se něco?“ Christian stojí před zrcadlem, v ruce moje boty. Všechny mé rozházené svršky jsou teď pečlivě složené do komínku vedle umyvadla.

„Právě jsem se málem srazila s Taylorem.“

„Aha,“ stáhne obočí. „V tomhle?“

Sakra! „Nebyla to Taylorova chyba.“

Christian se zamračí ještě víc. „To nebyla. Ale stejně.“

„Jsem oblečená.“

„Taktak.“

„Nevím, komu z nás bylo hůř, jestli jemu, nebo mně.“ A pak zkusím rozptylovací techniku: „Věděl jsi, že on a Gail jsou… no, jako spolu?“

Zasměje se. „Jasně že jsem to věděl.“

„A tos mi to nemohl říct?“

„Myslel jsem, že o tom taky víš.“

„Ne.“

„Jsou dospělí, Ano. Žijí pod jednou střechou. Oba nezadaní.

Oba atraktivní.“

Tváře mi polévá horko, cítím se hloupě, že jsem si toho doteď nevšimla.

„No, když to podáváš takhle… Prostě mi připadalo, že je Gail starší než Taylor.“

„To je, ale ne o moc.“ Dívá se na mě tak trochu zmateně. „Některým mužům se zkrátka starší ženy…“ zaráží se vprostřed věty, oči navrch hlavy.

Zakaboním se na něj. „To vím!“ odseknu.

Zatváří se zkroušeně. Pak se kajícně pousměje. Jo! Rozptylovací technika zabrala! Mé podvědomí na mě protáčí panenky. Ale za jakou cenu? Teď se nad námi vznáší tabuizovaný duch paní Robinsonové.

„Což mi připomíná…“ nanese zvesela.

„Co?“ zabručím. Popadám židli a otáčím ji čelem k zrcadlu nad umyvadly. „Sednout,“ přikážu. Christian mě obdaří shovívavým úsměvem, ale udělá, co se po něm chce, a sedá si zase zpátky na židli. Začínám mu rozčesávat teď už sotva vlhké vlasy.

„Napadlo mě, že bychom pro ně mohli v novém domě přestavět ty místnosti nad garážemi. Udělat jim tam byt. Pak by možná Taylora mohla častěji a na delší dobu navštěvovat jeho dcera.“ Upírá na mě prostřednictvím zrcadla pátravý pohled.

„Proč s ním vlastně nebývá tady?“

„Taylor si o to nikdy neřekl.“

„Možná bys mu to měl nabídnout. Ale to bychom se museli chovat slušně.“

Christian přemýšlivě svraští obočí. „To mě nikdy nenapadlo.“

„Nejspíš proto si o to Taylor neřekl. Už jsi ji někdy viděl?“

„Viděl. Je úžasná. Stydlivá. Velmi hezká. Platím jí školu.“

Ty bláho! Přestávám mu česat vlasy a vrhám na něj do zrcadla konsternovaný pohled.

„To jsem netušila.“ Pokrčí rameny.

„Přišlo mi to jako to nejmenší. A navíc mi Taylor jen tak neuteče.“

„Jsem si jistá, že se mu práce u tebe líbí.“

Bezvýrazně opětuje můj pohled, pak znovu cukne rameny. „Tak o tom nic nevím.“

„Myslím, že tě má velmi rád, Christiane.“ Vracím se k česání. Letmým pohledem se přesvědčuju, že mě nepřestal bedlivě sledovat.

„Myslíš?“

„To si myslím.“

Odfrkne si, lhostejně, ale zároveň tak nějak spokojeně, jako by ho v koutku duše potěšilo, že by ho mohl mít někdo z personálu rád.

„Když to říkáš,“ zhodnotí nakonec. „Promluvíš s Giou o těch pokojích nad garážemi?“

„No ano, samozřejmě.“ Teď už necítím při zmínce jejího jména takové podráždění. Mé podvědomí moudře pokyvuje hlavou.

Ano… co se té týče, vedli jsme si dnes dobře. Má vnitřní bohyně se škodolibě uchechtne. Teď už ta ženská nechá mého muže na pokoji a nebude narušovat jeho osobní prostor.

Konečně se dostávám k tomu stříhání. „Víš určitě, že to chceš?

Máš poslední šanci z toho vycouvat.“

„Dělejte si, co chcete, paní Greyová. Já se na sebe dívat nemusím, vy ano.“

Uculím se. „Na tebe bych se vydržela dívat celý den.“ Popuzeně zakroutí hlavou. „Je to jenom hezká fasáda, bejby.“

„A pod ní se skrývá úžasný muž.“ Vtisknu mu polibek na temeno hlavy. „Můj muž.“

Ostýchavě se usměje.

Nabírám první pramen vlasů, vyčesávám ho nahoru a protahuju mezi ukazováčkem a prostředníčkem. Hřeben si strkám do pusy a rozevírám nůžky, abych jimi poprvé střihla a oddělila tak asi třícentimetrový střapeček. Christian zavírá oči, sedí jako socha, a jak postupuju, spokojeně oddychuje. Příležitostně otevírá oči a já ho občas nachytám, že mě ostražitě pozoruje. Zatímco pracuju, nedotýká se mě a já jsem za to vděčná. Jeho doteky mě zkrátka… ruší.

O patnáct minut později jsem hotová.

„A je to.“ S výsledkem jsem spokojená. Vypadá stejně sexy jako vždycky, vlasy stejně hebké a přitažlivé… jen o trochu kratší.

Christian se zkoumá v zrcadle, vypadá příjemně překvapený. Postupně se mu rozjasňuje výraz. „Dobrá práce, paní Greyová.“ Otáčí hlavou ze strany na stranu a ovíjí kolem mě paži. Přitahuje si mě k sobě a s polibkem se mi stulí na břicho.

„Děkuju,“ vydechne.

„Bylo mi potěšením,“ skláním se, abych mu dala letmou pusu.

„Je pozdě. Postel.“ Hravě mě plácne po zadku.

„Au! Ještě tu musím uklidit,“ zaprotestuju. Podlaha je plná vlasů.

Christian nakrčí čelo, jako by se nad něčím takovým nikdy nepozastavil. „Tak fajn, seženu smeták,“ odfrkne. „Nechci, abys takhle oblečená narušovala personál.“

„A ty víš, kde ten smeták je?“ opáčím nevinně. To ho trochu zarazí. „Ehm… ne.“

Zasměju se. „Takže pro něj dojdu já.“

Když se uvelebím v posteli a čekám na Christiana, přemýšlím o tom, jak moc odlišně mohl dnešní den skončit. Byla jsem na něj tak naštvaná… a on na mě. Jak se s tím nesmyslem ohledně vedení společnosti poperu? Ani ve snu by mě nenapadlo si nějakou zakládat. Já nejsem on. Tomuhle budu muset udělat přítrž. Možná bych si měla stanovit nějaké únikové slovo pro případy, kdy se chová nesnesitelně a dominantně… nebo jako magor. Potichu se zahihňám. Možná by to slovo mělo být magor. Ta myšlenka je velmi přitažlivá.

„Copak?“ zostražití, když leze jenom v pyžamových kalhotách ke mně do postele.

„Ale nic. Jenom takový nápad.“

„Jaký nápad?“ vyzvídá, když se natáhne vedle mě.

Tak, směle do toho. „Christiane, já nejsem přesvědčená o tom, že chci vést nějakou společnost.“

Vzepře se na lokti a zaujatě se na mě zadívá. „Proč to říkáš?“

„Protože to je něco, co mě nikdy nelákalo.“

„Schopnosti na to máš, Anastasie.“

„Ráda čtu knihy, Christiane. Činnost, jakou představuje vedení firmy, mi to nejspíš znemožní.“

„Můžeš být tvůrčí vedení.“ Zamyšleně nakrčím čelo.

„Tak vidíš,“ pokračuje, „řízení úspěšné společnosti je hlavně o schopnosti využít talent těch, které máš pod sebou. Zaměř se na tohle a uspořádáš si firmu k obrazu svému. Nezavrhuj tu mož-

nost hned, Anastasie. Jsi velmi schopná žena. Myslím, že dokážeš, cokoliv se ti zamane, pokud budeš chtít.“

No tohle! Jak může vědět, že bych v něčem takovém mohla uspět?

„Taky mám strach, že mi to zabere moc času,“ vyrukuju. Christian svraští obočí.

„Času, který bych mohla věnovat tobě,“ nasazuju svou skrytou zbraň.

Těžkne mu pohled. „Já vím, o co se tu snažíš,“ odtuší pobaveně.

Kruci, prokoukl to!

„O co jako?“ předstírám nevinnost.

„Snažíš se mě odvést od tématu. Vždycky to tak děláš. Prostě to nezatracuj, Ano. Přemýšlej o tom. To je všechno, o co tě žádám.“ Skloní se a dává mi cudnou pusu, pak mě bříškem palce pohladí po tváři. Je mi jasné, že tenhle rozhovor povedeme pořád dokola. Usměju se na něj – a najednou mi v mysli bezděky vytanou jistá slova, která předtím zmínil.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ Hlas mám tenký, váhavý.

„Samozřejmě.“

„Dnes odpoledne jsi mi řekl, že jestli se na tebe zlobím, měla bych to na tebe vytáhnout v posteli. Cos tím myslel?“

Ztuhne.

„A co sis myslela, že myslím?“

Do prkýnka! Měla jsem to prostě vybalit. „Že bys chtěl, abych tě spoutala.“

Samým překvapením mu vylétá obočí vzhůru. „Ehm… ne. Tak to jsem teda fakt nemyslel.“

„Aha.“ Překvapuje mě lehké píchnutí zklamání.

„Ty bys mě chtěla spoutat?“ zadrhne se, když si očividně vyloží můj výraz správně. Zní šokovaně. A já rudnu.

„No…“

„Poslouchej, já…“ zaráží se, po tváři mu přelétá nějaký temný stín.

„Christiane,“ hlesnu poplašeně. Otáčím se na bok a taky se zvedám na loket jako on. Pohladím ho po tváři. Oči má velké a plné obav. Smutně zavrtí hlavou.

Sakra! „Christiane, to nic. To nevadí. Prostě mě napadlo, žes myslel tohle.“

Bere mou ruku a pokládá si ji na rozbušené srdce. A kruci! Co se děje?

„Nejsem si jistý, jak bych se cítil, kdyby ses mě dotýkala spoutaného.“

Zamrazí mě vzadu na krku. Jako by se doznával k něčemu temnému, děsivému.

„Je to pro mě ještě moc čerstvé.“ Jeho hlas je najednou tak sevřený a obnažený.

Do háje. Vždyť to byla jenom otázka. A právě v tu chvíli si uvědomuju, že přestože už ušel velký kus cesty, ještě má pořádný před sebou. Ach, můj ty Stíne. Srdce mi svírá úzkost. Nakláním se a on strne, přesto mu dávám lehounký polibek do koutku úst.

„Christiane, jenom jsem si to špatně vysvětlila. Prosím, nedělej si s tím hlavu. Už na to nemysli, prosím.“ A políbím ho. Zavírá oči, ze rtů mu uniká tichý sten a polibek mi vrací, tlačí mě pod sebe a bere mi obličej do dlaní. A zanedlouho jsme ztraceni… už zase se jeden v druhém ztrácíme.

Kapitola 9

Když se následujícího rána budím, ještě před zvoněním budíku, vine se kolem mě Christian jako břečťan. Hlavu má složenou na mém hrudníku, ruku kolem mého pasu a svou nohu vklíněnou mezi mýma – a to vše na mé straně postele. Vždycky je to tak, takhle končí pokaždé, když se večer pohádáme – stočený kolem mě, neskutečně horký a celý ztrápený.

Ach, Stíne. V některých ohledech je až překvapivě závislý. Kdo by si to byl pomyslel? V představách mě pronásleduje povědomá vize Christiana jako ušmudlaného zbědovaného chlapečka. Má melancholie ustupuje, když ho s mírným úsměvem jemně pohladím po teď už kratších vlasech. Zavrtí sebou a pár ospalých očí se střetne s mýma. Párkrát zamrká, než se úplně probudí.

„Ahoj,“ broukne a usměje se.

„Ahoj.“ Probouzení s tímhle úsměvem zkrátka miluju.

Přitulí se mi k hrudi a vydá spokojený hrdelní zvuk. Přesouvá ruku z mého pasu níž, nechává ji klouzat po chladivém saténu noční košilky.

„Takový lákavý soustíčko,“ utrousí. „Ale ať už jsi lákavá, jak chceš, “ jukne na budík, „já musím vstávat.“ Protáhne se, pomalu se ze mě odvine a zvedá se z postele.

Lehám si naznak a vychutnávám si to představení – Christian se vysvléká do sprchy. Je dokonalý. Neměnila bych ani vlásek na jeho hlavě.

„Obdivujete výhled, paní Greyová?“ zvedne posměšně jedno obočí.

„A jak hezký, pane Greyi.“

S úšklebkem po mně hází pyžamové kalhoty, tak že mi skoro přistávají na obličeji, ale já je včas chytám a chichotám se u toho jako malá holka. S poťouchlým úsměvem se natahuje a strhává ze mě deku, jedním kolenem se zapírá o postel, popadá mě za kotníky a prudce přitahuje k sobě, až se mi přitom vyhrne košilka. Vyjeknu, ale to už se krade po mém těle vzhůru, špičkou nosu a letmými polibky si razí cestu k mému kolenu, pak po stehně… můj… ty… Christiane!

„Dobré ráno, paní Greyová,“ zdraví mě paní Jonesová. Samozřejmě červenám, protože mi v hlavě naskakuje její dostaveníčko s Taylorem z včerejšího večera.

„Dobré ráno,“ zadrmolím, když mi podává šálek čaje. Sedám si na stoličku vedle svého manžela, který je jako ze škatulky – čerstvě osprchovaný, s ještě vlhkými vlasy, na sobě nažehlenou bílou košili a tu šedou kravatu. Mou oblíbenou. Tu, na kterou mám tak hezké vzpomínky.

„Jak se vede, paní Greyová?“ optá se a upře na mě hřejivý pohled.

„Myslím, že to moc dobře víte, pane Greyi,“ vzhlédnu k němu skrz řasy.

Pobaveně cukne jedním koutkem. „Jez,“ zavelí pak. „Včera jsi nic nesnědla.“

A vida, panovačný Stín!

„To proto, že ses choval jako magor.“

Paní Jonesové něco padá z ruky a zařinčí to ve dřezu tak, až z toho nadskočím. Christian ani nehne brvou, ignoruje ji a dál na mě netečně hledí.

„Magor, nebo ne, jez.“ Zní velice vážně. Teď není radno se s ním dohadovat.

„Klídek! Už strkám lžíci do lupínků,“ zabručím jako vzdorovitý adolescent. Natahuju se pro řecký jogurt a trochu si ho nabírám na cereálie, navrch přidávám plnou hrst borůvek. Mrknu po paní Jonesové a střetávám se s jejím pohledem. Usměju se a ona mi to oplácí – tím svým laskavým způsobem. To ona mi připravila snídani, kterou jsem si oblíbila na líbánkách.

„Nejspíš budu muset někdy v průběhu týdne do New Yorku,“ vytrhává mě Christian ze zasnění.

„Aha.“

„Zůstanu tam přes noc. Chci, abys jela se mnou.“

„Vždyť nedostanu volno, Christiane.“

Opře se do mě všeříkajícím pohledem ale-nepovídej-já-jsem-

-tvůj-šéf-jestli-sis-nevšimla.

Vzdychnu. „Já vím, že tu společnost vlastníš, ale už jsem byla mimo tři týdny. Prosím. Jak můžeš očekávat, že to tam povedu, když tam prakticky nejsem? Zvládnu to tady. Předpokládám, že si s sebou bereš Taylora, ale Sawyer a Ryan tu zůstanou…“ přestávám to ze sebe chrlit, protože on se na mě kření. „Co?“ štěknu.

„Nic. To ty,“ řekne.

Zamračím se na něj. To se mi jako posmívá? A pak mi znenadání bleskne hlavou znepokojivá myšlenka.

„Jak se vlastně dostaneš do New Yorku?“

„Firemním letadlem, proč?“

„Jen jsem se chtěla ujistit, jestli si nebereš Charlie Tango,“ promluvím tiše, zatímco se mi dolů po páteři krade mrazení. Vybaví se

mi totiž, co se dělo posledně, když s tou helikoptérou letěl. Při pomyšlení na ty hodiny hrůzy, které jsem strávila čekáním na nějakou zprávu, se mi zhoupne žaludek. Byly to asi ty nejděsivější okamžiky mého života. Všímám si, že i paní Jonesová ztuhla, a pokouším se tu představu potlačit.

„Do New Yorku bych v Charlie Tango neletěl. Nemá takový dolet. Kromě toho, nebude zpátky z opravy ještě tak dva týdny.“

Díkybohu. Usměju se, částečně úlevou, ale zároveň díky vědomí, že během těch pár posledních týdnů zabíral kolaps Charlie Tango opravdu velkou část Christianovy mysli a času.

„No, já jsem ráda, že je skoro opravená, ale…“ zarážím se. Můžu mu vůbec říct, jak moc nervózní budu, až poletí příště?

„Copak?“ vyzývá mě, když dojídá poslední kousek omelety. Pokrčím rameny.

„Tak co?“ pobídne mě o něco přísněji.

„Já jen… vždyť víš. Když jsi s ní letěl posledně… už jsem myslela, všichni jsme mysleli, že jsi…“ ani tu větu nedokážu doříct a Christianův strohý výraz povoluje.

„No tak.“ Natáhne se, aby mě hřbetem ruky pohladil po tváři.

„To byla sabotáž.“ Po tváři mu přelétne temný stín a já se letmo zamýšlím nad tím, jestli ví, kdo je za to zodpovědný.

„Neunesla bych, kdybych tě ztratila,“ hlesnu.

„Vyletělo kvůli tomu pět lidí, Ano. Už se to nestane.“

„Pět?“

S vážnou tváří přikývne.

Ty bláho!

„Teď si vzpomínám… Ve tvém stole jsem zahlédla zbraň.“

Nakrčí čelo nad mým odbočením od tématu a nejspíš i nad mým vyčítavým tónem, i když já to tak nemyslím. „Ta patří Leile,“ řekne nakonec.

„Je plně nabitá.“

„Jak to víš?“ Vrásky na jeho čele se prohlubují.

„Včera jsem ji kontrolovala.“

Zamračí se na mě. „Nejsem si jistý, jestli se mi líbí, když si hraješ se zbraněmi. Doufám, že jsi ji zase zajistila.“

Překvapeně zamžikám, chvilkově vyvedená z míry. „Christiane, tenhle revolver žádnou pojistku nemá. Copak ty o zbraních nic nevíš?“

Doširoka rozevírá oči. „Ehm… ne.“

U vstupu si decentně odkašle Taylor. Christian na něj kývne.

„Musíme jít,“ oznamuje mi. Stoupá si a poněkud zamyšleně vplouvá do svého šedého saka. Následuju ho do chodby.

On má Leilinu zbraň. Z té novinky jsem poněkud mimo a hned mě napadá, co je asi s Leilou teď. Je pořád ještě v… kde to vlastně byla? Někde na východě. V New Hampshiru? Nedokážu si vzpomenout.

„Dobré ráno, Taylore,“ zdraví Christian.

„Dobré ráno pane Greyi, paní Greyová.“ Oběma nám pokyne hlavou, ale dává si dobrý pozor, aby se mi nepodíval do očí. Když si připomenu, že jsem do něj včera vrazila v negližé, oceňuju to.

„Ještě si skočím vyčistit zuby,“ zamumlám. Christian si je vždycky čistí před snídaní. To vážně nechápu.

„Měl bys požádat Taylora, aby tě naučil střílet,“ navrhuju, když sjíždíme výtahem dolů. Christian na mě upře pobavený pohled.

„Neříkej,“ poznamená suše.

„Říkám.“

„Anastasie, já zbraně zavrhuju. Moje máma už sešívala tolik obětí střelby, i táta je striktně proti zbraním. Oba mě tak vychovali. Jenom tady ve Washingtonu podporuju minimálně dvě organizace, které propagují kontrolu držení střelných zbraní.“

„Jo tak. A Taylor zbraň nosí?“ Christian semkne rty.

„Někdy.“

„Ty to snad neschvaluješ?“ ptám se, když mě v přízemí pobízí ven.

„Ne,“ odpovídá upjatě. „Řekněme, že na problematiku držení střelných zbraní máme s Taylorem velmi rozdílný názor.“ Tak v tomhle teda straním Taylorovi.

Christian mi přidržuje vstupní dveře a já vycházím ven a k autu. Od té doby, co vyšlo najevo, že havárie Charlie Tango byla sabotáž, mě nenechal jet do práce samotnou. Sawyer se laskavě usmívá, otevírá mi dveře a oba s Christianem nasedáme.

„Prosím,“ natáhnu se uvnitř pro Christianovu ruku.

„Prosím co?“

„Nauč se střílet.“

Obrací oči v sloup. „Ne. Konec diskuse, Anastasie.“

A zase je ze mě dítě, které je potřeba pokárat. Užuž otevírám pusu, abych řekla něco kousavého, ale nakonec se rozhoduju, že nechci začínat pracovní den se špatnou náladou. Místo toho si zakládám ruce na prsou a přitom registruju Taylorův pohled ve zpětném zrcátku. Vzápětí jím uhýbá a soustředí ho na cestu před sebou, přesto ještě lehce zakroutí hlavou, evidentně frustrovaný.

Hmm… takže i jeho Christian vytáčí, občas. Ta myšlenka mi vykouzlí úsměv na tváři – má dobrá nálada je zachráněna.

„Kde je teď Leila?“ ptám se Christiana zírajícího ven z okýnka.

„Už jsem ti to říkal. Je v Connecticutu u rodičů.“ Šlehne po mně koutkem oka.

„Kontroloval sis to? Koneckonců, má taky dlouhé vlasy. Mohla to být ona, kdo řídil ten dodge.“

„Ano, kontroloval. Je zapsaná na umělecké škole v Hamdenu.

Nastoupila tento týden.“

„Ty jsi s ní mluvil?“ špitnu s totálně bezkrevným obličejem. Christian v reakci na můj tón prudce otáčí hlavu mým směrem.

„Já ne. To Flynn.“ Soustředěně si mě prohlíží, s výrazem čtenáře myšlenek pátrá v mé tváři.

„Aha,“ vydechnu úlevně.

„Co se děje?“

„Nic.“

Povzdechne si. „O co jde, Ano?“

Jen pokrčím rameny, nechce se mi přiznávat k iracionální žárlivosti.

A tak Christian pokračuje: „Hlídám si ji, dohlížím na to, aby se držela na své straně kontinentu. Už je jí líp, Ano. Flynn ji předal jednomu psychiatrovi v New Havenu a všechny zprávy o ní jsou velmi příznivé. Vždycky se zajímala o umění, takže…“ Přestává mluvit, ještě stále pátrá očima v mém výrazu. A právě tehdy mě napadá, že jí tu školu nejspíš platí. Chci to vůbec vědět? Měla bych se ho zeptat? Jasně, je to něco, co si může v klidu dovolit – ale proč by se tím měl cítit povinovaný? Vzdychnu. Ta Christianova přítěž se jen stěží dá srovnávat s Bradleyem Kentem z hodin biologie a jeho neumělými pokusy mě políbit.

Christian se natahuje po mé ruce. „Nech to plavat, Anastasie,“ broukne a já mu oplácím povzbudivý stisk. Vím, že jenom dělá to, co považuje za správné.

V průběhu dopoledne mám přestávku mezi jednotlivými schůzkami. Když beru do ruky telefon, abych zavolala Kate, všímám si e-mailu od Christiana:

Od: Christian Grey Předmět: Lichotky Datum: 23. 8. 2011, 09:54

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

už jsem obdržel celkem tři pochvaly za nový sestřih. Lichotky od zaměstnanců jsou pro mě novinkou. Musí to být tím přihlouplým úsměvem, co se mi objeví na tváři pokaždé, když si vzpomenu na minulou noc. Jste vskutku úžasná, talentovaná a překrásná žena.

A jste celá jenom moje.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Rozplývám se blahem, jenom to čtu.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Já se tu snažím soustředit

Datum: 23. 8. 2011, 10:48

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

pokouším se pracovat a nechci se nechat rozptylovat takovými lákavými vzpomínkami.

Možná nadešel čas přiznat, že jsem pravidelně stříhala Raye. Netušila jsem, že to bude tak užitečná dovednost.

A ano, jsem Vaše, a Vy, můj drahý nesnesitelný manželi, jenž odmítáte uplatnit své právo na držení zbraně, dané druhým dodatkem ústavy, jste zase můj. Ale nic se nebojte, protože já Vás ochráním.Vždycky.

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Annie Oakleyová Datum: 23. 8. 2011, 10:53

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

jsem nesmírně potěšen, že jste si u Vašeho IT oddělení zajistila změnu jména. :)

To tedy budu ve své posteli spát jako nemluvně, když budu vědět, že moje po zuby ozbrojená manželka dlí hned vedle mě.

Christian Grey

Výkonný ředitel & hoplofobik, Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Hoplofobik? Co je zase tohle?

Od: Anastasia Greyová Předmět: Dlouhá slova Datum: 23. 8. 2011, 10:58

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

zas a znovu mě udivují Vaše jazykové schopnosti.

Vlastně Vaše schopnosti všeobecně – myslím, že víte, na co narážím.

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Potřebuju vzduch! Datum: 23. 8. 2011, 11:01

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

Vy se mnou flirtujete?

Christian Grey

Šokovaný výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Byl byste radši… Datum: 23. 8. 2011, 11:04

Komu: Christian Grey

…kdybych flirtovala s někým jiným? Anastasia Greyová

Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Grrr Datum: 23. 8. 2011, 11:09

Komu: Anastasia Greyová NE!

Christian Grey

Majetnický výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Páni… Datum: 23. 8. 2011, 11:14

Komu: Christian Grey

Vy na mě vrčíte? Abyste věděl, je to celkem svůdné. Anastasia Greyová

Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Dávejte si pozor Datum: 23. 8. 2011, 11:16

Komu: Anastasia Greyová

Nejenže se mnou flirtujete, vy si se mnou navíc zahráváte, paní Greyová. Abych Vás dnes odpoledne nepoctil návštěvou.

Christian Grey

Falický výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Ach, ne! Datum: 23. 8. 2011, 11:20

Komu: Christian Grey

Už sekám dobrotu. Nerada bych, aby se mi šéf šéfa mého šéfa dostal v práci na kobylku. ;)

A teď už mě nech pracovat. Šéf šéfa mého šéfa by mě taky mohl popadnout za zadnici a vyhodit.

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: &%$&&* Datum: 23. 8. 2011, 11:23

Komu: Anastasia Greyová

Věř mi, když říkám, že je spousta věcí, které by teď ten chlap s tvou zadnicí rád udělal. Popadnout tě za ni – ano.Vyhodit – ne.

Christian Grey

Výkonný ředitel & vyznavač zadnic, Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Tak tohle mě rozesmálo.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Nech mě být! Datum: 23. 8. 2011, 11:26

Komu: Christian Grey

Nemáš snad na starosti impérium?! Přestaň mě laskavě obtěžovat.

Další pracovní schůzku mám tady. Myslela jsem, že jsi vyznavač bradavek…

Mysli na můj zadek, já budu myslet na Tvůj… MT x

Anastasia Greyová

Teď poněkud zvlhlá odpovědná redaktorka SIP

Když mě ve čtvrtek ráno veze Sawyer do práce, nedokážu ze sebe setřást pocit sklíčenosti. Christianova avizovaná cesta do New Yorku se nakonec uskutečnila, a přestože odjel teprve před pár hodinami, už mi chybí.

Zapínám počítač a všímám si, že na mě čeká jeho e-mail. Okamžitě se mi zvedá nálada.

Od: Christian Grey Předmět: Už teď mi chybíš Datum: 25. 8. 2011, 04:32

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

dnes ráno jste byla neodolatelná. Chovej se slušně, zatímco budu pryč. Miluju Tě.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Tohle bude první noc od naší svatby, kdy budeme spát každý sám. Mám v úmyslu si dát pár koktejlů s Kate – to by mi mělo pomoct usnout. V náhlém popudu mu hned odpovídám, i když vím, že ještě pořád sedí v letadle.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Sám se chovej slušně! Datum: 25. 8. 2011, 09:03

Komu: Christian Grey

Dej mi vědět, až přistanete – do té doby budu mít strach.

A neboj, já se budu chovat slušně. Tedy, do jakých potíží bych se asi tak mohla dostat s Kate?

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Mačkám „Odeslat“ a usrkávám z latté – malé pozornosti od Hannah. Kdo by to byl řekl, že si oblíbím kafe? Navzdory tomu, že si mám dnes večer vyjít s Kate, mám pocit, jako by mě kus chyběl. Kus, který se v tuto chvíli nachází někde nad Středozápadem na cestě do New Yorku. Netušila jsem, že bych se mohla cítit tak nesvá a rozrušená jenom proto, že je Christian pryč. Časem se určitě toho divného pocitu ztráty a nejistoty zbavím, že ano? S těžkým povzdechem se vracím k práci.

Kolem oběda už začínám přímo zuřivě kontrolovat poštu a klikat v BlackBery na příchozí zprávy. Tak kde je? Přistáli bezpečně? Hannah se mě ptá, jestli chci oběd, ale já už jsem tak nervózní, že ji odmítám mávnutím ruky. Vím, že se to příčí zdravému rozumu, ale prostě potřebuju vědět, že Christian dorazil v pořádku.

Zazvoní mi pevná linka; až mě to poleká.

„Ana St – Greyová.“

„Ahoj.“ Christianův hlas je hřejivý a nese stopy pobavení. Zaplavuje mě vlna úlevy.

„Ahoj,“ odpovídám s úsměvem od ucha k uchu. „Jaký byl let?“

„Dlouhý. Co hodláš podniknout s Kate?“ Ach jo. „Prostě si zajdeme v klidu posedět.“ Na druhém konci je ticho.

„Bude na nás dohlížet Sawyer a ta nová – Prescottová,“ snažím se ho uklidnit.

„Myslel jsem, že Kate přijde k nám domů.“

„Taky že jo, až se někde napijeme.“ Prosím, nech mě jít ven!

Christian si ztěžka povzdychne.

„Proč jsi mi to neřekla?“ nanese tiše. Až moc tiše.

V duchu se obrním. „Christiane, budeme v pohodě. Bude tam s námi Ryan, Sawyer i Prescottová. Jdeme jenom na skleničku.“

Christian zůstává neoblomně tichý a já vím, že ho to moc netěší.

„Od chvíle, co jsem tě poznala, jsem se s ní viděla jenom párkrát. Prosím. Je to moje nejlepší kamarádka.“

„Ano, já přece nechci, aby ses přestala stýkat se svými přáteli.

Jenom jsem měl za to, že přijde k nám.“

„Tak jo,“ vzdávám to. „Zůstaneme doma.“

„Vydrž, dokud tam venku pobíhá ten blázen. Prosím.“

„Už jsem řekla, že ano,“ zabrblám podrážděně a zakoulím očima. Tiše si odfrkne. „Vždycky poznám, kdy na mě protočíš oči.“

Zamračím se na reproduktor. „Podívej, je mi to líto. Nechtěla jsem ti dělat starosti. Jdu to říct Kate.“

„Tak jo,“ vydechne a já slyším, jak se mu ulevilo. Necítím se právě nejlíp, když mu dělám takové starosti.

„Kde vlastně jsi?“

„Na přistávací ploše JFK.“

„Tak to jste právě dosedli.“

„Přesně tak. To ty jsi chtěla, abych ti zavolal, hned jak přistanu.“ Usměju se. Mé podvědomí mi věnuje významný pohled – Vidíš?

On drží své slovo.

„No, pane Greyi, to jsem ráda, že je aspoň jeden z nás zásadový.“

Vyprskne smíchy. „Paní Greyová, váš dar všechno zveličit nezná mezí. Co s vámi jenom uděláme?“

„Jsem si jistá, že vymyslíte něco nápaditého. Jako obvykle.“

„Ty mě provokuješ?“

„Ovšem.“

Vycítím jeho úsměv. „Už bych měl jít. Dělej, co se ti řekne, Ano, prosím. Ochranka ví, co dělá.“

„Jistě, Christiane, budu,“ už zase zním podrážděně. Co pořád má, vždyť už mi to došlo!

„Uvidíme se zítra večer. Ještě ti zavolám.“

„Aby sis mě zkontroloval?“

„Jo.“

„Teda, Christiane!“ houknu na něj.

„Au revoir, paní Greyová.“

„Au revoir, Christiane. Miluju tě.“ Prudce vdechne.

„Já tebe taky, Ano.“ Nikdo z nás to nepokládá.

„Zavěs, Christiane,“ zašeptám.

„Nejsi tak trochu panovačná?“

„Tak trochu panovačná a tvoje.“

„Moje,“ vydechne. „Dělej, co se ti říká. Zavěs.“

„Ano, pane.“ S přihlouplým pohledem na telefon to pokládám. Za pár okamžiků se mi ve schránce objevuje e-mail.

Od: Christian Grey Předmět: Svrbící dlaně Datum: 25. 8. 2011, 13:42 EDT

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

po telefonu jste stejně vtipná jako vždy. Myslím to vážně. Dělej, co se Ti říká.

Potřebuju vědět, že jsi v pořádku. Miluju Tě.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

A pak kdo je tu panovačný. Ale stačil jediný telefonát a veškerá úzkost ze mě spadla. Šťastně přistál a jako obvykle se o mě zbytečně strachuje. Uvnitř se celá zatetelím. Bože, jak já toho chlapa miluju. Ze zasnění mě ale vyruší, když zaťuká Hannah, a tak se vracím zpátky do reality.

Kate vypadá úchvatně. V upnutých bílých džínách a rudém kabátku je schopná dobýt celé město. Když vstupuju do recepce, živě klábosí s Claire.

„Ano!“ vykřikne a drapne mě do náruče. Pak si mě podrží na délku paží.

„Panečku, jestlipak ty nevypadáš jako magnátova žena? Kdo to mohl tušit, malá Ana Steeleová? A vypadáš tak… kultivovaně!“ Zakření se. Já rudnu a protáčím oči. Na sobě mám volné světle krémové šaty s tmavomodrým páskem a lodičkami ve stejné barvě.

„Moc ráda tě vidím, Kate,“ oplácím jí objetí.

„Tak kam vyrazíme?“

„Christian chce, abychom šly domů.“

„Ou, to jako fakt? A nemůžeme se zastavit aspoň na koktejl v Zig Zag Café? Zamluvila jsem nám tam stůl.“

Otevírám pusu, abych zaprotestovala.

„Prosím?“ zakňourá a půvabně sešpulí rty. Tohle musela pochytit od Mii. Obvykle pusu nešpulí. Ten koktejl bych si dala opravdu ráda. Posledně jsme se tam tak skvěle pobavily, a je to blízko Kateina bytu.

Varovně vztyčím ukazováček. „Jeden.“

Zazubí se na mě. „Jeden,“ souhlasí se zářivým úsměvem. Zavěšuje se do mě a společně vyrážíme ven k autu zaparkovanému u obrubníku, se Sawyerem za volantem. V patách nám jde slečna Samantha Prescottová, která je v týmu ochranky nová – vysoká Afroameričanka s ryze praktickým přístupem. Zatím jsem jí moc na chuť nepřišla, snad proto, že je tak odtažitá a chová se až moc profesionálně. Ale nijak ji kvůli tomu nezatracuju, vždyť ji, stejně jako ostatní z týmu, osobně vybíral Taylor. Oblečená je stejně jako Sawyer, v uniformním tmavém obleku.

„Mohl byste nás prosím zavézt do Zig Zag, Sawyere?“

Sawyer se na mě otáčí a já vidím, jak si chystá proslov. Očividně má své instrukce. Chvilku zaváhá…

„Zig Zag Café. Jenom na jeden drink,“ zavelí Kate.

Letmým pohledem zjišťuju, že se snaží Sawyera uhranout. Chudáček malý.

„Jak si přejete, madam.“

„Pan Grey si vyžádal, abyste se odebraly do bytu,“ ozývá se Prescottová.

„Pan Grey tu není,“ odseknu. „Zig Zag, prosím.“

„Madam,“ odvětí Sawyer a úkosem pohlédne na Prescottovou, která moudře drží jazyk za zuby.

Kate se na mě podívá, jako by nedokázala uvěřit vlastním očím a uším. Sešpulím rty a trhnu rameny. No co, tak jsem o trochu víc asertivní, než jsem bývala. Kate souhlasně pokývá hlavou a Sawyer vplouvá do večerního provozu.

„Ta posílená ochranka Grace i Miu pěkně vytáčí,“ prohodí Kate, aby řeč nestála.

Vykulím na ni vyjevený pohled.

„Copak ty o tom nevíš?“ ptá se nevěřícně.

„Nevím o čem?“

„Že se ochrana všech Greyových ztrojnásobila. Nebo snad zestonásobila.“

„Fakt?“

„On ti to neřekl?“

Opět rudnu. „Ne.“ Zatracenej Christian! „A kvůli čemu?“

„Jack Hyde,“ vyřkne na vysvětlenou.

„Jack Hyde? Myslela jsem, že ten šel jenom po Christianovi,“ hlesnu. Ježiši. Proč mi nic neřekl?

„To kvůli tomu pondělku,“ dodává.

Minulému pondělku? Hmm… v neděli jsme identifikovali Jacka.

Ale proč všichni Greyovi?

„Jak to všechno víš?“

„To Elliot.“ No jasně.

„Christian ti o ničem neřekl, viď?“ Víc rudá už být nemůžu. „Ne.“

„Ach jo, Ano, to je děsný.“

Vzdychnu. Jako obvykle – Kate trefila hřebíček přímo na hlavičku. Jako obvykle – železnou palicí.

„A ty víš proč?“ vyzvídám. Když mi to nepoví Christian, tak by snad mohla Kate.

„Elliot říkal, že to má co dělat s něčím z Hydeova počítače v SIP.“

Ty kráso! „Nekecej.“ Najednou mě popadá zlost. Jak to, že o tom všem Kate ví, a já ne?

Zvedám oči a všímám si, že mě Sawyer sleduje ve zpětném zrcátku. Zelená na semaforu nahrazuje červenou a on vyráží kupředu, znovu se věnuje silnici před sebou. Ukazováčkem si překřížím rty a Kate kývne na srozuměnou. Vsadila bych se, že Sawyer je na rozdíl ode mě zasvěcený.

„Jak se má Elliot?“ měním téma.

Kate se připitoměle zaculí, čímž mi prozrazuje všechno, co potřebuju vědět.

Sawyer zastavuje u ústí pasáže vedoucí k Zig Zag Café a Prescottová mi otevírá dveře. Vystupuju a Kate se hrne za mnou. Znovu se do sebe zavěšujeme a kráčíme pasáží, následovány Prescottovou, které doslova šlehají blesky z očí – proboha, vždyť je to jenom jedna sklenička. Sawyer odjíždí zaparkovat.

„A odkud vlastně zná Elliot Giu?“ vyzvídám, když poprvé usrknu z druhého jahodového mojita. Bar je intimní a útulný a mně se nechce odcházet. Ještě jsme s Kate nezavřely pusy. Úplně jsem zapomněla, jak moc dobře mi s ní je. Je to tak osvobozující, někam si vyjít, relaxovat, užívat si její společnost. Zvažuju, že bych napsala Christianovi, ale pak tu myšlenku zavrhuju. Jenom by ho to rozčílilo a donutil by mě pelášit domů jako neposlušné děcko.

„O tý děvce mi ani nemluv!“ zaprská Kate. Nemůžu si pomoct. Její reakce mě rozesměje.

„Co je tu k smíchu, Steeleová?“ štěkne, ale nemyslí to vážně.

„Taky ji mám moc ráda.“

„Ty taky?“

„Jo. Zkoušela to na Christiana.“

„S Elliotem dokonce něco měla,“ našpulí se.

„Ne?!“

Přikývne, rty pevně stisknuté v patentovaném nasupeném výrazu Katherine Kavanaghové.

„Byla to jenom aférka. Vloni, myslím. Je to kariéristka. Žádný div, že se teď zaměřila na Christiana.“

„Jenže ten je zadaný. Řekla jsem jí, ať ho nechá na pokoji, jinak ji vyhodím.“

Kate na mě znovu vytřeští oči, dočista omráčená. Hrdě přitakám a ona pozvedne sklenku, aby mi vysekla poklonu, ohromená a celá rozjařená.

„Paní Anastasie Greyová! Jen tak dál!“ A ťukneme si.

„Vlastní Elliot zbraň?“

„Ne. Je proti zbraním hrozně zaujatý.“ Kate míchá svůj třetí drink.

„Christian taky. Myslím, že je to Gracein a Carrickův vliv,“ zamumlám.

Už cítím nepatrnou špičku.

„Carrick je hodný člověk,“ prohodí Kate.

„Chtěl předmanželskou smlouvu,“ utrousím nakysle.

„No tak, Ano.“ Natáhne se přes stůl a uchopí mě za ruku. „Jenom měl starost o svého chlapečka. A jak obě víme, máš na čele vytetováno, že jsi zlatokopka,“ ušklíbne se na mě a já na ni vypláznu jazyk.

„Chovejte se jako dospělá, paní Greyová,“ napomíná mě s úsměvem. Zní přitom jako Christian. „Jednoho dne uděláš to samé pro svého syna.“

„Pro syna?“ zamžikám. Ještě jsem si ani nestihla uvědomit, že moje děti budou vlastně bohaté. No potěš… Budou vyrůstat v blahobytu. A tím myslím opravdový blahobyt. O tom ještě budu muset popřemýšlet – ale ne teď. Letmým pohledem zavadím o Prescottovou a Sawyera, kteří sedí u nedalekého postranního stolku a sledují

nás i ostatní hosty, každý z nich u toho žmoulá skleničku s perlivou minerálkou.

„Nemyslíš, že bychom se měly najíst?“ nanesu.

„Ne. Měly bychom pít,“ prohlásí Kate.

„Co že se tak ženeš do pití?“

„Protože tě teď nevídám dost často. Netušila jsem, že se sebereš a vezmeš si prvního chlapa, co ti zamotá hlavu,“ nafrní se zase. „No fakt, vdávala ses tak narychlo, až jsem myslela, že jsi těhotná.“

Zahihňám se. „To si mysleli všichni,“ utrousím. „Už to nebudeme znovu rozebírat. Prosím! Navíc si musím odskočit.“

Prescottová jde se mnou. Nic neříká. Ani nemusí. Nesouhlas z ní prýští jako radioaktivní záření.

„Nevyrazila jsem si sama od té doby, co jsem se vdala,“ brblám bezhlesně proti zavřeným dveřím toalety. A pak na ně udělám obličej – vím, že ona stojí za nimi a čeká, až budu hotová. Co by asi tak Hyde dělal v baru? Christian to prostě přehání, jako obvykle.

„Kate, už je pozdě. Měly bychom jít.“

Je čtvrt na jedenáct a já jsem právě pokořila čtvrté mojito. Teď už účinky alkoholu cítím naprosto zřetelně, je mi horko a jsem mírně přiopilá. Christian to nějak zvládne. Nakonec.

„Ty jo, Ano. Moc ráda jsem tě viděla. Vypadáš najednou mnohem víc, já nevím… sebejistě. Manželství ti evidentně svědčí.“

Do tváří se mi hrne další krev. Slyšet něco takového od Katherine Kavanaghové, to je opravdu kompliment.

„To teda,“ špitnu, a nejspíš proto, že jsem měla tolik pití, mi vyhrknou slzy do očí. Mohla bych být ještě šťastnější? Navzdory všem jeho potížím, jeho povaze, jeho stínům, jsem poznala a následně si vzala muže svých snů. Rychle měním téma, abych těm sentimentálním myšlenkám učinila přítrž, jinak se určitě rozbrečím.

„Vážně jsem si dnešní večer moc užila,“ beru Kate za ruku.

„Díky, že jsi mě vytáhla ven!“ Objímáme se. Když mě Kate pustí, kývnu na Sawyera, který předává klíčky od auta Prescottové.

„Jsem si jistá, že Slečna Slušňačka Prescottová už řekla Christianovi, že nejsem doma. Bude pěkně naštvaný,“ postěžuju si Kate. A možná že přijde na nějaký obzvlášť vytříbený způsob mého potrestání… doufejme.

„Co se tak culíš, Ano? Ty snad toho Christiana provokuješ schválně?“

„Ne. Ne tak docela. Vlastně to jde samo. Někdy je děsně posedlý kontrolou.“ Teda, většinou.

„To jsem si všimla,“ poznamenává kousavě.

Zastavujeme před Kateiným domem. Pevně mě sevře v náručí.

„Nevzdaluj se mi,“ zašeptá a dá mi pusu na tvář. A pak už je venku z auta. Mávám jí a cítím přitom podivný stesk. Tohle mi chybělo. Pokec s kamarádkou. Je to zábava a oddech a já si díky tomu připadám mladá a bezstarostná. Budu se muset pokusit vídat se s Kate častěji. Jenže je faktem, že jsem v té bublině s Christianem ráda. Včera večer jsme spolu byli na charitativní večeři. Bylo tam tolik mužů v drahých oblecích a tolik načančaných elegantních dam a všichni pořád dokola mluvili o cenách nemovitostí a nejvýhodnějších hypotékách a mrtvých aktivech. Byla to nuda – a tím myslím, šílená nuda. Je osvěžující moct upustit páru s někým stejně starým.

Hlasitě mi zakručí v žaludku. Ježkovy zraky, vždyť já ještě pořád nejedla. Sakra – Christian! Prohrabu kabelku a lovím z ní BlackBerry. Do háje – pět zmeškaných hovorů! A jedna textovka…

KDE KRUCI VĚZÍŠ?

A jeden mail.

Od: Christian Grey

Předmět: Rozlícený. Tak jako nikdy.

Datum: 26. 8. 2011, 00:42 EST

Komu: Anastasia Greyová

Anastasie,

Sawyer mi řekl, že popíjíš koktejly v baru, i když jsi mi slíbila, že tam nepůjdeš.

Máš vůbec představu, jak moc rozčilený právě jsem? Uvidíme se zítra.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Zkroutí se mi žaludek. A kruci! Jsem v pěkném průšvihu. Mé podvědomí po mně vrhá nasupený výraz, pak pokrčí rameny a věnuje mi výmluvný pohled jak-sis-ustlala-tak-si-lehni. Kam jsem to jenom dala rozum? Pohrávám si s myšlenkou, že mu zavolám, ale už je dost pozdě a on pravděpodobně spí… nebo někde rázuje jako lev v kleci. Usnáším se, že krátká zpráva postačí.

JEŠTĚ POŘÁD JSEM CELÁ. CHYBÍŠ MI – PROSÍM, NEZLOB SE

Zírám na mobil a snažím se z něj vymámit odpověď, jenže zůstává zlověstně ztichlý. Povzdychnu si.

Prescottová zajíždí před Escalu a Sawyer vystupuje, aby mi podržel dveře. Když pak společně čekáme na výtah, využívám příležitosti z něj něco vytáhnout.

„V kolik vám Christian volal?“

Zčervenají mu tváře. „Kolem půl desáté, madam.“ Pokývám hlavou.

„Proč jste nás s Kate nepřerušil a nedal mi ho?“

„Pan Grey si to nepřál.“

Sešpulím rty. Výtah přijíždí a my v tichosti stoupáme nahoru. Najednou jsem ráda, že má Christian celou noc na to, aby vychladl, a že je na druhé straně Ameriky. To mi dává trochu času. Na druhou stranu… stýská se mi po něm.

Dveře výtahu se otevírají a můj pohled se na setinu sekundy zastavuje na stolku ve foyer.

Co je na tom výjevu špatně?

Váza s květinami je rozprsklá po celé podlaze haly – voda, kytky a střepy porcelánu jsou úplně všude, stolek je převrácený. Strach mi zvedá vlasy do pozoru a Sawyer mě popadá za paži a vtahuje zpátky do výtahu.

„Zůstaňte tady,“ sykne a tasí zbraň. Vstupuje do foyer a mizí mi ze zorného pole.

Choulím se v koutě výtahu.

„Luku!“ zaslechnu Ryanův hlas odněkud z velkého pokoje.

„Modrý kód!“

Modrý kód?

„Vy ho máte?“ zvolá Sawyer. „No to mě poser!“

Tisknu se zády ke stěně. Co se to tu sakra děje? Adrenalin si razí cestu mým tělem a srdce se mi tlačí až do krku. Slyším hlasy – tiché hlasy – a za okamžik už se Sawyer objevuje zpátky v hale. Staví se přímo do louže vylité vody a ukládá zbraň.

„Už můžete dovnitř, paní Greyová,“ promluví laskavě.

„Co se stalo, Luku?“ šeptám sotva slyšitelně.

„Měli jsme tu návštěvu.“ Bere mě za loket a já jsem za tu oporu ráda – nohy mám totiž jako z rosolu. Procházím společně s ním dvoukřídlými dveřmi.

Ve vstupu do velkého pokoje stojí Ryan. Nad obočím mu krvácí tržná rána a další má na rtech. V tom pomuchlaném oblečení působí pěkně zřízeně. Ale co je mnohem víc šokující – u jeho nohou leží bezvládně pan Jack Hyde.

Kapitola 10

Srdce mi duní jako zvon a v uších mi hlasitě burácí krev; alkohol, který mi koluje v krvi, ty zvuky ještě umocňuje.

„On je… “ sípnu a neschopná doříct větu vyděšeně třeštím oči na Ryana. Na bezvládnou postavu na podlaze nejsem schopna ani pohlédnout.

„Ne, madam, jenom jsem ho sejmul.“ Pohlcuje mě vlna úlevy. Díkybohu.

„A vy?“ ptám se s pohledem upřeným na Ryana. Najednou si uvědomuju, že ani neznám jeho křestní jméno. Funí, jako by právě uběhl maraton. Otírá si koutek úst a smázne odtamtud stružku krve, na tváři se mu začíná vybarvovat podlitina.

„Bil se jako ďas, ale jsem v pohodě, paní Greyová,“ usměje se na mě povzbudivě. Kdybych ho znala líp, mohla bych tvrdit, že se tváří tak trochu samolibě.

„A Gail? Paní Jonesová?“ Ach ne… je v pořádku? Není zraněná?

„Jsem tady, Ano.“ Otáčím se a zjišťuju, že stojí za mnou, v noční košili a županu, s rozpuštěnými vlasy, popelavým obličejem a vyděšeným pohledem – stejným, jako je ten můj, předpokládám.

„Vzbudil mě Ryan. Trval na tom, abych šla tam,“ ukáže za sebe na Taylorovu kancelář. „Já jsem v pořádku. A co vy?“

Energicky přikývnu. Dochází mi, že nejspíš právě vyšla z bezpečnostního úkrytu přistavěného k Taylorově kanceláři. Koho by napadlo, že ho budeme potřebovat tak brzy? Christian trval na jeho vybudování hned po našem zasnoubení – a já na něj tehdy koulela očima. Teď když vidím Gail stát v těch dveřích, jsem za jeho prozíravost vděčná.

Mou pozornost přitahuje zaskřípění, které se ozve ode dveří do foyer. Visí vyvrácené z pantů. Co se tu kčertu dělo?

„Byl sám?“ ptám se Ryana.

„Byl, madam. Nestála byste tu takhle, kdyby nebyl, to vás ujišťuju.“ Zatváří se lehce dotčeně.

„A jak se dostal dovnitř?“ podivím se a jeho tón přecházím.

„Služebním výtahem. Celkem drzost, madam.“

Podívám se dolů na Jackovu zhroucenou postavu. Má na sobě nějakou uniformu – jakoby kombinézu.

„Kdy?“

„Asi před deseti minutami. Zahlídl jsem ho na obrazovce. Měl na sobě rukavice – což je trochu divný v srpnu. Poznal jsem ho a rozhodl se ho pustit dovnitř. Věděl jsem, že tak ho dostaneme. Vy jste tu nebyla a Gail byla v bezpečí, tak jsem si řekl teď, nebo nikdy.“ Ryan už zase vypadá nadmíru spokojený, naopak Sawyer se na něj nesouhlasně mračí.

Rukavice? Ta myšlenka mě zaujme a já se ještě jednou kouknu na Jamese. Ano, má na sobě hnědé kožené rukavice. To je strašidelný.

„Co teď?“ hlesnu a snažím se z hlavy dostat všechny neuspořádané myšlenky.

„Musíme ho zajistit,“ rozjímá Ryan.

„Zajistit?“

„Pro případ, že by se vzbudil.“ Ryan hodí horlivým okem po Sawyerovi.

„Co k tomu potřebujete?“ ozývá se paní Jonesová a přichází blíž.

Už zase nabyla své obvyklé rozvahy.

„Něco, čím bysme ho svázali – šňůru, provaz,“ navrhuje Ryan.

Kabelové svorky. Rudnu, když se mi do mysli vplíží vzpomínky na minulou noc. Reflexivně si promnu zápěstí a rychle je kontroluju pohledem. Ne, žádné modřiny. Fajn.

„Něco bych měla. Kabelové svorky. Budou vyhovovat?“ Všechny pohledy se stáčí mým směrem.

„Ano, madam. Perfektně,“ přisvědčí Sawyer vážně a s naprosto kamenným výrazem. Kéž bych se propadla do země… Otáčím se a odcházím do ložnice, někdy prostě musí rozpaky stranou. Možná je to kombinace strachu a alkoholu, co mi dodává odvahu.

Když se vracím, paní Jonesová si znalecky měří škody ve foyer. A slečna Prescottová se mezitím připojila ke svému týmu. Podávám svorky Sawyerovi, který zvolna a vskutku se zbytečnou péčí poutá Hydeovi ruce za záda. Paní Jonesová mizí v útrobách kuchyně a vrací se s krabičkou první pomoci. Bere Ryana za paži a vede ho ke vstupu do velkého pokoje, kde mu začíná ošetřovat ránu nad okem. Ryan sykne, když mu ji poťukává polštářkem s dezinfekcí. Najednou zaznamenávám, že na podlaze leží glock s tlumičem. Ty kráso! Jack byl ozbrojený? Zvedá se mi z toho žaludek, až to musím rozdýchat.

„Nesahat, paní Greyová,“ varuje mě Prescottová, když se sehnu, abych ho sebrala. Z Taylorovy kanceláře vychází Sawyer s gumovými rukavicemi.

„O to se postarám já, paní Greyová,“ oznamuje mi.

„To je jeho?“ chci vědět.

„Ano, madam,“ potvrzuje Ryan a v důsledku péče paní Jonesové dělá další grimasu. U všech svatých. Ryan se bil s ozbrojeným mužem, u mě doma. Při tom pomyšlení se zachvěju. Sawyer se shýbá a opatrně tu zbraň zvedá.

„Víte, co děláte?“ ověřuju si.

„To, co by vyžadoval pan Grey, madam.“ Sawyer ukládá zbraň do uzavíratelného igelitového sáčku a potom v podřepu prohledává Jacka. Zaváhá, když na něco narazí, a následně mu z jedné kapsy loví cívku široké lepicí pásky. Sawyer viditelně zbledne, přesto ji zase strká zpátky.

K čemu lepicí páska? pomyslím si mimoděk, zatímco fascinovaně a s takovým zvláštním odosobněním sleduju všechny ty procedury. Obsah žaludku se mi znovu tlačí vzhůru, když si vyvodím logický závěr. Rychle ho vyháním z hlavy. Na to vůbec nemysli, Ano!

„Neměli bychom zavolat policii?“ zamumlám a snažím se maskovat strach. Chci dostat Hydea ze svého domova, čím dřív, tím líp.

Ryan se Sawyerem na sebe vrhnou neklidné pohledy.

„Myslím, že bychom měli zavolat policii,“ pronáším o poznání rozhodněji a dumám nad tím, proč najednou tak znervózněli.

„Právě jsem se pokoušel dovolat Taylorovi, ale nebere mi to. Možná spí.“ Sawyer kontroluje čas na svých hodinkách. „Na východním pobřeží je teď tři čtvrtě na dvě ráno.“

Ale ne.

„Volal jste Christianovi?“ špitnu.

„Ne, madam.“

„A Taylorovi jste volal kvůli instrukcím?“

Na okamžik se zatváří rozpačitě. „Ano, madam.“

Část mého já se naježí. Tenhle chlap – znovu se podívám na Hydea – mi vnikl do bytu a rozhodně ho z něj vyvede policie. Ale jak se tak dívám do těch čtyř nerozhodných tváří, do jejich úzkostných očí, napadá mě, že mi něco uniká, a tak se odhodlávám zavolat Christianovi. Zamrazí mě vzadu na krku. Vím, že se na mě zlobí

– opravdu, opravdu hodně –, a zachvěju se už jenom při pomyšlení, co mi asi řekne. A jak bude vyšilovat, že tu není a ani nebude až do zítřejšího večera. Dnes večer jsem ho dost potrápila. Možná bych mu volat neměla. A pak mi něco dochází. Sakra. Co kdybych

tu opravdu byla? Při tom pomyšlení blednu. Díkybohu, že jsem byla venku. Třeba nakonec nebudu v takovém průšvihu.

„Je v pořádku?“ optám se a ukážu na Jacka.

„Až se probere, bude ho pěkně bolet hlava,“ prohlásí Ryan a obdaří Jacka pohrdavým pohledem. „Ale radši zavoláme záchranku, pro jistotu.“

Zalovím v kabelce a tahám z ní BlackBerry, a dřív než se stihnu příliš zaobírat mírou Christianova hněvu, vytáčím jeho číslo. Padám rovnou do hlasové schránky. Nejspíš to vypnul, tak moc byl rozčilený. Nějak se nedokážu vymáčknout. Otáčím se, abych poodešla směrem do chodby z doslechu všech přítomných.

„Ahoj, to jsem já. Tak už se nezlob, prosím. Něco se tu doma stalo. Ale je to pod kontrolou, tak si nedělej starosti. Nikomu nic není. Ozvi se mi.“ Zavěšuju.

„Zavolejte policii,“ přikazuju Sawyerovi. Ten kývne, bere si telefon a vytáčí číslo.

Strážník Skinner sedí u jídelního stolu a je hluboce ponořený do konverzace s Ryanem. Strážník Walker je se Sawyerem v Taylorově kanceláři. Kde je Prescottová, netuším, možná taky tam. Detektiv Clark mě bombarduje dotazy na gauči ve velkém pokoji. Je vysoký, tmavovlasý a byl by i pohledný, kdyby se permanentně nemračil. Předpokládám, že ho vzbudili a vytáhli z vyhřáté postele jenom proto, že se někdo vloupal do domu nejvlivnějšího a nejbohatšího podnikatele v Seattlu.

„Takže on býval vaším šéfem?“ odtuší Clark stroze.

„Ano.“

Jsem unavená – k smrti unavená – a chci jít do postele. Christian se ještě neozval. Co je ale pozitivní, Hydea už si odvezli záchranáři. Paní Jonesová podává mně i detektivu Clarkovi šálek čaje.

„Díky,“ zabručí Clark a obrací se zpátky ke mně. „A kde je pan Grey?“

„V New Yorku. Obchodně. Vrací se zítra večer, vlastně, dnes večer.“ Už je po půlnoci.

„S Hydem jsme už měli co do činění,“ poznamená detektiv. „Potřebuju, abyste se dostavila k nám na stanici učinit výpověď. Ale to počká. Je pozdě a venku na chodníku se utábořilo pár novinářů. Nevadilo by vám, kdybych se tu trochu porozhlédnul?“

„Samozřejmě že ne,“ ujišťuju ho, šťastná, že už s tím vyptáváním skončil. Při pomyšlení na senzacechtivé fotografy uhnízděné venku mě zamrazí. No, až do zítra s nimi problémy nebudou. Ještě si vtloukám do hlavy, že musím zavolat mámě a Rayovi; čistě pro případ, že by něco zaslechli a dělali si starosti.

„Paní Greyová, smím vám navrhnout, abyste šla do postele?“ doporučuje mi paní Jonesová vlídným a starostlivým hlasem.

Při pohledu do jejích hřejivých laskavých očí se mi najednou chce strašně brečet. Natáhne se a pohladí mě po rameni.

„Už jsme v bezpečí,“ zabrouká. „Ráno to všechno bude vypadat líp, jen co se trochu prospíte. A pan Grey se zítra večer vrátí domů.“

Vrhám na ni nervózní pohled, nějak se mi daří udržet slzy na uzdě. Christian bude šíleně naštvaný.

„Můžu pro vás ještě něco udělat, než půjdete spát?“ ptá se.

V tom okamžiku si uvědomuju, že umírám hlady. „Byla bych vděčná za něco k snědku.“

Široce se usměje. „Sendvič a mléko?“

S povděkem přikývnu a ona se vrací zpátky do kuchyně. Ryan je ještě pořád se strážníkem Skinnerem. Za dveřmi do vstupní haly, které doposud visí z pantů, zahlédnu detektiva Clarka, jak zkoumá ten binec před výtahem. Navzdory tomu, jak se mračí, vypadá zamyšleně. A já znenadání pocítím stesk – stesk po Christianovi. S přáním, aby byl tady, si skládám hlavu do dlaní. On by věděl, co dělat. To ale byl večer. Chtěla bych se mu stočit na klíně do klubíčka, chtěla bych, aby mě držel a říkal mi, že mě miluje, i když nedělám, co se mi řekne

– ale to se až do večera nestane. V duchu protočím oči… Proč mi nic neřekl o té zpřísněné ochraně? Co přesně je v tom Jackově počítači? Jenže právě teď je mi to všechno jedno. Chci svého muže. Chybí mi.

„Tu máte, Ano, drahoušku,“ přerušuje paní Jonesová můj duševní chaos. Když k ní zvednu hlavu, podává mi sendvič s arašídovým máslem a džemem. Oči jí spokojeně svítí, nejspíš ví, že už jsem tuhle dobrotu neměla celé roky. Pousměju se na ni a s chutí se do toho pouštím.

Když se konečně dostávám do postele, choulím se na Christianově půlce oblečená v jeho triku. Obojí, to triko i jeho polštář, voní jako on, a jak usínám, v duchu mu popřeju šťastnou cestu domů… a dobrou náladu.

Probouzím se náhle. Už je světlo a mě bolí hlava, tepe mi ve spáncích. Ach jo. Doufám, že nemám kocovinu. Opatrně otevírám oči a zjišťuju, že je ložnicová židle na jiném místě… a že v ní sedí Christian. Na sobě má smoking, z kapsy saka mu kouká motýlek. Na okamžik mě napadá, jestli se mi nezdá. Levou paži má spuštěnou přes opěrku a v dlani svírá broušenou whiskovku s tekutinou barvy jantaru uvnitř. Brandy? Whisky? Netuším. Kotník jedné nohy má opřený o koleno druhé. Má černé ponožky a boty k obleku. Pravý loket má položený na opěrce, předloktí vztyčené směrem k bradě, kde si pomalu a rytmicky přejíždí ukazováčkem tam a zpět po spodním rtu. Oči mu v jasném ranním světle intenzivně planou, ale celkově je jeho výraz naprosto nečitelný.

Téměř se mi zastavuje srdce. On je tady. Jak se sem dostal? Musel odletět z New Yorku už včera večer. Jak dlouho už tady sedí a sleduje, jak spím?

„Ahoj,“ zašeptám.

Provrtává mě chladným pohledem a mé téměř ztichlé srdce se znovu zadrhne. Ach ne. Odtáhne dlouhý ukazováček od úst, háže

do sebe zbytek pití a odkládá sklenku na noční stolek. Napůl očekávám, že mě políbí, ale on to neudělá. Opírá se do židle a dál na mě netečně hledí.

„Nazdar,“ řekne nakonec tiše. A já vím, že se stále zlobí. Doopravdy zlobí.

„Ty ses vrátil.“

„Už to tak vypadá.“

Pomalu se zvedám do sedu, nespouštím z něj oči. V puse mám

tak sucho. „Jak dlouho už tam sedíš a sleduješ, jak spím?“

„Dost dlouho.“

„Ty se pořád zlobíš.“ Sotva tu větu dokážu vyslovit.

Jen se na mě dívá, rozmýšlí si odpověď. „Zlobím?“ řekne, jako by to slovo zkoumal, studoval jeho nuance, jeho význam. „Ne. Já se víc než jenom zlobím.“

Kruci. Pokouším se polknout, ale s tak vyprahlými ústy je to problém.

„Víc než jenom zlobíš… to nezní právě dobře.“

A zase jen zírá, naprosto bezvýrazně, a neodpovídá. Pohlcuje nás neúprosné ticho. Natahuju se pro sklenici vody a upíjím vítaný doušek, snažím se dostat svůj splašený puls pod kontrolu.

„Ryan chytil Jacka,“ zkouším odvést pozornost, abych získala čas, a odkládám sklenici vedle té jeho na noční stolek.

„Já vím,“ přisvědčí ledově.

No jasně, že to ví. „Hodláš se se mnou bavit takhle úsporně dlouho?“

Mírně povytažené obočí na něj prozrazuje, že takovou otázku nečekal. „Jo,“ řekne nakonec.

Ou… fajn. Co teď? Obrana – to je nejlepší forma útoku. „Mrzí mě, že jsem se zdržela venku.“

„Skutečně?“

„Ne,“ přiznávám po chvíli – protože tak to je.

„Tak proč to říkáš?“

„Protože nechci, aby ses na mě zlobil.“

Ztěžka si povzdychne, jako kdyby to napětí zadržoval celé hodiny, a rukou si prohrábne vlasy. Je tak hezký. Rozhněvaný, ale hezký. Vpíjím se do něj pohledem, Christian je zpátky – rozzlobený, ale je tady, živý a zdravý.

„Myslím, že s tebou bude chtít mluvit detektiv Clark.“

„O tom nepochybuju.“

„Christiane, prosím…“

„Co, prosím?“

„Nebuď tak chladný.“

Znovu vyklene obočí. „Anastasie, právě teď cítím všechno možné, jenom ne chlad. Jsem doběla. Rozzuřený k nepříčetnosti. Netuším, co dělat se všemi těmi…“ máchne rukou do prostoru, jako kdyby chtěl to neuchopitelné slovo polapit, „emocemi.“

Páni. Jeho upřímnost mě odzbrojuje. Všechno, co chci, je schoulit se mu na klíně. Je to něco, po čem toužím už od chvíle, kdy jsem večer dorazila domů. Kčertu s tím vším. Pohnu se jeho směrem, čímž ho vyvádím z míry, neohrabaně se mu škrábu na klín a stáčím se mu na něm do klubíčka. Nepokusí se mě odstrčit, jak jsem se obávala. Po chvilce mě sevře v náručí a zaboří mi nos do vlasů. Je z něj cítit whisky. Ježkovy zraky, kolik toho vypil? Taky voní sprchovým gelem. A sám sebou. Dávám mu paže kolem krku a tisknu mu tvář do prohlubně mezi krkem a ramenem – zase vzdychne, tentokrát o něco víc.

„Ach, paní Greyová. Co si s vámi jenom počnu?“ Políbí mě na temeno hlavy. Zavírám oči a vychutnávám si naše objetí.

„Kolik jsi toho vypil?“ Ztuhne. „Proč?“

„Normálně tvrdej nepiješ.“

„Tohle je druhá sklenička. Mám za sebou těžkou noc, Anastasie.

Nech člověka trochu vydechnout.“

Usměju se. „Když na tom trváte, pane Greyi,“ vydechnu mu do kůže na krku. „Nádherně voníš. Spala jsem na tvé straně postele, protože tak voní i tvůj polštář.“

Zavrtá mi nos hlouběji do vlasů. „Opravdu? Přemýšlel jsem, proč ležíš tam. Ještě pořád jsem na tebe naštvaný.“

„Já vím.“

Dlaní mi rytmicky krouží po zádech.

„A já jsem zase naštvaná na tebe,“ zašeptám.

Zarazí se. „A co jsem, prosím, provedl, že si zasluhuju tvůj hněv?“

„To ti povím později, až už nebudeš rozzuřený k nepříčetnosti.“ Přitisknu mu rty na hrdlo. Zavírá oči a přimkne se k mému polibku, ale nepohne se, aby mi ten polibek vrátil. Jen kolem mě utáhne své paže, pevně mě k sobě přimáčkne.

„Když si pomyslím, co všechno se mohlo stát…“ Jeho hlas se sotva podobá šepotu. Zlomený, surový.

„Jsem v pořádku,“ ujišťuju ho.

„Bože, Ano.“ Tohle už je skoro vzlyk.

„Jsem v pohodě. Všichni jsme. Trochu otřesení. Ale Gail je dobrá. Ryan je dobrý. A Jack je pryč.“

Zavrtí hlavou. „Jenže ne díky tobě,“ vydechne.

Co prosím? Odstrčím se od něj a probodnu ho zlostným pohledem. „Co tím jako myslíš?“

„Právě teď se o tom dohadovat nechci, Ano.“

Jenom zamrkám. No, možná že já jo, ale rozhoduju se to nedělat.

Teď, když už se mnou aspoň mluví.

Znovu se na něm uvelebuju. Jeho prsty se mi zaplétají do vlasů a začínají si s nimi pohrávat.

„Mám sto chutí tě potrestat,“ zašeptá. „Přesněji řečeno to z tebe vytlouct.“

Srdce mi v tu ránu skáče až do pusy. Do háje. „Já vím,“ hlesnu.

Po zádech mi přeběhne mráz.

„Možná to udělám.“

„Doufám, že ne.“

Přitiskne si mě k sobě ještě víc. „Ano, Ano, Ano. Ty bys byla pokušením i pro světce.“

„Mohla bych vás usvědčit z mnoha věcí, pane Greyi, ale že jste světec, bych zrovna netvrdila.“

A konečně jsem požehnána jeho zdráhavým uchechtnutím.

„Trefa do černého jako vždy, paní Greyová.“ Políbí mě na čelo a poposedne.

„Zpátky do postele. Taky jsi ponocovala.“ Chvatně vstává i se mnou v náručí a ukládá mě zpátky do postele.

„Lehneš si ke mně?“

„Ne. Mám něco na práci.“ Natáhne se pro svou sklenku. „Ještě spi. Za pár hodin tě vzbudím.“

„Pořád se na mě zlobíš?“

„Ovšem.“

„V tom případě jdu ještě spát.“

„Dobře.“ Přetáhne přese mě deku a znovu mě políbí na čelo. „Spi.“ A právě proto, že se po té předešlé noci cítím tak vysílená a zároveň tak klidná, že je zase zpátky, a taky proto, že mě ta naše časná ranní konverzace tolik vyčerpala, dělám přesně to, co se mi řeklo. A jak pozvolna podléhám spánku, přemítám nad tím, proč vlastně neuplatnil svou obvyklou nemravnou usmiřovací techniku a rovnou se na mě nevrhl. I když – vzhledem k tomu suchopáru, co mám

v puse, jsem vlastně ráda.

„Tady máš trochu pomerančového džusu,“ řekne Christian, když se zachvěním rozevřu víčka. Právě jsem si dala dvě hodinky toho nejpokojnějšího spánku, co mi jenom paměť sahá, a probouzím se odpočatá a bez tepání v hlavě. Otevírá se přede mnou vítaný výhled na pomerančový džus – stejně tak i na manžela. Na sobě má sportovní kalhoty. Chvilkově mě to v myšlenkách vrací zpátky do hotelu Heathman, do vůbec prvního rána, kdy jsem se s ním probouzela. Šedé tílko, které má na sobě, je celé propocené. Buď si byl zacvičit v tělocvičně v přízemí, nebo byl běhat, každopádně by po cvičení neměl vypadat tak dobře.

„Jdu si dát sprchu,“ zamručí a mizí v koupelně. Zamračím se – ještě pořád je odtažitý. Buď ho všechny ty uplynulé události tak sebraly, nebo je ještě naštvaný, nebo… co vlastně? Sedám si a natahuju se pro džus, až příliš rychle ho do sebe obracím. Je vynikající, velmi chladný, v ústech mám po něm jako v pokojíčku. Hrabu se z postele a horlivě usiluju o zkrácení vzdálenosti – té skutečné i té obrazné – mezi mnou a mým mužem. Zběžně kontroluju budík. Je osm ráno. Svlékám si Christianovo triko a následuju ho do koupelny. Právě je ve sprše a myje si vlasy. A já neváhám a vkrádám se za něj. V okamžiku, kdy ho obemknu pažemi, strne, ale já tu reakci ignoruju a tulím se k jeho mokrým svalnatým zádům. Pevně ho držím, tisknu k němu tvář a zavírám oči. Za chvíli se mírně posouvá, takže se oba ocitáme pod kaskádou teplé vody, a pokračuje v mytí vlasů. Nechávám se smáčet a prostě se choulím k muži, kterého miluju. Vzpomínám na všechny ty chvíle, kdy tu se mnou šukal, a taky na ty, kdy se se mnou miloval. Svraštím obočí – takhle zamlklý nikdy předtím nebyl. Otáčím hlavu a pokrývám jeho záda drobnými polibky. A on znovu ztuhne.

„Ano,“ varuje mě.

„Hmm.“

Pomalu spouštím ruce dolů, přes jeho pevné břicho až k podbřišku. Pokládá obě ruce přes moje a nekompromisně je zastavuje. Zavrtí hlavou.

„Teď ne,“ vydechne.

Okamžitě ho pouštím. On mě odmítá? Má mysl neklesá – řítí se dolů volným pádem. Udělal to už někdy předtím? Mé podvědomí zavrtí hlavou, rty pevně semknuté. Hledí na mě přes brýle ve tvaru

půlměsíčků a sjíždí mě pohledem tak-tohle-jsi-doopravdy-podělala. Mám pocit, jako bych dostala facku, a pořádnou. Odmítnutá. A moje odjakživa nízké sebevědomí hned vyprodukuje škaredou myšlenku. On už mě nechce. Jakmile mě zasáhne první vlna lítosti, zalapám po dechu. Christian se otáčí a mně se mírně uleví, když si všímám, že ho mé dobývání nenechalo tak docela chladným. Chytá mě za bradu a zaklání mi hlavu; a já se přistihnu, jak zírám do jeho nádherných, ostražitých očí.

„Ještě pořád jsem zatraceně dopálený,“ prohlásí tichým vážným hlasem. Kruci!

Sklání se, opírá se o mě čelem a zavírá oči. Zvedám ruku a hladím ho po tváři.

„Tak už se na mě nezlob, prosím. Myslím, že reaguješ trochu přehnaně,“ zašeptám.

Napřímí se a zesiná. Ruka mi klesá dolů.

„Já reaguju přehnaně?“ zavrčí. „Nějakej podělanej blázen se vloupá do mýho bytu, aby unesl moji manželku, a ty si myslíš, že reaguju přehnaně?!“ Ta potlačovaná hrozba v jeho hlase je děsivá a oči mu nebezpečně planou, když mě jimi propaluje, jako bych snad já byla ten podělanej blázen.

„Ne… ehm, takhle jsem to nemyslela. Myslela jsem, že se zlobíš kvůli tomu, že jsem byla venku.“

Znovu zavírá oči, jako by mu něco působilo bolest, a zavrtí hlavou.

„Christiane, já tu nebyla.“ Pokouším se ho utěšit a povzbudit.

„Já vím,“ zašeptá a otevírá oči. „Nebylas tu proto, že nedokážeš splnit jednoduchý zatracený požadavek.“ Jeho tón je tak mrazivý, že tentokrát blednu já. „Nechci to rozebírat teď, ve sprše. Jsem na tebe opravdu neskutečně naštvaný, Anastasie. A ty mě tu nutíš pochybovat o mé soudnosti.“ Otáčí se a chvatně opouští sprchu, popadá ručník, vyráží ven z koupelny a nechává mě stát samotnou pod proudy horké vody, zmrazenou až do morku kostí.

Sakra. Sakra. Sakra.

A teprve pak mi dochází, co vlastně řekl. Únos? Zatraceně. Takže Jack mě chtěl unést? Vzpomínám si na tu lepicí pásku a na to, jak jsem se nechtěla příliš hluboce zabývat tím, proč ji u sebe měl. Má snad Christian víc informací? Spěšně se myju, potom si nanáším šampon na vlasy a oplachuju je. Chci to vědět. Potřebuju to vědět. Nedovolím mu, aby mi v téhle věci zatajoval informace.

Když vycházím z koupelny, Christian už v ložnici není. Páni, ten se ale umí rychle obléct. Napodobuju ho a házím na sebe své oblíbené švestkové šaty a černé páskové boty. Jsem si plně vědoma toho, že jsem si je vybrala proto, že se mu líbí. Energicky si vysouším vlasy ručníkem, splétám je do copu a stáčím do uzlu. Do uší si navlékám diamantové pecičky a ještě jednou vbíhám do koupelny, abych si nanesla trochu řasenky. Zběžně se kontroluju v zrcadle. Teda, já jsem ale bledá. Ale no tak, vždycky jsem bledá. Na uklidněnou si nabírám plné plíce vzduchu. Teď musím čelit následkům svého unáhleného rozhodnutí pobavit se s vlastní kamarádkou. Těžce si povzdychnu, protože vím, že takhle se na to Christian dívat nebude.

Ve velkém pokoji není. Paní Jonesová má napilno v kuchyni.

„Dobré ráno, Ano,“ prohodí mile.

„Dobré,“ usměju se na ni široce. Už zase jsem Ana!

„Čaj?“

„Dám si.“

„Něco k snědku?“

„To budete hodná. Dnes bych si dala omeletu.“

„S žampiony a špenátem?“

„A sýrem?“

„Jdu na to.“

„Kde je Christian?“

„Pan Grey je ve své pracovně.“

„Už snídal?“ Zadívám se na dvě prostřená místa na snídaňovém baru.

„Ne, madam.“

„Děkuji.“

Christian telefonuje, je v bílé košili bez kravaty, a vypadá přitom jako velmi uvolněný výkonný ředitel. Jak moc může zdání klamat. Možná nakonec ani nepůjde do práce. Když se objevím na prahu kanceláře, podívá se na mě, ale zavrtí hlavou, čímž mi dává najevo, že nejsem vítána. No to snad… Otáčím se a sklíčeně se loudám zpátky ke snídaňovému baru. Objevuje se Taylor v elegantním obleku. Působí, jako by měl za sebou osm hodin nerušeného spánku.

„Zdravím, Taylore,“ zamumlám a snažím se odhadnout jeho náladu. Zároveň zkoumám, jestli by mi jeho výraz neposkytl nějaké vizuální vodítko k tomu, co se děje.

„Dobré ráno, paní Greyová,“ odpovídá a já z těch čtyř slov vycítím účast. Soucitně se na něj usměju – vím, že musel strpět rozzlobeného frustrovaného Christiana vracejícího se do Seattlu naprosto mimo časový harmonogram.

„Jaký byl let?“ troufnu se optat.

„Dlouhý, paní Greyová.“ Jeho stručnost hovoří za vše. „Smím se zeptat, jak se cítíte vy?“ dodává a tón jeho hlasu se zjemňuje.

„Je mi fajn.“

Přikývne. „Pokud mě teď omluvíte,“ řekne a zamíří do Christianovy pracovny. Hmm. Takže Taylor dovnitř může, zatímco já ne.

„Prosím.“ Paní Jonesová přede mě servíruje snídani. Chuť k jídlu mě nějak přešla, ale přemáhám se, nechci se té dobré ženy dotknout.

Tou dobou, kdy už mám snědeno, na co mi síly stačily, je Christian ještě pořád zalezlý. To se mi jako vyhýbá?

„Děkuji, paní Jonesová,“ utrousím, když sesedám z barové stoličky a odcházím do koupelny, abych si vyčistila zuby. S kartáčkem

v puse si vzpomínám na dobu, kdy Christian trucoval kvůli svatebním slibům. Tehdy se taky zašíval v pracovně. Takže o tom to je? On tam trucuje? Zachvěju se, když se mi vybaví jeho noční můra, která tehdy následovala. Bude se to opakovat? Doopravdy si potřebujeme promluvit. Chci se dozvědět všechno o Jackovi a o zvýšené ochraně Greyových – všechny podrobnosti, které byly zamlčovány přede mnou, nikoliv před Kate. S ní zjevně Elliot mluví.

Mrknu na hodinky. Za deset minut devět – přijdu pozdě do práce. Vyplachuju si pusu, nanáším tenkou vrstvu lesku, beru si lehké černé sáčko a vyrážím zpátky do velkého pokoje. S úlevou v něm nacházím snídajícího Christiana.

„Ty odcházíš?“ podiví se, když mě spatří.

„Do práce? Samozřejmě.“ Neohroženě přecházím až k němu a pokládám ruce na barovou desku. Bezvýrazně mi oplácí pohled.

„Christiane, jsme zpátky sotva týden. Já do práce zkrátka musím.“

„Ale… “ ztichne a prohrábne si rukou vlasy. Paní Jonesová tiše opouští místnost. Diskrétnost sama.

„Já vím, že si musíme pořádně promluvit, Christiane. Možná bychom mohli dnes večer, pokud trochu vychladneš.“

V ohromení povoluje bradu. „Vychladnu?“ splývá mu ze rtů děsivě tiše.

Do tváří se mi hrne krev. „Ty víš, jak to myslím.“

„Ne, Anastasie, to teda nevím.“

„Nechci se hádat. Přišla jsem se zeptat, jestli můžu jet svým autem.“

„Ne. To nemůžeš,“ odsekne.

„Fajn,“ ustupuju hned.

Překvapeně zamrká. Očividně čekal hádku. „Pojede s tebou Prescottová,“ pokračuje o něco méně útočně.

Kčertu, jenom ne Prescottová. Mám chuť zkroutit rty a protestovat, ale nakonec to neudělám. Teď, když chytili Jacka, budeme stejně moct naši ochranu trochu omezit.

Pamatuju si, jak mi máma den před svatbou udílela „dobré rady“. Ano, miláčku, budeš si muset vybírat bitvy, které chceš vyhrát. Stejné to bude i s dětmi, až je budeš mít. No, aspoň že mě nechá jít do práce.

„Tak jo,“ utrousím. A protože ho nechci opustit takhle – s tolika nedořešenými věcmi a takovým napětím, které mezi námi vládne –, váhavě k němu přistupuju. Vidím, jak tuhne, oči se mu rozšiřují a na okamžik vypadá tak zranitelný, až mi z toho srdce usedá. Ach, Christiane, je mi to tak líto. Zlehka ho líbnu do koutku úst. Zavírá oči, vypadá, jako by se z mého doteku těšil.

„Nesmíš mě nenávidět,“ hlesnu.

Drapne mě za ruku. „Copak já tě nenávidím?“ vyhrkne.

„Ani jsi mi nedal pusu,“ špitnu.

Podívá se na mě úkosem. „Já vím,“ vzdychne rozpolceně.

Tak moc bych se ho chtěla zeptat proč, ale nejsem si úplně jistá, jestli chci znát odpověď. Najednou se prudce zvedá a bere mi obličej do dlaní. Jako úderem blesku naráží jeho rty na mé. Překvapeně zalapám po dechu, takže ho neúmyslně pozvu dál. Bez zaváhání se chytá příležitosti a vráží mi jazykem do úst, nárokuje si mě, jenže právě ve chvíli, kdy se chystám zareagovat, mě zase pouští.

„Taylor vás s Prescottovou odveze do SIP,“ oznamuje mi sevřeně s pohledem sálajícím potřebou. „Taylore!“ houkne. Celá rudá se pokouším nějak opanovat.

„Pane.“ Ve dveřích se objevuje Taylor.

„Řekněte Prescottové, že paní Greyová jede do práce. Mohl byste je odvézt, prosím?“

„Jistě.“ Taylor se otáčí a bez otálení mizí.

„Pokud bys byla tak laskavá a vyhnula se dnes potížím, ocenil bych to,“ poznamenává Christian.

„Uvidím, co se dá dělat,“ usměju se sladce. I jemu zacuká koutky váhavý poloúsměv, ale ovládne ho.

„Tak zatím,“ loučí se chladně.

„Pozdějc,“ zašeptám.

Společně s Prescottovou sjíždíme do garáží v suterénu služebním výtahem, abychom se vyhnuly novinářům, kteří čekají venku. Jackovo zatčení a skutečnost, že byl zadržen v našem bytě, jsou teď veřejně známé informace. Když nastupuju do audi, přemýšlím o tom, jestli budou čekat i před SIP, jako tehdy, když vešlo ve známost naše zasnoubení.

Jedeme v tichosti, dokud si nevzpomenu, že mám zavolat nejdřív Rayovi a pak i mámě, abych je ujistila, že jsme oba s Christianem v pořádku. Naštěstí jsou oba hovory krátké a já zavěšuju, právě když přijíždíme před SIP. Přesně jak jsem se obávala, číhá tu v záloze hlouček reportérů. Když zaregistrují audi, otáčí se k nám jako jeden muž.

„Jste si jistá, že to chcete, paní Greyová?“ ptá se Taylor. Část mého já chce prostě jet domů, ale to by znamenalo strávit den s panem Nepříčetně Rozzuřeným. Doufejme, že po nějakém čase získá určitý nadhled. Jack je v péči policie, tak by Stín mohl být blahem bez sebe – ale není. A já tak trochu rozumím proč. Tolik věcí se mu teď vymyká z kontroly, včetně mě. Jenže teď nemám čas o tom přemýšlet.

„Zavezte nás prosím ke služebnímu vchodu, Taylore.“

„Jistě, madam.“

Je jedna hodina. Celé dopoledne jsem byla naplno pohroužená do práce. Ozývá se zaklepání na dveře, načež do nich nakoukne Elisabeth.

„Můžu na chvilku?“ sonduje s oslnivým výrazem.

„Jistě,“ souhlasím váhavě, překvapená její neplánovanou návštěvou. Vchází a sedá si, pohodí svými dlouhými černými vlasy za rameno. „Jen jsem se chtěla přesvědčit, že jsi v pořádku. Roach mě po-

žádal, abych za tebou zašla,“ dodává překotně s lehkým ruměncem v obličeji. „Myslím kvůli tomu, co se stalo včera v noci.“

Zatčení Jacka Hydea jsou plné noviny, ale zdá se, že si to zatím nikdo nedal do souvislosti s tím požárem v GEH.

„Je mi fajn,“ ujišťuju ji a snažím se moc nemyslet na to, jak se doopravdy cítím. Jack se mi snažil ublížit. Což není žádná novinka – dřív už to taky zkoušel. Je to Christian, kdo mi teď dělá větší starosti. Letmo kontroluju e-maily. Od něj pořád nic. A nejsem si jistá, jestli bych pana Rozlíceného ještě víc nevytočila, kdybych mu napsala já.

„To je dobře,“ opáčí Elisabeth a tenhle úsměv se jí pro změnu odrazí v očích. „Jestli pro tebe můžu něco udělat – cokoliv, co bys potřebovala –, dej mi vědět.“

„Jasně.“

Zvedá se. „Vím, jak jsi zaneprázdněná, Ano. Nechám tě pracovat.“

„Ehm… díky.“

Tak to dnes musela být ta nejkratší pracovní schůzka na západní polokouli. Proč ji vůbec Roach posílal? Možná má strach, když jsem ta šéfova manželka. Zaháním ponuré myšlenky a natahuju se pro BlackBerry s nadějí, že by tam mohla být zpráva od Christiana. Vtom zaslechnu příchozí e-mail.

Od: Christian Grey Předmět: Výpověď Datum: 26. 8. 2011, 13:04

Komu: Anastasia Greyová

Anastasie,

ve tři odpoledne Tě v kanceláři navštíví detektiv Clark, aby zajistil Tvou výpověď.

Trval jsem na tom, aby přišel on za Tebou, protože nechci, abys chodila na policii.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Celých pět minut zírám na jeho e-mail a pokouším se vyplodit nějakou odlehčenou a duchaplnou odpověď, abych mu zvedla náladu. Naprosto nic mě nenapadá, a tak namísto toho volím stručnost.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Výpověď Datum: 26. 8. 2011, 13:12

Komu: Christian Grey

Dobře. A x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Sleduju monitor dalších pět minut, čekám, jak odpoví, jenže nic nepřichází. Christian dnes zřejmě nemá na hry náladu.

Opírám se do židle. A můžu mu to vyčítat? Můj ubohý Stín byl dnes v noci pravděpodobně strachy bez sebe. Ale pak mě něco napadá. Když jsem se ráno vzbudila, měl na sobě smoking. Kdy že se rozhodl, že se vrátí z New Yorku? Oficiální akce obvykle opouští mezi desátou a jedenáctou. Včera večer tou dobou jsem ještě pořád byla venku s Kate.

Otázka zní – vrátil se Christian, protože jsem byla na tahu, nebo kvůli tomu incidentu s Jackem? Jestliže předčasně odletěl jenom proto, že jsem se dobře bavila, neměl ani zdání o Jackovi, o policii, o ničem – až dokud nepřistál v Seattlu. A najednou je pro mě strašně důležité zjistit, jak to vlastně bylo. Protože jestli se Christian vrátil jenom kvůli tomu, že jsem si vyšla, pak šlo o přehnanou reakci. Mé podvědomí popuzeně mlaskne a zpraží mě pohledem harpyje. No dobrá, mám radost, že se Christian vrátil, možná bych to měla nechat plavat. Stejně to pro něj musel být šílený šok, když přistál. Není divu, že je tak vyvedený z konceptu. V uších mi znovu zní jeho předešlá slova: „Jsem na tebe opravdu neskutečně naštvaný, Anastasie. A ty mě tu nutíš pochybovat o mé soudnosti.“

Musím to vědět – vrátil se kvůli naší dámské jízdě, nebo protože se dozvěděl o tom pošahanci?

Od: Anastasia Greyová Předmět: Tvůj návrat Datum: 26. 8. 2011, 13:24

Komu: Christian Grey

V kolik ses včera rozhodl, že se vrátíš do Seattlu? Anastasia Greyová

Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Tvůj návrat Datum: 26. 8. 2011, 13:26

Komu: Anastasia Greyová

Proč?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Tvůj návrat Datum: 26. 8. 2011, 13:29

Komu: Christian Grey

Říkej tomu třeba zvědavost.

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Tvůj návrat Datum: 26. 8. 2011, 13:32

Komu: Anastasia Greyová Nebuď zvědavá, budeš brzo stará.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: He?

Datum: 26. 8. 2011, 13:35

Komu: Christian Grey

Přestaň mi vyhrožovat, jo?

Ty moc dobře víš, kam tím mířím, že ano?

Vrátil ses, protože jsem se šla napít s kamarádkou, i když jsi mě požádal, abych nechodila, nebo ses vrátil, protože jsi měl šílence v bytě?

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Hypnotizuju monitor. Žádná odpověď. Dívám se, kolik je hodin. Tři čtvrtě na dvě a pořád nic.

Od: Anastasia Greyová Předmět: K věci… Datum: 26. 8. 2011, 13:56

Komu: Christian Grey

Tvé mlčení beru jako souhlas, že ses opravdu vrátil do Seattlu jenom proto, že jsem se ROZHODLA JINAK. Jsem dospělá žena a prostě jsem si vyšla s kamarádkou. Nemohla jsem tušit, jaké bude mít MÉ ROZHODNUTÍ následky, protože MI NIKDY NIC NEŘEKNEŠ. Pouze díky Kate vím, že se ochrana nezpřísnila jenom pro nás, ale pro všechny Greyovy. Myslím, že máš tendenci věci zveličovat, pokud se jedná o moji bezpečnost, a já tomu rozumím, ale pak obvykle vyvoláváš planý poplach.

Nikdy nepoznám, jestli se vystavuju skutečnému nebezpečí, nebo jestli je to situace, kterou jako nebezpečnou vyhodnotíš jenom ty. Měla jsem s sebou dva lidi z ochranky. Myslela jsem, že jsme díky tomu s Kate v bezpečí. Koneckonců, v tom baru jsme byly ve větším bezpečí než v bytě. Kdybych

byla PLNĚ INFORMOVANÁ o tom, co se děje, rozhodla bych se jinak. Domnívám se, že tvé obavy mají co do činění s materiály, které se našly tady v Jackově počítači – aspoň Kate si to myslí. Uvědomuješ si, jak nepříjemné pro mě bylo zjistit, že moje nejlepší kamarádka má o věcech, které se kolem Tebe dějí, větší povědomí než já? A to jsem Tvoje MANŽELKA. Takže, povíš mi o tom? Nebo se mnou dál budeš zacházet jako s malým dítětem, čímž zajistíš, že se tak budu chovat?

Nejsi jediný, kdo je tu pořádně naštvaný. Jasný? Ana

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Odesílám to. Tak – a teď si to nacpi do chřtánu a polkni, Greyi. Na uklidněnou se zhluboka nadechnu. Celkem jsem se u toho rozohnila. Až doteď jsem měla pocit viny a litovala jsem, že jsem se nezachovala správně. No, to už neplatí.

Od: Christian Grey Předmět: To jsou mi věci… Datum: 26. 8. 2011, 13:59

Komu: Anastasia Greyová

Jako vždy jste prostřednictvím e-mailu otevřená a vyzývavá, paní Greyová. Možná bychom to mohli probrat, až se vrátíte do NAŠEHO bytu.

Měla byste si dávat pozor na pusu. Ještě pořád jsem dopálený. Jasný?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Dávat si pozor na pusu?! Mračím se na monitor, začíná mi být jasné, že tudy cesta nevede. Neodpovídám, namísto toho si beru nedávno obdržený rukopis od jednoho slibného nového autora a pouštím se do čtení.

Schůzka s detektivem Clarkem probíhá v poklidné atmosféře. Je o něco méně nabručený než včera večer, možná proto, že se mu podařilo ukrást trochu toho spánku. Nebo prostě dává přednost práci ve dne.

„Děkuji za spolupráci, paní Greyová.“

„Není zač, detektive. Už je Hyde ve vazbě?“

„Jistě, madam. Brzy ráno ho propustili z nemocnice. Podle toho, z čeho je obviněn, odhaduju, že si u nás chvíli pobude,“ usměje se a v tmavých očích mu zajiskří.

„To je dobře. Poslední dobou nás s manželem dost zaměstnával.“

„S panem Greyem jsem měl tu čest dnes ráno. Velmi se mu ulevilo. Zajímavý člověk, ten váš manžel.“

O tom nemáš ani páru.

„Ovšem, taky si to myslím,“ nabízím mu zdvořilý úsměv, ze kterého si správně vyvozuje, že už jsme domluvili.

„Pokud by vás ještě něco napadlo, zavolejte mi. Tady je moje vizitka.“ Vytahuje ji z peněženky a podává mi ji.

„Děkuji, detektive. Spolehněte se.“

„Hezký zbytek dne, paní Greyová.“

„Vám taky.“

Když odchází, rozjímám nad tím, z čeho přesně byl vlastně Hyde obviněn. Nepochybuju o tom, že mi to Christian neřekne. Nad tím se musím ušklíbnout.

V tichosti míříme do Escaly. Tentokrát řídí Sawyer, Prescottová sedí vedle něj. Jak se blížíme, svírá mi srdce čím dál větší úzkost. Vím, že nás s Christianem čeká vyčerpávající hádka, ale nejsem si jistá, jestli na ni mám sílu.

Když vyjíždím s Prescottovou po boku výtahem nahoru, snažím se uspořádat si myšlenky. Co mu vlastně chci říct? Mám dojem, že už jsem všechno vyjádřila v tom e-mailu. Třeba mi na pár věcí odpoví. Doufám. Nemůžu si pomoct, ale jsem nervózní. Cítím, jak mi buší srdce, v puse mám sucho a potí se mi dlaně. Nechci se hádat. Jenže někdy je to s ním tak těžké, že si zkrátka musím stát za svým. Dveře výtahu se otevírají a rozkrývají přede mnou výhled do foyer, které je už zase útulné a uklizené. Stůl stojí v pořádku na místě a na něm i nová váza s úchvatnou kyticí světle růžových a bílých pivoněk. Cestou rychle kontroluju obrazy – všechny madony vypadají neporušeně. Vyvrácené dveře jsou znovu vsazené do pantů a funkční, a tak mi je Prescottová pozorně otevírá. Dnes

byla hodně zamlklá. Myslím, že tak mi to vyhovuje víc.

V hale odkládám kufřík a vcházím rovnou do velkého pokoje.

A tam se měním v solný sloup. No to mě podrž!

„Dobrý večer, paní Greyová,“ vysloví Christian měkce. Stojí u klavíru, v černém triku a džínách… v těch džínách – v těch, co nosívá do herny. Ty bláho. Zírám na bleděmodrý sepraný denim, přiléhavý, roztržený na koleni a pekelně svůdný. Christian vykročí mým směrem. Je bosý, horní knoflík kalhot má rozepnutý a ani na okamžik mě nespouští z očí.

„Je hezké tě mít doma. Už na tebe čekám.“

Kapitola 11

„Neříkej,“ zašeptám. Sotva se mi daří odlepit jazyk od patra a moje srdce si naléhavě žádá víc prostoru. Proč se oblékl právě takhle? Co chce dělat? Je pořád naštvaný?

„Říkám.“ Jeho hlas je hebký jako samet. Pomalu se ke mně loudá, na rtech poloviční úsměv.

Zatraceně, je tak sexy – s těmi kalhotami trestuhodně nízko. Ach tak, pan Sexuální Bůh mě hodlá rozptylovat. Jak se blíží, snažím se odhadnout jeho rozpoložení. Je rozzlobený? Hravý? Žádostivý? Pche! To se nedá rozluštit.

„Ty džíny se mi líbí,“ utrousím. Vycení zuby v odzbrojujícím

úsměvu šelmy, jenže jeho oči se neusmějí ani trochu. Kruci – takže je pořád naštvaný. A ty rifle si vzal, aby odváděly mou pozornost. Zastavuje se přede mnou a já cítím, jak mě pohlcuje jeho mocná aura. Dívá se na mě, jeho neproniknutelný pohled se mi propaluje skrz sítnici. Ztěžka polknu.

„Doneslo se mi, že máte jisté problémy, paní Greyová,“ pronese medově a něco vytáhne ze zadní kapsy kalhot. Nedokážu se odtrhnout od jeho očí, nicméně slyším, jak rozkládá list papíru. Zvedá

ho výš, letmo po něm střelím pohledem a poznávám v něm svůj e-mail. Podívám se zpátky a narážím na ledovou krustu jeho hněvu.

„To se vám doneslo správně,“ sípnu. Mám dojem, že už se nikdy pořádně nenadechnu. Jestli to máme probírat teď, potřebuju si zachovat aspoň fyzický odstup. Jenže dřív než stihnu couvnout, sehne se ke mně a přejede špičkou nosu podél mého. Zachvějí se mi víčka, téměř se mi v důsledku toho nečekaného doteku zavírají.

„Taky nějaké mám,“ zašeptá mi do kůže a já otevírám oči. Narovnává se a znovu se do mě opírá pronikavým pohledem.

„Myslím, že o těch tvých mám slušný přehled, Christiane.“ Zazním jízlivě a on pátravě přivře oči, snaží se nedat na sobě znát chvilkové uvolnění, které mezi námi prosvitlo. Tak co, budeme se hádat? Preventivně ustupuju o krok. Musím mezi námi udržet nějakou vzdálenost – oddělit se od jeho vůně, od jeho spalujícího pohledu, od jeho těla, které mi v těch měkkých riflích prakticky znemožňuje koncentraci. Zamračí se, když to udělám.

„Proč ses vrátil z New Yorku dřív?“ ptám se tiše. Už to chci skoncovat, ať je to za námi.

„Ty víš proč.“ Do jeho hlasu proniká varovný podtón.

„Protože jsem si vyšla s Kate?“

„Protože jsi nedodržela slovo, neposlechla jsi mě, zbytečně ses vystavovala nebezpečí.“

„Nedodržela jsem slovo? Takhle to vidíš?“ zajíknu se, zbytek jeho věty nevnímám.

„Jo.“

No to mě podrž. Další přehnaná reakce! Začínám převracet oči, ale včas to zarážím, když vidím, jak se zatváří. „Christiane, jenom jsem změnila plány,“ vysvětluju mu pomalu a trpělivě, jako bych mluvila k malému dítěti. „Jsem žena. K takovým věcem jsem stvořená. Tohle my ženy prostě děláme.“

Zamrká a vypadá přitom, jako by se tou novinkou nemohl prokousat.

„Kdyby mě bylo napadlo, že kvůli tomu přerušíš obchodní cestu…“ Docházejí mi slova. Zjišťuju, že nevím, co dál. Navíc se mi právě teď vybavuje, jak jsme se pohádali kvůli svatebnímu slibu. Poslušnost jsem ti přece neslibovala, Christiane. Radši ale držím

jazyk za zuby, protože hluboko uvnitř jsem šťastná, že se vrátil.

Navzdory jeho hněvu jsem ráda, že je v pořádku zpátky, sice rozzlobený, možná doběla, ale je tady, přímo přede mnou.

„Změnila jsi plány?“ Nedokáže skrýt pohrdlivý pochybovačný tón.

„Přesně tak.“

„A to tě nenapadlo mi zavolat?“ Zavrtá se do mě pichlavým nevěřícným pohledem. Až pak pokračuje: „A co víc, nechalas tu ochranku bez instrukcí a tím jsi ohrozila Ryana.“

Teda. Takhle jsem o tom vůbec nepřemýšlela.

„Uznávám, měla jsem ti zavolat, ale nechtěla jsem ti přidělávat starosti. Navíc, kdybych ten telefon zvedla, jsem si jistá, že bys mi to zakázal a já bych se třeba s Kate ani neviděla. Chtěla jsem se s ní sejít. Uvědom si, že mě to uchránilo před setkáním s Jackem. Ryan ho nejspíš neměl pouštět dovnitř.“ Ach jo, to je zmatek. Kdyby to Ryan neudělal, Jack by ještě pořád běhal na svobodě.

Christianovi se divoce blýskne v očích, potom je zavře. V obličeji se mu usídluje bolestný výraz. To ne, tohle ne. Potřese hlavou, a dřív než se naděju, přitahuje si mě do náruče a pevně mě k sobě tiskne.

„Bože, Ano,“ vydechne a utáhne své objetí tak, že málem nemůžu dýchat. „Kdyby se ti něco stalo…“ zašeptá sotva slyšitelně.

„Jenže nestalo,“ podaří se mi ze sebe vymáčknout.

„Ale mohlo. Málem jsem se zbláznil, když jsem si dnes uvědomil, co všechno se mohlo stát. A měl jsem při tom takový vztek.

Na tebe. Na sebe. Na všechny. Nevzpomínám si, že by mě někdy něco tak vytočilo. Snad kromě…“ znovu se zaráží.

„Kromě čeho?“ naťuknu ho.

„Tenkrát u tebe v bytě. Jak tam byla Leila.“

Jo tak. Na to teď vzpomínat nechci.

„Ráno jsi byl hrozně odtažitý,“ postěžuju si. Hlas se mi na posledním slově láme, protože si vybavím i ten odporný pocit, který ve mně vyvolalo jeho odmítnutí ve sprše. Přesouvá ruce na mou šíji, uvolňuje to těsné sevření a já se mohu konečně nadechnout. Zvedá mi hlavu.

„Netuším, co si s tím vztekem počít. Myslím, že ublížit ti nechci…“ přemítá, oči doširoka otevřené a ostražité. „Ráno jsem měl chuť tě potrestat, a pořádně, ale…“ odmlčí se. Buď mu došla slova, nebo se je bojí vyslovit.

„Ale bál ses, že mi ublížíš?“ dokončuju tu větu za něj. Ani na okamžik mě nenapadlo, že by něco takového udělal. A stejně se mi ulevilo – malá zlomyslná část mého já se mě totiž snažila přesvědčit, že už mě Christian nechce.

„Nevěřil jsem si,“ potvrzuje tiše.

„Christiane, já vím, že bys mi nikdy neublížil. Určitě ne fyzicky.“ Sevřu mu obličej v dlaních.

„Myslíš?“ ujišťuje se a já slyším, jak o tom pochybuje.

„Jo, myslím. Věděla jsem, že to, co říkáš, je jenom prázdná a bezzubá hrozba. Já vím, že ze mě nic vytloukat nebudeš.“

„Ale chtěl jsem.“

„To teda nechtěl. Jenom sis to myslel.“

„Tím si nejsem tak docela jistý,“ zabručí.

„Tak o tom přemýšlej,“ pobídnu ho, znovu ho obejmu a s nosem zabořeným do černého trika na jeho hrudi se lačně nadechnu.

„Zkus si vybavit, jaké to bylo, když jsem od tebe odešla. Tolikrát jsi mi připomínal, co to s tebou udělalo. Jak to změnilo tvůj pohled

na svět, na mě. Já vím, čeho ses kvůli mně vzdal. Ale vzpomeň si, jak ses cítil na líbánkách při pohledu na moje modřiny od pout.“

Je celý napjatý a mně je jasné, že ty vzpomínky zpracovává. Sevřu ho pevněji, tisknu ho k sobě s dlaněmi na jeho pevných zádech. S postupem času z něj opadá napětí a on se uvolňuje.

Tak tohle mu dělalo starosti? Měl strach, že mi něco udělá? Jak to, že mu věřím víc než on sám sobě? Nerozumím tomu, v tomhle už jsme se přece posunuli dál. Obvykle je tak silný, má všechno pod kontrolou, ale bez ní – je ztracený. Ach, můj ty Stíne – je mi to tak

líto. Políbí mě do vlasů, zvedám k němu obličej a jeho rty nachází

mé, hledají, berou, dávají, prosí – o co, to nevím. Všechno, co chci, je cítit jeho ústa na svých, a tak mu jeho polibek vášnivě vracím.

„Jak to, že mi tak věříš?“ zašeptá, když se odtáhne.

„Prostě věřím.“ Hřbety prstů a bříškem palce mi přejede po tváři, přitom mi soustředěně hledí do očí. Jeho hněv je pryč. Můj Stín se vrátil, ať už byl kdekoliv. Je tak hezké ho zase vidět. Plaše mu ten pohled oplatím a zaculím se. „A jen tak mimochodem,“ nanesu, „stejně na to nemáš papír.“

Překvapeně povoluje bradu a znovu si mě k sobě přitahuje.

„Máš pravdu. To nemám,“ zasměje se.

A tak stojíme uprostřed velkého pokoje, zaklesnutí ve vzájemném objetí, a prostě se držíme.

„Pojď do postele,“ řekne tiše po bůhvíjak dlouhé době.

No to snad…

„Počkej, Christiane, my dva si potřebujeme promluvit.“

„Později,“ naléhá měkce.

„Christiane, prosím. Mluv se mnou.“ Vzdychne. „A o čem?“

„Však ty víš. Všechno přede mnou tajíš.“

„Jenom tě chci chránit.“

„Nejsem malé dítě.“

„Toho jsem si plně vědom, paní Greyová.“ Rukama mi sjede dolů po těle a chytne mě za zadek. Pohne boky a přimáčkne ke mně výmluvně pevný rozkrok.

„Christiane!“ okřiknu ho. „Mluv se mnou.“

Znovu si rozmrzele povzdychne. „Tak co chceš vědět?“ Pouští mě, do jeho hlasu prosakuje rezignace. Zaraženě ho sleduju – to jsem zrovna nechtěla, abys mě pouštěl. Bere mě za ruku a shýbá se, aby sebral z podlahy papír s mým e-mailem.

„Spoustu věcí,“ zabručím, zatímco ho nechávám, aby mě vedl k pohovce.

„Sedni si,“ nařizuje mi. Některé věci se zkrátka nemění, proběhne mi hlavou, když se usazuju. On se skládá vedle mě a v předklonu si opírá hlavu do dlaní.

Ach jo. Je to snad pro něj příliš těžké? Narovná se a oběma

rukama si prohrábne vlasy, pak se ke mně otočí a ve tváři se mu zračí očekávání spojené s odevzdáním.

„Tak se ptej,“ vyzve mě prostě.

No páni, to bylo jednodušší, než jsem čekala. „Proč ta zesílená ochrana pro tvou rodinu?“

„Hyde pro ně představoval hrozbu.“

„Jak to víš?“

„Z jeho počítače. Měl tam soukromé informace o mně a o zbytku mé rodiny. Hlavně o Carrickovi.“

„O Carrickovi? Proč zrovna o něm?“

„To ještě nevím. Tak už pojď do postele.“

„Christiane, řekni mi to!“

„Co ti mám říct?“

„Ty jsi tak… nesnesitelný.“

„Ty taky.“ Vrhne na mě nasupený pohled.

„Když jsi poprvé přišel na to, že jsou v jeho počítači informace o tvé rodině, ochranu jsi neposílil. Tak co se stalo? Proč právě teď?“

Přemýšlivě přimhouří oči.

„Tehdy jsem ještě netušil, že má v úmyslu podpálit GEH, nebo…“ zaráží se. „Mysleli jsme, že je to prostě nevítaná pozornost, znáš to,“ pokrčí rameny, „když jsi lidem na očích, zajímají se. Byly to náhodně posbírané informace: novinové zprávy o mně, když jsem byl na Harwardu, o veslování, o mé práci. Poznámky o Carrickovi následované záznamy o jeho kariéře. A pak záznamy o kariéře mámy a do určité míry i informace o Elliotovi a Mie.“

Jak zvláštní.

„Řekl jsi nebo,“ připomínám.

„Nebo co?“

„Řekl jsi, že má v úmyslu podpálit GEH, nebo… jako bys chtěl dodat ještě něco dalšího.“

„Nemáš hlad?“

Cože? Zamračím se na něj, jenže mi zakručí v žaludku.

„Jedla jsi dnes?“ Hlas má o něco přísnější a jeho pohled chladne. Zrazuje mě ruměnec.

„To jsem si mohl myslet,“ řekne úsečně. „Víš moc dobře, jak se stavím k tomu, když nejíš. Pojď,“ pobídne mě. Stoupá si a podává mi ruku. „Dovol, abych tě nakrmil.“ A je tu další změna – tentokrát je jeho hlas plný smyslnosti.

„Nakrmil?“ zašeptám, protože se ve mně všechno od pasu dolů zatne. Do háje. Tohle je tak typický únik Pana Náladového od toho, o čem jsme mluvili. A to je všechno? Tohle má být všechno,

co z něj proteď dostanu? Odvádí mě ke kuchyni, kde čapne jednu

z barových stoliček a přenáší ji přes bar na druhou stranu.

„Sedni si,“ řekne.

„Kde je paní Jonesová?“ přemítám, když dosedám, a najednou si uvědomuju, že tu není.

„Dal jsem jí a Taylorovi dnes večer volno.“

Aha.

„Proč?“

Krátce se na mě zadívá, jeho povýšenecký výraz plný pobavení je zpátky. „Protože můžu.“

„Takže vařit budeš ty?“ ušklíbnu se nevěřícně.

„Ach, ti bezvěrci, že, paní Greyová? Zavři oči.“

Pane jo. Myslela jsem, že povedeme bitvu na život a na smrt, a místo toho se tu schyluje k hrátkám v kuchyni.

„Tak zavři je,“ přikazuje mi.

Nejdřív s nimi zakoulím, až potom ho poslechnu.

„Hmm. To nestačí,“ zamručí. Otevírám jedno oko a vidím, jak ze zadní kapsy kalhot vytahuje fialový hedvábný šátek. Barevně ladí k mým šatům. No to mě podrž. Tázavě se na něj zadívám. Kdy k němu přišel?

„Zavřít,“ opakuje rozkaz. „Ani škvírku.“

„Ty mi zavážeš oči?“ dostávám ze sebe překvapeně. Najednou jsem bez dechu.

„Jo.“

„Christiane…“ přikládá mi prst na rty, aby mě umlčel.

Ale já chtěla mluvit.

„Mluvit budeme později. Teď chci, abys jedla. Říkalas, že máš hlad.“ Lehce mě líbne na rty. Hedvábí šátku se mi měkce otírá o oční víčka, zatímco mi ho pevně utahuje v týle.

„Vidíš něco?“ ověřuje si.

„Ne,“ potvrdím a protočím panenky.

Tiše se uchechtne. „Poznám, kdy na mě obracíš oči… a ty víš, co to se mnou dělá.“

Našpulím rty. „Nemůžeme se prostě pohnout z místa a dokon-

čit to?“ ohradím se nedůtklivě.

„Taková netrpělivost, paní Greyová. Tak dychtivá po mluvení,“ utrousí hravě.

„Přesně tak!“

„Nejdřív tě musím nakrmit,“ řekne a otře se mi rty o spánek,

čímž mě vmžiku ztiší.

Tak jo… ať je po tvém. Odevzdávám se svému osudu a naslouchám jeho pohybům po kuchyni. Dveře lednice se otevírají a Christian vzápětí pokládá na pult za mnou nejrůznější nádoby. Zlehka našlapuje k mikrovlnce, něco do ní vkládá a zapíná ji. Má zvědavost roste. Slyším cvaknutí toasteru a otočení jeho časovače následované tichým zvukem odpočtu. Hmm – že by toasty?

„Jo, nemůžu se dočkat, až si promluvíme,“ zamumlám roztržitě. Kuchyň se plní škálou nejrůznějších exotických pikantních vůní. Poposedám si.

„Seď v klidu, Anastasie,“ broukne těsně u mě. „Teď chci, aby ses chovala…“ zašeptá.

Ach můj… Vnitřní bohyně vmžiku zamrzá, nehne ani brvou.

„A nekousej si ten ret.“ Christian mě za něj mírně zatáhne, aby ho uvolnil ze sevření zubů, a já se neubráním úsměvu.

Jako další zaznamenávám ostré lupnutí korku vytahovaného z hrdla láhve a jemné klokotání vína nalévaného do sklenice. Pak následuje chvilka ticha, po které přichází slabé cvaknutí a měkké zašumění z oživených reprobeden. Drsné hrábnutí do strun kytary zahajuje píseň, kterou neznám. Christian stahuje hlasitost na úroveň podbarvení. Ke kytaře se přidává mužský hlas, chraplavý, hluboký a přitažlivý.

„Nejdřív by ses měla napít, řekl bych,“ pronese Christian potichu a vytrhne mě z poslechu. „Hlavu dozadu.“ Zakláním ji.

„Víc,“ napomíná mě.

Poslechnu a ucítím jeho rty na svých. Do úst mi vtéká pramínek lahodného vína. Instinktivně jej polknu. Páni. Připomíná mi to ne tak vzdálené události – jak jsem spoutaná na posteli ve Vancouveru ještě před promocí a nade mnou se tyčí sexy a rozezlený Christian, kterého nepotěšil můj e-mail. Počkat… co se vlastně

od té doby změnilo? Nic moc. Snad jenom to, že teď dokážu rozpoznat víno – jeho oblíbené Sancerre.

„Mmm,“ udělám spokojeně.

„Chutná?“ vydechne mi horce do tváře. Opájím se jeho blízkostí, jeho živočišností, tělesným teplem, které z něj sálá, navzdory tomu, že se mě nedotýká.

„Jo,“ hlesnu.

„Víc?“

„Vždycky chci víc, s tebou.“

Skoro slyším jeho úsměv. To mě přiměje se taky usmát. „Paní Greyová, vy se mnou flirtujete?“

„Ano.“

Když usrkává další víno, jeho snubní prsten cinkne o sklenku. Moc krásně se to poslouchá. Tentokrát mě tlačí do záklonu sám. Znovu mě líbá a já lačně polykám doušek vína, který mi předal. Následuje úsměv a další polibek.

„Máš hlad?“

„Myslím, že na tom už jsme se shodli, pane Greyi.“ Písničkář z iPodu zpívá o nemravných hrách. Jak příznačné. Mikrovlnka cinkne a Christian mě pouští. Narovnávám se.

Z jídla se line kořeněná vůně: česnek, máta, oregano, rozmarýn… a jehněčí, aspoň myslím. Dvířka mikrovlnky se otevírají a vábná vůně sílí.

„Zatraceně! Ksakru!“ zakleje Christian a talíř hlučně břinkne o pracovní desku.

Můj ty Stíne! „Jsi v pořádku?“

„Jo!“ odsekne naštvaně. Za okamžik už stojí zpátky u mě.

„Jenom jsem se spálil. Tady.“ Vkládá mi do úst ukazováček.

„Možná to zchladíš líp.“

„Hmm.“ Beru ho za ruku a pomalu si vysouvám jeho prst z pusy. „Kdepak to bolí?“ tiším ho a v mírném předklonu fouknu,

abych mu to ochladila. Pak přidávám dva drobné polibky. Zadrhne se mu dech. Znovu si dávám jeho prst do pusy a jemně ho saju. Prudce vdechne a ten zvuk mi rezonuje až v klíně. Christian chutná lahodně, jako vždy. Uvědomuju si, že hraje hru – hru na pomalé svádění manželky. Myslela jsem, že se zlobí, a místo toho…? Tento muž, můj manžel, mě tak mate. Ale takhle ho mám ráda. Hravého. Zábavného. Nadmíru přitažlivého. Sice mi poskytl nějaké odpovědi, ale já prahnu po dalších. Chci víc, ale taky si chci hrát. Po napjatém dni plném obav a noční můře s Jackem je to vítané rozptýlení.

„Na co myslíš?“ řekne a vytrhne mě ze zadumání tím, že mi vytáhne prst z pusy.

„Jak moc jsi náladový.“

Vnímám, jak ho to zarazí. „Padesát odstínů, bejby,“ řekne nakonec a dá mi letmou pusu do koutku úst.

„Mých padesát odstínů,“ šeptnu. Beru ho za triko a přitahuju si ho zpátky k sobě.

„Ale ne, co vás vede, paní Greyová. Žádné dotýkání… ještě ne.“ Vezme mě za ruku, vypáčí mi z ní zmačkanou látku a postupně mi dá pusu na všechny prsty.

„Seď rovně,“ poroučí mi.

Provokativně se ušklíbnu.

„Naplácám ti, jestli se budeš chovat takhle. A teď pořádně otevři pusu.“

Otevírám ji a on mi do ní strká velké sousto teplého kořeněného jehněčího, namočeného do studené jogurtové omáčky ochucené mátou. Je to pochoutka.

„Chutná?“

„Moc.“

Uznale zamručí a já poznávám, že taky jí a taky mu to chutná.

„Ještě?“

Kývnu. Dává mi další velké sousto a já ho s nadšením koušu.

Odkládá vidličku a trhá… chleba, asi.

„Otevřít,“ nařizuje mi.

Tentokrát mě krmí pitou namočenou v cizrnovém dipu. Uvědomuju si, že paní Jonesová – nebo dokonce Christian – nakupovala v lahůdkářství, které jsem objevila před několika týdny v blízkosti Escaly. Vděčně tu lahůdku polykám. Christian v hravém rozpoložení podporuje mou chuť k jídlu.

„Chceš ještě víc?“ ptá se.

Přitakám. „Víc všeho, prosím. Umírám hlady.“

Zaslechnu, jak se potěšeně uchechtne. Pozvolna a trpělivě mě krmí, příležitostně mi buď rty, nebo prstem odstraní zbyteček jídla z koutku úst. Tu a tam mi svým typickým způsobem poskytne doušek vína.

„A teď pusu dokořán a ukousnout,“ navádí mě. Dělám to, co mi řekl. Mmm – jedna z mých oblíbených dobrot, plněný vinný list. Dokonce i studený je vynikající, i když je mám radši teplé, nehodlám ale riskovat, že se Christian zase spálí. S jeho pomocí ho pomalu dojídám, a když jsem hotová, olíznu mu prsty.

„Další?“ zjišťuje. Hlas má najednou nějak hlubší. Zavrtím hlavou. Už jsem plná.

„To je dobře,“ pošeptá mi do ucha, „protože teď nastal čas na můj oblíbený chod. Tebe.“ Podebírá mě a vyhazuje si mě do náruče a já vyjeknu překvapením.

„Můžu si sundat ten šátek?“

„Ne.“

Málem sešpulím rty, pak si ale vzpomenu na jeho výhrůžku a radši si to odpustím.

„Herna,“ poznamenává.

Teda – nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad.

„Přijmeš výzvu?“ ptá se. A právě proto, že použil slovo výzva, nemůžu odmítnout.

„Sem s ní,“ rozhodnu. Prostupuje mnou touha a ještě něco dalšího, nepojmenovatelného. Christian mě pronáší skrz dveře a potom po schodech nahoru do patra.

„Mám dojem, že jsi zhubla,“ zabrblá nesouhlasně. Opravdu? To je dobře. Vzpomínám si na tu jeho poznámku, když jsme se vrátili z líbánek, jak mě to zamrzelo. Bože – fakt je to teprve týden?

Před hernou si mě spouští po těle dolů a staví mě na nohy, jednu paži ale nechává ovinutou kolem mého pasu. Rychle odemyká.

Pokaždé to tu voní stejně: leštěnka na dřevo a citrusy. Vlastně se z toho pro mě stala uklidňující vůně. Christian mě pouští a otáčí dokola, dokud nestojím zády k němu. Rozvazuje mi šátek a já zamžourám do měkkého světla. Jemně mi vyndává sponky z vyčesaných vlasů a uvolňuje cop, který mi následně padá na záda. Sevře ho v pěsti a zlehka za něj zatáhne, takže musím udělat krok zpátky.

„Mám plán,“ zašeptá mi do ucha a mě příjemně zamrazí podél páteře.

„To jsem si mohla myslet,“ zareaguju, načež dostávám polibek za ucho.

„To si pište, paní Greyová.“ Jeho tón je měkký a svůdný. Za cop mi uklání hlavu ke straně a razí si stezku z polibků dolů po mém hrdle.

„Nejdřív tě musíme svléknout,“ zabrouká zhluboka a vibrace jeho hlasu mi prostoupí celým tělem. Chci to – ať už si pro mě připravil cokoliv. Chci se s ním udobřit tak, jak to umíme nejlíp. Obrací mě zpátky k sobě. Pohledem přitom zavadím o jeho džíny, o ten nedopnutý vrchní knoflík, a prostě si nemůžu pomoct, přejedu mu hřbetem ukazováčku po kůži pod trikem podél lemu kalhot. Na kloubku prstu mě zašimrají chloupky tenkého proužku, který mu mizí za pasem. Prudce vdechne a já zvedám zrak k jeho očím. Prst zastavuju u nedopnutého knoflíku a sleduju, jak mu těžkne pohled… pane jo.

„Měl by sis je nechat na sobě,“ řeknu tiše.

„To mám plně v úmyslu, Anastasie.“

A pak se náhle pohne, jednou rukou mě drapne zezadu za krk a druhou mi zmáčkne půlky. Strhává si mě k sobě a začíná mě líbat, jako by na tom závisel jeho život.

Tak počkat!

Aniž by přerušil naše zaujaté spojení, tlačí mě před sebou, dokud se zády neopírám o dřevěný kříž. Přimáčkne se na mě a já cítím každou konturu jeho těla.

„Pryč s těmi šaty,“ řekne a vyhrnuje mi je po nohou, přes boky, na břicho… nádherně pomalu, jejich látka mi klouže po kůži, teď už na prsou.

„Předkloň se,“ vyzve mě.

Poslechnu a on mi je přetahuje přes hlavu a odhazuje je na zem. Zbývají mi už jenom boty, kalhotky a podprsenka. Oči mu zaplanou, když mě bere za ruce a zvedá mi je nad hlavu. Přivře oči, pak ukloní hlavu, a já vím, že mě žádá o svolení. Co se mnou bude dělat? Polknu a kývnu a jemu se na rtech mihne obdivný, skoro hrdý úsměv. Poutá mi ruce do kožených pout zavěšených na tyči nad námi a znovu vytahuje šátek.

„Myslím, že už jsi toho viděla dost,“ uzavře. Nasazuje mi ho a znovu mě oslepuje a já vnímám rozechvění z toho, jak se mé ostatní smysly zbystřují. Zvuk jeho tichého dechu… i mého vlastního, vzrušeného… Krev, která mi pulsuje v uších… Christianova vůně prolnutá stopou leštěnky a citrusů. To všechno je teď mnohem zřetelnější, protože nevidím.

Ucítím dotek jeho nosu na svém.

„Doženu tě k šílenství,“ zašeptá. Sevře mé boky a sám klesá k zemi, dlaněmi klouže po mé kůži a cestou mi stahuje kalhotky. Dožene mě k šílenství… ty bláho.

„Zvedni nohy, jednu po druhé.“ Udělám to a on mi nejdřív svléká kalhotky a potom i boty. Jemně mě uchopí za pravý kotník a mírným tahem mi posouvá nohu do strany.

„Ukroč,“ řekne. Poutá mi pravý kotník ke kříži a vzápětí dělá to samé i s levým. Jsem bezmocná, ukřižovaná. Christian se zvedá a stoupá si těsně přede mě. Jeho tělesné teplo mě pohlcuje, i když se mě nedotýká. Po chvilce mi sevře bradu, zvedne hlavu a vtiskne cudnou pusu.

„Pustíme si hudbu, vybereme hračky. Takhle vypadáte skvěle, paní Greyová. Možná se budu chvíli kochat výhledem.“ Jeho hlas je jako hedvábný šál a ve mně se všechno svírá.

Za okamžik, nebo spíš za několik okamžiků, slyším tiché došlapování bosých nohou směrem ke komodě a otevírání jedné ze zásuvek. Té anální? To netuším. Něco z ní vyndává a pokládá to nahoru, potom ještě něco dalšího. Slyším zapraskání v reproduktorech, následují tóny klavíru, které naplňují místnost tichou rytmickou melodií. Je mi povědomá – řekla bych, že je to Bach, ale nevím, jaká skladba. Něco mě na té hudbě zneklidňuje. Možná je příliš chladná, jakoby odtažitá. Zamyšleně krčím čelo, jak se snažím uchopit, co mě tak znepokojuje, ale to už mě Christian bere za bradu, čímž mě vyruší z koncentrace, a zlehka na ni zatlačí, takže pouštím skousnutý ret. Na povzbuzenou se usměju. Proč se cítím tak nesvá? Kvůli té hudbě?

Z brady mi sjíždí rukou po krku, pak na hruď a prsa. Palcem stahuje jeden košíček podprsenky a uvolňuje mě z jejího sevření. Zhluboka uznale zamručí a dá mi pusu na krk. Jeho rty pak kopírují stezku jeho prstů až na mou hruď, cestou mě líbá a oštipuje. Přesouvá ruku vlevo, kde mi stahuje podprsenku i z druhého prsa. Zavzdychám, když mi bříškem palce přejede po levé bradavce a mezi rty vtáhne pravou, jemně za ně tahá a dráždí je tak dlouho, až se obě zpevní a protáhnou.

Z hrdla se mi vydere první vzdech.

A on nepřestává. S vybranou péčí pomalu zvyšuje intenzitu na obou stranách. Výrazný pocit rozkoše mi putuje z bradavek až

do klína a já bezvýsledně zatahám za pouta. Pokouším se z nich vykroutit, ale stěží se dokážu hnout, a to mé pocity ještě zintenzivňuje.

„Christiane,“ zaprosím.

„Já vím,“ odpoví zhruble. „A tohle mi děláš pořád.“

Cože?! Zaúpím a on pokračuje dál, vystavuje mé bradavky sladce trýznivým dotekům, znovu a znovu – vede mě blíž a blíž.

„Prosím,“ zakňourám.

V hrudi mu zazní hluboký primitivní zvuk. Narovnává se a přestává a já se zadýchaně zacukám v poutech. Spouští dlaně po stranách mého těla, jednu mi nechává položenou na boku a druhou pokračuje dolů po břiše.

„Podíváme se, jak jsi na tom,“ broukne. Dlaní mi překrývá klín, palcem přitom pohladí nejcitlivější místo a já vyjeknu. Pomalu do mě proniká nejdřív jedním a pak druhým prstem. Vzdychnu a propnu boky, dychtivá po jeho prstech i kontaktu s dlaní.

„Jako vždy jsi připravená, Anastasie,“ zhodnotí.

Zakrouží prsty. A ještě jednou. A znovu. Zároveň mě masíruje palcem, tam, zpátky, tam, zpátky. Je to jediné místo, kde se mě dotýká, a veškeré napětí, všechna ta úzkost dnešního dne se koncentruje právě tam, do toho malého kousku mého těla.

Panebože… to je síla… a je to zvláštní… ta hudba… už jsem blízko… Christian se posune, pohyby jeho ruky ale neustávají a já zaslechnu tichý bzukot.

„Co to je?“ zajíknu se.

„Ššš,“ uklidňuje mě a přikládá své rty na mé, aby mě umlčel. Vítám ten vřelejší a intimnější kontakt a nenasytně ho líbám. Odtrhává se ode mě a bzučivý zvuk se přibližuje.

„Tohle je masážní hlavice, bejby. Vibrační.“

Opírá mi ji o hruď a já ucítím něco jako velký kulový objekt, který na mně vibruje. Zachvěju se, když mi jím přejíždí po kůži mezi prsy a potom směrem k jedné i druhé bradavce. Zaplavuje mě pocit

slasti, to mravenčení se dostává všude, nervová vlákna vysílají mocné signály do těch temných, temných míst v mém podbřišku.

„Ách,“ vzdychnu táhle, zatímco Christianovy prsty neustávají v pohybu. Dál už to nevydržím… všechno to dráždění… Zakláním hlavu a hlasitě zasténám… a jeho ruka znehybní. Pocity rozkoše se vytrácí.

„Ne! Christiane,“ zaškemrám, boky se mi samy pohnou ve snaze zachytit žádané tření.

„Jen klid, bejby,“ tiší mě, jenže můj orgasmus se rozplývá do prázdna. Znovu se ke mně naklání pro polibek.

„Ubíjející, že?“ odtuší.

No to teda! Konečně mi ta jeho hra dochází.

„Christiane, prosím.“

„Tiše,“ napomíná mě s dalším polibkem. A znovu se začíná hýbat – masážní hlavice, prsty, palec – smrtelná kombinace smyslného útoku. Posouvá se blíž, takže se o mě otírá tělem. Pořád je oblečený a měkký denim jeho riflí se mi tře o nohu, na boku cítím, jak je vzrušený. Je tak mučivě blízko. Zase mě přivádí až na okraj, to už se samou potřebou skoro svíjím, a zase přestává.

„Ne,“ zakňourám hlasitě.

Dostávám měkkou vlhkou pusu na rameno. Jeho prsty mizí a hlavice se přesouvá níž. Vibruje mi na břiše, pak pod pupíkem a nakonec v klíně, přímo tam, kde se doteď pohyboval jeho palec. Kruci, to je síla.

„Ach!“ vykřiknu a prudce zatahám za pouta.

Tělo mám tak přecitlivělé, až mám pocit, že vybuchnu. A právě v okamžiku, kdy už se to zdá nevyhnutelné… Christian zase přestává.

„Christiane!“ křiknu na něj.

„Jsi zdeptaná, viď?“ zamumlá mi do kůže na krku. „Přesně jako já. Když mi něco slíbíš a pak…“ nedořekne.

„Christiane, prosím!“ škemrám.

Ale on ke mně přikládá hlavici znovu a znovu a vždycky toho nechává přesně ve stejný zlomový okamžik. Sakra!

„Pokaždé, když přestanu a pak znovu začnu, je to intenzivnější, co?“

„Prosím,“ hlesnu. Všechno ve mně křičí po uvolnění.

Bzukot ustává a Christian mě líbá. Špičkou nosu opisuje kontury mého. „Ty jsi ta nejvíc frustrující ženská, jakou jsem kdy poznal.“

Ne, ne, ne.

„Christiane, nikdy jsem neslibovala, že tě budu poslouchat. Prosím, prosím… “

Přikročí až přede mě, chňapne mě za zadek a přitiskne k sobě. Až přitom vyjeknu, jak se o mě drsně otře klínem, jak na mě přimáčkne knoflíky džín, které stěží zadržují jeho chtíč. Jednou rukou mi strhává šátek a popadá mě za bradu, zamžikám do jeho žhnoucích očí.

„Doháníš mě k šílenství,“ šeptá horečnatě a znovu se do mě opírá boky, dvakrát, třikrát, to už doslova hořím – připravená lehnout popelem. Ale on mě znovu odmítá. Tak moc ho chci. Tak moc ho potřebuju. S modlitbou na rtech zavírám oči. Nemůžu si pomoct, mám pocit, že mě trestá. Já jsem bezmocná a on nemilosrdný. Do očí se mi derou slzy. Netuším, jak daleko s tím chce zajít.

„Prosím,“ vydechnu ještě jednou.

Ale on na mě dál upírá neúprosný pohled. Nepřestane s tím. Jak dlouho ještě? Zvládnu tu hru dohrát? Ne. Ne. Ne – tohle nedokážu. Vím, že s tím neskončí. Bude mě mučit dál a dál. Jeho ruka už zase putuje dolů po mém těle. Ne… A hráz praská – všechen ten strach, veškerá úzkost a obavy z posledních pár dní mě přemáhají a slzy mi zaplavují oči. Odvracím se od něj. Tohle není láska. To je pomsta.

„Červená,“ zanaříkám. „Červená. Červená.“ Slzy už se mi řinou po tvářích.

V tu ránu zcepení. „Ne!“ vyhrkne zděšeně. „Kristepane, tohle ne.“

Všechno se pak děje ráz na ráz, rozepíná mi ruce, přidržuje mě kolem pasu a povoluje pouta na kotnících. A já stojím s obličejem v dlaních a prolévám slzy.

„Ne, to ne. Prosím tě, Ano, nebreč.“

Zvedá mě a odnáší k posteli, kde si sedá a chová mě na klíně, zatímco já nekontrolovatelně vzlykám. Jsem úplně zničená… tělo mám zmučené odpíraným uspokojením, mysl otupělou, emoce jako po větrné smršti. Christian sahá za sebe, stahuje z postele saténový přehoz a balí mě do něj. Chladná látka působí na mé přecitlivělé pokožce cize a nevítaně. Ovíjí kolem mě paže, mačká mě k sobě, pohupuje s námi dopředu a dozadu.

„Promiň. Promiň,“ opakuje dutě. Líbá mě přitom do vlasů, znovu a znovu. „Prosím tě, Ano, odpusť mi to.“

Otáčím hlavu a zavrtávám mu obličej do prohlubně mezi krkem a ramenem. Brečím dál, je to tak osvobozující. Tolik se toho za poslední dny událo – ten požár ve výpočetním středisku, honička v autě, lajnování mé kariéry, vlezlá architektka, ozbrojený šílenec v bytě, hádky, zloba – a ke všemu tu Christian nebyl. Nesnáším, když tu není… Otírám si nos do cípu přehozu a uvědomuju si, že se místností stále rozléhá ta odtažitá Bachova skladba.

„Vypni tu hudbu, prosím tě,“ popotáhnu.

„Jasně.“ Christian si poposedá, ale nepouští mě, a ze zadní kapsy loví ovladač. Jeden stisk tlačítka a klavír utichá. Nahrazuje ho můj trhaný dech. „Lepší?“ zjišťuje.

Přikývnu, už sebou tolik neškubu. Christian mi jemně otírá slzy bříškem palce.

„Nejsi příznivcem Goldbergových variací na Bacha?“ nadnese.

„Určitě ne téhle skladby.“

Dívá se na mě, snaží se skrýt zahanbení, které mu kouká z očí, ale nedaří se mu to.

„Je mi to líto,“ omlouvá se znovu.

„Proč jsi to udělal?“ ptám se sotva slyšitelně, přičemž se pokouším uspořádat zmatené myšlenky a pocity.

Posmutněle zavrtí hlavou a zavírá oči. „Moc jsem se do toho vžil,“ vysvětluje nepřesvědčivě.

Zamračím se na něj a on si povzdechne: „Odpírání orgasmu je běžným nástrojem… Ty prostě nikdy… “ Dochází mu slova. Zavrtím se a on bolestivě sykne.

Aha. „Promiň,“ zamumlám. Do tváří se mi vrací krev.

Zakroutí očima, ale pak se najednou zaklání a mě bere s sebou, takže oba končíme vleže na posteli, já v jeho náručí. Ta stažená podprsenka mi vadí, a tak si ji urovnávám.

„Potřebuješ pomoct?“ nabízí se tiše.

Záporným pohybem hlavy ho odmítám. Nechci, aby se mě dotýkal na prsou. Přetáčí se, teď se nade mnou naklání, váhavě zvedá ruku, aby mě něžně pohladil po tváři. Do očí se mi znovu hrnou slzy. Jak může být v jednu chvíli tak bezcitný a vzápětí tak cituplný?

„Už neplač, prosím,“ zašeptá.

Jsem otřesená a zmatená. Teď, když bych se na něj měla zlobit… necítím nic. Chtěla bych se jenom stočit do klubíčka a uzavřít do sebe. Hledím do jeho ztrápených očí a mrkáním se snažím rozehnat pláč. Aniž bych uhnula pohledem, přerývaně se nadechnu. Co si s tím kontrolou posedlým maniakem počnu? Naučím se poslouchat? To sotva…

„Cos myslel tím, ty prostě nikdy?“ připomínám mu.

„Nikdy neděláš, co se ti řekne. Změnilas rozhodnutí a neřekla mi, kde jsi. A já byl v New Yorku, Ano, bezmocný a nepříčetný. Kdybych byl v Seattlu, odvedl bych tě domů.“

„Takže mě trestáš?“

Ztěžka polkne a zavírá oči. Ani mi nemusí odpovídat, je jasné, že trest byl přesně to, co měl v úmyslu.

„Tohle musí přestat,“ ohradím se.

Zamyšleně stáhne obočí.

„Aby bylo jasno, nakonec se kvůli tomu budeš cítit ještě víc dojebaně.“

Odfrkne si. „To sedí,“ utrousí. „Nelíbí se mi to, tě takhle vidět.“

„A mně se zase nelíbí se takhle cítit. Na Fair Lady jsi sám prohlásil, že sis nevzal sub.“

„Já vím. Já vím.“ Jeho hlas je tichý a jakoby obnažený.

„Tak se mnou přestaň jednat, jako bych jí byla. Omlouvám se, že jsem ti nezavolala, už nikdy tak sobecká nebudu. Vím, že máš o mně strach.“

Soustředěně mě sleduje, zkoumá mě pochmurným pohledem plným úzkosti. „Tak jo. Dobře,“ připouští nakonec. Sehne se, ale těsně předtím, než se jeho rty dotknou mých, se zaráží a beze slov se ptá, jestli smí. Vycházím mu vstříc a on mě s citem políbí.

„Vždycky máš po pláči tak měkké rty,“ zamumlá.

„Poslušnost jsem ti nikdy neslibovala, Christiane,“ zašeptám.

„Já vím.“

„Tak se s tím smiř, prosím. Udělej to pro nás oba. A já se zase pokusím brát větší ohledy na tu tvou… potřebu kontrolovat.“

Působí tak bezbranně a zranitelně, úplně ztraceně.

„Zkusím to,“ usoudí s omračující upřímností.

Dlouze a ještě trochu trhaně si oddechnu. „Zkus, prosím tě.

Kromě toho, kdybych tady bývala byla…“

„Já vím,“ připouští, o poznání bledší. Lehá si na záda a dává si volné předloktí přes oči. Stulím se k němu a pokládám si hlavu na jeho hruď. Pár chvil tak v tichosti setrváme, načež přesouvá ruku na konec mého copu, stahuje z něj gumičku a rozplétá ho. Rytmickými pohyby prstů mi jemně rozčesává vlasy. O tohle teda doopravdy jde – o jeho strach… jeho iracionální obavy o mou bezpečnost. Před očima mi probleskne obrázek Jacka Hydea zhrouceného

na podlaze našeho bytu s glockem v ruce… no, možná ty obavy nejsou tak iracionální, což mi připomíná…

„Cos myslel tím nebo?“ nanesu.

„Jaký nebo?“

„Jak jsme se bavili o Hydeovi.“

Zvedá hlavu, aby mě probodl pohledem. „Ty to nevzdáš, co?“

Opírám se mu bradou o hrudní kost, vychutnávám si uklidňující péči jeho prstů v mých vlasech.

„Vzdát se? Nikdy. Tak zpívej. Nesnáším, když přede mnou tyhle věci tajíš. Zdá se, jako bys trpěl utkvělou představou, že potřebuju chránit. A přitom ani neumíš střílet – já jo. To si fakt myslíš, že tu informaci, kterou mi nechceš dát, neunesu, Christiane? Vzpomeň si, jak na mě tvoje ex-sub vytáhla zbraň a jak na mě dorážela tvoje bývalá pedofilní milenka – a nedívej se na mě takhle,“ osopím se na něj, když si všimnu, jak se na mě mračí. „Tvoje máma si o ní myslí to samé.“

„Tys mluvila s mou mámou o Eleně?“ Hlas mu vylétá o oktávu výš.

„Ovšem, já a Grace jsme o ní mluvily.“ Zírá na mě s otevřenou pusou.

„Hrozně ji to mrzí. Myslí si, že je to její vina.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi o tom mluvila s mámou. Zatraceně!“ Plácne sebou zpátky na postel a znovu si hází ruku přes oči.

„Nezacházela jsem do podrobností.“

„No to doufám. Grace nemusí nutně znát všechny zvrácené detaily. Kristepane, Ano. Co táta, s ním jsi mluvila taky?“

„Ne!“ zavrtím důrazně hlavou. S Carrickem tak důvěrný vztah nemáme. Jeho poznámky ohledně předmanželské smlouvy mě doteď mrzí. „A vůbec, nesnaž se mě rozptylovat – už zase. Ten Hyde. Co mi tajíš?“

Christian zvedá paži z obličeje, aby se na mě podíval. Z výrazu jeho tváře se nedá vyčíst vůbec nic. S povzdechem ruku zase spouští.

„Hyde je namočený do té záležitosti s Charlie Tango. Vyšetřovatelé našli částečný otisk – jenom částečný, takže nemohli potvrdit, že je jeho. Jenže pak jsi ho identifikovala v tom výpočetním středisku. Měl nějaký škraloup v Detroitu a ten otisk sedí.“

Ta informace mě omráčí tak, že mi to hlava nebere. Takže Charlie Tango sundal Jack? Ale Christian mluví dál: „Dnes ráno našli tady v garážích dodávku. Řídil ji Hyde. Včera dovezl nějaký krámy tomu chlapovi, co se přistěhoval. Tomu, co jsme ho potkali ve výtahu.“

„Už si nepamatuju, jak se jmenoval.“

„Já taky ne,“ zabručí. „A právě tak se Hydeovi podařilo dostat do domu legálně. Pracoval u doručovací společnosti…“

„No a? Co je na té dodávce tak důležitého?“ Neodpovídá.

„Christiane, řekni mi to.“

„Policie zjistila… něco v ní našli.“ Znovu zmlkne a utahuje své sevření.

„Co?“

Chvíli je zticha a já užuž otevírám pusu, abych ho pobídla, ale on promluví: „Matraci, dost veterinárních sedativ, že by to uspalo stádo koní, a vzkaz.“ Jeho hlas se ztiší na sotva slyšitelný šepot, zatímco zděšení a zhnusení z něj doslova křičí.

Zatraceně.

„Vzkaz?“ Tón mého hlasu se nápadně podobá tomu jeho.

„Adresovaný mně.“

„A co v něm bylo?“

Zakroutí hlavou, dává mi najevo, že to buď neví, nebo mi to nepoví.

„Hyde sem včera večer přišel s úmyslem tě unést.“ Je celý strnulý a obličej má napjatý. Jakmile to vypustí z úst, se zachvěním si vybavuju tu lepicí pásku a vzápětí si uvědomuju, že jsem to podvědomě tušila.

„Ty vole,“ ujede mi.

„Přesně tak,“ vysloví ponuře.

Snažím se rozpomenout, jaký býval Jack v práci. To byl tak vyšinutý už od začátku? Jak si mohl myslet, že by mu něco takového prošlo? Jasně, byl dost divný, ale nechoval se jako šílenec.

„Já to nějak nechápu,“ zahučím. „Nedává mi to smysl.“

„Já vím. Policie se v tom vrtá dál a Welch taky. Ale myslíme si, že s tím nějak souvisí Detroit.“

„Proč Detroit?“ vyjevím se zmateně.

„No, vedou tam stopy.“

„Pořád tomu nerozumím.“

Zvedne ke mně obličej a zadívá se na mě, na tváři neproniknutelnou masku. „Já se v Detroitu narodil, Ano.“

Kapitola 12

„Já, já myslela, že pocházíš ze Seattlu,“ vypravím ze sebe. Hlava mi to pořád nebere. Co to má společného s Jackem? Rukou, kterou si předtím zakrýval obličej, sahá za sebe pro jeden z polštářů. Dává si ho pod hlavu a s ostražitým výrazem mě chvíli sleduje. Nakonec rezignovaně potřese hlavou.

„Ne. Mě s Elliotem adoptovali v Detroitu. Krátce potom jsme se přestěhovali sem. Grace chtěla žít na západním pobřeží, daleko od rostoucích předměstí, a dostala práci tady, v Northwest Hospital. Z těch dob si toho moc nepamatuju. Miu už adoptovali tady.“

„Takže Jack je z Detroitu?“

„Jo.“

Aha… „Jak to víš?“

„Když jsi pro něj měla začít dělat, trochu jsem si ho proklepl.“ No jasně že jo. „Taky na něj máš konopnou složku?“ ušklíbnu se. Zkroutí rty v potlačovaném úsměvu. „Myslím, že je světle modrá.“ Jeho prsty se dál probírají mými vlasy. Je to uklidňující.

„Co se v ní píše?“

Zamrká a pohladí mě po tváři. „Opravdu to chceš vědět?“

„Je to tak zlé?“

Pokrčí rameny. „Mohlo to být horší,“ zašeptá.

Ach ne! To mluví o sobě? Do mysli se mi vkrádá obrázek Christiana coby malého, ušmudlaného, vyděšeného kluka. Přitulím se k němu blíž, stisknu ho pevněji a přetáhnu přes něj přehoz, tvář mu pokládám na hrudník.

„Co se děje?“ ptá se, zmatený mou reakcí.

„Nic,“ zalžu.

„Ale ne. Tohle funguje oboustranně, Ano. Co se děje?“

Zvedám hlavu a střetávám se s jeho vyčkávavým, znepokojeným pohledem. Znovu se mu uvelebuju na hrudi a odhodlávám se o tom promluvit. „Někdy si tě představuju jako dítě… předtím než jsi přišel ke Greyovým.“

Ztuhne. „Já nemluvil o sobě. Nechci, abys mě litovala, Anastasie.

Ta část mého života je za mnou. Je to pryč.“

„To není lítost,“ vymáčknu ze sebe zděšeně. „Je to účast a smutek – smutek nad tím, že se někdo dokáže takhle zachovat k dítěti.“ Musím se pořádně nadechnout, protože se mi z toho bouří žaludek a do očí se mi znovu tlačí slzy. „A ta část tvého života není pryč, Christiane – jak to vůbec můžeš říct? Se svou minulostí přece žiješ každý den. Sám jsi mi to říkal – padesát odstínů, pamatuješ?“ dokončuju sotva slyšitelně.

Odfrkne si a volnou rukou si hrábne do vlasů, přesto zůstává zticha a napjatý.

„Taky vím, že je to důvod, proč mě potřebuješ mít pod kontrolou. Abys mě udržel v bezpečí.“

„A přesto ses rozhodla mi vzdorovat,“ utrousí bezradně, jeho ruka v mých vlasech ustává v pohybu.

Svraštím čelo. Do háje. Copak to dělám naschvál? Mé podvědomí si sundává půlměsíčkové brýle a zamyšleně si vkládá jejich nožičku mezi rty. Pak rozhodně kývne. Radši ho ignoruju. Je to tak matoucí –

vždyť jsem jeho žena, nejsem sub, ani firma, kterou si pořídil na hraní. Nejsem děvka závislá na kokainu jako jeho matka… Kruci. Z toho pomyšlení je mi zle. A pak si vzpomenu, co říkal doktor Flynn:

„Jen dělejte to, co jste dělala doposud. Christian je do vás po uši zamilovaný. A je potěšující ho tak vidět.“

Vždyť to tak je. Dělám jenom to, co jsem dělala vždycky. A není to náhodou něco, co Christiana od začátku přitahovalo?

Bože, ten chlap je chodící rozpor.

„Doktor Flynn říkal, že ti mám dopřát presumpci neviny. Myslím, že to dělám – nejsem si jistá. Možná je to můj způsob, jak tě vtáhnout do přítomnosti – jak uzavřít minulost,“ zašeptám. „Já nevím. Nejspíš zatím nedokážu odhadnout, jak moc přehnaně zareaguješ.“

Ještě chvíli mlčí. „Zatracenej Flynn,“ ucedí pro sebe.

„Radil mi, že se k tobě mám dál chovat tak jako předtím.“

„Opravdu?“ poznamená suše.

Tak jo. Buď všechno, nebo nic. „Christiane, já vím, že jsi svou mámu miloval. Ale nemohl jsi ji zachránit, to nebyl úkol pro tebe. A já nejsem ona.“

Znovu strne. „Přestaň,“ vyprošuje si.

„Ne, poslouchej mě, prosím.“ Zvedám hlavu a upírám pohled do jeho šedých očí paralyzovaných strachem. Zadržuje dech. Bože, Christiane… Až z toho srdce usedá. „Já nejsem ona. Jsem mnohem silnější. A mám tebe a ty jsi teď taky mnohem silnější než tehdy. Já vím, že mě miluješ. A já tebe,“ uzavírám šeptem.

Soustředěně pokrčí čelo, jako by moje slova nebyla tím, co čekal.

„Ještě pořád mě miluješ?“ ubezpečuje se.

„Samozřejmě. Vždycky tě budu milovat. Ať uděláš cokoliv.“ Je to ujištění, které chtěl slyšet?

S výdechem zavírá oči a znovu si dává ruku přes obličej, ale taky si mě k sobě přivine těsněji.

„Neschovávej se.“ Zvedám ruku, chytám ho za paži a sundávám mu ji z tváře. „Děláš to celý svůj život. Přede mnou se neschovávej, prosím.“

Nevěřícně na mě pohlédne a pak se zamračí. „Já že se schovávám?“

„Jo.“

Nečekaným pohybem se přetáčí na bok a mě posouvá vedle sebe.

Prsty mi odhrnuje vlasy z obličeje a strká mi je za ucho.

„Dnes ráno ses bála, že tě nenávidím. Nerozuměl jsem tomu, a ty teď…“ zmlkne a zadívá se na mě, jako bych pro něj představovala složitou hádanku.

„Ty si myslíš, že tě nenávidím?“ odtuším nevěřícně.

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Už ne.“ Ve tváři se mu odráží úleva. „Jenom potřebuju vědět… Proč jsi použila únikové slovo, Ano?“

Cítím, jak se mi odkrvuje obličej. Co mu mám říct? Že mě vyděsil? Že jsem netušila, jestli s tím přestane? Že jsem ho úpěnlivě prosila – a on na to nereagoval? Že nechci, abychom věci hrotili jako… jako tehdy, tady. Jenom si vybavím, jak mě vyplácel páskem, a otřesu se.

Ztěžka polknu. „Protože… protože jsi byl tak rozzlobený a vzdálený a… chladný. Nevěděla jsem, jak daleko zajdeš.“

Z jeho výrazu se nedá vyčíst vůbec nic.

„Nechal bys mě nakonec vyvrcholit?“ špitnu a vnímám, jak se mi překotně vrací krev do tváří. Přesto mu dál zpříma hledím do očí.

„Ne,“ řekne po chvíli.

No teda?! „To je pěkně… podlý.“

Kloubky prstů mi zlehka přejede po tváři. „Ale efektivní,“ podotkne. Dívá se na mě, jako by chtěl dohlédnout až na dno mé duše, oči mu temní. Po nekonečně dlouhé době promluví: „Jsem rád, že jsi to slovo použila.“

„Opravdu?“ Nějak tomu nerozumím.

Zvlní rty ve smutném úsměvu. „Opravdu. Nechtěl jsem ti ublížit. Moc jsem se do toho vžil.“ Skloní se k polibku. „Nechal jsem se unést.“ Znovu mě políbí. „S tebou se mi to stává dost často.“

To jako fakt? A z nějakého důvodu mě tahle myšlenka potěší… Usměju se. Proč mi to dělá tak dobře?

Taky se usměje. „Netuším, proč se tak culíte, paní Greyová.“

„Ani já ne.“

Stulí se ke mně a pokládá mi hlavu na hrudník. Tvoříme propletenec nahých a v džínovině oděných končetin, obalený v rudém saténu. Jednou rukou ho hladím po zádech a druhou ho vískám ve vlasech. S povzdechem se mi uvolňuje v náručí.

„Znamená to, že ti můžu věřit… že mě zastavíš. V životě ti nechci ublížit,“ mumlá. „Jenom potřebuju…“ zaráží se.

„Co potřebuješ?“

„Potřebuju mít věci pod kontrolou, Ano. A taky potřebuju tebe. Jedině tak dokážu fungovat. Neumím se toho jen tak zbavit. Už jsem to zkoušel… A teď, s tebou…“ rozladěně zakroutí hlavou.

Naprázdno polknu. Tohle je jádro našeho problému – jeho touha po kontrole a jeho touha po mně. Odmítám uvěřit tomu, že se navzájem vylučují.

„Taky tě potřebuju,“ zašeptám a sevřu ho pevněji. „Já to zkusím, Christiane. Zkusím na to brát větší ohled.“

„Chci, abys mě potřebovala,“ protlačí mezi zuby.

Ty bláho!

„Taky že tě potřebuju!“ vyhrknu naléhavě. Strašně moc ho potřebuju. Strašně moc ho miluju.

„Chci se o tebe starat.“

„Vždyť to děláš. Děláš to pořád. Tolik jsi mi chyběl, když jsi byl pryč.“

„Já ti chyběl?“ zazní překvapeně.

„Samozřejmě že ano. Nesnáším, když jsi pryč.“

Cítím, jak se usmívá. „Mohlas jet se mnou.“

„Christiane, prosím. Tohle už nechci znovu probírat. Chci pracovat.“

Vzdychne. Dál ho hladím ve vlasech.

„Já tě miluju, Ano.“

„Já tebe taky. Vždycky to tak bude.“

A pak už oba po té hádce jen tak tiše ležíme. Naslouchám ustálenému tlukotu jeho srdce a vysílená se propadám do klidného spánku.

Probouzím se náhle, dezorientovaná. Kde to jsem? Jo tak, v herně. Světla jsou stále rozsvícená, měkce osvětlují krvavě rudé stěny. Christian znovu zanaříká a já si uvědomuju, že právě tenhle zvuk mě vzbudil.

„Ne,“ zaúpí. Leží vedle mě, roztažený na zádech, hlavu má zvrácenou a víčka pevně semknutá, obličej zkroucený vnitřním utrpením.

Proboha. On má noční můru.

„Ne!“ vykřikne znovu

„Christiane, probuď se.“ Skopávám ze sebe přehoz a škrábu se do sedu. Klekám si k němu, popadám ho za ramena a třesu jím. Oči se mi plní slzami.

„Christiane, prosím. Prober se!“

Prudce otevírá oči, temné a zdivočelé, panenky rozšířené strachem. Prázdně je na mě upírá.

„Christiane, byl to jenom zlý sen. Jsi doma. V bezpečí.“

Zamžiká a několikrát prudce otočí hlavou, aby se kolem sebe rozhlédl. Dokud si neuvědomí, kde je, čelo mu brázdí soustředěné vrásky. Pak ukotví pohled v mých očích. „Ano,“ osloví mě šeptem. Bez varování mi svírá hlavu v dlaních, stahuje si mě na sebe a tvrdě mě líbá. Jazykem mi vráží do pusy, chutná po touze a zoufalství. Sotva mi dává šanci se nadechnout a už se přetáčí; své rty ani

na chvíli neodlepí od mých a mačká mě na tvrdou matraci postele se sloupky. Jednou rukou si mě přidržuje za bradu, druhou má rozprostřenou na mém temeni a kolenem mi rozevírá nohy, mezi které se tlačí, ještě pořád oblečený.

„Bože, Ano,“ zalapá po dechu, jako by nemohl uvěřit, že jsem tu s ním. Chvíli mě jen tak pozoruje, takže mi dává šanci se nadechnout. A vzápětí mě znovu líbá, bezohledně si bere všechno, co mohu nabídnout. S hlasitým zasténáním propne boky mým směrem. Jeho vystouplý klín uvězněný v riflích se vmáčkne do mého citlivého rozkroku. Zavzdychám a všechno to potlačované sexuální napětí ve mně povstává nanovo a vybuchuje s ještě větší silou, plní mé nitro touhou a žádostivostí. Ovládán svými démony mě Christian naléhavě líbá na tváře, na oči, na hrany čelistí.

„Jsem tady,“ pokouším se ho utišit šeptem. Naše těžké, vzrušené dechy se vzájemně mísí. Beru ho pevně kolem ramen a učiním vstřícný pohyb pánví.

„Ach,“ lapne po dechu. „Já tě potřebuju.“ Hlas má hluboký a drsný.

„Já tebe taky,“ ujišťuju ho překotně, mé tělo už volá po jeho doteku. Chci ho. Chci ho hned. Chci ho utěšit. Chci, aby on utěšil mě… Potřebuju to. Sahá dolů, kde se po chvilkovém boji s knoflíky rozepíná.

Pane jo, vždyť jsem sotva před minutou spala.

Posouvá se a vzepřený nade mnou na mě upře tázavý pohled.

„Udělej to. Prosím,“ vydechnu zhrublým hlasem plným potřeby.

Vnoří se do mě jediným rychlým pohybem a já vykřiknu; ne bolestí, spíš překvapená jeho živelností.

Zavzdychá a jeho rty znovu nachází mé, podmaňuje si mě i jazykem. Pohybuje se se zběsilostí hnanou jeho strachem, chtíčem, touhou… láskou? To nedokážu rozpoznat, přesto se mu ochotně přizpůsobuju.

„Ano,“ protáhne skoro neartikulovaně mé jméno. A pak bouřlivě vrcholí, s vypjatým výrazem a tělem v křeči se do mě vlévá a vzápětí mě zaléhá svou plnou vahou, zadýchaný, uspokojený… na rozdíl ode mě.

Do háje. Dnes vyloženě není můj den. Má vnitřní bohyně se právě chystá spáchat demonstrativní sebevraždu. Svírám ho v náručí, hltavě lapám po vzduchu a svíjím se pod ním touhou. Uvolňuje se ze mě a pak mě celé minuty jenom drží… dlouhé minuty. Nakonec zakroutí hlavou a vzepře se na loktech, takže ze mě sejme část své váhy. Dívá se na mě, jako by mě viděl poprvé v životě.

„Prokrista, Ano.“ Sklání se a dává mi něžnou pusu.

„Jsi v pohodě?“ vydechnu a pohladím tu milovanou tvář. Kývne, i tak ale vypadá otřesený a docela určitě dojatý. Můj ztracený kluk. S nakrčeným čelem se na mě pozorně zahledí, jako by si až teď plně uvědomil, kde je.

„A ty?“ opáčí starostlivě.

„Ehm…“ rozpačitě se pod ním zavrtím a on po chvíli roztáhne rty a vyčaruje svůj lenivý hříšný úsměv.

„Chápu. Máte své potřeby, paní Greyová,“ zapřede. Letmo mě políbí a seskočí z postele.

Kleká si na podlahu v nohách, chytá mě za stehna těsně nad koleny a stahuje k sobě, až mám zadek na kraji postele.

„Sedni si,“ zamumlá. Zvedám se do sedu, vlasy se mi rozprostírají jako nějaký závoj na prsou. Zaklesnutý pohledem do mých očí mi roztahuje nohy – jak jen to jde. V mírném záklonu se zapírám o ruce, vím moc dobře, co bude následovat. Jenže… on jenom… ehm…

„Ty jsi tak zatraceně nádherná, Ano,“ vydechne. A pak už sleduju, jak se mi jeho hlava vklíní mezi nohy a razí si cestu z polibků vzhůru po mém pravém stehně. Celé tělo mi pulsuje očekáváním. Christian na mě skrz dlouhé řasy upře tmavnoucí pohled.

„Dívej se,“ zachraplá a hned nato si mě bere ústy.

Bože můj. Vyjeknu, protože se celý širý svět zkoncentruje do malého prostoru mezi mými stehny. A – kčertu – je tak rajcovní ho při tom sledovat. Pozorovat, jak se jeho jazyk míhá na zcela určitě nejvnímavější části mého těla. Nezná slitování, dráždí mě a provokuje, uctívá. Tělo mám rozechvělé a ruce, o které se opírám, se mi začínají třást námahou.

„Ne… ach,“ protiřečím si. Citlivě do mě proniká jedním prstem a tím mě zdolává. Hroutím se zpátky na postel a odevzdávám se do vytříbené péče jeho úst a prstů. Pozvolna a jemně masíruje to úžasné, skvělé místečko uvnitř mě. A pak to přichází – s drtivým nástupem. Vykřiknu nesrozumitelnou zkomoleninu jeho jména a intenzivní výbuch orgasmu mě donutí prohnout záda. Před očima mi tančí hvězdičky – až tak niterný je to zážitek.

Nejasně si uvědomuju, že se Christian přesunul na mé břicho, které pokrývá sladkými něžnými polibky. Sahám dolů, abych ho pohladila ve vlasech.

„Ještě jsem s tebou neskončil,“ vyvádí mě z omylu. A dřív než se stihnu ocitnout zpátky v Seattlu, potažmo na planetě Zemi, chytá mě za boky a stahuje si mě k sobě na podlahu, na svůj roztoužený klín.

Když dosednu, zalapám po dechu. U všech svatých…

„Bože, bejby,“ hlesne. Ovíjí kolem mě paže a přestává se hýbat. Vzápětí mi bere hlavu do dlaní a líbá mě na tváře. Stačí malý pohyb jeho pánve a v hloubi mého nitra se vzedme vlna rozkoše. Chytá mě za půlky, nadzvedá mě a pak vyráží kupředu.

Ze rtů mi uniká vzdech a on ho zachytává do svých. A pomalu, bože-tak-pomalu se zvedá a zase klesá… zvedá se a klesá. Dávám mu ruce kolem krku, poddávám se jeho houpavému rytmu a vlastně všemu, co se mnou chce dělat. S napnutými stehenními svaly napodobuju jeho pohyby… a je to skvělý pocit. Nahýbám se víc

dozadu a zakláním hlavu, mé doširoka rozevřené rty jsou tichým důkazem mého vytržení, zatímco se nechávám unášet jeho procítěným milováním.

„Ano,“ vyráží ze sebe mé jméno a sklání se, aby se mi přisál ke krku. Pevně mě svírá a přitom se zlehka pohybuje, vynáší mě výš a výš… v tak znamenitém tempu, v neměnném prapůvodním rytmu. Intimita našeho sevření mnou prostupuje v blažených vlnách.

„Já tě miluju, Ano,“ šeptá mi zhruble u ucha a znovu mě zvedá

– nahoru, dolů, nahoru, dolů. Zaplétám mu prsty do vlasů v týle.

„Já tebe taky, Christiane.“ Otevírám oči a zjišťuju, že mě soustředěně sleduje. A v jeho pohledu není nic než láska, v tom měkkém osvětlení herny z něj neohroženě sálá a dává zapomenout všem nočním můrám. A zatímco mé tělo nezadržitelně spěje k dalšímu vyvrcholení, uvědomuju si, že tohle je to, po čem jsem toužila – tohle spojení, to vyjádření naší lásky.

„Udělej to pro mě, bejby,“ zašeptá touhou poznamenaným hlasem a já se s pevně semknutými víčky a napjatá jako struna hlučně propadám do otevřené náruče orgasmu. Přestává se hýbat. S čelem přitisknutým k mému a s mým jménem na rtech mě stiskne v pevném objetí a taky se tomu poddává.

Opatrně mě zvedá a ukládá na postel. Ležím mu v náručí, totálně vyždímaná a konečně uspokojená. Přivine se mi obličejem ke krku.

„Lepší?“ zjišťuje tiše.

„Hmm.“

„Půjdeme do postele, nebo chceš spát tady?“

„Hmm.“

„Paní Greyová, haló,“ dobírá si mě.

„Hmm.“

„Tohle je všechno, na co se zmůžeš?“

„Hmm.“

„Tak jo. Jde se do postele. Tady spím nerad.“

Ztěžka se pohnu a zvedám k němu hlavu. „Počkej,“ zarazím ho šeptem. Zamrká, působí tak ostražitě a nevinně, ale zároveň i řádně ošukaně a spokojeně.

„Jsi v pohodě?“ ptám se ho.

Přikývne se samolibým úsměvem pubescentního floutka. „Teď už jo.“

„Teda, Christiane,“ napomenu ho a jemně pohladím tu drahou tvář. „Mluvila jsem o tom zlém snu.“

Na okamžik mu zamrzá výraz, pak zavírá oči a utahuje kolem mě paže, obličej si schovává do ohbí mého krku.

„Nech toho,“ hlesne dutě. Srdce mi zaškobrtne a znovu se bolestivě sevře, a tak ho pevně objímám a hladím po zádech a ve vlasech.

„Promiň,“ omlouvám se, zjitřená jeho reakcí. Proboha, jak s ním mám udržet krok? O čem se mu to kčertu zdálo? Nechci mu způsobovat další trápení tím, že z něj budu tahat detaily.

„To je dobrý,“ zabroukám ve snaze přivolat zpět toho bezstarostného kluka. „To je dobrý,“ opakuju stále dokola uklidňujícím hlasem.

„Pojď už spát,“ řekne po chvíli potichu a odtáhne se. Zvedá se a mně zbývá jen prázdná náruč a smutek. Škrábu se za ním, tenkou přikrývku si nechávám omotanou kolem těla a ohýbám se pro oblečení.

„Nech to být,“ řekne, a dřív než se naděju, zvedá si mě do náručí.

„Netoužím po tom, aby sis to přišlápla a zlomila si vaz.“ Dávám mu ruce kolem krku a žasnu nad tím, jak opět dokázal přepnout. S tváří zabořenou v jeho krku se nechávám odnést do ložnice.

Prudce otevírám oči. Něco je špatně. Christian tu není, i když je ještě tma. Kontroluju čas na budíku – 3:20. Kam se poděl? Vtom zaslechnu klavír.

Spěšně vstávám, oblékám si župan a procházím chodbou až do velkého pokoje. Ten motiv, co přehrává, zní tak smutně – jedna z truchlivých melodií, které jsem už v jeho podání slyšela. Zastavuju se ve dveřích a sleduju jeho siluetu ponořenou v kuželu světla, naslouchám srdceryvné skladbě, která se rozléhá po místnosti. Dohrává ji a začíná znovu. Proč zvolil tak smutný kus? Objímám se pažemi a jako očarovaná se nechávám unášet tóny hudby. Jenže je mi z toho teskno. Christiane, proč ta melancholie? To kvůli mně? Způsobila jsem to já? Když skončí a chystá se to zahrát znovu, už to nevydržím. Nepodívá se na mě, když se k němu blížím, jenom se posouvá na stoličce, abych si mohla přisednout. Hraje dál a já mu pokládám hlavu na rameno. Dává mi pusu do vlasů, ale nepřestává hrát, dokud skladbu nedokončí. Zvedám k němu pohled a zjišťuju, že mě obezřetně sleduje.

„Vzbudil jsem tě?“ začne.

„Jenom tím, že jsi tam nebyl. Co je to za skladbu?“

„Chopin. Jedna z jeho předeher v E-moll,“ odmlčí se. „Jmenuje se to Udušení…“

Natahuju se pro jeho ruku. „To, co se v poslední době dělo, s tebou pěkně zamávalo, že jo?“

Odfrkne si. „Nějaký vyšinutý kretén mi vtrhne do bytu, aby mi unesl ženu, která odmítá dělat, co se jí řekne, a která mě dohání k šílenství. A která mě zastavila únikovým slovem.“ Krátce zavírá oči, a když je znovu otevře, jsou prázdné a chladné. „Jo, pěkně to se mnou cvičí.“

Zmáčknu mu ruku. „Je mi to líto.“

Přitiskne se čelem k mému. „Zdálo se mi, že jsi mrtvá,“ hlesne.

Prosím?

„Že ležíš na podlaze – tak studená – a nechceš se probudit.“

Bože, Stíne.

„No tak – byl to jenom hnusný sen.“ Zvedám ruce a přikládám mu je z obou stran k tvářím. Upřeně mě sleduje, ta sklíčenost v jeho

očích je alarmující. „Jsem tady a jsem celá prokřehlá, protože nejsi se mnou v posteli. Vrať se do ní se mnou, prosím.“ Beru ho za ruku a zvedám se, čekám, jestli mě bude následovat. Nakonec taky vstává. Na sobě má pyžamové kalhoty, které mě přímo lákají, abych za jejich nízko posazený pas zahákla prst a přejela mu jím po břiše. Odolávám tomu a vedu ho zpátky do ložnice.

Když se vzbudím, objímá mě a poklidně oddechuje. Uvolněně si užívám teplo, kterým mě obklopuje; kůži na kůži. Ležím, ani se nehnu, nechci ho vyrušit.

Páni, to ale byla noc. Cítím se jako přejetá parním válcem – parním válcem, který řídí můj manžel. Nechce se ani věřit, že ten muž, který vedle mě leží a který ve spánku působí tak mírumilovně a mladě, byl ještě včera večer tak ztrápený… a že tolik potrápil mě. Zadívám se do stropu a napadá mě, že o Christianovi vždycky smýšlím jako o tom silném a dominantním – a přitom je ve skutečnosti tak křehký, můj osamělý malý kluk. Ironií ovšem je, že si na druhou stranu on myslí o mně, že jsem křehká – s čímž nemohu souhlasit. V porovnání s ním jsem já ta silná.

Jsem ale dost silná pro nás oba? Jsem dost silná na to, abych dělala, co se mi řekne, a dopřála mu tím trochu klidu? Vzdychnu. Tolik toho po mně nežádá. Znovu si v hlavě přehrávám náš včerejší rozhovor. Dohodli jsme se ještě na něčem jiném, než že se budeme oba víc snažit? Podstatné je, že ho miluju a že nutně potřebuju, abychom našli společnou cestu. Takovou, která mi umožní si zachovat vlastní já a nezávislost, a zároveň přijatelnou pro něj. Jsem přece jeho víc, a on zase mým. V duchu se zavazuju, že se tento víkend vynasnažím mu nezavdat žádnou příčinu k obavám.

Christian se pohne a zvedne hlavu z mé hrudi, ospale na mě zamžourá.

„Dobré ráno, pane Greyi,“ usměju se.

„Dobré ráno, paní Greyová. Spala jste dobře?“ Protahuje se vedle mě.

„Ano, hned potom, co můj manžel přestal dělat tak příšerný rámus na klavír.“

Plaše se usměje a já taju.

„Příšerný rámus? Určitě musím napsat slečně Kathie a dát jí o tom vědět.“

„Slečně Kathie?“

„Mé učitelce na klavír.“ Zahihňám se.

„Božský zvuk,“ pochvaluje si. „Tak co, zvládneme dnešek líp?“

„Jasně,“ souhlasím. „Co chceš dělat?“

„No, hned co se pomiluju se svou ženou a ona mi udělá snídani, bych ji rád vzal do Aspenu.“

Podivím se. „Do Aspenu?“

„Jistě.“

„Do Aspenu v Coloradu?“

„Přesně tam. Pokud ho nepřestěhovali. Koneckonců, bylas to ty, kdo za tu zkušenost zaplatil dvacet čtyři tisíc dolarů.“

Zakřením se na něj. „To byly tvoje peníze.“

„Naše peníze.“

„Když jsem je přihazovala, tak byly tvoje,“ protočím panenky.

„Ach, paní Greyová, vy a vaše koulení očima,“ zašeptá a zároveň mi posouvá dlaň vzhůru po stehně.

„Nezabere to náhodou celé hodiny, než se dostaneme do Colorada?“ pokouším se ho rozptýlit.

„Nezabere, když poletíme,“ řekne sametově, jakmile jeho ruka dosáhne mých hýždí.

No jasně, vždyť můj manžel vlastní letadlo. Jak jsem na to mohla zapomenout? Jeho ruka pokračuje ve vzestupné pouti po mém těle a cestou mi zvedá noční košilku, takže brzy ztrácím myšlenkovou nit.

Taylor nás přiváží na letištní plochu Sea-Tac, až na místo, kde čeká letadlo společnosti GEH. V Seattlu panuje šedivý den, ale já si odmítám nechat kazit povznesenou náladu počasím. Christian je dnes v mnohem lepším rozpoložení. Sálá z něj nadšení – díky něčemu, co mi zůstává utajeno. Svítí jako vánoční stromeček a skoro nadskakuje vzrušením jako malý kluk, který má velké tajemství. Zajímalo by mě, co si přichystal. Vypadá perfektně, s těmi neuspořádanými vlasy, v bílém triku a černých riflích. Dnes vůbec nepřipomíná výkonného ředitele. Jakmile Taylor hladce zaparkuje před schůdky do letadla, bere mě Christian za ruku.

„Mám pro tebe překvapení,“ prozrazuje mi a líbá mě na kloubky prstů.

Zaculím se na něj. „Nějaké hezké?“

„To doufám,“ usměje se hřejivě. Hmm… co to jenom může být?

Sawyer vpředu vystupuje a spěchá, aby mi otevřel dveře. Taylor je zatím otevírá Christianovi a pak vyndává naše kufry ze zavazadlového prostoru auta. Nahoře na schůdcích už na nás čeká Stephan. Nakouknu do pilotní kabiny a zahlédnu první pilotku Beighleyovou, jak zapíná nejrůznější tlačítka na impozantní palubní desce.

Christian a Stephan si podávají ruce. „Dobré ráno, pane,“ usměje se Stephan.

„Díky, že jste to zvládnul tak rychle,“ opětuje mu úsměv Christian. „Už jsou tu naši hosté?“

„Ano, pane.“

Hosté? Se zajíknutím se otáčím. Za mnou, v krémových kožených sedadlech, sedí Kate, Elliot, Mia a Ethan a všichni se na mě smějí. Ty kráso! Obracím se zpátky na Christiana.

„Překvapení!“ zvolá.

„Jak? Kdy? Kdo?“ drmolím nesouvisle a snažím se krotit své nadšení a pohnutí.

„Říkala jsi přece, že se málo vídáš s kamarády,“ pokrčí rameny a věnuje mi jednostranný omluvný úsměv.

„Teda, Christiane, děkuju.“ Vrhám se mu kolem krku a přede všemi ho vášnivě políbím. A on náš polibek prohlubuje, s rukama na mém zadku a s palci zaháknutými do poutek mých džín.

Pane jo.

„Jestli s tím nepřestaneš, odvleču tě do ložnice,“ zamručí.

„To by sis nedovolil,“ zašeptám mu proti rtům.

„Co tě vede, Anastasie,“ zakření se a zavrtí hlavou. Pustí mě a pak se bez varování sehne, obejme mě kolem stehen a hází si mě přes rameno.

„Christiane, postav mě zpátky!“ Plácnu ho přes zadek.

Těsně předtím, než se otočí a zamíří do pilotní kabiny, zachytávám Stephanův úsměv. Taylor stojí ve dveřích a snaží se zamaskovat cukající koutky. Christian zcela ignoruje mé prosby i marný boj na jeho rameni a prochází se mnou úzkou uličkou kolem Ethana a Mii, kteří sedí naproti sobě, a kolem Kate s Elliotem, který při pohledu na nás hýká jako dementní osel.

„Laskavě mě omluvte,“ osloví Christian naše čtyři hosty. „Potřebuju na slovíčko svou ženu.“

„Christiane!“ křiknu. „Koukej mě postavit na zem!“

„Všechno má svůj čas, bejby.“

Letmo zahlédnu Miu, Kate a Elliota, jak se řehtají. Sakra! Tohle není k smíchu, je to ponižující. Ethan nás se spadlou bradou šokovaně sleduje, jak mizíme ve dveřích sousední kabiny.

Christian je za sebou zavírá a staví mě na nohy, pomalu mě spouští po svém těle dolů, takže pod sebou cítím každičkou jeho šlachu i pevný sval. Odhalí zuby v plném chlapeckém úsměvu, velice potěšený sám sebou.

„To teda byla podívaná, pane Greyi,“ zabručím se založenýma rukama a výrazem hraného pobouření.

„Byla to sranda, paní Greyová.“ Jeho úsměv se o poznání rozšiřuje. Vypadá s ním tak mladě.

„Dotáhneš to tady do konce?“ vyklenu obočí, nejsem si jistá, jak bych se ohledně té možnosti měla cítit. Chci říct, vždyť by nás ostatní slyšeli, proboha. Najednou jsem z toho nesvá. Znepokojeně mrknu koutkem oka na postel a cítím, jak se mi po tváři plíží ruměnec, když si vybavím naši svatební noc. Včera jsme si promluvili o tolika věcech a taky se toho tolik stalo. Mám pocit, jako bychom přeskočili nějakou neviditelnou překážku. A v tom je právě ten problém – že je neviditelná. Pohledem znovu vyhledám Christianův, je soustředěný, ale taky mu v něm tančí jiskřičky humoru, a já už se dál nezvládám tvářit vážně. Jeho úsměv je příliš nakažlivý.

„Myslím, že by bylo krajně nezdvořilé nechat naše hosty čekat,“ odříká medově, ale zároveň pokročí mým směrem. Odkdy se stará o to, co si myslí ostatní? Couvám před ním, až zády narážím na stěnu kabiny, u které mě uvězní svým vlastním horkým tělem. Sklání se, aby přejel špičkou nosu po mém.

„Tak co říkáš tomu překvapení?“ zašeptá se stopou dychtivosti v hlase.

„Bylo to úžasný, Christiane.“ Dlaněmi vystoupám vzhůru po jeho hrudi, obejmu ho kolem krku a políbím.

„Kdys to všechno zařídil?“ ověřuju si, když se odtáhnu, prsty stále zapletené do jeho vlasů.

„Včera v noci, když jsem nemohl spát. Poslal jsem Elliotovi a Mie mail – a voil?…“

„Opravdu skvělý nápad. Děkuju. Určitě si to užijeme.“

„To doufám. Taky mě napadlo, že se v Aspenu spíš vyhneme novinářům než doma.“

No jo vlastně, paparazziové! V tom má pravdu. V Escale by se z nás stali jejich zajatci. Když si vybavím cvakání spouští a oslnivé

blesky fotografů, před kterými s námi dnes ráno ujížděl Taylor, zježí se mi vzadu na krku chloupky.

„Tak pojď. Radši se posadíme – Stephan už se připravuje ke startu.“ Nabízí mi ruku a společně se vracíme k ostatním.

Elliot nás halasně přivítá. „Tak to byla extra rychlovka!“ zvolá posměšně.

Christian ho ostentativně ignoruje.

„Usaďte se, prosím, dámy a pánové, už brzy budeme startovat,“ ozve se Stephanův klidný, autoritativní hlas. Z kuchyňky vychází černovlasá žena – eh… Natalie? –, která s námi letěla už na svatební cestu, a sbírá odložené kávové šálky. Natalia… Jmenuje se Natalia.

„Dobré ráno pane Greyi, paní Greyová,“ zdraví nás měkce. Proč z ní mám tak divný pocit? Možná kvůli tomu, že je brunetka. Christian přece tvrdí, že nemá ve zvyku zaměstnávat brunetky, protože ho přitahují. Zdvořile se na ni usměje a sedám si za stolek naproti Elliotovi a Kate. Já se krátce objímám s Kate a Miou a mávnu na kluky, potom se usazuju vedle Christiana a poutám se. Pokládá mi ruku na koleno a povzbudivě jej stiskne. Zdá se mi uvolněný a šťastný, navzdory tomu, že nejsme sami. Mimoděk mě napadá, proč nemůže být takový pořád – tak bezstarostný.

„Doufám, že sis přibalila i pořádné boty na chození,“ prohodí hřejivě.

„My nebudeme lyžovat?“

„Tak to by byla celkem výzva, v srpnu,“ zasměje se. Aha. No jasně.

„A lyžuješ, Ano?“ skáče nám do toho Elliot.

„Ne.“

Christian mi stahuje ruku z kolena a chytá mě za ruku.

„Neboj, můj malý bratříček tě to naučí,“ mrkne na mě Elliot.

„Na svahu je taky pěknej ďábel.“

Nedokážu si pomoct a červenám. Pohledem kontroluju Christiana, který na Elliota netečně hledí, i když mám dojem, že se snaží skrýt úsměv. Letadlo sebou cukne dopředu a začíná se pohybovat směrem k ranveji.

Natalia nám jasným a zpěvavým hlasem dává bezpečnostní pokyny. Na sobě má tmavomodré tričko s krátkými rukávy a pouzdrovou sukni ve stejné barvě. Je bezchybně nalíčená – a celkem dost hezká. Mé podvědomí na mě povytáhne pěstěné obočí.

„A jinak jsi v pořádku?“ osloví mě Kate zpříma. „Víš jak – vzhledem k tomu poprasku kolem Hydea.“

Jenom přikývnu. Nechce se mi na něj myslet, natož o něm mluvit, ale Kate je, zdá se, jiného názoru.

„Proč se vlastně chová jako šílenec?“ zamyslí se a svým nenapodobitelným způsobem přesně vyhmátne jádro věci. Pak si v gestu přípravy na investigativní pátrání přehodí vlasy na záda.

Christian si ji nevzrušeně změří a pokrčí rameny. „Protože jsem s ním vyrazil dveře,“ prohlásí bez obalu.

„Fakt? A kvůli čemu?“ Kate uklání hlavu ke straně a mně je jasné, že se dostává do režimu Nancy Drewové.

„Kvůli tomu, že po mně vyjel,“ utrousím. Pokouším se pod stolem nakopnout Kate do kotníku, ale míjím. Kruci!

„A to jako kdy?“ tázavě na mě vyvalí oči.

„To už je dávno.“

„Nikdy jsi mi o tom neřekla!“ zaprská. Omluvně cuknu rameny.

„Kdepak, v tom nebude jenom zlost kvůli vyhazovu. Na to reaguje až moc přehnaně,“ pokračuje Kate, jenže teď adresuje své teorie směrem k Christianovi. „Copak je duševně nemocný? A co všechny ty informace, co posbíral o vaší rodině?“ Způsob, jakým si Christiana podává, mi zvedá mandle, ale ona už zkrátka zjistila, že já nic nevím, takže se nemůže vyptávat mě. A to mě pěkně štve.

„Domníváme se, že to má co dělat s Detroitem,“ informuje ji Christian vlídně. Až příliš vlídně. Ach ne, Kate, prosím, vykašli se teď na to.

„Hyde je taky z Detroitu?“ Christian přikývne.

Letadlo zrychluje a já mu nervózně zmáčknu ruku. Povzbudivě se na mě ohlédne. Ví, že vzlety a přistání nesnáším. Zesílí svůj stisk a na uklidněnou mě pohladí palcem po kloubcích.

„Co o něm vlastně víš?“ vyrukuje na něj Elliot, aniž by věnoval sebemenší pozornost tomu, že se řítíme ranvejí v malém letadle, které se právě chystá vznést do vzduchu, a právě tak ignoruje Christianovo vzrůstající podráždění, které způsobuje Kate. Ta se nahýbá dopředu a pozorně naslouchá.

„Tohle je mimo záznam,“ adresuje jí Christian. „Jeho táta umřel při rvačce v baru. Máma se začala zpíjet do němoty. Jako dítě šel z rodiny do rodiny… a z průšvihu do průšvihu. Většinou kradl auta. Chvíli si pobyl v pasťáku. Jeho máma se pak dala do kupy v jednom charitativním programu a on šel do sebe. Dostal stipendium na Princetonu.“

„Na Princetonu?“ zvýší pozornost Kate.

„Jo. Je to chytrej kluk,“ pokrčí Christian rameny.

„Tak chytrej zas nebude. Nechal se chytit,“ poznamená Elliot.

„No jo, ale přece to všechno nespískal sám,“ zapochybuje Kate. Christian vedle mě ztuhne. „To ještě nevíme,“ vysloví velmi tiše.

Do háje. Mohl v tom být s Hydem namočený někdo další? Zděšeně se otáčím na Christiana. Znovu mi stiskne ruku, ale do očí se mi nepodívá. Letadlo se zvedá do vzduchu a já pocítím povědomý nepříjemný tah v žaludku.

„Kolik mu vlastně je?“ ptám se Christiana a nakláním se k němu tak těsně, aby mě mohl slyšet jenom on. I když se chci dozvědět, co se tu děje, nehodlám povzbuzovat Kate k dalším otázkám. Vím, že

Christiana popouzejí, a zároveň jsem si jistá, že má na Kate pifku už od našeho koktejlového dýchánku.

„Třicet dva. Proč?“

„Jenom zvědavost, nic víc.“

Vidím, jak zatíná zuby. „Ohledně Hydea na zvědavost zapomeň. Jsem rád, že je ten šmejd pod zámkem.“ Sice to zní, jako by mě napomínal, ale já si jeho tónu úmyslně nevšímám.

„A co ty? Myslíš, že v tom jede někdo další?“ Jenom z toho pomyšlení se mi dělá nevolno. Taky by se mohlo stát, že to všechno ještě neskončilo.

„Já nevím,“ odpovídá Christian a znovu mu tuhnou čelisti.

„Třeba někdo, kdo k tobě cítí nějakou zášť?“ napovídám. No teda, doufám, že to není ta skřetí děvka. „Jako třeba Elena,“ zašeptám. Uvědomuju si, že jsem její jméno vyslovila nahlas, ale nikdo jiný než Christian to neslyšel. Polekaně střelím pohledem po Kate, ale ta je hluboko zabraná do hovoru s Elliotem, který ji právě častuje naštvaným pohledem. Hmm…

„Ty ji prostě ráda démonizuješ, co?“ zakroutí Christian očima a znechuceně potřese hlavou. „Možná vůči mně chová nějakou zášť, ale tohle by nikdy neudělala,“ zabodne do mě svůj pronikavý šedý pohled.

„Nechme toho. Vím, že řeči o ní nejsou tvoje nejoblíbenější téma.“

„Zkusil ses jí zeptat?“ hlesnu, i když si nejsem tak docela jistá, jestli to opravdu chci vědět.

„Od narozenin jsem s ní nemluvil, Ano. Nech to být, prosím. Nechci se o ní bavit.“ Zvedá si mou ruku ke rtům a otře se jimi o její hřbet. Zároveň mě propaluje pohledem a já vím, že bych měla toho vyptávání proteď nechat.

„Schovejte si to do ložnice,“ provokuje nás Elliot. „Teď jste v ní byli a moc dlouho jste se tam nezdrželi,“ ušklíbne se.

Christian vzhlédne a zpraží ho ledovým pohledem. „Jdi se vycpat, Elliote,“ odpálí ho smířlivě.

„Jen říkám, jak se věci maj, chlape.“ Elliotovy oči se rozzáří smíchem.

„Jako bys o tom něco věděl,“ poznamená Christian ironicky a povytáhne obočí.

Elliot se zazubí, evidentně rozjařený jejich vzájemným špičkováním. „To ty sis vzal svou první holku,“ ukáže na mě.

A kruci. Kam tohle spěje? Cítím, jak se mi rozehřívají tváře.

„A můžeš mi to vyčítat?“ hájí se Christian a líbne mě do vlasů.

„Ne,“ zasměje se Elliot a zavrtí hlavou.

Já neomylně rudnu a Kate pleskne Elliota přes stehno.

„Přestaň ze sebe dělat pako,“ vyčiní mu.

„Poslouchej svou dívku,“ poradí mu Christian zvesela, jeho starosti se jako zázrakem rozplynuly. Jak nabíráme výšku, zapraská mi v uších. Letadlo postupně vyrovnává a zároveň s tím se uvolňuje napětí v kabině. Jenže Kate se na Elliota mračí. Páni… něco se mezi nimi děje? Nejsem si jistá.

Elliot má pravdu. Odfrknu si nad tou ironií. Já jsem – byla jsem

– Christianova první holka a teď jsem jeho žena. Těch patnáct přede mnou a mrcha Robinsonová se nepočítá. Jenže Elliot o nich nemá ani páru a Kate mu to zjevně neřekla. Usměju se na ni a ona na mě spiklenecky mrkne. U ní jsou má tajemství v bezpečí.

„Dobrá, dámy a pánové, blížíme se letové výšce deseti kilometrů a odhadovaný čas našeho letu je hodina a padesát šest minut,“ oznamuje nám Stephan. „Odteď se můžete volně pohybovat po kabině.“

Vzápětí se z kuchyňky vynoří Natalia.

„Mohu někomu nabídnout kávu?“ ptá se.

Kapitola 13

Dosedáme hladce na letiště Sardy Field ve 12:25 horského času. Stephan zastavuje letadlo kousek dál od hlavního terminálu a já skrz okénko zahlédnu velký volkswagen minivan, který na nás čeká.

„Slušné přistání,“ usmívá se Christian a na odchodu z letadla potřásá Stephanovi rukou.

„Všechno je to o hustotě vzduchu, pane,“ oplácí mu Stephan úsměv. „Tady Beighleyová je dobrá v počtech.“

Christian na Stephanovu první pilotku kývne: „Skvělá práce, Beighleyová. Měkké přistání.“

„Děkuji, pane,“ zazáří dotyčná samolibě.

„Hezký víkend, pane Greyi, paní Greyová. Uvidíme se zítra.“ Stephan ustupuje, abychom mohli vystoupit, a Christian mě vede za ruku dolů po schůdcích a k Taylorovi, který už na nás čeká u vozu.

„Mikrobus?“ diví se Christian překvapeně, když nám Taylor otevírá posuvné dveře.

Taylor mu věnuje úsporný zkroušený úsměv a nepatrně pokrčí rameny.

„Bylo to na poslední chvíli, chápu,“ napravuje to Christian smířlivě a Taylor se vrací do letadla pro naše zavazadla.

„Máš chuť si zašpásovat na zadní sedačce mikrobusu?“ zamumlá ke mně Christian s potutelným zábleskem v očích.

Zahihňám se. Kdo je tenhle chlap a co udělal s panem Neuvěřitelně Rozzlobeným, který se mnou pobýval posledních pár dnů?

„No tak, vy dva, lezte dovnitř,“ pobízí nás Mia zezadu, kde nadskakuje netrpělivostí po Ethanově boku. Nastupujeme a přelézáme až na dvojitou zadní sedačku, na které si děláme pohodlí. Choulím se k Christianovi a on si pokládá ruku přes opěrku mé sedačky.

„V pohodě?“ broukne, když si Mia s Ethanem sedají před nás.

„Jo,“ usměju se a on mě políbí na čelo. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu dnes v jeho přítomnosti cítím ostych. Proč? Kvůli minulé noci? Kvůli tomu, že máme společnost? Ruku do ohně bych za to nedala.

Jako poslední se k nám připojují Kate s Elliotem a Taylor mezitím otevírá zavazadlový prostor, aby do něj naložil naše věci. O pět minut později už jsme na cestě.

Zatímco míříme k Aspenu, vyhlížím ven z okýnka. Stromy jsou zatím zelené, ale ve žloutnoucích špičkách listí už je tu a tam patrný náznak blížícího se podzimu. Nebe je blankytně modré, jenom na západě se kupí tmavnoucí oblaka. Všude kolem nás se majestátně tyčí Skalisté hory s nejvyšším vrcholem vystupujícím přímo před námi. Jsou divoké a zelené, jenom ty nejvyšší vršky mají bílé čepice a vypadají v nich přesně jako dětské malůvky.

Nacházíme se v zimním ráji bohatých a slavných. A já tu vlastním dům. Tomu se snad ani nedá uvěřit. V temných zákoutích mé duše znovu povstává povědomý neklid, který pociťuju pokaždé, když se snažím přenést přes Christianovo bohatství, a vysmívá se mi, nutí mě cítit vinu. Co jsem udělala pro to, abych si tenhle život zasloužila? Nic, vůbec nic, kromě toho, že jsem se zamilovala.

„Bylas už někdy předtím v Aspenu, Ano?“ otáčí se na mě Ethan a vytrhává mě ze zamyšlení.

„Ne, jsem tu poprvé. A ty?“

„Jako větší děcka jsme sem s Kate dost jezdili. Táta je velký lyžař.

Máma moc ne.“

„Já doufám, že mě můj manžel naučí lyžovat.“ Letmo juknu na právě zmíněného.

„Na to moc nespoléhej,“ zabručí Christian.

„Tak marná zas nebudu!“

„Co když si zlámeš vaz?“ Po smíchu ani památky.

Jo tak. Nechci se hádat a kazit mu dobrou náladu, a tak radši měním téma. „Jak dlouho už tu vlastníš dům?“

„Skoro dva roky. A teď je i váš, paní Greyová,“ pronese tiše.

„Já vím,“ zašeptám. Jenže se s tím nějak nedokážu ztotožnit. Přikláním se k němu, dávám mu pusu na tvář a znovu se vedle něj uvelebuju, abych naslouchala jeho smíchu a vtipkování s Ethanem a Elliotem. Čas od času do toho zazní Miin zvonivý smích, ale Kate zůstává zamlklá a já dumám o tom, jestli hloubá nad Jackem Hydem, nebo nad něčím jiným. A pak mě něco napadá. Jsme v Aspenu… Plán rekonstrukce místního Christianova domu vypracovala Gia Matteová a přestavoval ho Elliot. Zajímalo by mě, jestli jsem kápla na to, co se Kate honí hlavou. Před Elliotem se jí zeptat nemůžu, vzhledem k jeho spojení s Giou. A ví vůbec Kate, že se Gia podílela na přestavbě domu? Mračím se nad tím, co by jí mohlo dělat takové starosti, a pevně se rozhoduju, že se jí optám, jakmile budeme samy. Právě projíždíme centrem Aspenu a moje nálada se vlivem prostředí zlehka prosvětluje. Kolem nás se míhají budovy z převážně červených cihel, horské chaty ve švýcarském stylu a nesčetné domky z přelomu století, natřené pestrými barvami. Je tu množství bank a značkových obchodů, které dávají tušit zámožnost místního

obyvatelstva. A samozřejmě, Christian sem perfektně zapadá.

„Proč sis vybral právě Aspen?“ vyzvídám.

„Cože?“ pohlédne na mě pátravě.

„Proč sis tu koupil dům?“

„Máma s tátou nás sem jako děti brali. Naučil jsem se tu lyžovat a mám to tady rád. Doufám, že se ti tu bude taky líbit – jinak ten dům prodáme a vybereme něco jiného.“

Jak prosté, že?!

Strká mi uvolněný pramen vlasů za ucho. „Dnes ti to moc sluší,“ řekne zastřeně.

Vnímám, jak se mi zahřívají tváře. Vždyť mám na sobě obyčejné oblečení na cesty – džíny a tričko a k tomu lehké tmavomodré sáčko. To mě podrž, proč se s ním cítím tak nesvá?

Sklání se pro polibek, něžný a láskyplný.

Taylor nás veze dál, ven z města, brzy se šplháme klikatou cestou po úbočí na druhé straně údolí. Čím výš se ocitáme, tím jsem nedočkavější… a Christian nervóznější.

„Co se děje?“ zjišťuju za další z mnoha zatáček.

„Doufám, že se ti bude líbit,“ vydechne. „Už jsme tady.“

Taylor zpomaluje a projíždí skrz vstupní bránu postavenou z šedého, béžového a červeného kamení. Pokračuje dál po příjezdové cestě a na jejím konci zastavuje před impozantním domem. Je symetrický, se vstupními dveřmi umístěnými vprostřed čelní stěny, postavený z tmavého dřeva a stejných kamenných kvádrů jako brána, a má sedlovou střechu. Je neskutečný – moderní, bez zbytečných kudrlinek, velmi se k Christianovi hodí.

„A jsme doma,“ naznačí mi bezhlesně, když se naši hosté začínají trousit ven z vozu.

„Vypadá to tu dobře.“

„Pojď. Porozhlédneme se,“ řekne s nadšeným zábleskem v očích, jako by se mi chystal ukázat svůj vědecký projekt nebo něco podobného, i když mi pořád připadá nejistý.

Mia se hrne po schodech nahoru, ve dveřích totiž stojí nějaká žena. Je drobounká a její havraní vlasy už prokvétají stříbrem. Mia jí rozhazuje ruce kolem krku a pevně ji objímá.

„Kdo je to?“ ptám se, když mi Christian pomáhá z auta.

„Paní Bentleyová. Žije tady společně s manželem. Starají se tu o to.“

Proboha… další personál?!

Mia představuje nejdřív Ethana a potom i Kate. Taky Elliot se s paní Bentleyovou srdečně objímá. Taylor nám vykládá věci z vozu a Christian mě bere za ruku a odvádí ke vchodu.

„Vítejte zpátky, pane Greyi,“ usměje se ta žena.

„Carmello, to je moje manželka, Anastasia,“ představuje mě Christian pyšně. Polaská se s mým jménem na jazyku tak, až mi z toho poskočí srdce.

„Paní Greyová,“ pokyne mi hospodyně uctivě. Nabízím jí ruku a obě si vzájemně potřeseme. Ani mě nepřekvapuje, že se k Christianovi chová mnohem formálněji než ke zbytku rodiny.

„Doufám, že jste měli klidný let. Předpověď je na celý víkend příznivá, i když si tím nejsem úplně jistá.“ Pohlédne na houfující se mračna za námi. „Oběd je připravený, až budete chtít,“ znovu se usměje, tmavé oči jí zajiskří a já k ní pocítím rostoucí sympatie.

„A jde se.“ Christian mě popadá a zvedá si mě do náruče.

„Co to děláš?“ vyjeknu.

„Přenáším vás přes práh, paní Greyová.“

S přihlouplým úsměvem se nechávám vnést do prostorné vstupní haly, kde mě Christian po letmém polibku opatrně staví na bytelnou dřevěnou podlahu. Interiér je až strohý a připomíná mi velký pokoj v Escale – bílé stěny, tmavé dřevo a moderní abstraktní umění. Hala se otevírá do rozlehlého obytného pokoje, ve kterém stojí tři světlounce šedé sedačky rozestavené kolem krbu, který místnosti dominuje. Jediný barevný vjem poskytují měkké polštářky rozmístěné na gaučích. Mia bere Ethana za ruku a táhne ho dál do domu.

Christian sleduje jejich mizející postavy s pichlavým přimhouřeným pohledem a semknutými rty. Pak potřese hlavou a obrací svou pozornost zpátky ke mně.

Kate hlasitě hvízdne. „Pěkný.“

Rozhlédnu se a postřehnu Elliota, který pomáhá Taylorovi se zavazadly. Znovu mě napadá, jestli Kate ví o tom, že tady zasahovala Gia.

„Co takhle prohlídka?“ navrhuje mi Christian. Ať už mu ohledně Mii a Ethana běželo hlavou cokoliv, je to pryč. Vyzařuje z něj vzrušení – nebo spíš úzkost? Těžko říct.

„Jasně.“ Znovu jsem zaskočena mírou jeho bohatství. Kolik to tu muselo stát? A já k tomu ničím nepřispěla. Krátce se ve vzpomínkách vracím k okamžiku, kdy mě Christian vzal poprvé do Escaly. I tehdy jsem byla omráčená. Budeš si na to muset zvyknout, zasyčí na mě podvědomí.

Christian se při pohledu na mě zachmuří, ale bere mě za ruku a provádí nejrůznějšími pokoji. Supermoderní kuchyně má pracovní desku ze světlého mramoru a černé skříňky. Dole je působivý vinný sklípek a taky prostorná zašívána s velkou plazmou, měkkými sedačkami… a kulečníkovým stolem. Christian mě nachytá, jak na něj s rudými tvářemi zírám.

„Zahrála by sis?“ škádlí mě s šibalským pohledem. Zavrtím hlavou a on zase stáhne obočí. Znovu mě bere za ruku a vede mě do prvního patra, kde se nacházejí čtyři pokoje s příslušenstvím.

Ten hlavní ale vypadá trochu jinak. Je v něm obrovská postel, ještě větší, než máme doma, postavená čelem k panoramatickému výhledu na Aspen a zelené pohoří v pozadí.

„To je hora Ajax… nebo Aspen, jak chceš,“ vysvětluje mi Christian, zatímco mě soustředěně pozoruje. Stojí ve dveřích, palce rukou zaháknuté za poutka černých riflí.

Přikývnu.

„Jsi velmi zamlklá,“ konstatuje.

„Je to nádhera, Christiane.“ Najednou se mi hrozně zasteskne po Escale.

Pět dlouhých kroků a stojí u mě, tlačí mi na bradu a uvolňuje můj spodní ret, zaklesnutý mezi zuby.

„Co se děje?“ uhodí na mě. Pátravě mi hledí do očí.

„Jsi velmi bohatý.“

„To je pravda.“

„Někdy, někdy mě prostě zaskočí, jak moc jsi bohatý.“

„Jsme.“

„Jsme,“ opravuju se automaticky.

„Nenech se tím rozhodit, Ano, prosím. Je to jenom dům.“

„Co přesně tu dělala Gia?“

„Gia?“ nechápavě vyklene obočí.

„Jo. Dělala tu nějaké úpravy, nebo ne?“

„To ano. Navrhovala tu místnost dole. Elliot ji pak přestavěl.“ Prohrábne si vlasy a svraští obočí. „Proč se vlastně bavíme o Gie?“

„Víš o tom, že se zapletla s Elliotem?“

Chvíli na mě upírá nic neříkající šedý pohled. „Elliot ošukal většinu Seattlu, Ano.“

Lapnu po dechu.

„Převážně ženy, pokud je mi známo,“ zavtipkuje. Myslím, že se baví na můj úkor, když vidí, jak se tvářím.

„Ne?!“

Přikývne. „Ale mně do toho nic není,“ zvedá defenzivně ruce.

„Mám takový dojem, že o tom Kate neví.“

„Nejsem si jistý, jestli je to informace, kterou by Elliot zrovna křičel do světa. A tuším, že i Kate má svoje kostlivce ve skříni.“

Jsem v šoku. Ten milý, skromný, blonďatý, modrooký Elliot? Nevěřícně na Christiana zírám.

Ten mě s hlavou na stranu pozorně sleduje. „Tady nejde jenom o Giinu nebo Elliotovu promiskuitu, viď?“

„No jo. Promiň. Po tom všem, co se stalo za poslední týden, je to další…“ Neurčitě pokrčím rameny, z ničeho nic je mi do pláče. Christian vypadá, jako by se mu ulevilo. Přitahuje si mě do náruče a s nosem zabořeným do mých vlasů mě pevně objímá.

„Já vím. Taky se omlouvám. Pojďme si to prostě užít, jo? Můžeš zůstat tady a číst si, koukat se na blbosti v televizi, nakupovat, jít na výlet – nebo dokonce na ryby. Cokoliv budeš chtít. A na to, co jsem řekl o Elliotovi, zapomeň. To ode mě nebylo zrovna taktní.“

„Do značné míry to vysvětluje, proč si tě věčně dobírá,“ zamumlám s obličejem přitisknutým k jeho hrudi.

„On o mojí minulosti fakt nic neví. Vždyť jsem ti to říkal, v rodině si všichni mysleli, že jsem gay. Sice zdrženlivý, ale gay.“

Zachichotám se a začínám se v jeho náručí uvolňovat. „Taky jsem si myslela, že držíš celibát. Ó, jak jsem se mýlila.“ S pažemi ovinutými kolem jeho trupu žasnu nad tou absurditou – Christian, a gay.

„Paní Greyová, vy se mi posmíváte?“

„Možná trochu,“ připouštím. „Víš, moc nerozumím tomu, proč si vydržuješ tenhle dům.“

„Co tím myslíš?“ Dává mi pusu do vlasů.

„No, máš loď, což chápu; máš nemovitost v New Yorku – kvůli podnikání. Ale co tohle? Vždyť jsi sem ani neměl s kým jezdit.“

Ztuhne a několik okamžiků zůstává zticha. „Čekal jsem na tebe,“ řekne měkce, z očí mu sálá upřímnost.

„To… to jsi řekl moc krásně.“

„Je to pravda. I když jsem to tenkrát ještě nevěděl,“ vykouzlí svůj typický plachý úsměv.

„Jsem ráda, že jsi počkal.“

„Vy jste mi za to čekání stála, paní Greyová.“ Prstem mi nadzdvihne bradu a skloní se pro něžný polibek.

„Však vy mně taky,“ usměju se. „I když mám pocit, že jsem podváděla. Nemusela jsem na vás totiž čekat dlouho.“

Zaculí se. „A to jsem taková výhra, jo?“

„Christiane, ty jsi výhra ve státní loterii, nově objevený lék na rakovinu a tři splněná přání v jednom.“

Překvapeně zvedne obočí.

„Kdy už ti to konečně dojde?“ spílám mu. „Ty jsi vysněná partie. A tím nemyslím všechno tohle,“ máchnu přezíravě rukou k přepychovému vybavení, které nás obklopuje. „Myslím tady.“ Přikládám mu ruku na srdce a on obezřetně rozšíří oči. Můj sebejistý sexy muž je pryč, místo něj tu přede mnou stojí ztracený chlapec. „Věř mi, Christiane, prosím,“ zašeptám, sevřu mu obličej v dlaních a přitáhnu si jeho rty ke svým. Vzdychne a já netuším, jestli kvůli tomu, co jsem řekla, nebo jestli je to jeho obvyklá živelná reakce. Nárokuju si ho, drtím mu rty a jazykem pronikám do jeho úst.

Oba jsme bez dechu, když se odtáhne a pochybovačně se na mě zadívá.

„Kdy už to do tý svý tvrdý palice protlačíš, že tě miluju?“ ptám se rozhořčeně.

Namáhavě polkne. „Jednou jo,“ připustí.

Tomu říkám pokrok. Usměju se na něj a on mi to rozpačitě oplatí.

„Pojď. Dáme si oběd – ostatní už se po nás budou shánět. Můžeme se přitom domluvit, kdo by chtěl co dělat.“

„To ne!“ vyhrkne Kate z ničeho nic.

Všichni se na ni podíváme.

„Hele,“ řekne a ukáže z okna. Venku se spustil pěkný liják. Sedíme kolem dřevěného stolu v kuchyni a máme za sebou italskou hostinu v podobě obložených talířů, které pro nás připravila paní Bentleyová, a láhev nebo dvě Frascati. Jsem přecpaná a tak trochu přiopilá.

„A výlet je v prachu,“ poznamená Elliot lehce úlevně. Kate se na něj zakaboní. Určitě se mezi nimi něco děje. K ostatním se oba chovají uvolněně, ale se vzájemnou komunikací mají problém.

„Mohli bychom vyrazit do města,“ pípne nesměle Mia. Ethan se na ni uculí.

„Parádní počasí na ryby,“ navrhuje Christian.

„Já bych šel,“ přidává se Ethan.

„Takže se rozdělíme,“ tleskne radostně Mia. „Holky jdou nakupovat, kluci se jdou nudit do přírody.“

Kouknu na Kate a vidím, jak na Miu vrhne shovívavý pohled.

Rybaření, nebo nakupování? Páni, to je ale nabídka.

„Co bys chtěla ty, Ano?“ osloví mě Christian.

„Mně je to jedno,“ zalžu.

Kate upoutá mou pozornost a artikuluje slovo „nakupovat“. Třeba si potřebuje promluvit.

„I když, nakupování nezní vůbec špatně,“ pokusím se na holky usmát. Christian se ušklíbne. Ví, že nákupy nesnáším.

„Klidně tu s tebou zůstanu, jestli chceš,“ zamumlá ke mně a já v důsledku tónu, který použil, pocítím, jak se mi v břiše probouzí něco nenasytného.

„Ne, jdi na ryby,“ zareaguju. Vím, že čas strávený s kluky potřebuje.

„Takže plán by byl,“ řekne Kate a zvedá se od stolu.

„Pojede s vámi Taylor,“ oznámí nám Christian – nedá se říct, že by nechal nějaký prostor pro diskusi.

„Nepotřebujeme chůvu,“ ohradí se Kate rozhodně, přímočará jako vždy.

Pokládám jí ruku na paži. „Kate, Taylor by jet měl.“

Zamračí se, pokrčí rameny a snad poprvé v životě nechává jazyk za zuby.

Váhavě se usměju na Christiana. Ten se ale tváří netečně. Uf, doufám, že není na Kate naštvaný.

Vtom Elliot stáhne obočí. „Potřeboval bych si ve městě vyzvednout baterii do hodinek.“ Letmo koukne na Kate a já zahlédnu, jak

přitom zčervená, zatímco Kate si toho vůbec nevšimne, protože ho okázale ignoruje.

„Tak si vem audi. Až se vrátíš, půjdeme na ryby,“ navrhuje mu Christian.

„Jo,“ zahučí Elliot, ale vypadá, že je duchem někde jinde. „Skvělý plán.“

„Sem.“ Mia mě čapne za ruku a vtáhne do značkového butiku, ve kterém je to samé růžové hedvábí a rustikální nábytek ve francouzském stylu s falešnou patinou. Kate nás následuje dovnitř a Taylor zůstává stát pod venkovní stříškou, která ho chrání před deštěm. Obchodem se z reproduktorů rozléhá Arethino Say A Little Prayer. Tu písničku miluju. Měla bych ji přidat do Christianova iPodu.

„Tohle ti bude slušet, Ano.“ Mia mi strká před nos titěrný kousíček stříbrné látky. „Na, zkus si to.“¨

„Ehm… je to trochu krátké.“

„Budeš v tom vypadat fantasticky. Christian z toho bude paf.“

„Myslíš?“

Mia se na mě zazubí. „Kvůli tvým nohám by se dalo vraždit, Ano, a jestli máme večer vyrazit na pařbu,“ usměje se v předzvěsti smrtelného úderu, „budeš pro svého muže sexy.“

Lehce v šoku na ni zamrkám. My jdeme pařit? Já nepařím.

Kate se zasměje mému výrazu. Teď, když není v Elliotově blízkosti, působí mnohem uvolněnějším dojmem. „Dneska by to chtělo trochu pohybu,“ zahlásí.

„Běž si to zkusit,“ nařizuje mi Mia a já se neochotně odebírám do kabinky.

Zatímco čekám, až se Kate s Miou vynoří ze zkušebních kabinek, přecházím k výloze a nepřítomně skrz ni vyhlížím ven na ulici. Soulový výběr pokračuje další skladbou, tentokrát je to Dionne

Warwicková a její Walk On By. Další skvělá písnička – jedna z máminých nejoblíbenějších. Zadívám se dolů na Ty Šaty ve své ruce. I když, šaty je možná nepřiměřené označení. Nemá to záda a je to šíleně krátké, ale Mia to prohlásila za vítězný úlovek a perfektní ohoz na propařenou noc. Podle jejího názoru taky nutně potřebuju boty a dlouhý masivní náhrdelník, což pořídíme v dalších obchodech. Zakoulím očima a opětovně si gratuluju ke štěstí, že mám Caroline Actonovou, svou osobní prodavačku oblečení.

Najednou skrz sklo výlohy zahlédnu Elliota. Objevil se na druhé straně hlavní ulice lemované zelení, když vystoupil z Christianova audi. Zaplouvá hned do prvního obchodu, jako by se v něm chtěl skrýt před deštěm. Vypadá to na zlatnictví… možná si tam chce koupit tu baterii do hodinek. Za pár minut vychází ven a není sám

– doprovází ho žena.

Do háje! On mluví s Giou! Co ta tady ksakru dělá?

Sleduju, jak se krátce obejmou a jak se Gia s hlavou zakloněnou bujaře směje něčemu, co Elliot řekl. Ten ji pak líbne na tvář a uhání k autu. Ona se otáčí a odchází pryč ulicí a já ji zaraženě sleduju pohledem. Co to mělo znamenat? Zděšeně se ohlížím směrem ke kabinkám, ale holky zatím nikde nevidím.

Očima cuknu k Taylorovi, který stále čeká venku. Zachytí můj pohled a pokrčí rameny. Taky se stal svědkem malého Elliotova dostaveníčka. Rudnu, zahanbená, že jsem se nechala přistihnout při šmírování. Vracím se a v tu chvíli se objevují Mia s Kate, obě rozesmáté. Kate se na mě pátravě zadívá.

„Co se děje, Ano?“ zjišťuje. „V těch šatech vypadáš senzačně. Ty sis to rozmyslela?“

„Ehm, ne.“

„Jsi v pořádku?“ vyklene všímavě obočí.

„Jo, jsem. Nezaplatíme?“ Zamířím ke kase, kde se připojuju k Mie, která třímá dvě sukně.

„Dobré odpoledne, madam,“ usměje se na mě mladá prodavačka s nejsilnější vrstvou lesku na rty, jakou jsem kdy viděla. „Bude to osm set padesát dolarů.“

Cože? Za tenhle hadřík?! Chabě zamžikám a podávám jí černou platební kartu.

„Paní Greyová,“ vrkne slečna Lesk Na Rty.

Další dvě hodiny následuju holky jako ve snách a v duchu svádím vnitřní boj. Mám to Kate říct? Podvědomí razantně přikyvuje. Ano, měla bych. Ne, neměla. Mohlo to být jen docela nevinné setkání. Sakra práce. Co mám dělat?

„Tak co, Ano, líběj se ti ty boty?“ zaráží si Mia pěsti v bok.

„Ehm… jo, jasně.“

Končím s párem stříbrných páskových bot od Manola Blahnika na neskutečně vysokých podpatcích. Perfektně ladí k šatům a připravily Christiana o dalších tisíc dolarů. Zato s dlouhým stříbrným řetězem, na jehož koupi Kate trvá, mám větší štěstí; je to výhodný obchod za osmdesát čtyři dolarů.

„Už si zvykáš na to, mít peníze?“ ptá se mě Kate přátelsky cestou k autu. Mia šla napřed.

„Ty víš, že taková nejsem, Kate. Spíš jsem z toho trochu nervózní. Ale byla jsem poučena, že je to součást balíčku,“ ušklíbnu se a ona mi pokládá ruku kolem ramen.

„Však si zvykneš,“ poučuje mě soucitně. „Uvidíš, že ti to bude moc slušet.“

„Ty, Kate, jak spolu teď vycházíte s Elliotem?“ zkouším terén. Její velké modré oči se zapíchnou do mých.

A jéje.

Zavrtí hlavou. „Teď o tom nechci mluvit,“ ukáže bradou směrem k Mie. „Ale je to…“ nedokončí větu.

Kruci, tohle nevypadá na starou známou houževnatou Kate. Já věděla, že se něco děje. Řeknu jí, co jsem viděla? A co jsem vlastně

viděla? Elliota, jak mluví se slečnou Sexuální-Predátorkou-Jako-Ze-

-Škatulky, jak ji objímá a potom líbá na tvář. Určitě jsou jenom staří přátelé… Ne, nepovím jí to. Ne teď. Přitakáním jí naznačuju, že to naprosto chápu a respektuju její soukromí. Natáhne se pro mou ruku a vděčně ji stiskne a já v jejích očích zahlédnu záblesk bolu a trápení, který rychle rozmrkává. Náhle pocítím nutkavou touhu svou drahou přítelkyni chránit. Na co si to ksakru ten Elliot Casanova Grey hraje?

Jakmile jsme zpátky doma, Kate prohlásí, že si po takovém nákupním maratonu zasloužíme koktejl, a namíchá nám jahodové daiquiri. Sedíme uvelebené na pohovkách u hořícího krbu v obývacím pokoji.

„Elliot je v poslední době trochu odtažitý,“ nakousne Kate s pohledem upřeným do plamenů. Mia si šla uklidit své úlovky z obchodů a my dvě máme konečně chvilku pro sebe.

„Vážně?“

„A taky myslím, že u něj mám vroubek za ten průšvih, co kvůli mně máš.“

„Ty o tom víš?“

„Jo. Christian volal Elliotovi; Elliot volal mně.“ Převracím oči. Ach, Stíne, Stíne, Stíne.

„To je mi líto. Christian je… posedlý mou bezpečností. A ty ses s Elliotem od toho našeho flámu neviděla?“

„Ne.“

„Aha.“

„Já ho mám fakt ráda, Ano,“ zašeptá. Prožívám chvilku hrůzy, protože mám dojem, že se rozbrečí. Vůbec ji nepoznávám. Copak se zase vrátí éra růžových pyžam? Náhle se ke mně otáčí.

„Já se do něj zamilovala. Nejdřív jsem si myslela, že je to jenom skvělým sexem. Jenže on je tak okouzlující a vřelý a laskavý a zábavný. Dokážu si představit, jak spolu stárneme – víš jak… práce, děti, vnoučata.“

„Je pro tebe ten pravý,“ odtuším. Smutně přikývne.

„Možná by sis s ním měla promluvit. Zkusit najít chvilku, kdy tady budete o samotě, abys mohla zjistit, co ho žere.“

Spíš kdo ho žere, zaprská podvědomí. Rázně ho umlčím, šokovaná umíněností svých vlastních myšlenek.

„Možná byste se mohli jít zítra dopoledne projít.“

„Uvidíme.“

„Kate, já nesnáším, když vypadáš takhle.“

Nuceně se usměje a já se nakláním, abych ji objala. Docházím k rozhodnutí, že jí o Gie nepovím, i když bych se o ní mohla zmínit před tím donchuánem. Co si to dovoluje, takhle si zahrávat s city mé kamarádky?

Přichází Mia, a tak se radši vracíme k bezpečnějším tématům.

Oheň v krbu zasyčí a zapraská, když přiložím další polínko. Skoro nám došlo dřevo. Přestože je léto, oheň je v tak vlhkém dni vítaným společníkem.

„Mio, nevíš, kde je tu něco na přiložení?“ optám se jí právě, když usrkává daiquiri.

„Myslím, že v garáži.“

„Podívám se po tom. Aspoň se tady trochu porozhlédnu.“

Když se odvážím vyjít ven do přilehlé garáže pro tři auta, zjišťuju, že déšť už polevil. Postranní dveře jsou odemčené, a tak vstupuju a rozsvěcím, abych pronikla přítmím. Zářivky hlasitě zabzučí.

Je tu zaparkované auto a já si uvědomuju, že je to stejné audi, ve kterém jsem dnes odpoledne zahlédla Elliota. Kromě toho jsou tu dva sněžné skútry. Ale co opravdu upoutá mou pozornost, jsou dvě závodní motorky, obě stopětadvacítky. Hlavou mi hned letí vzpomínky na to, jak se mě loni v létě snažil odhodlaný Ethan naučit jezdit. Podvědomě si promnu ruku v místech, kde jsem si ji při pádu pěkně sedřela.

„Jezdíš?“ ozve se mi za zády Elliot. Prudce se otáčím. „Ty ses vrátil.“

„Už to tak vypadá,“ zazubí se a já si uvědomuju, že Christian by pravděpodobně řekl to samé, jen by se u toho tím okouzlujícím způsobem neusmíval. „Takže?“ upomíná mě.

Ty děvkaři! „Tak trochu.“

„Chceš se svézt?“

Odfrknu si. „Ehm, ne… myslím, že by to Christiana moc nepotěšilo.“

„Christian tu není,“ ušklíbne se Elliot – ach tak, je to rodinný znak – a mávne rukou, aby naznačil, že jsme sami. Zvolna přejde k bližší motorce a ležérně přehodí dlouhou nohu oděnou v džínsovině přes sedlo, na kterém se následně usazuje a chytá do ruky řidítka.

„Christian má trochu… obavy, když jde o mou bezpečnost. Takže bych neměla.“

„To vždycky děláš jenom, co řekne?“ V jeho velkých modrých očích zasrší šibalství a zároveň v nich zahlédnu odraz toho pacholka, do kterého se zamilovala Kate. Pacholka z Detroitu.

„Ne,“ vytáhnu káravě obočí. „Ale snažím se. I beze mě má dost starostí. Už se vrátil?“

„Já nevím.“

„Tys nešel na ryby?“

Zavrtí hlavou. „Musel jsem si něco zařídit ve městě.“

Zařídit?! Krucinál – nejspíš tu vypulírovanou blonďatou záležitost! Prudce se nadechnu a zůstávám na něj nemístně civět.

„Co tu vlastně děláš, když nechceš svézt?“ naváže pochybovačně.

„Hledám něco, čím bych přiložila do krbu.“

„Tak tady jsi,“ přerušuje nás Kate. „Elliote – ty už ses vrátil.“

„Čau, kotě,“ usměje se dotyčný zeširoka.

„Sehnal jsi něco?“

Pozorně sleduju Elliotovu reakci. „Ne. Jen jsem potřeboval ve městě něco zařídit.“ A na kratičkou chvíli zahlédnu v jeho výrazu nejistotu.

A sakra.

„Přišla jsem se podívat, co je s Anou,“ těká mezi námi Kate zmateně.

„Prostě jsme se tu zakecali,“ řekne Elliot a nervozita mezi nimi jen zasrší.

Všichni se zarazíme, když zvenku zaslechneme auto. To bude Christian! Díkybohu. Pohon otevírání garážových dveří se hlasitě rozhučí, až všichni nadskočíme, a roleta pomalu vyjíždí ke stropu, takže nám odhaluje pohled na Christiana a Ethana, kteří vyndávají věci z korby malého náklaďáku. Christian znehybní, když zahlédne, že tam stojíme.

„Zakládáte garážovou kapelu?“ prohodí žertem a vchází dovnitř; namíří si to přímo ke mně.

Usměju se na něj. Tolik se mi ulevilo, že ho vidím. Pod nepromokavou bundou má tu pracovní kombinézu, co jsem mu prodala u Claytonů.

„Ahoj,“ pozdraví mě s tázavým pohledem, přičemž nevěnuje sebemenší pozornost Kate ani Elliotovi.

„Ahoj. Parádní montérky.“

„Se spoustou kapes. To se k rybaření moc hodí.“ Promlouvá ke mně měkkým, svůdným hlasem určeným jenom pro mé uši a přitom mě hltá lačným pohledem.

Cítím, jak mi stoupá krev do tváří, a on to ocení velkým neskrývaným úsměvem.

„Jsi mokrý,“ poznamenávám.

„Pršelo nám. Co tady vlastně všichni děláte?“ Konečně bere na vědomí, že nejsme sami.

„Ana sem přišla pro dříví,“ zaculí se Elliot a nějakým záhadným způsobem se mu daří do těch slov vtisknout sexuální podtext. „Nabízel jsem se, že ji povozím.“ Koukám, že na laškování je mistr.

Christianovi tvrdne výraz a mně se zastavuje srdce.

„Dala mi kopačky. Prej že by se ti to nelíbilo,“ řekne Elliot smířlivě a tentokrát bez narážek.

Christianův pronikavý pohled se vrací ke mně. „To že udělala?“ podiví se.

„Koukejte, s radostí budu postávat a poslouchat, co bylo pak, ale neměli bysme se vrátit dovnitř?“ rýpne si Kate. Sehne se, popadne dvě polínka a s prudkou otočkou vyráží ke dveřím. Do háje. Kate je naštvaná – ale vím, že ne na mě. Elliot si povzdychne a mlčky odchází za ní. Zaujatě je sleduju, dokud mě nevyruší Christian.

„Ty umíš jezdit na motorce?“ ověřuje si lehce nevěřícně.

„Ne moc dobře. Naučil mě to Ethan.“

Okamžitě mu chladne pohled. „Tak to ses rozhodla správně,“ řekne o poznání odměřeněji. „Terén je teď hodně tvrdý a díky tomu dešti i kluzký a nebezpečný.“

„Kam ti mám dát rybářský vybavení?“ zavolá zvenku Ethan.

„Nech to tam, Ethane – Taylor se o něj postará.“

„A co s tou rybou?“ pokračuje Ethan lehce posměšně.

„Tys chytil rybu?“ ptám se překvapeně.

„Já ne, to Kavanagh,“ našpulí rty… neodolatelně. Vyprsknu smíchy.

„Tu si vezme na starost paní Bentleyová,“ odpovídá mu. Ethan se zakření a zamíří do domu.

„Bavíte se dobře, paní Greyová?“

„Výborně. Jsi promočený… Co kdybych ti napustila vanu?“

„Jedině, když do ní půjdeš se mnou.“ Sehne se a vtiskne mi polibek.

V koupelně přilehlé k našemu pokoji točím vodu do rozměrné lázně vejčitého tvaru a vlévám do ní luxusní koupelový olej, který začíná okamžitě tvořit bohatou pěnu. Ta vůně je božská… asi jasmín.

Než se vana naplní, vracím se do ložnice, abych si pověsila Ty Šaty na ramínko.

„Užily jste si to?“ sonduje Christian, když vchází do pokoje. Má jenom tričko a kalhoty na doma a je bos. Pečlivě za sebou zavírá dveře.

„Jo,“ vydechnu, zatímco ho hypnotizuju pohledem. Tak strašně mi chyběl. K smíchu – jak dlouho jsme se neviděli? Pár hodin?

S hlavou na stranu se na mě pátravě zadívá. „Copak?“

„Jen přemýšlím o tom, jak moc jsi mi chyběl.“

„Zdá se, že jste v tom až po uši, paní Greyová.“

„To jsem, pane Greyi.“

Pomalu přechází až ke mně. „Co sis koupila?“ zašeptá a já vím, že schválně mění téma hovoru.

„Šaty, boty, náhrdelník. Utratila jsem ti dost peněz,“ vzhlédnu k němu provinile.

Usměje se. „To je dobře,“ zavrní a strčí mi pramen vlasů za ucho.

„A pomilionté – jsou to naše peníze.“ Zatlačí mi na bradu, aby uvolnil ret, který si držím mezi zuby; ukazováčkem mi pak sjíždí dolů po tričku, přes hrudní kost mezi prsy a na břicho, až k lemu.

„Ve vaně tohle potřebovat nebudeš,“ řekne tiše, oběma rukama sevře okraj trička a pozvolna ho vytahuje nahoru. „Zvedni ruce.“

Poslechnu, upřeně mu hledím do očí, když ho odhazuje na podlahu.

„Myslela jsem, že se jenom koupeme.“ Vnímám, jak se mi zrychluje tep.

„Nejdřív si tě trochu vychovám a znesvětím. Taky jsi mi chyběla.“ A skloní se pro polibek.

„Kruci, ta voda!“ Škrábu se do sedu, ještě omámená po právě prožitém orgasmu.

Jenže Christian mě nepouští.

„Christiane, vana!“ zapíchnu do něj pohled z pozice na břiše, rozvalená na jeho hrudi.

Zasměje se. „Klid, vždyť je to koupelna.“ Převalí se a dává mi letmou pusu. „Jdu to vypnout.“

Ležérně vstává z postele a s grácií se odebírá do koupelny. Mé oči ho celou cestu hladově následují. Hmm… můj manžel, nahý a už brzy mokrý. Vnitřní bohyně si lascivně olízne rty a vycení zuby ve spokojeném postkoitálním úsměvu. Hbitě skáču z postele.

Sedíme na opačných koncích vany, která je plná vody – tak plná, že kdykoliv se pohneme, voda šplouchá přes okraje na podlahu. Působí to zhýrale. Dokonce ještě víc než to, že mi Christian omývá nohy, masíruje mi chodidla a jemně mne prsty. Každý z nich políbí a na závěr něžně skousne malíček.

„Mmm…“ Cítím to až tam.

„Takhle?“ vydechne.

„Hmm,“ zamručím nesouvisle.

Celé to znovu opakuje. Bože, to je slast. Blaženě zavírám oči.

„Ve městě jsem viděla Giu,“ zamumlám.

„Fakt? Myslím, že tu taky něco vlastní,“ odbyde to lhostejně. Ani v nejmenším ho to nezaujalo.

„Byla s Elliotem.“

Přestává mě masírovat. Tohle už si jeho pozornost získalo. Když otevřu oči, má hlavu ke straně, jako by tomu nerozuměl.

„Jak to myslíš, že byla s Elliotem?“ ověřuje si, spíš zmatený než polekaný.

A tak mu popisuju, co jsem viděla.

„Ale oni jsou jenom přátelé. Mám ten dojem, že je Elliot z Kate pěkně hotovej.“ Na chvíli se odmlčí a pak dodává: „Vlastně, já vím, že je z ní hotovej.“ A podívá se na mě takovým nemám-tušení-proč pohledem.

„Kate je úžasná,“ naježím se vyzývavě.

Zafuní. „Stejně jsem rád, žes to byla ty, kdo mi přistál v kanceláři.“ Dává mi pusu na palec, pouští mou levou nohu a chytá mě

za pravou, aby ji taky namasíroval. Má tak silné a šikovné prsty, že se okamžitě znovu uvolňuju. Nechci se s ním přít kvůli Kate. Zavírám oči a odevzdávám se do péče jeho kouzelných prstů.

Soustředěně se sleduju ve velkoplošném zrcadle a nepoznávám tu kočku, která mi pohled oplácí. Kate se do toho obula a udělala ze mě večer hotovou Barbie, co se týče vlasů a líčení. Vlasy mám nadýchané a vyžehlené, oči zvýrazněné linkami a rty jasně červenou rtěnkou. Vypadám… sexy. Ve vysokých botách od Manola a neskutečně krátkých šatech mám nekonečně dlouhé nohy. Ještě by to chtělo požehnání od Christiana, protože mám vtíravý pocit, že se mu takové množství odhalené kůže nebude líbit. V zájmu entente cordiale bych se ho měla zeptat. Natahuju se pro BlackBerry.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Nemám v tom velký zadek?

Datum: 27. 8. 2011, 18:53 MST

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

potřebuji odbornou krejčovskou radu.

Vaše paní G. x

Od: Christian Grey Předmět: Jako broskvičku Datum: 27. 8. 2011, 18:55 MST

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

o tom vážně pochybuju.

Ale dostavím se a pro jistotu váš zadek zevrubně prozkoumám.

Váš dychtivý pan G. x

Zatímco si čtu jeho e-mail, dveře ložnice se otevírají a na jejich prahu zamrzá Christian. S pusou dokořán a vykulenýma očima.

Ajaj… tohle se může zvrtnout kamkoliv.

„Tak co?“ špitnu.

„Vypadáš… Páni.“

„Líbí se ti to?“

„Jo, to bych řekl.“ Mluví trochu nakřáple. Pomalu vstupuje do pokoje a zavírá za sebou dveře. On má na sobě černé džíny a bílé triko s černým sakem. Vypadá božsky. Zvolna se ke mně blíží, a když je na dosah, pokládá mi ruce na ramena a obrací mě čelem k rozměrnému zrcadlu; sám si stoupá za mě. Očima vyhledávám jeho pohled, který se vzápětí fascinovaně sune dolů po mých nahých zádech. Jedním prstem mi sjíždí po páteři až k lemu šatů na mých bedrech, kde se bledá kůže setkává se stříbrnou látkou.

„Odhaluje to mnohé,“ zabručí.

Rukou pokračuje níž, přes zadek až na holé stehno. Tam se zaráží, šedé oči se upřeně zahledí do modrých, a nechává své prsty stoupat zpátky k okraji sukně.

Rty se mi formují do dokonalého O, když sleduju jeho prsty, jak se zlehka a provokativně pohybují po mé pokožce, přičemž cítím mravenčení, které za sebou zanechávají.

„Odsud to není daleko…“ dotkne se lemu šatů a posouvá se výš,

„…sem,“ zašeptá. Zalapám po dechu, když se mě dotkne v klíně a začne mě dráždivě hladit přes kalhotky.

„Co tím myslíš?“ vypravím ze sebe.

„Tím myslím… že to není daleko odsud…“ znovu mi přejíždí prsty po kalhotkách, pak jeden vsouvá pod ně a polaská mě po zvlhlé kůži, „…sem. A pak… sem.“ A tím prstem do mě vklouzne.

S prudkým nádechem tiše zakňourám.

„Tohle je moje,“ zapřede mi do ucha. Zavírá oči a pohne tím prstem tam a zase zpátky. „Nechci, aby to viděl někdo jiný.“

Zakolísá mi dech a pak se připojuje k pozvolnému rytmu jeho pohybů. Dívat se na něj v zrcadle, jak mi tohle dělá… je víc než jen vzrušující.

„Takže se chovej jako slušné děvče a neohýbej se, pak by to mělo být v pořádku.“

„Ty to schvaluješ?“ pípnu.

„Ne, ale nezakážu ti to nosit. Vypadáš v tom fantasticky, Anastasie.“ Nečekaně ze mě vyklouzne, zanechává mě trestuhodně neuspokojenou, a přechází přede mě. Přikládá mi bříško prstu ke rtům a já je instinktivně sešpulím k polibku, za což si vysloužím Christianův zhýralý úsměv. Vkládá si prst do úst a výraz jeho tváře mě informuje o tom, že chutnám dobře… fakt moc dobře. Cítím, jak rudnu. Proč mě to vždycky tak dostane, když tohle udělá?

Chytá mě za ruku.

„Pojďme,“ zavelí mírně. Mám chuť se ohradit, že nic jiného jsem původně neměla v úmyslu, ale ve světle včerejších událostí z herny se rozhoduju to neriskovat.

Čekáme na dezert v přepychové restauraci ve městě. Až doteď jsme se slušně bavili a Mia je pevně odhodlaná v tom pokračovat dál, nejlépe v nějakém klubu. Právě teď ale sedí, pro změnu taky jednou v tichosti, a pohledem visí na rtech Ethanovi, který se baví s Christianem. Ethan ji očividně naprosto fascinuje, zatímco on sám je…

no, těžko říct. Vlastně netuším, jestli jsou jenom přátelé, nebo jestli je mezi nimi něco víc.

Christian působí uvolněně. Už dlouho se živě baví s Ethanem

– evidentně je spojilo muškaření. Ale především si povídají o psychologii. Je to paradoxní, ale zdá se, že je do ní Christian zasvěcený lépe. Na půl ucha naslouchám jejich konverzaci a s tichým povzdechem si posmutněle uvědomuju, že jeho odborné znalosti patrně pramení z bohatých zkušeností s řadou cvokařů.

Jsi ta nejlepší terapie. Vzpomínám si na slova, která mi šeptal, když jsme se tuhle milovali. Opravdu? Ach, Christiane, doufám, že ano.

Koutkem oka střelím po Kate. Vypadá nádherně, ale kdy nevypadala? S Elliotem jsou oba mírně zamlklí. On vypadá nervózně, jeho vtipy jsou trochu moc hlučné a smích křečovitý. Pohádali se spolu? Co ho žere? Je v tom ta ženská? Při pomyšlení, že by mohl ublížit mé nejlepší kamarádce, mě píchne u srdce. Mimoděk pohlédnu ke vchodu, napůl v očekávání, že v něm zahlédnu Giu, jak k nám línou chůzí nese ten svůj vyfintěný zadek. Už mám vidiny; předpokládám, že je to množstvím vypitého alkoholu. Dokonce mě začíná bolet hlava.

A pak, z ničeho nic, nás Elliot poleká, když se prudce zvedne ze židle, kterou se zaskřípěním o dlážděnou podlahu odsune za sebe. Všechny oči teď visí na něm. Několik okamžiků upřeně sleduje Kate, načež vedle ní klesá na jedno koleno.

Ach. Můj. Bože.

Natahuje se pro její ruku a celá restaurace se noří do ticha, protože všichni ustrnuli v pohybu, přestali jíst i mluvit a jenom zírají.

„Má nádherná Kate. Já tě miluju. Tvé kráse, eleganci a nezkrotné povaze se nic nevyrovná. Uloupila jsi mi srdce. Provázej mě životem. Staň se mou ženou.“

Ty kráso!

Kapitola 14

Pozornost všech v restauraci se upírá k Elliotovi a Kate, všichni zamrzli se zatajeným dechem jako jeden muž. Míra očekávání se stává nesnesitelnou. Ticho se kolem nás rozpíná jako guma, atmosféra je dusná a znepokojivá, a přesto plná naděje.

Kate upírá na Elliota prázdný pohled. Ten jí stále klečí u nohou a já sleduju, jak se mu postupně rozšiřují oči, takže vypadají ještě větší než obvykle. No tak, Kate! Dostaň ho z toho. Prosím. Ježiši – taky ji mohl požádat v soukromí. Po tváři jí stéká osamocená slza, přesto se z jejího výrazu nedá vyčíst žádná emoce. Kruci! Kate pláče? Vzápětí se ale usměje, pomalu, jako by právě prožila nirvánu.

„Ano,“ zašeptá měkce a skoro bez dechu svůj souhlas – to snad ani není ona. Snad další nanosekundu je ticho, než celá restaurace kolektivně vydechne úlevou. Halas, který se strhne potom, je ohlušující. Spontánní potlesk, přípitky, pískot, různá zvolání, a já najednou zjišťuju, že mi tečou slzy, které mi smáčejí líčení ve stylu jak-Barbie-potkala-Joan-Jettovou.

Ti dva okolní rozruch ani v nejmenším nevnímají, jsou teď uzavřeni do svého malého světa. Elliot vytahuje z kapsy malou

krabičku, otevírá ji a její obsah ukazuje Kate. Prsten. A z toho, co vidím, usuzuju, že mimořádně krásný, i když ho budu muset prozkoumat důkladněji. Tak tohle dělal s Giou? Vybírali prsten? No to mě podrž! Bože, jsem tak ráda, že jsem jí o tom neřekla.

Kate zatěká pohledem mezi prstenem a Elliotem a vrhá se mu kolem krku. Následuje polibek, na jejich poměry nevšedně zdrženlivý, a zástup pozorovatelů propuká v divoký jásot. Elliot se zvedá na nohy a děkuje se davům překvapivě ladnou úklonou, načež si s širokým a lehce samolibým úsměvem sedá zpátky na své místo. Nedokážu od nich odlepit oči. Elliot vyjímá prsten z krabičky, opatrně ho Kate nasazuje a dává jí další polibek.

Christian mi zmáčkne ruku. Ani jsem si neuvědomila, jak pevně ho svírám. Trochu rozpačitě ho pouštím a on si proklepe prsty, přičemž na rtech vykrouží němé „Au“.

„Promiň. Tys o tomhle věděl?“ zašeptám.

Jenom se usměje a mně je jasné, že ano. Přivolává číšníka. „Dvě lahve Cristalu, prosím. Ročník 2002, pokud ho máte.“

Uculím se na něj.

„Co?“ oplatí mi to.

„Protože ročník 2002 je mnohem lepší než 2003,“ popíchnu ho. Zasměje se. „Pouze pro znalce, Anastasie.“

„Což vy jste, pane Greyi, a navíc s mimořádnými choutkami,“ potvrzuju s úsměvem.

„To je pravda, paní Greyová.“ Naklání se blíž. „Stejně mi chutnáš nejlíp,“ zašeptá a políbí mě na jedno speciální místečko za uchem, až mě z toho zašimrá podél páteře. S rozehřátými tvářemi zasněně vzpomínám na jeho nedávnou demonstraci nejrůznějších zkratek, které se vyskytují na mých šatech.

Mia je první, která se s Kate a Elliotem objímá, po ní se připojujeme ke gratulacím šťastnému páru i my ostatní.

Svírám Kate v živelném objetí. „Tak vidíš. Jenom byl nervózní kvůli zásnubám,“ pošeptám jí.

„Ach, Ano,“ zareaguje plačtivým smíchem.

„Kate, já jsem tak šťastná. Gratuluju.“

Christian stojí za mnou. Podáním ruky pogratuluje Elliotovi, a pak – k mému i Elliotovu překvapení – si ho přitahuje do náruče. Taktak že zachytávám, co mu říká.

„Dobrá práce, Lelliote,“ zamumlá. Elliot na to nic, projednou taky mlčí, a pak bratrovi objetí váhavě oplácí.

Lelliot?

„Díky, Christiane,“ přijímá Elliot přiškrceně.

Christian pak obejme Kate, krátce a rozpačitě, spíš to jenom naznačí. Vím, že Christianův postoj k ní je založený na bázi tolerance, přinejlepším; lépe řečeno, je vůči ní nevyhraněný, takže tohle je pokrok. Pouští ji a tak tiše, že to slyšíme jenom my dvě, řekne:

„Doufám, že budeš tak šťastná jako já.“

„Děkuju, Christiane. Taky v to doufám,“ pronese Kate přívětivě.

Mezitím se vrací číšník s šampaňským a s náznakem okázalosti ho otevírá.

Christian následně pozvedá naplněnou flétnu.

„Na Kate a mého milovaného bratra Elliota – gratulace.“

Všichni upíjíme, teda já si spíš pořádně loknu. Hmm, Cristal chutná výtečně a já si vzpomínám na to, jak jsem ho v Christianově klubu pila poprvé, a taky na naši pozdější památnou cestu výtahem dolů do přízemí.

Christian se na mě pátravě zadívá. „Na co myslíš?“ vyzvídá šeptem.

„Na to, jak jsem poprvé pila tohle šampaňské.“ Zaraženě stáhne obočí.

„Byli jsme u tebe v klubu,“ připomínám mu.

Zakření se. „No jo, už si vzpomínám.“ A mrkne na mě.

„Už jste stanovili datum, Elliote?“ ozve se nesměle Mia.

Její čerstvě zasnoubený bratr ji počastuje popuzeným pohledem. „Právě jsem Kate požádal o ruku, k tomu se teprve dostanem, jasný?“

„Tak z toho udělejte vánoční svatbu. To by byla romantika, a navíc by vám nedělalo potíže si zapamatovat, kdy máte výročí,“ zatleská Mia.

„Vezmu to v úvahu,“ ušklíbne se na ni Elliot shovívavě.

„Až dopijeme ty bublinky, nemohli bychom už, prosím, vyrazit na tu pařbu?“ Mia se otáčí a dělá na Christiana oči ? la kocour ze Shreka.

„Myslím, že bychom se měli zeptat Elliota a Kate, co by rádi dělali.“ Jako na povel se na ně všichni v očekávání zadíváme. Elliot pokr-

čí rameny a Kate rudne. Smyslný pohled, který na svého snoubence upírá, je tak výmluvný, že málem poprskám celý stůl šampaňským za čtyři sta dolarů.

Zax je nejluxusnější klub v Aspenu – aspoň to tvrdí Mia. Christian s rukou kolem mého pasu přechází volným krokem až na začátek krátké fronty a je okamžitě vpuštěn dovnitř. Krátce se zamýšlím nad tím, jestli mu to tady nepatří. Letmo kontroluju čas – je půl dvanácté a já na sobě začínám pociťovat účinky alkoholu. Dvě sklenky šampaňského a několik Pouilly-Fumé během jídla se začínají projevovat, takže jsem ráda, že mě Christian objímá.

„Pane Greyi, vítejte zpátky,“ pronese velmi atraktivní dlouhonohá blondýna v černém saténovém kompletu, tvořeném přiléhavými kalhotami a halenkou bez rukávů doplněném o malého červeného motýlka. Širokým úsměvem odhalí dokonalý hollywoodský chrup, rámovaný rudými rty, jejichž odstín perfektně ladí k motýlku. „Max vám vezme ten plášť.“

S úsměvem se ke mně natahuje mladý muž oděný též v černém, naštěstí ne saténu. Má hřejivé oči, snad až vyzývavé. Jsem jediná, kdo má na sobě kabát – Christian trval na tom, že si musím vzít Miin plášť, aby mi zakrýval zadek – takže se Max věnuje pouze mně.

„Hezký kabát,“ řekne s pohledem upřeným do mých očí.

Christian se po mém boku naježí a propíchne Maxe pohledem okamžitě-odpal. Ten rudne a střelhbitě podává Christianovi šatní lístek.

„Dovolte mi, abych vás zavedla k vašemu stolu.“ Slečna Sexy Saténové Kalhoty zakmitá řasami na mého muže, pohodí dlouhými blond vlasy a rozvlní boky směrem od vchodu. Bezděky se přivinu k Christianovi o něco víc. Tázavě se na mě zadívá a pak s úšklebkem vykročí za tím černým přízrakem do útrob podniku.

Osvětlení je tlumené, zdi černé a vybavení temně rudé. Po stranách jsou stěny klubu lemovány boxy a uprostřed se nachází půlkruhový bar. Na to, že je mimo sezonu, je tu celkem rušno, i když ne vysloveně přelidněno aspenskou smetánkou, která baží po rozptýlení na sobotní noc. Styl oblékání je tu nadmíru uvolněný, a tak se dnes večer poprvé cítím až příliš… nebo možná i nevhodně oblečená. Přijde na to. Podlaha i stěny odrážejí hudbu, která se šíří z parketu umístěného za barem, a prostorem víří a blikají světla. V lehce podroušeném stavu mě mimoděk napadá, že je to epileptikova noční můra.

Žhavé Kalhoty nás vedou do rohového boxu, který je navíc ohrazený provazem. Je blízko baru i tanečního parketu. Bez debat nejlepší místa v podniku.

„Za chviličku se tu někdo staví, abyste si mohli objednat.“ Použije na nás patentovaný stomegawattový úsměv a se závěrečným zavířením řas na mého muže se odvlní, odkud přišla. Mia už má nepřehlédnutelné cukání směrem k parketu a Ethan se nad ní slituje.

„Dáte si šampaňské?“ ptá se jich Christian, když se berou za ruce a míří pryč. Ethan mu na souhlas ukáže palec a Mia nadšeně přikývne.

Naši milenci si zalézají dozadu a ruku v ruce se usazují na sametovém polstrování lavice. Vypadají tak šťastně. V tlumeném světle čajových svíček, poblikávajících ve skleněných svícíncích na nízkém stolku, mají oba uvolněné a blažené výrazy. Christian mi pokyne, abych si sedla, a já se zasouvám vedle Kate. On si přisedá ke mně a pozorně se rozhlíží po klubu.

„Ukaž mi prsten,“ zvýším hlas, abych překřičela hudbu. Až budeme odcházet, budu chraptět. Kate se rozzáří a podrží mi ruku před očima. Prsten je nádherný; má velký kámen uchycený v propracovaném kování společně s drobnými diamanty po obou stranách. Působí jako imitace viktoriánského šperku.

„Je překrásný.“

Kate radostně přikývne a natáhne ruku, aby v ní sevřela Elliotovo stehno. Ten se shýbne pro důkladný polibek.

„Nechte si to na potom,“ houknu na ně. Elliot se potutelně zazubí.

Přichází mladá žena s krátkými tmavými vlasy a rošťáckým úsměvem, aby přijala naši objednávku. I ona je oblečená do stejnokroje černých sexy kalhot.

„Co budete pít?“ zjišťuje Christian.

„Za tohle už ale platit nebudeš,“ zaremcá Elliot.

„Nezačínej s tím zase, Elliote,“ usazuje ho Christian mírně.

I když k tomu měli Kate, Elliot i Ethan výhrady, zaplatil za jídlo, které jsme měli v restauraci. Prostě mávnul rukou a nechtěl slyšet o tom, že by platil někdo jiný. Láskyplně se na něj zadívám. Můj Stín… jako vždy posedlý kontrolou.

Elliot otevírá pusu, aby něco namítl, ale zase ji zavírá – snad jako ten moudřejší, který ustoupí.

„Já si dám pivo,“ řekne.

„Kate?“ obrací se Christian na mou sousedku.

„Pro mě další šampaňské, prosím. Ten Cristal je výtečný. Co se týče Ethana, jsem si jistá, že by dal přednost pivu,“ usměje se vlídně – ano, vlídně – na Christiana. Přímo svítí štěstím. Cítím, jak z ní vyzařuje, a je radost být u toho.

„Ano?“

„Šampaňské, prosím.“

„Láhev Cristalu, tři Peroni a láhev vychlazené minerálky se šesti sklenicemi,“ vypočítává svým typickým autoritativním, přímočarým způsobem.

Vlastně je to přitažlivé.

„Děkuji, pane. Už se to nese,“ zašvitoří slečna Vypasované Kalhoty Číslo Dvě se zdvořilým úsměvem. Tentokrát je Christian ušetřen rozkmitaných řas, i když jí malinko rudnou tváře.

Odevzdaně potřesu hlavou. Ten je můj, kamarádko.

„Co?“ obrací se na mě Christian.

„Vůbec se jí nezachvěla víčka,“ postesknu si hraně.

„Aha. A to měla?“ pozastavuje se a zapomíná předstírat vážnost.

„Obvykle se to stává,“ pronesu sarkasticky. Zasměje se. „Paní Greyová, snad nežárlíte?“

„Ani v nejmenším,“ řeknu naoko upjatě. Uvědomuju si, že začínám tolerovat, když na mého muže zírají cizí ženy. Tak nějak. Christian mě políbí na kloubky prstů.

„Taky nemáte nejmenší důvod, paní Greyová,“ poví mi tiše do ucha a jeho dech mě zašimrá na krku.

„Já vím.“

„To je dobře.“

Vrací se číšnice a já brzy upíjím z další sklenky sektu.

„Na,“ podává mi Christian sklenici vody. „Vypij to.“

Zatvářím se nechápavě a spíš vidím, než slyším jeho povzdech.

„Tři dvojky bílého a dvě šampaňského u večeře, po jahodovém daiquiri a dvou sklenicích Frascati k obědu. Takže pij. Bez debat, Ano.“

Jak se dozvěděl o těch odpoledních koktejlech? Zamračím se na něj. I když, vlastně má pravdu. Beru si od něj sklenici, a na protest proti tomu, že mi – už zase – říká, co mám dělat, ji do sebe obracím jako chlap a ještě si otírám pusu hřbetem ruky.

„Hodná holka,“ zhodnotí se samolibým úsměvem. „Už jednou jsi mě pozvracela. Nemám zájem si to v dohlednu zopakovat.“

„Nevím, na co si stěžuješ. Díky tomu jsi mě dostal do postele.“ Věnuje mi obměkčený úsměv. „Jo, to je pravda.“

Vrací se Mia s Ethanem.

„Ethan má prozatím dost. Tak pojďte, holky. Ukažte, co umíte. Zaujmout pózy a rozhýbat zadky, ať spálíme ty kalorie z čokoládového moučníku.“

Kate se okamžitě zvedá. „Jdeš taky?“ ptá se Elliota.

„Co kdybych se na tebe díval?“ navrhuje jí. A já se musím rychle odvrátit, protože červenám při pohledu, kterým ji vyprovází. Když se zvedám, zahlédnu, jak se na něj Kate culí.

„Jdu spálit nějaké ty kalorie,“ řeknu a sehnu se, abych Christianovi pošeptala do ucha: „Můžeš se dívat.“

„Neohýbej se,“ zavrčí.

„No jo.“ Prudce se narovnávám. Páni! Motá se mi hlava, a tak se ho držím za rameno, než se místnost kolem mě přestane vlnit.

„Možná by ses měla ještě napít vody,“ zabrblá s jasným varováním v hlase.

„Je mi fajn. To sezení je moc nízko a já mám moc vysoké podpatky.“

Kate mě čapne za ruku a já ji s hlubokým nádechem naprosto vyrovnaně následuju na taneční parket.

Hudba pulsuje v rytmu techna s dunivými basy. Prostor kolem nás je poměrně volný, takže máme dost místa. Okolo nás je různo-

rodá směsice tanečníků – mladí i starší tu společně posouvají noc k ránu. Nikdy jsem nebyla bůhvíjaká tanečnice. Když se to tak vezme, tancuju až od doby, co jsem s Christianem.

Kate mě obejme. „Já jsem tak šťastná,“ zahaleká na mě přes hudbu a začíná se hýbat. Mia je prostě Mia, kření se na nás a už dávno se vlní do rytmu. Ježkovy zraky, ta na tom parketu zabere místa. Ohlédnu se zpátky ke stolu. Jeho osazenstvo nás bedlivě sleduje. Taky se dávám do pohybu. Hudba pravidelně tepe. Zavírám oči a poddávám se jí.

Když je znovu otevřu, spatřím, že se parket kolem nás zaplňuje. Jsme nuceny k sobě přistoupit blíž. K vlastnímu překvapení si uvědomuju, že si to užívám. Začínám se hýbat o poznání… odvážněji. Kate to ohodnotí zdviženými palci a já jí to oplácím širokým úsměvem.

Zase zavírám víčka. Proč jsem strávila prvních dvacet let svého života něčím jiným? Protože jsem si vybrala čtení a ne tanec. V Jane Austenové nebyla žádná hudba, na kterou by se dalo hýbat, a Thomas Hardy… bože, ten by měl smrtelné výčitky, že netančí se svou první ženou. Tomu se musím uchichtnout.

Byl to Christian, kdo mi dodal důvěru v mé tělo a ukázal mi, jak se pohybovat.

Náhle na svých bocích ucítím něčí ruce. Spokojeně se usměju. Christian se ke mně nakonec připojil. Zavlním se. Ty ruce se mi přesouvají na zadek, zmáčknou mi půlky a pak se zase vrací na boky.

Otevírám oči a střetávám se s Miiným zděšeným pohledem. Tak počkat… to jsem tak marná? Spouštím ruce na Christianovy. Jsou chlupaté. Kruci! To nejsou jeho ruce. Prudce se obracím a ocitám se čelem ke světlovlasému obrovi, který má v puse víc zubů, než je přirozené, a teď je na mě vilně cení.

„Sundej ze mě ty ruce!“ vřísknu na něj přes hlasitou hudbu, vzteky bez sebe.

„No tak, kotě, trochu si zašpásujem.“ V nevinném gestu mi zvedá ty medvědí tlapy před obličej, modré oči se mu v klubovém osvětlení jenom zalesknou.

Dřív než si uvědomím, co vlastně dělám, mu vlepím pořádnou facku.

Au! Sakra, moje ruka. To pálí. „Nech mě na pokoji!“ křiknu. Vyjeveně si překrývá rudnoucí tvář dlaní. Strkám mu před oči nezraněnou ruku s roztaženými prsty, aby viděl oba prsteny.

„Jsem vdaná, ty pitomče!“

Tak trochu namyšleně pokrčí rameny a pokusí se o omluvný úsměv. Horečně se kolem sebe rozhlédnu. Po mé pravici stojí Mia a vraž-

dí Plavovlasého Obra pohledem. Kate je zcela ponořená do tance. A Christian není u stolu. Bože, doufám, že si třeba šel odskočit. Ustupuju vzad a narážím do těla, které moc dobře poznávám. Do háje. Christian mě bere kolem pasu a odsouvá vedle sebe.

„Drž ty svý nechutný pracky dál od mý ženy,“ řekne. Nedá se říct, že by křičel, a stejně je mu přes tu hudbu velice dobře rozumět.

A kruci!

„Ta se o sebe postará sama,“ houkne na něj Obr. Sundává si přitom ruku z místa, kam jsem ho předtím uhodila, takže mu na něm vzápětí přistává Christianova pěst. Je to, jako bych sledovala zpomalený záběr. Přesně mířený výpad proti čelisti, vedený takovou rychlostí a zároveň bez vynaložení zbytečného úsilí, že ho Obr ani nepostřehne. Kácí se k zemi jako bezvládná hrouda masa.

Ty jo.

„Christiane, ne!“ vyjeknu zděšeně a vrhám se před něj, abych ho zarazila. Sakra, vždyť on ho zabije. „Už jsem si to s ním vyřídila,“ snažím se překřičet hudbu. Jenže on mě vůbec nevnímá. Propaluje mého nápadníka pohledem plným nenávisti – takovým, jaký jsem ještě neviděla. No, možná jednou, těsně předtím, než mě napadl Jack Hyde.

Ostatní tanečníci se rozestupují jako voda v Rudém moři, vyklízejí prostor kolem nás a snaží se získat bezpečný odstup. Plavovlasý Obr se zvedá na nohy právě ve chvíli, kdy se k nám připojuje Elliot.

No to snad…! Kate konečně zaznamenala, že se něco děje, a teď nás všechny polekaně sleduje. Objevuje se taky Ethan a Elliot chytá Christiana za paži.

„Klídek, jo? Já to tak nemyslel.“ Blonďák zvedá ruce, jako že se vzdává, a kouká rychle zmizet. Christian ho vyprovází vražedným pohledem. Zato na mě se nepodívá.

Končí písnička s poměrně explicitním textem – Sexy Bitch – a začíná rytmické techno, ke kterému se přidává zapálený ženský hlas. Elliot se zadívá na mě, pak pohledem zkontroluje Christiana a pouští ho, aby si přitáhl Kate k tanci. Beru Christiana kolem krku a on ke mně konečně obrací oči. Ještě stále pouštějí hrůzu – primitivní a divokou – a já v nich zahlédnu obraz pubertálního rváče.

Pozorně zkoumá můj obličej. „Jsi v pořádku?“ ptá se pak.

„Jsem.“ Promnu si dlaň ve snaze zbavit se toho pálení a spouštím ruce na jeho hruď. V té pravé mi škube. Nikdy v životě jsem nikomu nedala facku. Co mě to jenom popadlo? Tím, že se mě dotknul, se nedopustil toho největšího prohřešku proti lidskosti. Nebo jo?

Ale vnitřně tuším, proč jsem mu ji vlepila. Instinktivně jsem tušila, co to s Christianem udělá, když uvidí, jak mě osahává cizí chlap. Věděla jsem, že přijde o tu svou vzácnou sebekázeň. A pomyšlení na to, že ho nějaký pitomec vyvede z míry, mého manžela, mou lásku, no tak to mě prostě vytočí. Fakt. Hodně.

„Chceš se posadit?“ zjišťuje přes pulsující hudbu.

Ach jo, vrať se mi zpátky, prosím.

„Ne. Zatancuj si se mnou.“ Bezvýrazně mě sleduje, neodpovídá. Dotkni se mě… zpívá ta žena.

„Tanči se mnou.“ Ještě pořád je rozzlobený. „Christiane, prosím.“ Beru ho za ruce. On se znovu ohlédne po tom chlapovi, ale já už se před ním začínám hýbat a vlnit.

Shluk ostatních tanečníků se kolem nás opět uzavírá, i když si od nás teď udržují půlmetrovou bezpečnostní vzdálenost.

„Tys mu dala facku?“ ptá se. Zatím stojí jako přikovaný. Uchopím ho za zaťaté pěsti.

„Samozřejmě že ano. Myslela jsem, že jsi to ty, ale prozradily ho chlupy na rukou. Prosím, zatanči si se mnou.“

Jak na mě hledí, bojovný lesk v jeho očích se postupně mění, přetavuje se v něco jiného, něco hlubšího, něco smyslnějšího. Znenadání mě chňapne za zápěstí a prudce strhne na sebe, ruce mi uvězní za zády.

„Chceš tančit? Tak si zatančíme,“ zapřede mi u ucha a zhoupne boky mým směrem. Nemůžu dělat nic jiného, než ho následovat, protože mi stále svírá ruce vzadu a tlačí mi je k bedrům.

Pane jo, Christian se vážně umí hýbat, opravdu skvěle. Drží si mě těsně u sebe, nehodlá mě pustit, ale sevření jeho prstů kolem mých zápěstí se postupně uvolňuje, až mě nakonec propouští. Nechávám své ruce putovat vzhůru po jeho pažích až na ramena, cestou skrz látku saka vnímám pletence pevných svalů. Tiskne mě k sobě a já se přizpůsobuju jeho pohybům, když se se mnou neuspěchaně a vyzývavě pohybuje v pravidelném rytmu klubové hudby.

V okamžiku, kdy mě vezme za ruku a otočí na jednu a pak i na druhou stranu, vím, že je tu zpátky se mnou. Usměju se a on mi to oplatí.

Tančíme dál a je to osvobozující – je to radost. Jeho zloba je zapomenuta nebo odsunuta do pozadí. V našem malém prostoru na klubovém parketu mě vede se zručností mistra, ani na okamžik nezaváhá. Díky němu mám pocit, že jsou mé pohyby ladné, to je jeho umění. To jeho zásluhou se cítím sexy, protože on sám je takový. Díky němu se cítím milovaná, protože navzdory svým stínům má v sobě lásky na rozdávání. Když ho tak vidím, jak si to užívá… ani bych se nedivila, kdyby si nezaujatý pozorovatel pomyslel, že žije naprosto bezstarostný život. Jenže já vím, že jeho lásku zastiňují potíže s přehnanou snahou mě chránit a ovládat, ale to neznamená, že ho miluju o něco míň.

V době, kdy se jedna písnička postupně přelévá v druhou, už jsem celá zadýchaná.

„Můžeme se posadit?“ zajíknu se.

„Jasně.“ Odvádí mě odtamtud pryč.

„Celkem jsi mě rozpálil,“ šeptám mu, když se vracíme ke stolu.

Přitáhne si mě do náruče. „Líbí se mi, když jsi rozpálená. I když tě radši rozpaluju v soukromí,“ zavrní a na rtech mu zahraje lascivní úsměv.

Když si sedám, je to, jako by se na tanečním parketu nic nestalo. Trochu mě překvapuje, že nás nevyhodili. Rozhlédnu se po baru. Nikdo se na nás nedívá a Plavovlasého Obra nikde nevidím. Možná odešel, nebo ho vyhodili. Kate s Elliotem provozují na parketu ty svoje nemravnosti. To naopak Ethan s Miou se chovají slušně. Osvěžuju se douškem šampaňského.

„A teď tohle.“ Christian přede mě staví další sklenici vody a opírá se do mě významným pohledem. Jeho výraz je všeříkající – vypij to. A hned.

Poslechnu ho. Stejně mám žízeň.

On sám vytahuje láhev Peroni z nádoby na led a pořádně si z ní přihne.

„Co kdyby tu byli novináři?“ zarazím se.

Hned je mu jasné, že narážím na to, jak knokautoval toho blonďáka.

„Mám drahé právníky,“ odbude to nevzrušeně, najednou je arogance sama.

Zamračím se na něj. „Přece nemůžeš jen tak porušit zákon, Christiane. Měla jsem tu situaci pod kontrolou.“

Zamrzá mu pohled. „Nikdo nebude sahat na to, co mi patří,“ prohlásí s ledovou definitivností, jako by měl pocit, že mi uniká podstata věci.

Aha… Dávám si další lok šampaňského. Zčistajasna to na mě všechno padá. Hudba je příliš hlasitá a moc duní, bolí mě hlava a nohy a celkově se cítím malátná.

Christian mi sevře ruku. „Pojď, zvedneme se. Už tě vezmu domů,“ řekne ve chvíli, kdy se vrací Kate s Elliotem.

„Už jdete?“ ptá se Kate s nadějí v hlase.

„Jo,“ potvrzuje Christian.

„Skvělé, půjdeme s vámi.“

Zatímco čekáme u šatny, než mi Christian vyzvedne plášť, podrobuje mě Kate výslechu.

„Co se to semlelo, s tím chlapem na parketu?“

„Ochmatával mě.“

„Otevřu oči a vidím, jak mu dáváš facku.“

Pokrčím rameny. „No, prostě jsem věděla, že to Christiana vytočí a že by to mohlo zkazit váš večer.“ Zatím jsem si na Christianovo chování neudělala jasný názor. Každopádně jsem se bála, že to bude horší.

„Náš večer,“ opravuje mě Kate. „Je to celkem horká hlava, co?“ dodává suše s pohledem upřeným na Christiana, který už třímá v ruce můj kabát.

S úsměvem si odfrknu. „To bych řekla.“

„Myslím, že ho máš pod kontrolou.“

„Pod kontrolou?“ Zamyšleně nakrčím čelo. Copak já mám Christiana pod kontrolou?

„Prosím.“ Christian mi přidržuje plášť, abych si ho mohla obléct.

„Prober se, Ano.“ Jemně mnou zatřese. Právě jsme přijeli k domu. Neochotně otevírám oči a škrábu se z minivanu. Kate s Elliotem už se vypařili a Taylor trpělivě čeká u auta.

„Mám tě odnést?“ ptá se mě Christian. Zavrtím hlavou.

„Vrátím se pro slečnu Greyovou a pana Kavanagha,“ oznamuje nám Taylor.

Christian kývne a vyráží ke vchodu. V nohách mi nepříjemně tepe, takže se za ním sotva vleču. U dveří se ohýbá, chytá mě za kotník a jemně mi sundává jednu botu, potom i druhou. Ta úleva. Narovnaný zpět a s botami od Manola v rukách se na mě zadívá.

„Lepší?“ ověřuje si pobaveně. Spokojeně přitakám.

„A to jsem měl úchvatnou vizi, jak se mi opírají o ramena,“ zamumlá s toužebným pohledem upřeným na boty. Potřese hlavou, bere mě za ruku a odvádí mě do zšeřelého domu a nahoru po schodech do našeho pokoje.

„Ty jsi úplně zničená, viď?“ řekne tiše, když se na mě podívá.

Zmůžu se jenom na kývnutí, a tak mi začne rozepínat pásek na plášti.

„Já to udělám,“ zamrmlám a učiním malátný pokus ho odstrčit.

„Nech to udělat mě.“

Odevzdaně si povzdychnu. Neměla jsem ani zdání, že jsem tak unavená.

„To je tou nadmořskou výškou. Nejsi na ni zvyklá. A tím pitím, samozřejmě,“ ušklíbne se. Stahuje mi plášť a odhazuje ho na jednu z ložnicových židlí. Za ruku mě vede do koupelny. Proč tam?

„Posaď se,“ řekne.

Klesám na židli a zavírám oči. Slyším, jak se probírá lahvičkami na toaletním stolku. Jsem příliš unavená na to, abych odlepila víčka

od sebe a podívala se, co dělá. Za okamžik mi zaklání hlavu a já je přece jen překvapeně rozevírám.

„Oči nech zavřený,“ doporučuje mi. No teda, vždyť on má v ruce odličovací tampon! Jemně mi stírá líčení z pravého oka. Ohromeně sedím a držím, zatímco mi systematicky odstraňuje šminky.

„Á, tady je ta žena, kterou jsem si vzal,“ zaraduje se po pár tazích.

„Tobě se líčení nelíbí?“

„Ale jo, líbí, jenže preferuju to, co je pod ním.“ Dává mi pusu na čelo. „Na, vem si je.“ Vkládá mi do dlaně prášky a podává mi sklenici s vodou.

S pohledem na ně našpulím rty.

„Prostě si je vem,“ nařizuje mi.

Zvedám oči ke stropu, ale pak dělám, co po mně chce.

„Dobře. Mám tě tu nechat chvilku o samotě?“ zeptá se vyzývavě. Uchechtnu se. „Najednou budete ostýchavý, pane Greyi. Jo, musím na malou.“

Zasměje se. „Takže očekáváš, že půjdu?“

„Chceš tu snad zůstat?“

Naklání hlavu ke straně, vypadá, že se baví.

„Ty jsi ale zhýralec. A ven! Nechci, abys mě sledoval, jak čurám.

To už je moc.“ Zvedám se a vyháním ho z koupelny.

Když vycházím ven, už je převlečený do pyžamových kalhot. Hmm… Christian jenom v pyžamových kalhotách. Fascinovaně mu zírám na břicho, na ty bochánky břišních svalů zakončené hedvábnou stezkou. A zapomínám, čí jsem. Zvolna se ke mně přibližuje.

„Máte hezký výhled?“ optá se suše.

„Jako vždy.“

„Myslím, že jste lehce přiopilá, paní Greyová.“

„A já si projednou myslím, že máte pravdu, pane Greyi.“

„V tom případě mi dovolte, abych vám pomohl z těch šatů, pokud se tomu tak dá říkat. Měli by je dodávat s varováním.“ Obrací mě zády k sobě a rozepíná jediný knoflíček na krku.

„Byl jsi hrozně naštvaný,“ utrousím.

„Jo, to byl.“

„Na mě?“

„Ne. Na tebe ne.“ Políbí mě na rameno. „Tentokrát.“

Pro sebe se usměju. Nebyl naštvaný na mě. To je pokrok. „Příjemná změna.“

„To bych řekl.“ Dává mi pusu i na druhé rameno a stahuje mi šaty dolů přes zadek až na podlahu. Zároveň mi svléká kalhotky, takže zůstávám úplně nahá. Rukou vklouzne do mé dlaně.

„Udělej krok,“ pobídne mě a já se ho přidržím, abych mohla vystoupit z hromádky oblečení.

Zvedá se a obloukem posílá šaty a kalhotky k Miinu plášti na židli.

„Ruce vzhůru,“ řekne tiše. Převléká mi přes ně svoje triko a halí mě do něj. Jsem připravená jít do postele.

Přitahuje si mě do náruče a líbá mě, můj mentolový dech se mísí s jeho.

„Přestože bych teď ze všeho nejradši byl ve vás, paní Greyová

– měla jsi moc alkoholu, nacházíš se skoro dva a půl tisíce metrů vysoko a minulou noc jsi toho moc nenaspala. Pojď. Půjdeš do postele.“ Odhrnuje mi deku a já si zalézám pod ni. Přikrývá mě a dává mi ještě jednu pusu na čelo.

„Zavři oči. Očekávám, že budeš spát, až se vrátím.“ Zní to jako hrozba, příkaz… prostě Christian.

„Nechoď nikam,“ zaprosím.

„Ještě mě čeká pár telefonátů, Ano.“

„Vždyť je sobota. A je pozdě. Prosím.“

Prohrábne si vlasy rukou. „Jestli si teď k tobě lehnu, tak si neodpočineš. Spi.“ Je neoblomný. Zavírám oči a vnímám, jak se mi jeho rty znovu otřou o čelo.

„Dobrou, bejby,“ vydechne.

Hlavou mi víří obrazy dnešního dne… Jak si mě hodil přes rameno v letadle. Jeho obavy, jestli se mi ten dům bude líbit, nebo ne. Odpolední milování. Společná koupel. Jeho reakce na moje šaty. Facka obřímu blonďákovi – při téhle vzpomínce mě zase zabrní dlaň. A jak mě ukládal do postele.

Kdo by si to pomyslel? Široce se usměju, a zatímco upadám do spánku, v mysli mi zní povědomé slovo: pokrok.

Kapitola 15

Je mi horko. To horko sálá z Christiana. Hlavu má složenou na mém rameni a ve spánku mi mělce dýchá na krk. Nohy má propletené s mýma a paži přehozenou kolem mého pasu. Vědomě přetrvávám na hranici spánku, protože si uvědomuju, že když se úplně proberu, probudím i jeho a on se dost nevyspí. V mysli mi z mlžného oparu vystupují kontury událostí včerejšího večera. Příliš jsem pila – páni, já toho vypila. Žasnu, že mi to Christian dovolil. Usměju se, když si vybavím, jak mě ukládal do postele. To bylo milé, opravdu moc, a nečekané. V duchu si dělám rychlou analýzu toho, jak se cítím. Žaludek? V pohodě. Hlava? Překvapivě taky, i když trochu zastřená. Dlaň mám po včerejšku ještě pořád červenou. Ježkovy zraky, mimoděk mě napadá, jak asi musí vypadat ta Christianova, když mi naplácá. Při tom pomyšlení se ošiju a on se probouzí.

„Děje se něco?“ Ospalé šedé oči se zkoumavě zahledí do mých.

„Nic. Dobré ráno.“ Prsty zdravé ruky mu pročísnu vlasy.

„Paní Greyová, vy jste dnes po ránu k nakousnutí,“ prohlásí a vtiskne mi pusu na tvář. A já se uvnitř celá rozzářím.

„Děkuju, že ses o mě včera večer tak postaral.“

„Líbí se mi, když se o tebe můžu starat. Chci to dělat,“ řekne tiše, ale oči ho prozrazují, protože v jejich hlubinách zasvítí triumf. Je to, jako by vyhrál světovou sérii v baseballu nebo finále v americkém fotbalu.

Můj ty Stíne.

„Cítím se s tebou opatrovaná.“

„To taky jsi,“ broukne a mně se při jeho slovech sevře srdce.

Stiskne mi ruku a já bolestivě syknu. Zneklidněný mě okamžitě pouští. „To máš z toho, jak jsi mu dala pěstí?“ chce vědět. Sleduju, jak se mu oči pokrývají ledovou krustou, zatímco mě jimi skenuje, a hlas má podbarvený náhlým hněvem.

„Dala jsem mu facku, ne pěstí.“

„Ten kokot!“

Měla jsem dojem, že jsme se přes to přenesli už včera.

„Nesnesu pomyšlení na to, že tě osahával.“

„Neublížil mi, jenom se zachoval dost nevhodně. Christiane, já jsem v pořádku. Trochu mě pálí ruka a to je všechno. S tím máš přece bohaté zkušenosti, ne?“ uculím se a jeho výraz se mění na příjemně překvapený.

„Jistě, paní Greyová, s tím jsem obeznámený velice dobře,“ zvlní rty v úsměvu. „A klidně si hned teď osvěžím paměť, pokud po tom toužíte.“

„Ale no tak, nechte si tu svou svrbící dlaň, pane Greyi.“ Bolavou rukou ho pohladím po tváři, prsty mu přejedu přes vousy na lících. Jemně ho za ně zatahám. To ho rozptýlí, takže uchopí mou ruku a vtiskne mi něžný polibek do dlaně. Pálení jako zázrakem mizí.

„Proč jsi mi včera neřekla, že tě to bolí?“

„Ehm… Vlastně jsem to necítila. A teď už to nebolí.“ Věnuje mi mírný pohled a pousmání. „A jak se cítíš?“

„Líp, než si zasloužím.“

„Máte slušnou pravačku, paní Greyová.“

„Bude lepší, když si to zapamatujete, pane Greyi.“

„Ale ale?“ Nečekaně se přetáčí a naléhá na mě plnou vahou, tlačí mě pod sebe do matrace a drží mi zápěstí nad hlavou. Upřeně se na mě zadívá.

„Vás bych přemohl kdykoliv, paní Greyová. Když už jsme u toho, podmanit si tě v posteli je jedna z mých fantazií.“ Sklání se a líbá mě na krk.

Prosím?

„Měla jsem za to, že si mě podmaňuješ pořád,“ zajíknu se, když mi jemně skousne ucho.

„No… ale já bych toužil po nějakém odporu,“ zavrní a nosem mi přejede po hraně čelisti.

Odpor? Ustrnu. Přestává mě oštipovat, pouští mi ruce a zvedá se na lokty.

„Ty chceš, abych se s tebou prala? Tady?“ zašeptám a snažím se potlačit údiv. Tak dobře – šok. Přikývne, pohled má ztemnělý, ale ostražitý, protože se pokouší odhadnout mou reakci.

„Teď?“

Neurčitě pokrčí rameny, ale já vidím, jak mu hlavou prolétne nějaká myšlenka. Pak se plaše usměje a znovu kývne. Pěkně. Pomalu. Páni… Cítím, jak je napjatý. Leží na mně a já přímo hmatatelně vnímám, že po mně touží víc a víc, protože se mi vyzývavě tlačí do žádostivého klína, což mě rozptyluje. O čem to bude? To se porveme? O tom snil? Ublíží mi? Vnitřní bohyně zavrtí hlavou – To nikdy. Oblékla si karate dres a rozcvičuje se. Claud

by měl radost.

„Tak tohle jsi měl na mysli, když jsi mi tenkrát řekl, ať ti to vrátím v posteli?“

Znovu přikývne, ale zároveň mě nepřestává ostražitě sledovat. Hmm… Takže Stín se chce prát.

„Nekousej si ten ret,“ varuje mě.

Poslušně ho pouštím. „Myslím, že jste ve výhodě, pane Greyi.“ Zamávám řasami a provokativně se pod ním zavrtím. Třeba to bude zábava.

„Ve výhodě?“

„No ano, vždyť už mě máte na lopatkách.“ Zaculí se a znovu se ke mně namáčkne klínem.

„Trefa do černého, jako vždy, paní Greyová,“ zašeptá a letmo mě políbí. Znenadání se překulí a mě bere s sebou, takže končím obkročmo na něm. Popadám ho za zápěstí a špendlím mu je vedle hlavy. Bolest protestující ruky přitom ignoruju. Mé vlasy kolem nás tvoří kaštanový závoj a já zatřepu hlavou, aby ho jejich konečky polechtaly v obličeji. Ucukne, ale nepokusí se mě zastavit.

„Takže ty to rád drsně?“ nanesu a otřu se o něj rozkrokem. Pootevřenými rty prudce nabere vzduch.

„Jo,“ vydechne a já ho pouštím.

„Počkej.“ Natahuju se vedle postele pro sklenici s vodou. Musel ji tam postavit on. Je perlivá a studená, příliš studená na to, aby tam stála dlouho, takže se zamýšlím nad tím, kdy se asi dostal do postele. Zatímco dlouze piju, Christian mi v malých kroužcích stoupá prsty po stehnech a zanechává za sebou mravenčivý pocit. Nakonec

zmáčkne v dlaních mé holé půlky. Hmm.

Půjčuju si jedno číslo z jeho působivého repertoáru a předkláním se, abych mu vpustila čistou, chladivou vodu do úst.

Polkne. „Velmi chutné, paní Greyová,“ zamumlá a férově přiznává hravý chlapecký úsměv.

Poté, co odložím sklenici zpátky na noční stolek, si sundávám jeho ruce ze zadku a znovu mu je přimáčknu vedle uší.

„Říkáš, že se mám jako bránit?“ ušklíbnu se.

„Jo.“

„Ale já nejsem moc dobrá herečka.“ Zakření se. „Prostě to zkus.“

Shýbám se pro cudný polibek. „Tak jo, já to zkusím,“ zašeptám a přejedu mu zuby podél čelisti. Na jazyku mě zašimrá jeho pichlavé strniště.

Z hrdla se mu vydere hluboké smyslné zamručení, mrskne sebou a odhazuje mě na postel vedle sebe. Jenom překvapeně vyjeknu, ale to už ho mám na sobě a začínám s ním bojovat, protože se mě pokouší chytit za ruce. Drsně mu je opřu o hrudník a snažím se jím pohnout, co mi síly stačí. On se mi mezitím pokouší natlačit koleno mezi nohy.

Dál se mu zapírám dlaněmi o hruď – bože, je tak těžký – a on přitom ani nehne brvou, nezcepení, jako by zcepeněl ještě přednedávnem. On si to užívá! Jeho pokusy chytit mě za zápěstí nakonec slaví úspěch a jedno z nich navzdory mému úsilí se mu vykroutit ukořisťuje. Je to ta ruka, která mě bolí, a tak se mu podvoluju, ale druhou mu zatínám do vlasů a pořádně zatáhnu.

„Au!“ Vyškubne se mi a zadívá se na mě se směsicí zdivočelého a barbarského pohledu.

„Divoško,“ vydechne hlasem protkaným chlípným uspokojením.

V reakci na to jediné, šeptem pronesené slovo ve mně vybuchne touha a já přestávám hrát. Znovu se marně pokouším vysmeknout ruku z jeho sevření a zároveň se snažím zaklesnout kotníky do sebe, abych ho mohla setřást. Jenže je tak těžký. Pche! Je to zároveň ubíjející i vzrušující.

Se spokojeným zamručením mi odchytává i druhou ruku. Obě moje zápěstí si přendává do levice a pravou ruku sune lenivě – nehorázně lenivě – dolů po mém těle. S požitkem mě laská a cestou mě tahá za bradavku.

V odpovědi na to vyjeknu, protože mi žhavá touha ostře a krátce vyšlehne z hrudníku až do podbřišku. Činím další bezvýsledný pokus ho ze sebe dostat – on je prostě všude.

Když se mě pokouší políbit, trhnu hlavou do strany, abych mu to znemožnila. Bleskově stahuje ruku, nestoudně bloumající po lemu mého trička, a přesouvá mi ji na bradu. Přidržuje si mě za ni a podobně jako já předtím mě i on škrábe zuby podél čelisti.

„To je ono, bejby, bojuj se mnou,“ procedí.

Kroutím se, svíjím, zkouším se osvobodit z jeho nemilosrdného sevření, ale je to beznadějné. Je mnohem silnější než já. Párkrát mi jemně skousne spodní ret a pak se mi pokusí proniknout jazykem do úst. A v tu chvíli si uvědomuju, že už mu nechci vzdorovat. Chci jeho – a to hned, tak jako vždycky. Přestávám bojovat a horečnatě mu polibek oplácím. A je mi jedno, že jsem si nečistila zuby. Kašlu na to, že máme hrát nějakou hru. Krevním řečištěm se mi dere žádostivost, spalující a pustošivá. A to je konec. Rozplétám nohy, obemykám ho jimi kolem boků a stahuju mu pyžamové kalhoty přes zadek.

„Ano,“ vydechne mé jméno a překotně mě líbá všude, kam dosáhne. Už se spolu nepereme, i když to tak vypadá. Tvoříme změť rukou a spojených úst, zápasících v hektickém víru doteků a chutí.

„Kůže,“ zachraptí zadýchaně. Vytáhne mě do sedu a jedním škubnutím mi svléká tričko.

„Ty,“ zasípám vsedě, protože to je všechno, na co se zmůžu. Sahám po jeho pyžamu vpředu a přetahuju mu ho na stehna. Nedočkavě po něm hrábnu rukou a chytám ho do dlaně, vzrušeného na maximum. S požitkem si vychutnávám, jak mu při prudkém nádechu prosviští dech skrz zaťaté zuby.

„Sakra,“ sykne. Zaklání se a zároveň mi zvedá stehna, takže mě vrací zpátky na záda, a já přitom rytmicky rozhýbu pevně sevřenou dlaň po celé jeho délce. Na špičce ucítím vlhkou krůpěj a tak ji palcem stírám. Jak mě pokládá, strkám si palec do pusy a zkouším, jak chutná; jeho ruka mezitím stoupá po mém těle, opisuje křivku mých boků, laská mě na břiše i na prsou.

„Chutná?“ ptá se mě. Tyčí se nade mnou, oči mu jenom svítí.

„Jo. Zkus to.“ Strkám mu palec do pusy a on ho olízne a pak mě kousne do bříška. Vzdychnu a sevřu jeho hlavu v dlaních, přitahuju si ho k sobě, abych ho mohla líbat. Omotávám kolem něj nohy a shrnuju mu pyžamo až dolů. Potom mu je zaháknu kolem pasu. Svými rty si razí cestičku z mé čelisti až na bradu a přitom mě jemně okusuje.

„Ty jsi tak krásná.“ Požitkářsky zaboří hlavu do ohbí mého krku.

„Máš nádhernou kůži.“ Cítím, jak se mi jeho rty a měkký dech zvolna přesouvají na prsa.

Tak počkat?! Jsem celá zadýchaná a roztoužená – a teď už i zmatená a nedočkavá. Myslela jsem, že to bude rychlé.

„Christiane.“ Slyším, jak mi do hlasu prosakuje úpěnlivá prosba.

Hrábnu po něm a zatínám mu prsty do vlasů.

„Ššš,“ uklidňuje mě. Jazykem mi zakrouží kolem bradavky, vsaje ji do úst a zatáhne.

„Ach!“ zasténám. Zavrtím se a pokušitelsky propnu pánev.

S uchechtnutím obrací pozornost k druhé bradavce.

„Nedočkavá, paní Greyová?“ Tvrdě se ke mně přisaje a já ho zatahám za vlasy. Zavrčí a vzhlédne. „Já tě spoutám,“ pohrozí mi.

„Tak už si mě vem,“ zažebrám.

„Všechno má svůj čas,“ zamumlá mi do kůže. Zatímco se jeho ústa věnují mé bradavce, přesouvá mi ruku na bok – nesnesitelně pomalu. Hlasitě zavzdychám, dech se mi krátí a úží. Znovu se pokouším ho svést a vzpínám k němu boky. V klíně vnímám jeho pevnou váhu, jeho blízkost, ale on si mě hodlá vychutnávat.

Kčertu s tím. Zkroutím se pod ním a vzepřu, odhodlaná ho ze sebe tentokrát doopravdy shodit.

„Co to… “

Popadá mě za ruce a špendlí mi roztažené paže k posteli, naléhá na mě, podrobuje si mě. Sotva popadám dech, pološílená chtíčem.

„Chtěl jsi přece odpor,“ vydoluju ze sebe. Nadzdvihne se a soustředěně se na mě zadívá, ruce má stále zaťaté kolem mých zápěstí. Zapřu se patami pod jeho zadek a zatlačím. Ani se nepohne. Tss!

„Ty se chceš prát?“ ptá se udiveně a v očích mu ožívá vzrušení.

„Já jenom chci, aby ses se mnou pomiloval, Christiane.“ Copak to nedokáže pochopit? Nejdřív tu spolu zápasíme a z ničeho nic je něžnost sama. To mi hlava nebere. Jsem v posteli s panem Náladovým.

„Prosím.“ Znovu mu natisknu paty ke stehnům. Sálající šedé oči se propalují do mých. Na co asi myslí? Na okamžik působí nejistě a zmateně. Pak mě ale pouští, sedá si na paty a mě si přitahuje na klín.

„Tak jo, paní Greyová, ať je po vašem.“ Nadzvedává mě a pomalu si mě na sebe spouští.

Tiše zakňourám. To je ono. Tohle jsem chtěla. Tohle jsem potřebovala. Dávám mu paže kolem krku, prsty si zaplétám do jeho vlasů a užívám si ten pocit – mít ho v sobě. Začínám se hýbat. Přebírám kontrolu, diktuju mu svoje tempo, svou rychlost. Z úst mu uniká sten a vzápětí jimi nachází mé rty. Okolní svět pro nás přestává existovat.

Prsty se probírám chloupky na jeho prsou. Nehnutě a tiše leží na zádech vedle mě. Oba se snažíme popadnout dech. Rukou mi rytmicky přejíždí po zádech.

„Jsi zamlklý,“ konstatuju šeptem a políbím ho na rameno. Otočí hlavu a podívá se na mě, jenže má ten nečitelný výraz… „Byla to zábava.“ Kruci, děje se něco?

„Vy mě matete, paní Greyová.“

„Já že tě matu?“

Přesouvá se na bok, čelem ke mně. „Jo. Ty. Když nade mnou přebíráš moc. Je to… zvláštní.“

„Zvláštní v dobrém, nebo ve špatném smyslu?“ Prstem ho pohladím po rtech. Soustředěně se zamračí, jako by té otázce tak docela neporozuměl. Nepřítomně mě na ten prst políbí.

„V dobrém,“ odpovídá, ale nezní to moc přesvědčivě.

„Tuhle malou fantazii jsi předtím s nikým nezkoušel?“ Rudnu hned, jak to vyslovím. Chci vůbec znát další podrobnosti z pestrobarevného… ehm, mnohovrstevnatého sexuálního života svého manžela předtím, než mě poznal? Dokonce i mé podvědomí na mě hodí varovné oko přes želvovinové půlměsíčkové brýle. Opravdu to chceš vědět?

„Ne, Anastasie. Dotýkat se mě můžeš jenom ty.“ Jak prosté a všeříkající vysvětlení. No jasně, těch patnáct přede mnou přece nemohlo.

„Já a paní Robinsonová,“ uvědomím si nahlas dřív, než to stihnu vyfiltrovat. Do háje. Proč o ní mluvím?

Zaráží se. Oči se mu rozšiřují a plní povědomým výrazem to-ne-

-kam-tím-zase-míří. „To bylo jiné,“ zašeptá.

A já to najednou chci vědět. „Jiné v dobrém, nebo ve špatném smyslu?“

Upírá na mě prázdný pohled. Ve tváři se mu míhají pochybnosti a snad i bolest, na prchavý okamžik dokonce zoufalství.

„Ve špatném, myslím.“ Sotva ho slyším.

A kruci!

„Měla jsem za to, že se ti to líbilo.“

„Taky že jo. Tehdy.“

„Teď už ne?“

Bezvýrazně na mě hledí, oči doširoka rozevřené. Pak pomalu zavrtí hlavou.

Bože můj… „Ach, Christiane.“ Přemáhá mě dojetí. Můj ztracený chlapec. Vrhám se k němu a líbám ho, na tvář, na krk, na hruď, na ty malé okrouhlé jizvičky. Zasténá a přitáhne si mě k sobě, vášnivě mi mé polibky vrací. A znovu se se mnou miluje – tentokrát je to on, kdo udává tempo, něžné a neuspěchané.

„Ana Tysonová. Boxuje ve vyšší váhové kategorii!“ zatleská Ethan, když vcházím do kuchyně na snídani. Sedí s Miou a Kate u snídaňového pultu a paní Bentleyová jim připravuje vafle. Christiana tu nikde nevidím.

„Dobré ráno, paní Greyová,“ usměje se na mě hospodyně. „Co si dáte k snídani?“

„Dobré ráno. Cokoliv, co děláte, děkuju. Kde je Christian?“

„Venku,“ pokyne Kate hlavou k oknu s výhledem na zadní pozemky. Přecházím k němu a vyhlédnu na prostranství za domem a nedaleké vrcholky hor. Je jasný, šmolkově modrý letní den a můj manžel se nachází asi šest metrů ode mě, kde zaujatě hovoří s nějakým mužem.

„To je pan Bentley, s kým Christian mluví,“ houkne na mě Mia od snídaně. Otáčím se, abych se na ni podívala, rozptýlená jejím nabručeným tónem. Zahlédnu, jak vrhne na Ethana jedovatý pohled. Pane jo. Znovu se zamýšlím nad tím, co se mezi nimi asi tak děje. Zachmuřeně obracím svou pozornost zpátky k panu Bentleymu a Christianovi.

Manžel paní Bentleyové je šlachovitý chlapík se světlými vlasy a tmavýma očima, oblečený do pracovních kalhot a trika se znakem aspenského hasičského sboru. Christian je v černých džínách a triku. Jak se ti dva courají po trávníku k domu, hluboce zabraní do hovoru, Christian se mimoděk shýbá, aby sebral klacek, který připomíná bambusovou rákosku. Patrně ho sem přivál vítr, nebo původně ležel na záhonu. Zastavuje se, aby si ho bezmyšlenkovitě podržel na délku paže, jako by ho důkladně potěžkával. A pak jím naprázdno švihne. Jednou, jedinkrát.

Ty bláho…

Pan Bentley se nad jeho chováním ani v nejmenším nepozastaví. Dál se spolu baví a přicházejí o něco blíž k domu, znovu se zastavují a Christian to gesto zopakuje. Konec klacku sekne do trávníku.

Christian zvedá pohled a zaznamenává mou přítomnost za oknem. Zaráží se a já mám náhle pocit, jako bych ho špehovala. Rozpačitě na něj mávnu, otáčím se a vracím se k ostatním.

„Cos tam dělala?“ zjišťuje Kate.

„Jenom jsem se dívala na Christiana.“

„Jsi v tom až po uši,“ uchechtne se.

„A ty snad ne, moje už-brzy-švagrová?“ opáčím se smíchem a snažím se v sobě pohřbít znepokojivou vizi Christiana ohánějícího se rákoskou.

Kate mě pak vyleká, když vyskočí, aby mě sevřela v náručí. „Švagrová!“ vyhrkne a je skutečně těžké nepodlehnout jejímu nadšení.

„No tak, ospalče,“ budí mě Christian. „Už budeme přistávat. Připoutej se.“

Rozespale šátrám pro pás, ale to už mi ho Christian zapíná. Než se usadí zpátky, dostávám pusu na čelo. Znovu mu pokládám hlavu na rameno a přivírám oči.

Neuvěřitelně dlouhý výšlap spojený s piknikem na vrcholku hory s působivým výhledem mě vyčerpal. Zbytek naší party taky mlčí – dokonce i Mia. Vypadá sklíčeně, stejně jako po celý den. Zajímalo by mě, jak se vyvíjí její anabáze s Ethanem. Dokonce ani nevím, kde minulou noc spali. Zachytávám její pohled a tázavě se na ni pousměju. Oplácí mi to malým smutným úsměvem a vrací se k rozečtené knize. Skrz řasy pohlédnu na Christiana. Pracuje na nějaké smlouvě, nebo co to je, pročítá a dělá si poznámky na okrajích. Jinak působí uvolněně. Elliot vedle Kate tiše pochrupuje.

Ještě jsem si ho chtěla vzít stranou a vyzpovídat ho ohledně Gii, ale bylo prakticky nemožné ho odlákat od Kate. Christiana to nezajímá natolik, aby se ho zeptal sám, a tak na něj netlačím. Na to máme příliš velkou pohodu. Elliot má ruku majetnicky položenou

na Kateině koleně. Z Kate doslova vyzařuje štěstí – a to si ještě včera nebyla ohledně Elliota vůbec jistá. Jak že mu to Christian řekl? Lelliot? Možná nějaká rodinná přezdívka. A milá, v porovnání s děvkařem. Elliot nečekaně otevírá oči a zadívá se přímo do mých. Přistižena při činu rudnu.

On se zakření. „Ty červený tváře jsou fakt pěkný, Ano,“ poškádlí mě a protáhne se. Kate se na mě samolibě usměje, jako kočka, která právě slupla kanárka.

Pilotka Beighleyová nás informuje o zahájení přistávacího manévru na Sea-Tac a Christian mě chytá za ruku.

„Jak jste se měla o víkendu, paní Greyová?“ ptá se mě Christian, když sedíme v audi a míříme zpátky do Escaly. Vpředu jsou Taylor s Ryanem.

„Dobře, děkuju,“ usměju se s náhlým pocitem ostychu.

„Můžeme se tam vypravit kdykoliv. S kýmkoliv budeš chtít.“

„Měli bychom tam vzít Raye. Byl by nadšený z rybaření.“

„To je skvělý nápad.“

„A co ty, užil sis to?“ vyzvídám.

„Jasně,“ řekne po chvíli, nejspíš překvapený mou otázkou. „Jo, jasně.“

„Vypadal jsi tak uvolněně.“

Pokrčí rameny. „Věděl jsem, že jsi v bezpečí.“

Zamračím se. „Ale já jsem v bezpečí většinu času, Christiane. Už jsem tě varovala – ty zkolabuješ ve čtyřiceti, jestli se budeš pořád takhle nervovat. A já s tebou chci zestárnout.“ Beru ho za ruku a on se na mě zadívá, jako by nedokázal pochopit, o čem mluvím. Něžně mě políbí na hřbet ruky a mění téma.

„Co ta dlaň?“

„Už je to lepší, děkuju.“

Usměje se. „Výborně, paní Greyová. Připravena znovu čelit Gie?“

A sakra. Úplně jsem zapomněla, že se s ní máme večer sejít a probrat konečné návrhy. Zakoulím očima. „Možná tě od ní budu držet dál, abys byl v bezpečí,“ uculím se.

„Chceš mě chránit?“ posmívá se mi

„Jako vždy, pane Greyi. Před všemi sexuálními predátory,“ zašeptám.

Když uléhám, Christian si ještě čistí zuby. Zítra se vracíme do reality – zpátky do práce, zpátky k paparazziům a taky k Jackovi ve vazbě, ale s možností, že má na svobodě komplice. Hmm… Christian o tom mluvil dost vyhýbavě. Ví snad víc? A kdyby věděl, řekl by mi to? Povzdychnu si. Dostat z něj nějakou informaci je horší než trhání zubu, a navíc jsme prožili tak pěkný víkend. Copak mám tu naši pohodu kazit pokusy o výslech?

Bylo to jako zjevení, sledovat ho vytrženého z jeho obvyklého prostředí, venku z tohoto bytu, uvolněného a šťastného ve společnosti jeho rodiny. Bezděky mě napadá, jestli je to tím, že jsme tady, v tomhle bytě spojeném s tolika vzpomínkami a asociacemi, že je vždycky tak napjatý. Možná bychom se měli přestěhovat.

Uchechtnu se. Vždyť my se stěhujeme – rekonstruujeme rozlehlý dům na pobřeží. Giiny plány jsou hotové a schválené a Elliotův tým začíná pracovat příští týden. Zabublá to ve mně smíchem, když si vybavím Giin šokovaný obličej poté, co jsem se jí zmínila o tom, že jsem ji viděla v Aspenu. Ukázalo se, že to byla pouhá shoda náhod. Uchýlila se tam, aby mohla nerušeně pracovat na návrzích pro nás. Prožila jsem prchavý okamžik hrůzy, když mě napadlo, že měla prsty ve výběru prstenu, ale vypadá to, že ne. Stejně jí pořád nevěřím. Chci to stejné slyšet od Elliota. Aspoň se tentokrát držela dál od Christiana. Podívám se z okna na noční oblohu. Ten výhled mi bude chybět.

To panorama… Seattle u našich nohou, tak plný možností, a přesto vzdálený. Možná že právě to je Christianův problém – kvůli svému

dobrovolnému exilu byl příliš dlouho izolovaný od skutečného života. A přesto, když má kolem sebe rodinu, přestává být tak posedlý kontrolou, není tolik úzkostný – je uvolněnější, šťastnější. Zajímalo by mě, jaký závěr by z toho vyvodil doktor Flynn. No to mě podrž! Třeba jsem na to přišla. Možná jen potřebuje mít vlastní rodinu. Zamítavě potřesu hlavou – na to jsme příliš mladí, všechno je teď pro nás nové. Christian zvolna vchází do pokoje, jako obvykle vypadá úžasně a tak trochu zamyšleně.

„Všechno v pořádku?“ ptám se.

Nepřítomně přikývne a leze si ke mně do postele.

„Moc se na ten návrat do reality netěším,“ poznamenávám.

„Ne?“

Zavrtím hlavou a pohladím ho po tváři. „Byl to skvělý víkend.

Děkuju.“

Naznačí úsměv. „Ty jsi moje realita, Ano,“ broukne a políbí mě.

„Chybí ti to někdy?“

„Co?“

„Však víš. Rákosky… a tak,“ šeptám v rozpacích.

Vrhá na mě nic neříkající pohled. A potom se do jeho tváře vkrádá nejistota, takový ten výraz kam-tím-zase-míří.

„Ne, Anastasie, nechybí.“ Jeho hlas je klidný a vyrovnaný. Zlehka mi přikládá dlaň na tvář. „Víš, když jsi odešla, řekl mi doktor Flynn něco, co mi utkvělo v paměti. Řekl, že se k tobě nemůžu chovat dominantně, když ty nemůžeš být mou sub. Otevřelo mi to oči.“ Se zamyšleným výrazem se odmlčí. „Tenkrát jsem nic jiného neznal, Ano. Teď už jo. Bylo to poučné.“

„Takže já tě učím?“ utrousím posměšně.

Láskyplně se na mě zadívá. „A tobě to chybí?“ oplácí mi mou otázku.

Jejda! „Nechci, abys mi ubližoval, ale ráda si hraju. To ale víš.

Kdyby tě něco napadlo…“ cuknu ramenem.

„Něco?“

„Víš jak, s koženými důtkami, bičíkem…“ znejistím.

Překvapeně pozvedá obočí. „No… tak uvidíme. Ale právě teď mám chuť na starou dobrou vanilku.“ Palcem mi přejede po spodním rtu a znovu mě políbí.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Dobré ráno Datum: 29. 8. 2011, 09:14

Komu: Christian Grey

Pane Greyi,

jenom jsem Vám chtěla napsat, že Vás miluji. To je vše.

Vaše, navždy, A x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey

Předmět: Pryč s pondělní depresí

Datum: 29. 8. 2011, 09:18

Komu: Anastasia Greyová Paní Greyová,

jak potěšující je slyšet taková slova z úst manželky (ať už je nezdárná, nebo ne) při pondělním ránu.

Dovol, abych Tě ujistil, že já se cítím úplně stejně.

Omlouvám se za tu dnešní večeři. Doufám, že pro Tebe nebude moc nudná.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

No jasně. Ta večeře, kterou pořádá Americká asociace pro stavbu lodí. Otráveně protočím panenky… Další upnuté límečky. Christian mě vážně bere na ty nejúžasnější akce.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Náhodné noční dostaveníčko

Datum: 29. 8. 2011, 09:26

Komu: Christian Grey

Drahý pane Greyi,

jsem si jistá, že Vy už vymyslíte něco, čím si tu večeři okořenit… Vaše nedočkavá

Paní G. x

Anastasia (jak, nezdárná?) Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey

Předmět: Rozmanitost je kořením života

Datum: 29. 8. 2011, 09:35

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

pár nápadů bych měl… x

Christian Grey

Výkonný ředitel, který se už teď nemůže dočkat večeře, Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Zatrne mi ve slabinách. Hmm… To by mě zajímalo, co vymyslí. Na dveře klepe Hannah a přerušuje mé snění.

„Mohly bychom probrat tvůj týdenní rozvrh, Ano?“

„Jasně, posaď se,“ usměju se, shazuju e-maily na lištu a znovunabývám duševní rovnováhu.

„Musela jsem ti přesunout pár schůzek. Pana Foxe příští týden a doktorku… “

Do řeči jí skáče zvonění telefonu. Je to Roach. Žádá si mě do své kanceláře.

„Můžeme pokračovat za dvacet minut?“

„Jistě.“

Od: Christian Grey Předmět: Včerejší večer… Datum: 30. 8. 2011, 09:24

Komu: Anastasia Greyová

…byl… zábavný.

Kdo by si pomyslel, že večeře Americké asociace pro stavbu lodí může být tak podnětná?

Vy nikdy nezklamete, paní Greyová.

Miluju tě. x

Christian Grey

Užaslý výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Miluju kuličky… Datum: 30. 8. 2011, 09:33

Komu: Christian Grey

Drahý pane Greyi,

stříbrné kuličky už mi chyběly. To Ty nikdy nezklameš.

A to je všechno. Paní G. x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Na dveře mi klepe Hannah a vytrhává mě z erotických vzpomínek na předešlý večer. Jeho ruce… jeho ústa.

„Pojď dál.“

„Právě mi volala asistentka pana Roache. Byl by rád, kdyby ses zúčastnila jedné pracovní schůzky. To znamená, že ti musím znovu přesunout některé věci v kalendáři. Bude to v pořádku?“

Jeho jazyk.

„Jasně, jo,“ zamumlám a snažím se pochytat rozutíkané myšlenky. Hannah se vědoucně zaculí a couvá ven z kancelá-

ře… nechává mě o samotě s úchvatnými vzpomínkami na včerejší večer.

Od: Christian Grey Předmět: Hyde Datum: 1. 9. 2011, 15:24

Komu: Anastasia Greyová

Anastasie,

čistě pro Tvou informaci, Hydeovi zamítli kauci a poslali ho zpátky do vazby. Je obviněný z pokusu o únos a žhářství. Datum soudu ještě nestanovili.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Hyde Datum: 1. 9. 2011, 15:53

Komu: Christian Grey

To jsou dobré zprávy.

Znamená to, že teď zmírníš ochranu? S Prescottovou se fakt moc nemusíme. Ana x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Hyde Datum: 1. 9. 2011, 15:59

Komu: Anastasia Greyová

Ne. Ochrana zůstane na stejné úrovni. Bez námitek.

Co se ti na Prescottové nelíbí? Jestli ji nemáš ráda, tak ji vyměníme.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Mračím se na jeho povýšenecký e-mail. Prescottová není zase tak špatná.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Aby sis ty vlasy tou rukou nevyškubl!

Datum: 1. 9. 2011, 16:03

Komu: Christian Grey

Jenom jsem se zeptala (obracím oči ke stropu). S Prescottovou si to ještě rozmyslím.

A schovej si tu svrbící dlaň! Ana x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Nepokoušej mě Datum: 1. 9. 2011, 16:11

Komu: Anastasia Greyová

Mohu Vás ujistit, paní Greyová, že mé vlasy drží na hlavě velice pevně.Vy sama jste to přece nesčetněkrát demonstrovala.

Na druhou stranu, ta dlaň mě opravdu svrbí. Možná s tím večer něco udělám.

Christian Grey

Zatím nikoliv plešatý výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Poposedám Datum: 1. 9. 2011, 16:20

Komu: Christian Grey

Sliby, chyby…

A teď už mě přestaň obtěžovat. Pokouším se pracovat; čeká mě neplánovaná schůzka s jedním autorem.

Budu se snažit, aby mě přitom nerozptylovaly myšlenky na Tebe. A x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Plachtění & Plavení & Plácání

Datum: 5. 9. 2011, 09:18

Komu: Christian Grey

Manželi,

Vy tedy víte, jak udělat dívku šťastnou.

Teď budu samozřejmě takovou péči očekávat každý víkend. Rozmazlujete mě. A já to miluju.

Vaše žena xox

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey

Předmět: Mým životním cílem…

Datum: 5. 9. 2011, 09:25

Komu: Anastasia Greyová

…je rozmazlovat Vás, paní Greyová. A chránit, protože Tě miluju.

Christian Grey

Beznadějně zamilovaný výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Páni. Mohl by být ještě romantičtější?

Od: Anastasia Greyová Předmět: Mým životním cílem… Datum: 5. 9. 2011, 09:33

Komu: Christian Grey

…je ti to dovolit – protože Tě taky miluju. A přestaň mě dojímat.

Nebo se ti tu rozbrečím.

Anastasia Greyová

Úplně stejně beznadějně zamilovaná odpovědná redaktorka SIP

Následujícího dne se zadívám do kalendáře na svém pracovním stole. Už jenom pět dnů do desátého září – to mám narozeniny. Vím, že si uděláme výlet do domu, abychom se podívali, jak si vede Elliot a jeho parta. Hmm… Zajímalo by mě, jestli má Christian i nějaké jiné plány. Musím se pousmát. Na dveře mi ťuká Hannah.

„Pojď dál.“

Za ní postává Prescottová. To je zvláštní…

„Ahoj, Ano,“ zdraví mě Hannah. „Přišla za tebou Leila Williamsová. Říká, že je to osobní.“

„Leila Williamsová? Já žádnou…“

V tu ránu mi vysychá v puse. Sleduju, jak Hannah vytřeští oči, když vidí, jak se tvářím.

Leila? Ty kráso. Co tady chce?

Kapitola 16

„Chceš, abych ji poslala pryč?“ ptá se mě Hannah, polekaná mým výrazem.

„Ehm, ne. Kde je?“

„Na recepci. A není sama. Doprovází ji jiná mladá žena.“

Fakt?!

„A chce s tebou mluvit slečna Prescottová,“ dodává Hannah. No jasně, že chce. „Pusť ji dál.“

Hannah ustupuje a Prescottová vchází dovnitř. Je na bojové misi, profesionální upjatost by mohla rozdávat.

„Dej nám chvilku, Hannah. Posaďte se, Prescottová.“ Hannah zavírá dveře a nechává nás o samotě.

„Paní Greyová, Leila Williamsová je na vašem seznamu nežádoucích návštěv.“

„Na čem?“ Já mám seznam nežádoucích návštěv?

„Na seznamu osob, které k vám nesmí, madam. Taylor a Welch vydali poměrně přesné instrukce ohledně toho, že s vámi nesmí přijít do styku.“

Nechápavě se na ni mračím. „Je nebezpečná?“

„To nemohu posoudit, madam.“

„Tak proč vůbec vím, že je tady?“

Prescottová polkne a na malý okamžik vypadává z role. „Byla jsem si odskočit. Ona vešla, rovnou se obrátila na Claire a ta zavolala Hannah.“

„Aha. Už tomu rozumím.“ Zjištění, že i Prescottová musí na malou, mě rozesměje. „Páni.“

„Přesně tak, madam.“ Omluvně se usměje a já vůbec poprvé zahlédnu skulinku v jejím brnění. Má milý úsměv.

„Budu to muset s Claire znovu probrat,“ dodává unaveně.

„Jistě. Co Taylor? Ví, že je Leila tady?“ Mimoděk zkřížím prsty pro štěstí a zadoufám, že to ještě nenahlásili Christianovi.

„Nechala jsem mu hlasovou zprávu.“

Ach. „Takže nemáme moc času. Ráda bych zjistila, co po mně chce.“

Prescottová na mě zůstává němě zírat. „Musím vám doporučit, abyste to nedělala, madam.“

„Přišla za mnou z nějakého důvodu.“

„A já jsem tu proto, abych ji k vám nepouštěla, madam,“ oponuje mírně, ale rozhodně.

„Opravdu bych si chtěla poslechnout, co mi chce.“ Můj hlas zní energičtěji, než jsem zamýšlela.

Osobní strážkyně potlačí povzdech. „Ráda bych obě prošacovala, než se do toho pustíte.“

„Dobře. Uděláte to pro mě?“

„Jsem tu, abych vás chránila, paní Greyová, takže ano, udělám.

A taky bych byla ráda u toho, až s nimi budete mluvit.“

„Dobře.“ Tenhle ústupek jí poskytnu. Koneckonců, když jsem se s Leilou setkala posledně, byla ozbrojená. „Tak do toho.“

Prescottová se zvedá.

„Hannah,“ zavolám.

Ta otevírá dveře až moc rychle. Musela stát za nimi.

„Můžeš se prosím tě podívat, jestli je volná zasedačka?“

„Už jsem to udělala, to půjde.“

„Prescottová, můžete je prohledat tam. Je tam dost soukromí?“

„Jistě, madam.“

„V tom případě přijdu za patnáct minut. Hannah, vezmi Leilu Williamsovou a tu, co s ní přišla, do zasedačky.“

„Už běžím.“ Rozrušeně zatěká pohledem mezi mnou a Prescottovou. „Mám ti zrušit další schůzku? Je ve čtyři, ale přes celé město.“

„Jo,“ zahučím nepřítomně. Hannah přikývne na srozuměnou a odchází.

Co ta Leila sakra chce? Nemyslím, že sem přišla, aby mi ublížila. Neudělala to ani v minulosti, i když k tomu měla příležitost. Christian se z toho zcvokne, konstatuje mé podvědomí, našpulí rty a s vševědoucím pokýváním hlavy si upjatě překříží nohy. Musím mu o tom říct. Rychle mu píšu e-mail, pak se na chvíli zarazím a kontroluju hodinky. Najednou mi to přijde líto. Už od Aspenu spolu vycházíme tak dobře. Nakonec ho odesílám.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Návštěvnice Datum: 6. 9. 2011, 15:27

Komu: Christian Grey

Christiane,

přišla za mnou Leila. Setkám se s ní a přizvu k tomu Prescottovou. Pokud to bude potřeba, použiju svou nyní již vyléčenou dlaň a nově nabytou zkušenost s fackováním.

Pokus se, snažně Tě prosím, nedělat si o mě starosti. Už jsem velká holka.

Až to s ní vyřídím, tak Ti zavolám. A x

Spěšně schovávám BlackBerry do šuplíku pracovního stolu. Vstávám a na bocích si uhlazuju šedou pouzdrovou sukni, štípnutím si prokrvuju tváře a rozepínám si vrchní knoflíček halenky. Fajn, jde se na to. Pořádně se nadechnu a vyrážím ven z kanceláře, abych se setkala s neblaze proslulou Leilou Williamsovou. Ignoruju přitom tlumené vyzvánění Your Love is King, které vychází z mého stolu.

Leila vypadá mnohem lépe. Víc než jenom to – je velmi atraktivní. V obličeji má zdravou barvu a v hnědých očích jiskru, vlasy má upravené a lesklé. Na sobě má světle růžovou blůzku a bílé kalhoty. Jakmile vstoupím do zasedací místnosti, zvedá se, stejně jako její kamarádka – jiná tmavovlasá žena se světle hnědýma očima barvy brandy. Prescottová číhá v koutě a nespouští Leilu z očí.

„Paní Greyová, strašně moc děkuju, že jste mě přijala,“ promluví Leila tiše a zároveň pevně.

„Ehm… omlouvám se za ta opatření,“ zamumlám, protože mě nic jiného nenapadá, a přitom mávnu rukou směrem k Prescottové.

„To je moje kamarádka Susi.“

„Těší mě,“ kývnu na Susi. Podobá se Leile. A mně. Ach ne. Další z mnoha.

„Tušíte správně,“ potvrzuje Leila, jako by mi četla myšlenky.

„Susi zná pana Greye taky.“

Zatraceně, co na to říct? Zdvořile se na ni pousměju.

„Posaďte se, prosím,“ pokynu jim.

Ozývá se klepání na dveře. Dovnitř nahlíží Hannah. Zvu ji dál a vím naprosto přesně, co ji přimělo k tomu, aby nás vyrušila.

„Promiň, že ruším, Ano, ale mám na drátě pana Greye.“

„Tak mu řekni, že jsem zaneprázdněná.“

„Je velmi neodbytný,“ upřesňuje vystrašeně.

„To bych řekla. Mohla bys mě u něj omluvit a vyřídit, že mu zavolám za chviličku?“

Lehce zaváhá.

„Hannah, prosím.“

S přikývnutím chvátá pryč. Obracím se zpátky na dvě ženy sedící přede mnou. Obě na mě užasle zírají. A nedá se říct, že by to bylo příjemné.

„Co pro vás mohu udělat?“ ptám se jich.

Jako první promluví Susi. „Já vím, že je to trochu divné, ale chtěla jsem se s vámi setkat taky. S tou, která si získala Chris… “

Zvedám ruku a zarážím ji vprostřed věty. Tohle nechci poslouchat. „Je mi to jasné,“ shrnu.

„Mezi sebou si říkáme Klub sub,“ zaculí se na mě s potutelným zajiskřením v očích.

No to snad…

Leila zalapá po dechu a vytřeští na Susi pohled – zděšený i pobavený zároveň. Susi sykne. Podezírám Leilu, že ji pod stolem nakopla. Jak na tohle zareagovat? Nervózně střelím pohledem po Prescottové, která se ale tváří nezúčastněně, oči přilepené na Leile.

Zdá se, že Susi se vzpamatovala. S rudnoucími tvářemi pokývá hlavou a vstává. „Počkám na recepci. Jsme tu kvůli Lulu.“ Řekla bych, že teď se zastyděla.

Lulu?

„Budeš v pohodě?“ ptá se Leily, která se povzbudivě usměje. Susi mi věnuje široký upřímný úsměv a odchází.

Susi a Christian… to není myšlenka, jíž bych se chtěla zabývat. Prescottová loví mobil z kapsy a přijímá hovor. Neslyšela jsem ho zvonit.

„Pane Greyi,“ ohlásí se do něj. Obě se na ni s Leilou otáčíme a Prescottová s bolestným výrazem zavírá oči.

„Ano, pane,“ řekne a přechází ke mně, aby mi podala telefon.

Protočím oči. „Christiane,“ zadrmolím a snažím se, aby to neznělo podrážděně. Zvedám se a spěšně opouštím místnost.

„Na co si to ksakru hraješ?“ zařve Christian. A není pochyb o tom, že je rozlícený.

„Nekřič na mě.“

„Co tím myslíš, že na tebe nemám křičet?“ zahuláká o poznání hlasitěji. „Dal jsem jasný instrukce a ty je naprosto ignoruješ – už zase. Krucinál, Ano, jsem vzteky bez sebe.“

„Tak si o tom promluvíme, až se uklidníš.“

„Neopovažuj se mi zavěsit,“ ucedí.

„Měj se, Christiane.“ Pokládám to a rovnou ten telefon vypínám. Do háje. Nemám na Leilu moc času. S pořádným douškem vzduchu v plicích znovu vstupuju do zasedačky. Zatímco odevzdávám

Prescottové telefon, obě mě zkoumavě pozorují.

„Kde jsme to byly?“ ověřuju si u Leily, když si sedám naproti ní.

Nepatrně se jí rozšiřují oči.

Jo. Už to tak bude. Mám ho pod kontrolou, chce se mi říct. Nemyslím si, že by to chtěla slyšet.

Leila si začíná nervózně kroutit konečky vlasů. „Nejdřív ze všeho bych se ráda omluvila,“ pronáší měkce.

Ach tak…

Zatváří se náležitě provinile. „Je mi jasné, že budu později čelit následkům toho, co teď dělám. Ale musela jsem si vyzvednout nějaké věci a chtěla jsem vidět Susi, a vás… a pana Greye.“

„Vy se chcete setkat s Christianem?“ Jako by mi naházela do žaludku kamení. Tak proto je tady.

„To chci. A chtěla jsem se vás zeptat, jestli je to v pořádku.“

To mě podrž. Ohromeně na ni civím. A chci jí říct, že to v pořádku rozhodně není. Nechci, aby se ochomýtala kolem mého muže. Proč vlastně přišla? Aby obhlídla protivnici? Aby mě znejistila? Nebo to potřebuje k tomu, aby to mohla vnitřně uzavřít?

„Leilo,“ zaváhám popuzeně. „To nezáleží na mně, ale na Christianovi. Na to se budete muset zeptat jeho. Nepotřebuje moje svolení. Je to dospělý muž… většinou.“

Na zlomek sekundy na mně utkví překvapeným pohledem, jako by ji má reakce překvapila, ale pak se tiše zasměje. Neklidně si přitom namotává vlasy na prst.

„Opakovaně se se mnou odmítal sejít,“ prozrazuje mi potichu.

Do háje. Jsem ve větším srabu, než jsem si myslela.

„Proč je pro vás tak důležité ho vidět?“ optám se mírně.

„Chci mu poděkovat. Touhle dobou bych hnila ve vězení, v nějaký špinavý psychiatrický kobce, kdyby nebylo jeho. Vím to.“ Sklopí zrak a prstem přejede po hraně stolu. „Psychicky jsem na tom byla moc špatně a bez pana Greye a Johna – doktora Flynna…“ pokrčí rameny a znovu se na mě podívá, ve tváři výraz nesmírného vděku.

Znovu nejsem schopná slova. Co čeká, že jí na to řeknu? Takové věci by měla říkat Christianovi, ne mně.

„A ta umělecká škola. Za to mu nikdy nemůžu dost poděkovat.“ Já to věděla! Takže jí to přece jen platí. Nedávám na sobě nic znát, váhavě zkoumám, co k té ženě vlastně cítím – teď, když mi potvrdila podezření ohledně Christianovy velkorysosti. Ke svému překvapení vůči ní nepociťuju žádnou zášť. Je to úleva. Jsem prostě ráda, že je na tom líp. Doufejme, že se teď dokáže pohnout dál; dál

od našich životů.

„Zmeškáte nějaké hodiny?“ ověřuju si, čistě proto, že mě to zajímá.

„Jenom dvě. Zítra už jedu domů.“

To je dobře. „A co máte v plánu dál?“

„Vyzvednout si u Susi věci a vrátit se do Hamdenu. Dál se učit a malovat. Pan Grey už pár mých obrazů má.“

No to snad?! Znovu mi těžkne žaludek. Visí v mém obýváku? Ta představa mě celkem popouzí.

„Jaké obrazy vlastně tvoříte?“

„Abstraktní, většinou.“

„Aha.“ V duchu zkoumám teď už důvěrně známé malby ve velkém pokoji. Dvě z nich jsou dílem jeho ex-sub… pravděpodobně. Ježiši.

„Paní Greyová, můžu k vám být upřímná?“ osloví mě, aniž by zaznamenala mou momentální nevraživost.

„Poslužte si,“ zamumlám a letmo pohlédnu na Prescottovou. Ta vypadá, že se trochu uvolnila. Leila se ke mně nakloní, jako by mi chtěla svěřit dlouho skrývané tajemství.

„Milovala jsem Geoffa, přítele, který letos zahynul.“ Její hlas přechází do smutného šepotu.

Pane jo, začíná to být osobní.

„To je mi líto,“ odtuším automaticky, ale ona pokračuje dál, jako by mě neslyšela.

„Milovala jsem svého muže… a pak ještě jednoho,“ zadrmolí.

„Mého muže,“ vylítne ze mě dřív, než to stihnu zastavit.

„Vašeho muže,“ vydechne skoro neslyšně.

To pro mě není žádná novinka. Když ke mně zvedne hnědé oči, jsou plné protichůdných emocí, přičemž tou převládající se zdají být obavy… z mé reakce? Snad. Jenže mou převládající emocí vůči té ubohé dívce je soucit. Hlavou mi prolétnou veškeré klasické knihy, které se zabývají neopětovanou láskou. Namáhavě polknu, sbírám morální odvahu.

„Já vím. Je snadné ho milovat,“ zašeptám.

Překvapeně vykulí oči a pak se usměje. „Přesně. To je… bylo,“ opravuje se rychle a zčervená. A potom se zahihňá, takovým způsobem, že si nemůžu pomoct a zahihňám se taky. Ano, to s námi dělá pan Grey. Mé podvědomí v zoufalství protočí panenky a vrací se k četbě svého salátového vydání Jany Eyrové. Kontroluju hodinky. Podvědomě tuším, že tu Christian bude každou chvíli.

„Dostanete příležitost se s ním setkat.“

„Myslela jsem si to. Znám jeho ochranitelské sklony,“ řekne s úsměvem.

Takže to byl plán. Je velmi chytrá. Nebo mazaná, zašeptá mé podvědomí. „Tak proto jste za mnou přišla?“

„Ano.“

„Chápu.“ A Christian se zachová přesně podle jejího očekávání.

I když zdráhavě, musím připustit, že ho zná velice dobře.

„Vypadal velmi šťastně. S vámi,“ konstatuje.

Prosím? „Jak to víte?“

„Všimla jsem si toho, když jsem se skrývala v jeho bytě,“ přiznává opatrně.

No jo, sakra… jak jsem na to mohla zapomenout?

„Byla jste tam často?“

„Ne. Ale choval se k vám hodně odlišně.“

Chci to vůbec slyšet? Po zádech mi přeběhne mráz a vzadu na krku se mi udělá husí kůže, když si připomenu, jaký jsem měla strach, když byla neviditelným přízrakem, pohybujícím se po našem bytě.

„Vy víte, že je to trestné. Vniknout někomu do bytu.“

Přikývne a zapíchne pohled do desky stolu. Po jejím okraji přejede nehtem. „Šlo jenom o pár minut a měla jsem štěstí, že mě nikdo nechytil. I za to musím panu Greyovi poděkovat. Mohl mě nechat zavřít.“

„Nemyslím si, že by něco takového udělal,“ odtuším.

Náhle se před zasedačkou strhne rozruch a já podvědomě vycítím, že dorazil Christian. Za okamžik už vráží dovnitř, a dřív než za sebou zavře dveře, zachytávám pohled Taylora, který stojí venku. Rty má semknuté do přísné linky a na mé napjaté pousmání nezareaguje. A kruci, i on se na mě zlobí.

Christianovy doutnající šedé oči zarazí do židle nejprve mě a potom i Leilu. Navenek z něj vyzařuje pouze zlověstné odhodlání, ale

já moc dobře vím, co se za tou fasádou děje, a mám za to, že Leila to ví taky. Ten ledový výhrůžný pohled ho prozrazuje – je rozběsněný, i když to dobře skrývá. V tom šedém obleku s povolenou tmavou kravatou a rozepnutým vrchním knoflíčkem na bílé košili působí zároveň profesionálně i nenuceně… a svůdně. Vlasy má rozcuchané

– nepochybně proto, že si do nich v rozčilení hrabal rukama.

Zatěká mezi námi očima. Leila nervózně uhne pohledem na stůl a znovu obtáhne jeho hranu ukazováčkem. Vzápětí se Christian zadívá na Prescottovou.

„Vy,“ osloví ji hrozivě mírně. „Máte padáka. Vypadněte. Hned.“ Cítím, jak blednu. To ne – tohle není fér.

„Christiane…“ Mám v úmyslu se postavit.

Napřáhne ke mně ruku s varovně vztyčeným ukazováčkem.

„Ne,“ řekne. Jeho hlas přitom zazní tak zlověstně tiše, že okamžitě zmlknu a kecnu si zpátky na židli. Prescottová mizí ven se sklopenou hlavou a připojuje se tam k Taylorovi. Christian za ní zavírá dveře a přechází ke stolu. Kruci! Kruci! Byla to moje chyba. Christian si stoupá naproti Leile, zapírá se rukama o dřevěnou desku stolu a naklání se nad ni.

„Co tu, do prdele, děláš?“ zavrčí na Leilu.

„Christiane!“ zalapám po dechu. Ale on mě ignoruje.

„No?“ domáhá se odpovědi.

Leila na něj vykoukne zpod dlouhých řas, oči má strachy rozšířené a v obličeji je bílá jako stěna, její zdravá barva je tatam.

„Chtěla jsem vás vidět a vy jste mi to nechtěl dovolit,“ zašpitá.

„Takže jsi přišla sem a obtěžuješ tu moji manželku?“ Stále mluví potichu. Až moc potichu.

Leila se vrací ke zkoumání struktury dřeva na desce stolu.

A Christian se nad ní tyčí a špikuje ji pohledem. „Jestli se ještě jednou přiblížíš k mé ženě, stopnu veškerou podporu. Doktory, školu, zdravotní pojištění – všechno. Rozumíš?“

„Christiane…“ ozvu se znovu. Ale on mě umlčí ledovým pohledem. Proč reaguje tak přemrštěně? Začínám tu nešťastnici opravdu litovat.

„Rozumím,“ pípne dotyčná sotva srozumitelně.

„Co tu pohledává Susannah?“

„Přišla se mnou.“

Christian si zajede rukou do vlasů. Tím pohledem ji brzy promění v ledovou sochu.

„Christiane, prosím,“ dožaduju se úpěnlivě. „Leila ti přišla jenom poděkovat. To je všechno.“

Dál si mě nevšímá, koncentruje svůj hněv jenom na ni. „Když jsi byla nemocná, bydlelas u Susanny?“

„Ano.“

„Věděla o tom, cos dělala, když jsi bydlela u ní?“

„To ne, ona byla na dovolené.“

Christian si zamyšleně přejede ukazováčkem po spodním rtu.

„Proč jsi mě chtěla vidět? Vždyť víš, že mi máš všechny požadavky tlumočit přes Flynna. Potřebuješ snad něco?“ Jeho tón se poněkud zmírnil, asi tak o jedno promile.

Leila už zase prstem obkresluje okraj stolu.

Přestaň ji děsit, Christiane!

„Potřebovala jsem to vědět.“ A poprvé se podívá přímo na něj.

„Cos potřebovala vědět?“ štěkne na ni.

„Že jsi v pořádku.“

Padá mu čelist. „Že jsem v pořádku?“ odfrkne si nevěřícně.

„Ano.“

„Jsem v pořádku. Tak, tady máš svou odpověď. A teď tě Taylor odveze na Sea-Tac, aby ses mohla vrátit na východní pobřeží. A jestli uděláš jediný krok na západním břehu Mississippi, bude všechno pryč. Jasný?“

Zatraceně… Christiane! Hledím na něj v němém úžasu. Co ho sakra žere? Přece jí nemůže zakazovat pohyb po půlce kontinentu.

„Jasný,“ potvrzuje Leila tiše.

„Dobře,“ uzavírá to Christian o něco smířlivěji.

„Možná to Leile tak docela nevyhovuje, že by se měla hned vracet. Měla nějaké plány,“ namítám pobouřeně, abych se jí zastala.

Christian mě počastuje nevybíravým pohledem. „Anastasie,“ varuje mě odměřeně, „tím se ty nezabývej.“

Zamračím se na něj. Samozřejmě že se tím budu zabývat. Ona je v mé kanceláři. Musí v tom být ještě něco. Christian jedná, jako by se pomátl.

Taky že ano, na padesát způsobů, zasyčí na mě podvědomí.

„Leila přišla za mnou, ne za tebou,“ ohradím se trucovitě. Leila se otáčí na mě, oči jako dva talíře.

„Měla jsem jisté instrukce, paní Greyová, a ty jsem nedodržela.“ Nejistě se ohlédne po mém manželovi a zase se vrací pohledem ke mně. „Toto je Christian Grey, kterého si pamatuju,“ pokračuje. A zní přitom posmutněle, zkroušeně.

Christian nechápavě nakrčí čelo, zatímco mně uniká všechen vzduch z plic. Nemůžu dýchat. Copak byl Christian takový celou tu dobu, co byl s ní? Choval se tak i ke mně – na začátku? Dělá mi potíže si to vybavit.

Leila mi věnuje prázdný úsměv a vstává od stolu.

„Ráda bych zůstala do zítra. Letí mi to v poledne,“ dovoluje se Christiana potichu.

„Někoho pošlu, aby tě vyzvedl v deset a odvezl tě na letiště.“

„Děkuju.“

„Spíš u Susanny?“

„Ano.“

„Fajn.“

Vykulím na Christiana oči. Přece jí nemůže takhle poroučet… a vůbec, jak ví, kde Susannah bydlí?

„Na shledanou, paní Greyová. Děkuju, že jste mě přijala.“

Zvedám se a podávám jí ruku. S povděkem ji přijímá.

„Ehm… na shledanou. A hodně štěstí,“ zamumlám, protože si nejsem tak úplně jistá, co říká protokol o loučení s manželovou bývalou sub.

Ona přikývne a obrací se k němu. „Na shledanou, Christiane.“ Jeho pohled se nepatrně zmírňuje. „Na shledanou, Leilo,“ vysloví hlubokým hlasem. „Doktor Flynn, nezapomínej.“

„Ano, pane.“

Christian otevírá dveře, aby ji pustil ven, ale ona se před ním zarazí a vzhlédne. On ztuhne, strnule ji sleduje.

„Jsem ráda, že jsi šťastný. Zasloužíš si to,“ řekne Leila a odchází dřív, než stihne Christian zareagovat. Vyprovází ji podmračeným pohledem, potom kývne na Taylora, který ji následuje směrem k recepci. Christian zavírá dveře a upře na mě neurčitý pohled.

„Ať tě ani nenapadne být na mě naštvaný,“ syknu. „Zavolej Clauda Bastila a vymlať si vztek na něm, nebo jdi za doktorem Flynnem.“

Klesá mu čelist – tolik ho můj výlev překvapil – a znovu se zamračí.

„Slíbilas, že to nebudeš dělat,“ obviní mě.

„Dělat co?“

„Vzdorovat mi.“

„To jsem teda neslíbila. Řekla jsem, že budu brát větší ohled na tvoje potřeby. Zavolala jsem ti, že je tady. Prescottová ji prošacovala, stejně jako tvou další kámošku. Prescottová tu se mnou byla celou dobu. A tys ji chudáka vyhodil, a přitom dělala jenom to, co jsem po ní chtěla. Řekla jsem ti, aby sis nedělal starosti a – voil?, ty jsi tady. Nevzpomínám si, že bych obdržela tvou papežskou bulu se zmínkou o tom, že se nesmím setkat s Leilou. Netušila jsem, že moje návštěvy dostávají povolení ke vstupu na základě nějakého seznamu zakázaných osob.“ Jak se dostávám k jádru věci, postupně

zvyšuju hlas. Christian na mě upírá pronikavý pohled, schovaný za fasádou netečnosti. Po chvíli zkroutí rty do mírného úsměvu.

„Papežská bula?“ utrousí pobaveně a viditelně se uvolňuje. Neměla jsem v úmyslu naši konverzaci odlehčit – a on se tu na mě culí. To mě dopaluje ještě víc. Bylo přímo fyzicky bolestivé sledovat jeho výměnu s bývalou sub. Jak se vůči ní může chovat tak odměřeně?

„Co?“ ptá se naštvaně, když zachovávám kamennou tvář.

„Ty. Proč jsi byl k Leile tak bezohledný?“

S povzdechem přešlápne, popojde ke mně a napůl se posadí na kraj stolu.

„Anastasie,“ začne, jako by mluvil s malým dítětem. „Ty tomu nerozumíš. Leila a Susannah – všechny z nich – pro mě byly příjemným rozptýlením. Ale tím to končí. To ty jsi teď moje všechno. Když jste se vy dvě posledně ocitly ve stejné místnosti, měla tě na mušce. Nechci, aby se motala někde poblíž tebe.“

„Jenže, Christiane, ona byla nemocná.“

„Já to vím, a taky vím, že teď je na tom líp, ale nehodlám jí poskytnout presumpci neviny. Jí teda ne. To, co udělala, bylo neodpustitelné.“

„Uvědomuješ si, že jsi právě udělal přesně to, co chtěla? Ona tě chtěla znovu vidět a byla si jistá, že přiběhneš, jakmile se dozvíš, že je tady.“

Pokrčí rameny, jako by ho to ani v nejmenším neznepokojovalo.

„Nechci náš vztah špinit svým starým životem.“

Prosím?!

„Christiane… ty jsi, kým jsi, právě kvůli svému starému životu, i kvůli novému životu, ovlivňuje tě všechno. Co se týká tebe, týká se i mě. Přijala jsem to v okamžiku, kdy jsem souhlasila, že si tě vezmu, protože tě miluju.“

Zase ztuhne. Vím, že je pro něj těžké to slyšet.

„Nijak mi neublížila. Taky tě miluje.“

„To je mi ukradený.“

Zatvářím se šokovaně. Vlastně mě šokuje, že mě ještě pořád dokáže šokovat. Toto je Christian Grey, kterého si pamatuju. Leilina slova mi znovu zazní v uších. Reagoval na ni tak chladně, tak jinak, než reaguje muž, kterého jsem v něm poznala a kterého miluju. Zamyšleně svraštím obočí, vybavuju si jeho výčitky, když se zhroutila, když si myslel, že by mohl být za její bolest zodpovědný. Ztěžka polknu, když si navíc vzpomenu, jak ji vykoupal. Při tom pomyšlení se mi scvrkne žaludek a stáhne hrdlo. Jak může říkat, že je mu ukradená? Tehdy nebyla. Tak co se změnilo? Někdy, jako právě teď, mu zkrátka nerozumím. Jeho myšlenkové pochody jsou na hony vzdálené těm mým.

„Co se jí tak najednou zastáváš?“ diví se popuzeně.

„Koukej, Christiane, neřekla bych, že si spolu budeme v dohledné době vyměňovat recepty nebo návody na háčkování. Na druhou stranu jsem nečekala, že se k ní budeš chovat, jako bys neměl srdce.“ Chladne mu pohled. „Už jsem ti to říkal, já nemám srdce,“ odsekne.

Zakoulím očima – bože, už zase se chová jako puberťák.

„To přece není pravda, Christiane. Tohle je absurdní. Ona ti není ukradená. Kdyby byla, neplatil bys jí školu a všechny ty další věci.“

A znenadání se z toho stává můj životní cíl – přimět ho, aby si to uvědomil. Je naprosto zřejmé, že má o ni starost. Tak proč to popírá? Je to stejné jako s jeho vztahem k vlastní mámě. A sakra – no jasně. Jeho vztahy se všemi těmi sub jsou vzájemně provázané s tím, co cítí k matce. Rád biju drobné hnědovlasé dívky, jako jsi ty; všechny totiž vypadáte stejně jako ta závislá děvka. Není divu, že je tak rozpolcený. Vzdychnu a potřesu hlavou. Zavolejte někdo doktora Flynna, prosím. Jak je možné, že si to Christian neuvědomuje?

Na chvíli se mi z toho sevře srdce. Můj ztracený chlapec… Proč je pro něj tak těžké se znovu naučit projevům lidskosti, vyjádřit soucit, který ukázal, když se Leila zhroutila?

Zlostně na mě zahlíží, oči plné vzdorovitého hněvu. „Tenhle rozhovor skončil. Jde se domů.“

Podívám se na hodinky. Je půl páté a tři minuty. Ještě mám práci.

„Je moc brzy,“ namítám.

„Domů,“ trvá na svém.

„Christiane,“ promluvím vyčerpaně, „už mě unavuje se s tebou dohadovat pořád o tom samém.“

Nechápavě se zamračí.

„Nedělej, že mi nerozumíš,“ ohrazuju se. „Pokaždé, když udělám něco, co se ti nelíbí, vymyslíš nějaký způsob, jak mi to vrátit. Obvykle do toho zahrneš jednu ze svých zvrhlých praktik, která mě buď uvrhne do extáze, nebo je příliš krutá.“ Rezignovaně trhnu rameny. Je to moc vyčerpávající a zmatečné.

„Do extáze?“ ujišťuje se.

Cože?

„Většinou ano.“

„A co tě uvrhne do extáze?“ projeví zájem a v očích mu zajiskří rozverná smyslnost. A já vím, že se mě pokouší rozptýlit.

Kruci! Nechci se o tom bavit v zasedací místnosti SIP. Mé podvědomí si s opovržlivým výrazem prohlíží dokonalou manikúru. Tak jsi o tom neměla začínat.

„Však ty víš.“ Zčervenám, frustrovaná jím i sama sebou.

„Můžu jenom hádat,“ zašeptá.

No do háje. Já se ho tu snažím upozornit na jeho chyby, a on mě schválně mate. „Christiane, já… “

„Rád ti dělám dobře.“ Zlehka mi přejede palcem po spodním rtu.

„A děláš to často,“ připouštím šeptavě.

„Já vím,“ vydechne. Potom se nakloní a do ucha mi pošeptá: „Tím jsem si jistý.“ Bože, voní tak hezky. Narovná se a zadívá se mi do očí, rty zvednuté do arogantního úsměvu: tak-vidíš-že-mi-patříš.

Našpulím rty a vyvíjím maximální úsilí, abych zůstala nad věcí. Tohle mu jde až moc dobře – vtipnými poznámkami odvracet mou pozornost od jakéhokoliv bolestivého tématu nebo čehokoliv, o čem se nechce bavit. A ty mu to dovolíš, ozve se mé podvědomí nabubřele přes stránky Jany Eyrové.

„Tak co tě uvrhlo do extáze, Anastasie?“ upomíná mě s šibalským zábleskem v očích.

„Chceš seznam?“ zamručím.

„Ty máš seznam?“ rozzáří se spokojeně.

Bože, ten chlap dokáže být vyčerpávající. „Tak třeba pouta,“ začínám a vzpomínky mě katapultují do našich líbánek.

On stáhne obočí, uchopí mě za ruku a palcem mi pohladí zápěstí v místě, kde se nahmatává puls.

„Nechci ti udělat modřiny.“

Ach tak…

Pak se ale pomalu a chlípně pousměje. „Pojď domů.“ Má tak svůdný hlas.

„Mám tu moc práce.“

„Domů,“ zopakuje, tentokrát naléhavěji.

Zíráme na sebe, kouřově šedá se potýká se zmatenou modří, zkoušíme se, testujeme hranice a měříme sílu vůle. Pátrám v jeho očích po nějakém náznaku pochopení, pokouším se přijít na to, jak je možné, že tenhle člověk přepne z rozzuřeného maniaka na svůdného milence během nanosekundy. Jeho oči se rozšiřují a pohled mu temní, jeho úmysly jsou jasné. Něžně mě pohladí po tváři.

„Mohli bychom zůstat tady.“ Hlas má zastřený a zhrublý.

To ne. Má vnitřní bohyně si toužebně prohlíží stůl. Ne. Ne. Ne. Ne v kanceláři. „Christiane, já s tebou v práci spát nebudu. Mimoto, právě tu byla tvoje milenka.“

„Nikdy to nebyla moje milenka,“ procedí a nasazuje zatvrzelý výraz.

„To je pouhá sémantika, Christiane.“

Zamračí se, najednou působí rozpolceně. Svůdný milenec je pryč. „Nešťourej se v tom, Ano. Ona je minulost,“ uzavírá přezíravě. Vzdychnu… možná má pravdu. Já jenom chci, aby si sám připustil, že o ni má starost. Najednou mě zamrazí. Bože. Tak proto je to pro mě tak důležité. Co když já udělám něco neodpustitelného? Co když mu nebudu vyhovovat? Bude ze mě taky minulost? Když se teď může chovat takhle – a přitom byl tak starostlivý a nešťastný, když bylo Leile špatně… Mohl by se stejně odvrátit i ode mě? Když si vybavím střípky jistého snu, neubráním se lapnutí po dechu. Naleštěná zrcadla a zvuk jeho kroků na mramorové podlaze, když mě

nechává stát opuštěnou v přepychovém paláci.

„Ne…“ To slovo ze mě vylétne, s hrůzou šeptané, dřív než ho v sobě stihnu zadusit.

„Ale ano,“ řekne, uchopí mě za bradu a sehne se pro něžný polibek.

„Ach jo, Christiane, někdy mě děsíš.“ Svírám mu hlavu do dlaní, proplétám si prsty do jeho vlasů a přitahuju si ho ke rtům. Než mě obejme kolem pasu, na okamžik se zaráží.

„Proč?“

„Dokázals ji zavrhnout tak snadno…“

Mezi obočím se mu utváří hloubavá vráska. „A ty si myslíš, že bych mohl zavrhnout tebe? Proč by sis kruci něco takového měla myslet? Co tě k tomu přivedlo?“

„Nic. Líbej mě. A vezmi mě domů,“ zaprosím. A ve chvíli, kdy se jeho rty dotknou mých, házím všechno za hlavu.

„Ach, prosím,“ zaškemrám, když mi jemně foukne do rozkroku.

„Všechno má svůj čas,“ zamumlá.

Zatahám za pouta a hlasitě zakňourám na protest proti jeho živelnému útoku. Jsem sepnutá měkkými koženými manžetami,

každý loket mám připoutaný k příslušnému kolenu a jeho hlava se rytmicky pohybuje mezi mýma nohama; jeho autoritativní jazyk mi neúnavně diktuje pocity. Otevírám oči a nevidomě je upírám na strop naší ložnice, tonoucí v měkkém světle pozdního odpoledne. Jeho jazyk nepřestává kroužit a vířit kolem nynějšího středu mého vesmíru. Chtěla bych natáhnout nohy a aspoň se pokusit kontrolovat, co přichází. Jenže nemůžu. A tak mu zatínám prsty do vlasů a tahám ho za ně, snažím se bojovat s tím božským trýzněním.

„Opovaž se,“ zapřede varovně a jeho teplý dech mě pošimrá v klíně. Mým prstům bojujícím v jeho vlasech vzdoruje bez mrknutí oka. „Jestli se teď uděláš, tak ti naplácám.“

Zakňučím.

„Ovládni to, Ano. Je to o kontrole.“ A znovu se ponoří mezi má stehna.

Kruci, on přesně ví, co dělá. Nedokážu potlačit, nebo dokonce zastavit přirozenou reakci svého těla. Snažím se – opravdu ano –, ale nakonec podléhám jeho neúprosné péči. Ale on neustává a ždíme ze mě každičký… vysilující… kousíček… rozkoše.

„Ale, Ano,“ pokárá mě. „Tys to nevydržela.“ Hlas má mírný, poznamenaný triumfem. Přetáčí mě ze zad a já se roztřeseně opírám o předloktí. Rázně mě pleskne po zadku.

„Au!“ vykřiknu.

„Kontrola,“ připomíná mi, popadá mě za boky a vráží do mě. Znovu vykřiknu, ještě ve mně nedozněl předchozí orgasmus. Hluboko ve mně se přestává hýbat. Předklání se a postupně mi uvolňuje obě pouta. Obemyká mě paží a vytahuje si mě na klín, zády k sobě, a ruku mi provléká kolem hrdla. Ztrácím se v pocitu plnosti.

„Hýbej se,“ nařizuje mi.

Se vzdychnutím se zvedám a zase klesám na jeho klín.

„Rychleji,“ zašeptá.

A tak se hýbu rychleji. A rychleji. On zasténá a zaklání mi hlavu, jemně mě kouše do krku. Druhou ruku lenivě přesouvá po mém těle, přes bok až do rozkroku… stále citlivého poté, co mu věnoval tak okázalou pozornost. Skoro zanaříkám, když mě promne mezi prsty a znovu začne dráždit.

„Vidíš, Ano,“ zavrní mi do ucha. „Jsi moje. Jenom ty.“

„Jo,“ vydechnu, protože cítím, jak se uvnitř znovu svírám, kolem něj, v tom nejintimnějším objetí, které existuje.

„Teď, Ano,“ nařizuje mi.

A taky že jo, mé tělo poslušně následuje jeho příkaz. A on mě přitom pevně drží, zatímco já volám jeho jméno a přemáhá mě další orgasmus.

„Bože, Ano, já tě miluju,“ zaúpí a tepavě ve mně vrcholí.

Líbá mě na rameno a uhlazuje mi vlasy z tváře. „Vejde se to na seznam, paní Greyová?“ zabrouká. Ležím na břiše, v naší posteli, skoro v bezvědomí. Jemně mi masíruje obě půlky. Leží vedle mě, zapřený o loket.

„Hmm.“

„To má být souhlas?“

„Hmm,“ usměju se.

Zakření se a znovu mě políbí a já se neochotně přetáčím na bok, čelem k němu.

„No tak?“ upomíná mě.

„Jo. Vejde. Ale je to dlouhý seznam.“

Úsměvem si málem rozčísne tváře vejpůl a pak se předklání pro další polibek. „To je dobře. Dáme si večeři?“ Z očí mu sálá láska a smích.

Přikývnu. Umírám hlady. Zvednutou rukou ho jemně zatahám za krátké chloupky na prsou. „Ještě chci, abys mi něco řekl,“ zašeptám.

„Co?“

„Nesmíš se zlobit.“

„O co jde, Ano?“

„O to, že ti na ní záleží.“

Jeho oči jsou najednou dvakrát větší a veškeré dobré rozpoložení je pryč.

„Chci, abys připustil, že ti na ní záleží. Protože tomu Christianovi, kterého znám a miluju, by na ní záleželo.“

Strnule na mě hledí a já jsem svědkem jeho vnitřního boje, tváří se, jako by měl vynést novou Šalomounovu moudrost. Otevírá ústa v náznaku řeči a pak je zase zavírá. Obličejem mu přelétá nějaká letmá emoce… bolest, možná.

Tak to řekni, snažím se mu vnuknout.

„Jo. Jo, záleží mi na ní. Šťastná?“ Málem ho ani neslyším. Ach, bože, děkuju. To je úleva. „Ano. Velmi.“

Zamračí se. „Nemůžu uvěřit tomu, že tu s tebou, v naší posteli, mluvím o… “

Přikládám mu prst na rty. „Nemluvíš. Jde se jíst. Mám hlad.“

S povzdechem zatřese hlavou. „Vy jste mě očarovala a zmátla, paní Greyová.“

„To je dobře.“ Zvedám se a dávám mu pusu.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Seznam Datum: 9. 9. 2011, 09:33

Komu: Christian Grey

Rozhodně na prvním místě.

:D

A x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey

Předmět: Řekni mi něco, co nevím

Datum: 9. 9. 2011, 09:42

Komu: Anastasia Greyová

Mluvíš o tom celé tři dny. Tak už se rozhodni. Nebo… zkusíme něco nového.

;)

Christian Grey

Výkonný ředitel, který si náramně užívá tyto hrátky, Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Zubím se na monitor. Těch posledních pár večerů bylo… poučných. Zase jsme se vrátili do klidných vod a Leilina krátká intervence upadla v zapomnění. Ještě jsem nesebrala odvahu se zeptat, jestli je některý z obrazů na našich stěnách od ní – a upřímně, ani mě to nezajímá. Ozývá se můj BlackBerry a já přijímám hovor v očekávání, že je to Christian.

„To je Ana?“

„U telefonu.“

„Ano, holčičko. Tady José senior.“

„Pane Rodriguezi! Zdravím.“ Po zádech mi přeběhne mrazivá předtucha. Proč mi volá Josého táta?

„Zlato, omlouvám se, že ti volám do práce. Jde o Raye.“ Na posledním slově ho zrazuje hlas.

„O co jde? Co se stalo?“ Srdce mám až v krku.

„Ray měl nehodu.“

Bože, ne. Tati. Přestávám dýchat.

„Je v nemocnici. Radši honem přijeď.“

Kapitola 17

„Pane Rodriguezi, co se stalo?“ Hlas mám nakřáplý zadržovaným pláčem. Ray. Bože, Ray. Můj táta.

„Byla to autonehoda.“

„Dobře, já přijedu… jedu hned.“ Krevní oběh mi zaplavuje adrenalin a zaráží paniku hned v počátcích. I tak skoro nemůžu dýchat.

„Vzali ho do Portlandu.“

Portland? Proč je proboha v Portlandu?

„Museli ho přepravit letecky, Ano. Já jsem na cestě tam. Oregonská fakultní. Bože, Ano, já to auto neviděl. Já ho prostě neviděl…“ Znovu se mu láme hlas.

Pan Rodriguez – to ne!

„Uvidíme se tam.“ Pan Rodriguez vzlykne a pak už telefon ohluchne.

Hrůza mi stahuje hrdlo, dočista mě ochromuje. Ray. To ne. Nuceně do sebe dostávám aspoň trochu vzduchu a beru telefon, abych zavolala Roachovi. Zvedá to na druhé zazvonění.

„Copak, Ano?“

„Jerry. Jde o mého otce.“

„Co se stalo, Ano?“

Překotně mu to vysvětluju, sotva se přitom odmlčím na nadechnutí.

„Jeď. Samozřejmě, to musíš. Doufám, že bude v pořádku.“

„Děkuju. Dám ti vědět.“ Neúmyslně mu tím praštím, ale právě teď je mi to úplně jedno.

„Hannah!“ zavolám a přitom zjišťuju, jak moc vyděšeně zním. Za chviličku strká hlavu do dveří, ale to už si balím kabelku a beru do ruky hromadu papírů, kterou se chystám nacpat do příručního kufříku.

„Děje se něco, Ano?“ znejistí.

„Můj otec měl autonehodu. Musím jet.“

„Proboha…“

„Zruš všechny mé dnešní schůzky. A pondělní taky. Budeš muset dokončit tu přípravu prezentace e-booků – poznámky jsou ve sdílené složce. Ať ti s tím pomůže Courtney, jestli bude potřeba.“

„Jasně,“ zašeptá Hannah. „Doufám, že bude v pořádku. Tady si s ničím nedělej starosti. My už to nějak zvládneme.“

„Kdyby něco, mám BlackBerry.“

Zděšení, které se zračí v jejím náhle přepadlém obličeji, je málem mým posledním hřebíčkem.

Tati…

Popadám sako, kabelku a kufřík. „Kdyby něco, zavolám ti.“

„Určitě. Hodně štěstí, Ano. Opravdu doufám, že bude v pořádku.“

Věnuju jí malý stísněný úsměv a s urputnou snahou, abych se tu nesesypala, opouštím kancelář. Usilovně se snažím, abych neutíkala celou cestu až k recepci. Když se v ní konečně ocitám, Sawyer vyskakuje na nohy.

„Paní Greyová?“ vyhrkne, zmatený mou náhlou přítomností.

„Jedeme do Portlandu – hned.“

„V pořádku, madam,“ odvětí zaraženě, ale otevírá mi dveře. Pohyb je fajn.

„Paní Greyová,“ osloví mě Sawyer znovu, když pádíme k parkovišti. „Můžu se zeptat, proč podnikáme tenhle neplánovaný výlet?“

„Jde o mého tátu. Měl autonehodu.“

„Rozumím. Pan Grey o tom ví?“

„Zavolám mu z auta.“

Sawyer přikývne, otevírá mi zadní dveře terénního audi a já nastupuju. Roztřesenými prsty lovím BlackBerry a vytáčím Christianův mobil.

„Paní Greyová?“ ozývá se mi Andrea. Zní rázně a profesionálně.

„Je tam Christian?“ vypravím ze sebe.

„Ehm… pohybuje se někde po budově, madam. Nechal si tu u mě BlackBerry v nabíječce.“

V zoufalství tiše zaúpím.

„Můžete mu vyřídit, že jsem volala a že s ním potřebuju mluvit?

Je to naléhavé.“

„Mohla bych se ho pokusit najít. Má ve zvyku se tu někdy jen tak procházet.“

„Prostě ho sežeňte, ať mi zavolá, prosím,“ žadoním a zároveň bojuju se slzami.

„Jistě, paní Greyová. Je všechno v pořádku?“ zaváhá.

„Ne,“ zašeptám, protože na mluvení nahlas si už nevěřím. „Prosím vás, najděte ho, ať se mi ozve.“

„Samozřejmě, madam.“

Zavěšuju. Ta bolest už se nedá vydržet. Přitahuju si kolena k hrudi a stočená do klubíčka na zadní sedačce auta si nechávám smáčet tváře nevítanými slzami.

„Kam do Portlandu, paní Greyová?“ ptá se mě Sawyer mírně.

„Oregonská fakultní,“ vzlyknu. „Ta velká nemocnice.“

Sawyer vyráží do ulic a zamíří k I-5, zatímco já vzadu tiše naříkám a mumlám neslyšné prosby. Ať je v pořádku. Prosím, ať je v pořádku. Do toho mi začíná vyzvánět mobil a z modliteb mě vytrhává

Your Love Is King.

„Christiane,“ zajíknu se.

„Kristepane, Ano. Co se děje?“

„To Ray – měl nehodu.“

„Kruci!“

„Jo. Jsem na cestě do Portlandu.“

„Do Portlandu? Prosím, řekni, že je s tebou Sawyer.“

„Je, on řídí.“

„A kde je Ray?“

„V oregonské fakultní.“

V pozadí zaslechnu nějaký tlumený hlas. „Jasně, Ros,“ štěkne Christian rozčileně. „Já to vím! Promiň, bejby – dostanu se tam tak za tři hodiny. Musím tu dokončit jeden obchod. Pak přiletím.“

Do háje. Charlie Tango je zpátky ve službě, a když Christian letěl posledně…

„Mám tu jednání s nějakými chlapy z Tchaj-wanu. Nemůžu se na ně vykašlat. Na smlouvě s nimi jsme makali celé měsíce.“

Jak to, že o tom nic nevím?

„Uteču hned, jak budu moct.“

„Tak jo,“ zašeptám. Chtěla bych mu říct, že je to v pořádku, ať zůstane v Seattlu a vyřídí, co potřebuje, ale pravda je, že ho chci mít u sebe.

„Bože, bejby,“ zašeptá.

„Já to zvládnu, Christiane. Dej si načas. Nespěchej. Nechci si dělat starosti ještě o tebe. Leť opatrně.“

„Neboj.“

„Miluju tě.“

„Já tebe taky, bejby. Budu u tebe, jak to půjde. A drž si u sebe Luka.“

„Jasně, budu.“

„Tak zatím.“

„Ahoj.“ Když zavěsím, znovu si objímám kolena. O Christianových obchodech vůbec nic nevím. Co může kčertu domlouvat

s Tchajwanci? Zadívám se z okna, právě míjíme letiště Boeing Field. Musí letět opatrně. Ray, a ještě k tomu Christian… Při tom pomyšlení se mi zkroutí žaludek a málem se mi dělá na zvracení. Nemyslím, že by moje srdce uneslo tolik. Opírám se zády do sedadla a znovu odříkávám svou mantru: Prosím, ať je v pořádku. Prosím, ať je v pořádku.

„Paní Greyová,“ budí mě Sawyerův hlas. „Už jsme v areálu nemocnice. Ještě musím najít pohotovost.“

„Já vím, kde to je.“ Okamžitě se mi vybavuje moje poslední návštěva tady, když jsem hned druhý den u Claytonů spadla ze schůdků a vymkla si kotník. Při vzpomínce, jak nade mnou přešlapoval Paul Clayton, se oklepu.

Sawyer zastavuje na krátkodobém stání a vyskakuje z auta, aby mi otevřel dveře.

„Dojedu zaparkovat, madam, a najdu si vás. Kufřík tu nechte. Já ho vezmu.“

„Děkuju, Luku.“

Kývne hlavou a já chvatně vcházím do rušné recepce pohotovosti. Recepční za pultem se na mě zdvořile usměje, během několika okamžiků zjišťuje, kde je Ray, a posílá mě do třetího patra s operačními sály.

Operační sály? Sakra! „Děkuju,“ zamumlám a snažím se soustředit na její instrukce ohledně polohy výtahů. Skoro k nim běžím a žaludek mám už zase na vodě.

Ať je v pořádku. Prosím, ať je v pořádku.

Výtah se plazí mučivě pomalu, zastavuje v každém patře. No tak… No tak! Snažím se mu vsugerovat, aby jel rychleji, a mračím se na lidi, kteří nastupují a vystupují a brání mi tak, abych se dostala k tátovi.

Konečně se dveře otevírají ve třetím patře a já spěchám k dalšímu recepčnímu pultu, který je tentokrát v obležení sester v tmavomodrých uniformách.

„Mohu vám pomoci?“ zeptá se mě jedna z nich horlivě a upře na mě krátkozraký pohled.

„Můj otec, Raymond Steele. Právě jste ho přijali. Měl by být na operačním sále číslo čtyři.“ I když to říkám nahlas, vroucně si přeju, aby to nebyla pravda.

„Vydržte, já se podívám, slečno Steeleová.“

Přikývnu, ani se nenamáhám ji opravovat, a sleduju, jak soustředěně pátrá na monitoru počítače.

„Ano. Už je tam několik hodin. Pokud budete chtít počkat, dám jim vědět, že jste tady. Můžete počkat támhle,“ ukazuje na velké bílé dveře označené tučným modrým nápisem ČEKÁRNA.

„A je v pořádku?“ ptám se, přičemž se snažím, aby se mi neklepal hlas.

„To budete muset počkat na jednoho ze službu konajících lékařů, aby vám podal zprávu, slečno.“

„Děkuju,“ odpovím. Ale uvnitř mě všechno křičí: Chci to vědět!

Otevírám dveře a vstupuju do prakticky zařízené místnosti, ve které sedí pan Rodriguez a José.

„Ano!“ zalapá po dechu Josého otec. Má ruku v sádře a na jedné straně odřený obličej. Sedí na vozíku – ještě má v sádře jednu nohu. Opatrně ho obejmu.

„Pane Rodriguezi,“ popotáhnu.

„Ano, zlato.“ Zdravou rukou mě jemně poplácá po zádech. „Je mi to tak líto.“ Smutkem poznamenaný hlas mu zakolísá.

Ach jo.

„Klid, papa,“ napomíná ho José zpoza mých zad. Když se otočím k němu, dlouze mě podrží v náručí.

„José,“ vzdychnu. A to je konec – veškeré napětí, strach a bolest uplynulých tří hodin vyplouvají na povrch a já se nezadržitelně rozeštkám.

„No tak, Ano, nebreč.“ Rukou mi jemně přejíždí po vlasech. Beru ho kolem krku a polykám slzy. Stojíme tak celou věčnost. Jsem

tolik vděčná, že je můj kamarád tady. Odpoutáme se od sebe, až když se k nám připojuje Sawyer. Pan Rodriguez mi podává kapesník z příhodně umístěné krabice a já si suším slzy.

„To je pan Sawyer. Z ochranky,“ představuju Luka. Ten zdvořile kývne na Josého i jeho otce a usazuje se v koutě.

„Posaď se, Ano,“ pobízí mě José k jednomu z umělohmotných křesel.

„Co se stalo? Už víme, jak mu je? Co s ním dělají?“

José pozvedne ruku a zastavuje vodopád mých otázek, pak si sedá vedle mě. „Ještě nic nevíme. Ray, táta a já jsme byli na rybách v Astorii. Napálilo to do nás nějaký opilý hovado. “

Pan Rodriguez se ho pokouší přerušit trhanou omluvou.

„Cálmate, papa!“ zaráží ho José ostře. „Já nemám ani škrábanec, jenom pár naražených žeber a bouli na hlavě. Táta… no, táta si zlomil zápěstí a kotník. Ale to auto do nás narazilo zprava, tam, co seděl Ray.“ Ach bože, ne… Můj limbický systém znovu ochromuje panika.

Ne. Já už nechci. Ne. Když si představím, co se děje s Rayem na operačním sále, zamrazí mě tak, až se přitom zachvěju.

„On je na operaci. Nás vzali do oblastní nemocnice v Astorii, ale Ray letěl rovnou sem. Netušíme, co s ním dělají. Čekáme, co nám řeknou.“

Začínám se třást.

„Co je, Ano, je ti zima?“

Kývnu. Jsem jenom v bílé halence bez rukávů a černém letním saku, ani jedno mě nezahřeje. José si svléká koženou bundu a váhavě mi ji dává přes ramena.

„Nemám vám dojít pro čaj, madam?“ Sawyer najednou stojí vedle mě. Vděčně přitakám a on se vydává ven.

„Proč jste jeli na ryby do Astorie?“ prolomím nastalé ticho.

José pokrčí rameny. „Prej tam berou. Udělali jsme si pánskou jízdu. Chtěl jsem strávit trochu času s tátou, než mi začne poslední ročník.“ V Josého velkých tmavých očích se zračí strach a lítost.

„Taky ses mohl zranit. A pan Rodriguez… ještě hůř.“ Naprázdno polknu, když si to uvědomím do důsledku. Moje tělesná teplota pokračuje ve strmém pádu a já se znovu zachvěju. José mě bere za ruku.

„Kruci, Ano, ty mrzneš.“

Josého táta se posouvá dopředu a svou zdravou rukou mě bere za tu druhou. „Je mi to tak líto, Ano.“

„Pane Rodriguezi, prosím. Byla to nehoda…“ dokončuju šeptem.

„Říkej mi José,“ opravuje mě. Chabě se na něj usměju, to je vše, čeho jsem momentálně schopná. Projíždí mnou další mrazivý záchvěv.

„Policie vzala toho kokota do vazby. Sedm ráno, a ten chlap byl jako dělo,“ ucedí José znechuceně.

Vrací se Sawyer s kelímkem vroucí vody a sáčkem čaje. On ví, jak si připravuju čaj?! Jsem překvapená a zároveň šťastná za trochu rozptýlení. Pan Rodriguez a José mi pouští ruce a já do nich vděčně přijímám kelímek od Sawyera.

„Nechcete taky něco?“ ptá se potom mých společníků. Oba zavrtí hlavou a Sawyer se znovu usazuje v koutě. Vkládám čajový sáček do vody, roztřeseně ho vyjímám a jdu ho vyhodit do malého odpadkového koše.

„Co jim trvá tak dlouho?“ zabrblám si pro sebe a upíjím.

Tati… Prosím, ať je v pořádku. Prosím, ať je v pořádku.

„Už se to brzy dozvíme, Ano,“ konejší mě José tiše. Přikývnu, znovu se napiju a sedám si zpátky k němu. A tak čekáme… a čekáme. Pan Rodriguez se zavřenýma očima – předpokládám, že se modlí – a José s mou rukou v dlani. Čas od času ji povzbudivě stiskne. Pomalu upíjím čaj. Není to Twinings, ale nějaká levná břečka, co chutná otřesně.

Vybavuju si, kdy jsem takhle čekala posledně. Bylo to tehdy, když zmizela Charlie Tango a já si myslela, že jsem přišla o všechno. Zavírám oči a modlím se za bezpečný let svého muže. Kontroluju hodinky. Je čtvrt na tři, už by měl být tady. Vystydl mi čaj… Ble!

Stoupám si, chvíli přecházím sem a tam a zase si sedám. Proč za mnou nepřišel žádný doktor? Beru Josého za ruku a on mě znovu stiskne.

Prosím, ať je v pořádku. Prosím, ať je v pořádku.

Čas se vleče tak pomalu.

Najednou se otevírají dveře a my všichni jako na povel vzhlédneme.

Žaludek se mi scvrkává do velikosti vlašského ořechu. Už je to tady.

Dovnitř vchází Christian. Na moment mu tuhne výraz, když spatří mou ruku v Josého sevření.

„Christiane!“ vyhrknu a vyskočím a děkuju Bohu, že dorazil celý. Pak už se ocitám u něj v náručí, s jeho nosem zabořeným v mých vlasech, a vdechuju jeho vůni, vsakuju do sebe jeho teplo, jeho lásku. A nějaká malá část mého já se cítí klidnější, silnější a odolnější, jenom proto, že je tady. Páni, jaký vliv má jeho přítomnost na pokoj mé duše.

„Nějaké novinky?“

Zavrtím hlavou, neschopná slova.

„José,“ kývne dotyčnému na pozdrav.

„Ahoj, Christiane, tohle je můj táta, José senior.“

„Pane Rodriguezi – už jsme se setkali na svatbě. Mám za to, že jste byli u té nehody taky.“

José mu v kostce převypráví, co se stalo.

„Určitě se oba cítíte na to, abyste byli tady?“ ověřuje si Christian.

„Nepřejeme si být nikde jinde,“ utvrzuje ho pan Rodriguez vyrovnaně, i když má hlas poznamenaný zármutkem. Christian kývne na srozuměnou. Bere mě za ruku, usazuje mě a sám si sedá vedle.

„Jedlas něco?“ ptá se. Zavrtím hlavou.

„Máš hlad?“

Další zamítavý pohyb hlavou.

„Ale je ti zima,“ konstatuje, když utkví pohledem na Josého bundě.

Přikývnu. On si nervózně poposedne, ale moudře mlčí.

Dveře se znovu otevírají a vstupuje mladý doktor ve světle modrém plášti. Působí vyčerpaně a sklesle.

Zvedám se, i když cítím, jak se mi odkrvuje hlava.

„Ray Steele?“ zaskřehotám. Christian si stoupá vedle mě a bere mě kolem pasu.

„Vy jste jeho příbuzná?“ zjišťuje doktor. Jeho světle modré oči téměř korespondují s barvou těch šatů a za nějakých jiných okolností bych ho pravděpodobně považovala za atraktivního.

„Jsem jeho dcera, Ana.“

„Slečno Steeleová…“

„Paní Greyová,“ přerušuje ho Christian.

„Omlouvám se,“ vykoktá doktor a já mám sto chutí dloubnout Christiana loktem do žeber. „Jsem doktor Crowe. Váš otec je stabilizovaný, ale v kritickém stavu.“

Co to znamená? Podlamují se mi kolena, jedině díky Christianově opoře se nesesunu k zemi.

„Utrpěl mnohačetná vnitřní poranění,“ vysvětluje doktor Crowe,

„především v oblasti bránice, ale ta se nám podařila odoperovat. Dokonce jsme byli schopni zachránit slezinu. Naneštěstí došlo v průběhu operace k srdeční zástavě způsobené vysokou ztrátou krve. Srdeční činnost jsme dokázali obnovit, nicméně ji nadále monitorujeme. Co nám však dělá největší starost, je mnohonásobné zhmoždění hlavy. Magnetická rezonance ukazuje na otok mozku. Uvedli jsme vašeho otce do umělého spánku, abychom usnadnili jeho mozku regeneraci.“

Poškození mozku? To ne.

„V těchto případech se jedná o standardní postup. Teď už nezbývá než čekat.“

„A jaká je prognóza?“ ptá se Christian rozhodně.

„V tuto chvíli je složité to posuzovat, pane Greyi. Existuje možnost, že se pan Steele zcela zotaví, ale to je nyní otázkou Boží vůle.“

„Jak dlouho ho budete držet v umělém spánku?“

„To záleží na tom, jak bude mozek reagovat. Obvykle to bývá od dvaasedmdesáti do šestadevadesáti hodin.“

Cože, tak dlouho?! „Smím ho vidět?“ zašeptám.

„Ano, mohla byste se na něj podívat asi tak za půl hodiny. Převezli ho na jednotku intenzivní péče v šestém patře.“

„Děkuju, pane doktore.“ Doktor přikývne a vzdaluje se.

„No, je naživu,“ hlesnu směrem k Christianovi. Po tvářích se mi začínají nanovo kutálet slzy.

„Posaď se,“ doporučuje mi Christian shovívavě.

„Papa, myslím, že je načase odejít. Potřebuješ si odpočinout. Nic dalšího už se nedozvíme,“ promlouvá José k panu Rodriguezovi, který na svého syna upře bezvýrazný pohled. „Můžeme se sem vrátit večer, až si odpočineš. To bude v pohodě, že jo, Ano?“ obrací se José na mě a pohledem mi naznačuje, abych souhlasila.

„Samozřejmě.“

„Zůstáváte v Portlandu?“ ptá se ho Christian a José mu to potvrzuje kývnutím hlavy.

„Nechcete odvézt?“

José se zarazí. „Chystal jsem se objednat taxi.“

„Může vás vzít Luke.“

Sawyer se zvedá a José se zatváří zmateně.

„Luke Sawyer,“ objasňuju mu to.

„Aha… Jasně. Jo, to se hodí. Díky, Christiane.“ Stoupám si a krátce je oba objímám.

„Buď silná, Ano,“ pošeptá mi přitom José do ucha. „Je zdravý a má slušnou fyzičku. To mu dává dost velkou šanci.“

„Já doufám,“ stisknu ho o něco pevněji. Pak ho pouštím, setřásám ze sebe jeho bundu a vracím mu ji.

„Klidně si ji nech, jestli je ti pořád zima.“

„Ne, už je to dobrý. Díky.“ Nervózně střelím pohledem po Christianovi a zjišťuju, že nás netečně sleduje. Hned nato mě bere za ruku.

„Kdyby se cokoliv změnilo, hned vám dám vědět,“ dodávám, ale to už José tlačí otcův vozík ke dveřím, které jim přidržuje Sawyer.

Pan Rodriguez ještě rázně zvedá ruku, takže se v nich zastavují.

„Budu se za něj modlit, Ano,“ praví rozechvěle. „Bylo tak skvělé se dát po těch letech zase dohromady. Stali se z nás dobří přátelé.“

„Já vím.“

A s tím odcházejí. Zůstáváme s Christianem sami. Zlehka mě pohladí po tváři. „Jsi pobledlá. Pojď sem.“ Sesouvá se na židli a mě si přitahuje na klín, balí si mě do náruče a já se ochotně poddávám. Tulím se k němu, trýzněná smůlou svého nevlastního otce, ale vděčná, že je tady můj manžel, který má tu moc mě utěšit. Něžně mě hladí ve vlasech a zároveň mě drží za ruku.

„Tak co, jak je na tom Charlie Tango?“ měním téma.

Zaculí se. „Je přesná,“ pronese s neskrývanou pýchou v hlase. Poprvé za několik hodin se regulérně usměju a zvednu k němu nechápavý pohled.

„Přesná?“

„To je hláška z filmu Příběh z Filadelfie. Graceina oblíbeného.“

„Ten neznám.“

„Myslím, že ho mám na Blu-Ray. Můžeme si ho pustit a přitom se mazlit.“ Políbí mě do vlasů a já se znovu usměju.

„Má cenu tě přemlouvat, abys něco snědla?“ zkouší navrhnout. Zvážním. „Ne teď. Nejdřív chci vidět Raye.“

Zklamaně poklesne v ramenou, ale dál na mě nenaléhá.

„Jak to šlo s Tchajwanci?“

„Byli přístupní,“ zhodnotí.

„Přístupní čemu?“

„Nechali mě koupit jejich loděnici za míň, než jsem byl ve skutečnosti ochotný dát.“

On koupil loděnici? „A to je dobře?“

„Jo. To je dobře.“

„Ale já myslela, že už jednu máš, tady někde.“

„To jo. Ale tu budeme využívat jenom na dokončovací práce.

Kýly se budou stavět na Dálném východě. Je to levnější.“

Aha. „A co bude s těmi, co pracují v místní loděnici?“

„Někam je přesuneme. Propouštět snad budeme minimálně.“ Vtiskne mi další polibek do vlasů. „Půjdeme se podívat na Raye?“ vybízí mě tiše.

Jednotka intenzivní péče na šestém patře je strohé, sterilní, čistě účelové oddělení, kde je slyšet jen šepot a pípání přístrojů. Každý ze čtyř pacientů tu má své vlastní území zaplněné špičkovým lékařským vybavením. Ray je až na konci.

Tati.

Vypadá tak malý v té velké posteli, obklopený moderní technologií. Je to šok. V takovém stavu jsem ještě nikoho neviděla. V ústech má zavedenou trubici a v obou pažích jehly, do kterých vedou hadičky dávkující cosi po kapkách. Na prstě má takový malý kolíček. Zajímalo by mě, k čemu slouží. Jednu nohu má položenou na tenké přikrývce a zavinutou v ortéze. Monitor sleduje jeho srdce: píp, píp, píp. Tluče silně a pravidelně. To jediné je zjevné. Pomalu se k němu přibližuju. Hruď má z velké části ovázanou bělostnou bandáží, která mizí pod tenkou dekou, překrývající ho od pasu dolů.

Tatínku.

Všímám si, že ta trubice, která mu trčí z pravého koutku úst, vede k umělé plicní ventilaci. Její hluk se pravidelně mísí s pípáním monitoru srdeční činnosti a dohromady vydávají dunivý rytmický zvuk. Každý nádech a výdech se pojí s příslušným pípnutím. Na obrazovce přístroje sledujícího tátovo srdce jsou dohromady čtyři

křivky, přičemž každá z nich se stabilně vine zleva doprava a jasně demonstruje, že je Ray ještě s námi.

Ach, tati.

I přesto, že má ústa zkroucená vlivem ventilační trubice, působí v tom tvrdém spánku velmi klidně.

Útlá mladá sestřička si stoupá ke straně postele a kontroluje přístroje.

„Můžu na něj sáhnout?“ ptám se jí a zdráhavě zvedám ruku k jeho ruce.

„Můžete,“ usměje se vlídně. Na její jmenovce se píše KELLIE RN a může jí být něco přes dvacet. Je blond, ale oči má tmavé.

Christian se staví k nohám postele a soustředěně sleduje, jak svírám Rayovu ruku. Je překvapivě teplá a to mě dodělává. Sesouvám se na židli u postele, pokládám si hlavu vedle Rayovy paže a začínám vzlykat.

„Tati, prosím, musíš se uzdravit,“ šeptám. „Prosím.“

Christian mi pokládá ruku na rameno a povzbudivě mě stiskne.

„Všechny životní funkce pana Steelea jsou v pořádku,“ sděluje nám sestra Kellie tiše.

„Děkujeme,“ odpovídá jí Christian. Zvedám oči právě včas, abych ji přistihla, jak na něj zírá. Konečně se pořádně podívala na mého muže. Je mi to jedno. Ať si na něj zírá, jak dlouho chce, hlavně když mi uzdraví tátu.

„Může mě slyšet?“ chci vědět.

„Je v hlubokém spánku. Ale kdoví?“

„Smím u něj chvíli posedět?“

„Určitě,“ usměje se na mě znovu, tváře ještě růžové po zrádném zčervenání. Přistihuju se u toho, jak naprosto nepatřičně přemýšlím nad tím, že to nebude přirozená blondýna.

Aniž by jí věnoval další pozornost, obrací se Christian ke mně.

„Potřebuju si zavolat. Budu venku. Nechám vás tu s tátou chvíli o samotě.“

Přikývnu na souhlas. On mě políbí do vlasů a opouští místnost. Držím Raye za ruku a pozastavuju se nad ironií osudu, že je to právě teď, když je v bezvědomí, kdy bych mu chtěla říct, jak moc ho mám ráda. Tento muž mi byl oporou. Mou skálou. A já si to nikdy neuvědomila, až teď. Sice nejsem krev jeho krve, ale je to můj táta a já ho jako takového miluju. Slzy mi dál smáčí tváře. Prosím, prosím, ať se uzdraví.

Velice potichu, tak abych nikoho nerušila, mu začínám vyprávět o našem víkendu v Aspenu a o tom posledním, kdy jsme plachtili a pak se plavili na Grace. Povídám mu o našem novém domu, o našich plánech na jeho rekonstrukci a o tom, že se z něj snažíme udělat ekologickou stavbu. Slibuju mu, že ho vezmu do Aspenu, aby si mohl zarybařit s Christianem, a ujišťuju ho, že pan Rodriguez a José jsou taky vítáni. Prosím, tati, zůstaň tu, abys to mohl zažít. Prosím.

Ray nijak nereaguje, ventilátor za něj dál pumpuje vzduch, a monotónní, avšak uklidňující pípání srdečního monitoru je mi jedinou odpovědí.

Poté, co zvednu zrak, zjišťuju, že v nohách postele tiše sedí Christian. Netuším, jak dlouho už tady je.

„Ahoj,“ vydechne. Z očí mu sálá soucítění a starost.

„Ahoj.“

„Takže já jedu na ryby s tvým tátou, panem Rodriguezem a Josém?“ ujišťuje se.

Potvrzuju mu to kývnutím hlavy.

„Tak jo. Pojď se najíst. Jeho nech spát.“ Zamračím se. Nechce se mi ho opouštět.

„On je v kómatu, Ano. Dal jsem sestrám naše čísla. Kdyby se cokoliv změnilo, ozvou se nám. My dva se teď najíme, pak se ubytujeme v hotelu, odpočineme si a večer se sem vrátíme.“

Apartmá hotelu Heathman vypadá přesně tak, jak si ho pamatuju. Jak často jsem si připomínala tu první noc a následující ráno, které

jsem strávila s Christianem Greyem? Paralyzovaně stojím ve vstupu do pokoje. Panejo, tady to všechno začalo.

„Zpátky doma,“ přidává se Christian mírně a staví můj kufřík k jedné z polštářky přeplněných pohovek.

„Dala by sis sprchu? Nebo koupel? Řekni, co potřebuješ, Ano?“ Christian na mě upírá tázavý pohled. Vím, že je bezradný – můj ztracený chlapec bojuje s událostmi, které se vymykají jeho kontrole. Celé odpoledne byl zahloubaný a uzavřený do sebe. Tohle je situace, kterou nedokáže ovládat ani předvídat. Je to skutečný, drsný život – něco, od čeho se odtrhl na tak dlouhou dobu, že je teď zmatený a zranitelný. Můj nejdražší, skleníkový Stín.

„Koupel. Dala bych si koupel,“ hlesnu. Vím, že pokud ho zaměstnám, bude se cítit líp, dokonce užitečně. Bože, Christiane – jsem ochromená a vyděšená, ale tak šťastná, že jsi tu se mnou.

„Koupel. Dobře. Jo.“ Odchází do ložnice a mimo mé zorné pole dál, do přilehlé koupelny. Za pár okamžiků už se odtamtud ozývá zvuk vody proudící do vany.

Konečně se odhodlávám ho následovat do ložnice. Konsternovaně hledím na několik tašek z Nordstromu, které leží na posteli. Z koupelny se vynořuje Christian, rukávy vyhrnuté, bez saka i kravaty.

„Poslal jsem Taylora pro pár věcí. Něco na spaní. Víš jak,“ vyznívá do prázdna, zatímco mě stísněně sleduje.

No jasně. Souhlasně přikývnu, abych ho vysvobodila z nejistoty.

Kde je vlastně Taylor?

„Bože, Ano,“ zamumlá. „Takhle jsem tě ještě neviděl. Obvykle jsi tak statečná.“

Nevím, co na to říct. Apaticky opětuju jeho pohled. Momentálně nemám nic, co bych ze sebe vydala. Myslím, že jsem v šoku. Obemykám se pažemi a pokouším se čelit chladu, který se mě zmocňuje, i když vím, že je to zbytečné, protože ta zima vychází zevnitř. Christian mě bere do náručí.

„No tak, bejby, je naživu. Životní funkce má v normálu. Prostě musíme být trpěliví,“ konejší mě. „Pojď.“

Chytá mě za ruku a odvádí do koupelny. Jemně mi stahuje sako z ramen a věší ho na opěrku koupelnové židle. Potom se otáčí zpátky a začíná mi rozepínat knoflíčky u halenky.

Voda je příjemně teplá a provoněná, prohřátý a vlhký vzduch se plní molekulami lotosové esence. Ležím mu mezi stehny, zády opřená o jeho hruď, nohy položené na těch jeho. Oba jsme zamlklí a zamyšlení a mně je konečně o něco tepleji. Christian mě čas od času políbí do vlasů, zatímco já bezmyšlenkovitě praskám bublinky v pěně. Jednou rukou mě zepředu objímá kolem ramen.

„S Leilou jsi do vany nešel, viď? Tehdy, jak jsi ji koupal,“ ověřuju si.

Ztuhne, pak si odfrkne a sevře ruku, která do té doby nečinně spočívala na mém rameni. „Ehm… ne,“ zahučí ohromeně.

„To je dobře. Myslela jsem si to.“

Jemně mě zatáhne za vlasy narychlo svázané do uzlu a naklání mi hlavu tak, aby mi viděl do obličeje. „Proč se ptáš?“

Pokrčím rameny. „Chorobná zvědavost. Já nevím… Jak jsem ji teď v týdnu viděla…“

Tvrdne mu výraz. „Aha. Prosil bych o něco méně chorobnosti,“ dožaduje se káravě.

„Jak dlouho ji budeš podporovat?“

„Dokud se nepostaví na vlastní nohy. Nevím.“ Teď krčí rameny on. „Proč?“

„Je jich víc?“

„Jak víc?“

„Víc bývalek, které podporuješ.“

„Ještě tu byla jedna. Ale to už skončilo.“

„Jak to?“

„Dělala medicínu. Teď je z ní doktorka a má někoho jiného.“

„Jiného dominanta?“

„Jo.“

„Leila říká, že máš dva její obrazy,“ pípnu.

„Míval jsem. Nijak zvlášť mě neoslovily. Měly slušnou úroveň, ale na mě byly moc barevné. Myslím, že je má Elliot. A jak víme, ten nemá žádný vkus.“

Uchichtnu se a on mě obejme i druhou paží. Vyšplouchne přitom vodu přes okraj vany.

„Tak je to lepší,“ zašeptá a políbí mě na temeno hlavy.

„Bere si mou nejlepší kamarádku.“

„Tak to bych měl radši sklapnout,“ uzavírá.

Po koupeli se cítím uvolněnější. Zabalená do měkkého hotelového županu pozoruju to množství tašek na posteli. Ježkovy zraky, to musí být víc než jenom něco na spaní. Nerozhodně do jedné z nich nakouknu. Džíny a světle modrá mikina s kapucí, moje velikost. No to mě podrž… Taylor mi nakoupil tolik oblečení, že by mi stačilo na celý víkend, a navíc má přehled, co se mi líbí. Pousměju se, protože si vzpomenu, že to není poprvé, co mi přinesl šaty do hotelu Heathman.

„Když nepočítám to tvoje harašení u Claytonů, šel jsi vůbec někdy do obchodu, aby sis něco koupil?“

„Harašení?“

„Jo, jak jsi mě uháněl.“

„Byla jsi ze mě celá paf, pokud si vzpomínám. A ten kluk to nemohl rozchodit. Jak že se to jmenoval?“

„Paul.“

„Jeden z mnoha obdivovatelů.“

Převrátím oči a on mi věnuje úlevný, ryzí úsměv a dává mi pusu.

„To je moje holka,“ zabrouká. „A teď se obleč. Nechci, aby ti zase byla zima.“

„Jsem připravená,“ řeknu. Christian dělá na počítači v pracovním koutě apartmá. Na sobě má černé rifle a šedý pletený svetr, zatímco já jsem si oblékla ty džíny a mikinu, pod kterou mám bílé tričko.

„Vypadáš tak mladě,“ pronese uznale, když zvedne oči. „A už zítra budeš o celý rok starší,“ připomíná mi a já mu vracím smutný poloúsměv.

„Na oslavu se nijak zvlášť necítím. Můžeme už vyrazit za Rayem?“

„Jasně. Přál bych si, abys něco snědla. Jídla ses skoro nedotkla.“

„Christiane, prosím. Prostě nemám hlad. Možná až zkontrolujeme Raye. Chtěla bych mu popřát dobrou noc.“

Když přicházíme na jednotku intenzivní péče, potkáváme odcházejícího Josého. Je sám.

„Ano, Christiane, ahoj.“

„Kde máš tátu?“

„Na to, aby se vracel, byl moc utahaný. Dneska ráno měl bouračku,“ pousměje se sklesle. „Navíc mu zabraly prášky na bolest. Byl úplně mimo. Dalo mi pěknou práci dostat se za Rayem, když nejsem jeho příbuzný.“

„A?“ ptám se nedočkavě.

„Je na tom dobře, Ano. Pořád stejně… ale i tak dobře.“ Zaplavuje mě pocit úlevy. Žádné zprávy, dobré zprávy.

„Uvidíme se zítra? Máš narozky, ne?

„Jo, jasně. Budeme tady.“

José střelí pohledem po Christianovi a pak mě rychle obejme.

„Ma?ana.“

„Dobrou, José.“

„Dobrou noc, José,“ řekne Christian. Můj kamarád nám pokyne hlavou a vydává se chodbou pryč. „Ještě pořád je do tebe blázen,“ shrne Christian tiše.

„Ale není. A i kdyby byl…“ lhostejně pohnu rameny, protože právě teď je mi to úplně jedno.

Napjatě se usměje a já se nad ním ustrnu.

„Máš pochvalu,“ utrousím. Nechápavě vyklene obočí.

„Za to, že jsi na něj nevypěnil.“

Ublíženě na mě vykulí oči – a tak trochu i povzneseně. „Nikdy v životě jsem nevypěnil. Tak už pojď. Mám pro tebe překvapení.“

„Překvapení?“ vyděsím se.

„Prostě pojď.“ Bere mě za ruku a oba společně otevíráme dvoukřídlé dveře jednotky intenzivní péče.

A tam, u Rayovy postele, stojí Grace. Zabraná do hluboké konverzace s doktorem Crowem a další doktorkou, kterou jsem ještě neviděla. Když nás spatří, povzbudivě se usměje.

Ach, díkybohu.

„Christiane.“ Grace ho líbne na tvář, pak se otočí a stáhne si mě do vřelého objetí.

„Jak to zvládáš, Ano?“

„Já v pohodě. Spíš mám strach o tátu.“

„Je v dobrých rukou. Doktorka Sluderová je ve svém oboru jednička. Byly jsme spolu na Yaleu.“

Ach tak…

„Paní Greyová,“ zdraví mě formálně doktorka Sluderová. Má krátce střižené vlasy, drobný obličej s nesmělým úsměvem a lehký jižanský přízvuk. „Jako hlavnímu lékaři vašeho otce je pro mě potěšením vám sdělit, že se vše vyvíjí dobře. Jeho životní funkce jsou stabilní a dostatečně silné. Máme důvod se domnívat, že se zcela zotaví. Otok mozku už ustupuje. To je velmi povzbudivé po tak krátké době.“

„To jsou dobré zprávy,“ odtuším.

Mile se na mě usměje. „To ano, paní Greyová. Věnujeme mu veškerou možnou péči. Ráda jsem tě zase viděla, Grace.“

„A já tebe, Lorrain,“ opáčí Christianova matka s úsměvem.

„Doktore Crowe, je načase dopřát návštěvě pana Steelea trochu soukromí.“ Crowe po této výzvě následuje doktorku Sluderovou ven. Pohlédnu na Raye a snad poprvé od jeho nehody začínám dou fat. Laskavá slova doktorky Sluderové a Grace ve mně rozdmýchala

naději.

Grace mě bere za ruku a jemně ji stiskne. „Posaď se k němu, Ano. Mluv na něj. To všechno pomáhá. Já si zatím promluvím s Christianem v čekárně.“

Mlčky přikývnu. Christian mi dodává sílu úsměvem a pak už mě nechávají o samotě s milovaným tátou, který mírumilovně spí za zvuku tiché ukolébavky plicního ventilátoru a srdečního monitoru.

Navlékám si Christianovo bílé triko a lehám si do postele.

„Už máš lepší barvu,“ poznamenává Christian opatrně, když si obléká pyžamo.

„Jo. Ujištění doktorky Sluderové a Grace mi hodně pomohlo. To ty jsi sem Grace pozval?“

Zalézá si ke mně do postele a přitahuje si mě do objetí, zády k sobě.

„Ne. Ona sama chtěla přijet a podívat se na Raye.“

„Jak se to dozvěděla?“

„Hned dopoledne jsem jí volal.“ Aha.

„Bejby, jsi vyčerpaná. Měla bys spát.“

„Hmm,“ zahučím souhlasně. Má pravdu. Jsem tak unavená. Byl to hodně vypjatý den. Otáčím hlavu, abych se na něj krátce zadívala. My se nebudeme milovat? Vlastně je to úleva. Když to vezmu zpětně, celý den se choval naprosto asexuálně. Říkám si, jestli by mě neměl takový vývoj událostí znepokojovat, ale vzhledem k tomu, že se vnitřní bohyně někam uklidila a s ní i mé libido, budu o tom

přemýšlet až ráno. Obracím se k němu čelem a zavrtávám se mu do náruče, jednu nohu si přehazuju přes jeho.

„Slib mi něco,“ zašeptá.

„Hmm?“ optám se beze slov, na která už jsem příliš vysílená.

„Slib mi, že se zítra najíš. Dokážu tolerovat, že máš na sobě bundu cizího chlapa, aniž bych skončil s pěnou u pusy, ale, Ano… jíst musíš. Prosím.“

„Hmm,“ připouštím. Políbí mě do vlasů. „Děkuju, že jsi tady,“ zamumlám ospale a přitisknu mu rty k hrudi.

„Kde jinde bych byl? Chci být tam, kde jsi ty, Ano. Navíc mi to tu připomíná, jak dlouhou cestu už jsme spolu ušli. Taky tu první noc, co jsem s tebou spal. A že to byla noc. Hodiny a hodiny jsem tě jenom sledoval. Bylas tak… přesná,“ vydechne. Usměju se mu do kůže na prsou.

„Spi už,“ řekne vlídně, ale je to myšleno jako příkaz. A tak zavírám oči a usínám.

Kapitola 18

Pohnu se a otevírám oči do jasného zářijového rána. V teple a pohodlí voňavé postele si dávám chvilku na zorientování, takže mě vzápětí převálcuje pocit déj? vu. No jasně, jsem v Heathmanu.

„Kruci! Táta!“ sípnu nahlas, když se mi neblahá, trýznivá předtucha zakousne do srdce a stříkne do něj jed v podobě uvědomění, proč jsem v Portlandu.

„No tak.“ Christian sedí na kraji postele. Hřbety prstů mě pohladí po tváři, čímž mě okamžitě uklidňuje. „Už ráno jsem volal do nemocnice. Ray měl klidnou noc. Všechno je v pořádku,“ řekne povzbudivě.

„Uf, to je dobře. Děkuju,“ hlesnu a sedám si.

Nakloní se a přitiskne mi rty k čelu. „Dobré ráno, Ano,“ zašeptá a přidává další polibek na spánek.

„Ahoj,“ zamumlám. Už vstal a je oblečený, černé triko, modré rifle.

„Ahoj,“ odpovídá, přičemž mě skenuje mírným pohledem.

„Chtěl bych ti popřát k narozeninám. Můžu?“

Nabízím mu váhavý úsměv a zlehka se ho dotýkám na tváři. „To víš, že jo. Děkuju. Děkuju za všechno.“

Nechápavě stáhne obočí. „Za všechno?“

„Za všechno.“

Chvilku se tváří zmateně, ale to brzy pomíjí a místo toho se mu do očí vkrádá dychtivé očekávání. „Na,“ podává mi malou, luxusně zabalenou krabičku s věnováním na drobounké dárkové kartičce.

Navzdory obavám, které mám o tátu, vycítím jeho nadšení a vzrušení a nechávám se tím taky strhnout. Čtu si věnování:

Za všechna naše poprvé a k Tvým prvním narozeninám v roli mé milované manželky.

Miluju Tě.

C x

Páni, taková krása. „Taky tě miluju,“ vydechnu s úsměvem.

Spokojeně se zaculí. „Otevři to.“

Opatrně rozbaluju papír, aby se neroztrhl, a pod ním objevuju krásnou krabičku potaženou červenou kůží. Cartier. Teď už ho znám, díky náušnicím druhé šance a taky hodinkám. Obezřetně krabičku otevírám a uvnitř nacházím elegantní řetízkový náramek. Je vyrobený ze stříbra, platiny, nebo bílého zlata – to nepoznám, ale je naprosto okouzlující. Po obvodu má totiž rozmístěné přívěsky: Eiffelovku, londýnský černý taxík, helikoptéru – Charlie Tango, kluzák – tím jsme plachtili!, katamarán – to bude Grace, postel… kornoutek na zmrzlinu? Popleteně k němu vzhlédnu.

„Třeba vanilková?“ pokrčí omluvně rameny a já si nemůžu pomoct a rozesměju se. No jasně.

„Je to nádhera, Christiane. Děkuju. Je přesný.“ Usměje se.

Nejvíc se mi líbí srdíčko. Je to medailonek.

„Můžeš si do něj dát nějaký obrázek, cokoliv budeš chtít.“

„Například tvoji fotku,“ juknu na něj zpod řas. „Navždy v mém srdci.“

Předvede ten svůj nejkrásnější, srdceryvně plachý úsměv.

Mezi prsty láskyplně promnu poslední dva přívěsky. Prvním je písmenko C – ach ano, byla jsem první dívka, která ho oslovovala křestním jménem. Při té vzpomínce se musím pousmát. A tím druhým je klíček.

„K mému srdci a k mé duši,“ zašeptá.

Cítím, jak mi vlhnou oči. Vrhám se k němu, paže mu rozhazuju kolem krku a usazuju se mu na klíně. „Je to tak promyšlený dárek. Hrozně moc se mi líbí. Děkuju,“ šeptám mu u ucha. Bože, jak krásně voní

– tak čistě, čerstvě vypraným prádlem, sprchovým gelem a… Christianem. Vůně domova, mého domova. Zrádné slzy mi vyhrknou z očí.

S tichým vzdychnutím si mě zabalí do náruče.

„Nevím, co bych bez tebe dělala.“ Jak se snažím potlačit nápor emocí, zakolísá mi hlas.

Ztěžka polkne a sevře mě pevněji. „Prosím, neplač.“

Nespolečensky popotáhnu. „Promiň. Jenom jsem moc šťastná a smutná a rozrušená zároveň. Moc emocí najednou.“

„No tak,“ chlácholí mě sametovým hlasem. Zvedá mi hlavu a dává mi něžnou pusu. „Vždyť já to chápu.“

„Já vím,“ špitnu a ještě jednou jsem obdařena jeho ostýchavým úsměvem.

„Přál bych si, abychom teď byli doma a za šťastnějších okolností. Jenže jsme tady,“ neurčitě zvedne a zase spustí ramena. „Tak pojď, vstávej. Po snídani se půjdeme podívat na Raye.“

Jakmile mám na sobě nové džíny a tričko a usedám v našem apartmá ke snídani, na krátkou, zato vítanou chvíli se mi vrací chuť k jídlu. Vidím, jak Christiana těší, když jím cereálie s řeckým jogurtem.

„Děkuju, žes mi objednal mou nejoblíbenější snídani.“

„Máš narozeniny,“ vysvětluje mírně. „A přestaň mi za všechno děkovat.“ Zakoulí očima, jako by ho to obtěžovalo, ale přitom tak nějak laskavě, aspoň myslím.

„Jenom chci, abys věděl, že to oceňuju.“

„Anastasie, jsem zkrátka takový.“ Nasazuje vážný výraz – ale jistě, tohle je Christian v přísném rozpoložení. Jak jsem jenom mohla zapomenout… Chtěla bych vůbec, aby byl jiný?

Usměju se. „To jsi.“

Věnuje mi zkoumavý pohled a potřese hlavou. „Půjdeme?“

„Jenom si vyčistím zuby.“

„Do toho,“ zakření se.

Čemu se směje? Dochází mi to hned, jakmile vstoupím do koupelny. Okamžitě se mi vynoří ta správná vzpomínka. Jak jsem po naší první společné noci použila jeho kartáček. S koutky potutelně stočenými nahoru se rozhoduju uctít tuto památnou událost a sahám právě pro ten Christianův. Zatímco si čistím zuby, pozoruju se v zrcadle – jsem bledá, až moc bledá. No, to jsem vlastně byla vždycky. Když jsem tu stála posledně, byla jsem nezadaná, a teď jsem vdaná – ve dvaadvaceti! Odteď už stárnu.

Vyplachuju si pusu. Před oči si zvedám zápěstí, zatřepu jím a přívěsky na náramku vydají uspokojující cinkavý zvuk. Jak to jenom ten můj milovaný Stín dělá, že pokaždé přesně ví, co mi má dát? Zhluboka se nadechnu, abych ještě na chvíli ovládla emoce, které mnou vnitřně cloumají, a znovu se zadívám na náramek. Vsadila bych se, že stál celé jmění. Ach jo… No… On si to může dovolit. Cestou k výtahům mě bere za ruku, políbí mě na hřbet ruky a palcem jemně přejede po přívěsku helikoptéry na náramku. „Líbí?“

„Víc než jenom líbí. Miluju ho. Moc. Tak jako tebe.“

S úsměvem se znovu otře rty o kloubky mých prstů. Už necítím takovou tíhu jako včera. Snad proto, že je ráno, to svět vždycky vypadá mnohem nadějněji než v pustinách noci. Nebo je to tím, že mi manžel připravil tak hezké probuzení. Nebo vědomím, že se Rayovi nepřitížilo. Když nastupujeme do prázdného výtahu, letmo se po Christianovi ohlédnu. Mrkne mým směrem a znovu se uculí.

„Nedělej to,“ zašeptá, když se zavírají dveře.

„Co?“

„Nedívej se na mě tak.“

„Eh, seru na papírování,“ napodobím ho s uchichtnutím. Zasměje se a vypadá přitom tak bezstarostně a mladistvě. Přitáhne si mě do náruče a podepře mi bradu. „Jednou si tenhle výtah pronajmu na celé odpoledne.“

„Jenom na odpoledne?“ Vyzývavě pozvednu obočí.

„Paní Greyová, vy jste nenasytná.“

„Když jde o tebe, tak ano.“

„To mě velice těší.“ Zlehka mě políbí.

Nevím, jestli je to tím, že jsme právě v tomhle výtahu, nebo proto, že se mě celých dvacet čtyři hodin nedotkl jako muž, nebo prostě tím, že je to můj sexy manžel. Ať už je to cokoliv, probouzí to ve mně touhu, která se mi líně protáhne v útrobách. Zajedu mu prsty do vlasů a náš polibek prohloubím, přimáčknu ho ke stěně výtahu a nalehnu na něj celým svým tělem.

Vzdychne mi do rtů a sevře mou hlavu v dlaních. Jemně si mě přidržuje, zatímco se líbáme – vášnivě líbáme. Naše jazyky vzájemně zkoumají důvěrně známá, a přesto stále tak nová území, kterými jsou ta druhá ústa. Má vnitřní bohyně znovu povstává a přivádí zpět i mé libido. Pevně tisknu tu drahou, milovanou tvář v rukách.

„Ano,“ vydechne mé jméno.

„Já tě miluju, Christiane Greyi. Nezapomeň na to,“ šeptnu, když se mu zadívám do tmavnoucích šedých očí.

Výtah měkce zastavuje a jeho dveře se otevírají.

„Radši už pojďme za tvým otcem, nebo si to rozmyslím a pronajmu si ho ještě dnes.“ Vtiskne mi letmou pusu, chňapne mě za ruku a odvádí do haly.

Když míjíme hotelovou recepci, dává Christian skryté znamení laskavě vyhlížejícímu muži středního věku stojícímu za pultem.

Ten přikývne a zvedá telefon. Vrhám na Christiana tázavý pohled, ale on se jenom tajemně usměje. Zamračím se na něj, takže lehce znervózní.

„Kde je vlastně Taylor?“ ověřuju si.

„Už brzy se s ním setkáme.“

No jo, pravděpodobně jel pro auto. „A Sawyer?“

„Něco zařizuje.“

Co tak může zařizovat?

Christian se vyhýbá otočným dveřím a já vím, že je to kvůli tomu, aby nemusel pouštět mou ruku. To pomyšlení mě zahřeje u srdce. Venku nás vítá příjemné dopoledne pozdního léta, ale ve vánku už je cítit nadcházející podzim. Rozhlížím se kolem a očima pátrám po audi a Taylorovi. Nikde nic. Christian zesiluje sevření své ruky a to mě donutí se podívat na něj. Působí neklidně.

„Co se děje?“

Jenom pokrčí rameny. Vyruší mě zvuk motoru přibližujícího se auta. Zní dost hluboce… povědomě. Otáčím se, abych zaměřila zdroj toho hluku, a on mezitím ustává. Z luxusního bílého sporťáku, který teď parkuje přímo před námi, vystupuje Taylor.

Do háje! To je R8. Prudce obracím hlavu zpátky k Christianovi.

Ten mě ostražitě sleduje.

„Můžeš mi takové koupit k narozeninám… Nejspíš bílé.“

„Všechno nejlepší,“ řekne a já vidím, jak se snaží odhadnout, jak zareaguju. Zírám na něj, to je vše, na co se zmůžu. Podává mi klíček.

„Tos trochu přehnal,“ vymáčknu ze sebe. On mi koupil zatracené audi. R8! Kruci. A já si o něj sama řekla! Tváře mi rozčísne ten nejstupidnější megaúsměv a má vnitřní bohyně vysekne salto vzad z nejvyššího skokanského můstku. Vlivem rozrušení a neovladatelného nadšení si poskočím na místě. Christianův výraz se začíná podobat mému a já mu radostně vbíhám do rozevřené náruče. Zatočí se se mnou dokola.

„Máš víc peněz než rozumu!“ houknu na něj. „A já mám strašnou radost! Děkuju.“ Zastavuje se, nečekaně si mě spouští níž a já se ho polekaně chytám za nadloktí.

„Pro vás cokoliv, paní Greyová,“ usměje se na mě a skloní se pro dlouhý polibek. Božínku. Jaké to vyznání na veřejnosti. „Tak pojď, zajedeme za tvým tátou.“

„Jasně. A můžu řídit?“

Zasměje se. „Samozřejmě. Je tvoje.“ Staví mě zpátky na nohy a pouští mě a já se ženu ke dveřím řidiče.

Taylor mi je s širokým úsměvem otevírá. „Všechno nejlepší k narozeninám, paní Greyová.“

„Děkuju, Taylore.“ Lehce ho vyděsím rychlým objetím, které mi rozpačitě oplácí. Ještě pořád se červená, když nastupuju, a jakmile jsem uvnitř, hned za mnou zavírá.

„Jeďte opatrně, paní Greyová,“ doporučuje mi sevřeným hlasem. Odpovídám mu zářivým úsměvem, neschopná skrýt své vytržení.

„Spolehněte se,“ slibuju a strkám klíček do zapalování, zatímco Christian se zasouvá vedle mě.

„A pěkně v klidu. Tentokrát nás nikdo nehoní,“ varuje mě, jakmile sedí. Když otočím klíčkem, motor vrnivě naskakuje. Kontroluju si všechna zpětná zrcátka, a když vystihnu vzácný moment, kdy nic nejede, vykroužím dokonalé velké U a vyrážím směr oregonská fakultní.

„Počkat!“ vyjekne Christian vyplašeně.

„Na co?“

„Nechci tě na jednotce intenzivní péče hned vedle táty. Koukej zpomalit,“ zavrčí a je jasné, že to myslí vážně. Sundávám nohu z plynu a zazubím se na něj.

„Lepší?“

„Mnohem,“ zamručí a snaží se vypadat přísně – a naprosto přitom selhává.

Rayův stav se nezměnil. Pohled na něj mě po té opojné jízdě sráží zpátky na zem. Opravdu bych měla řídit opatrněji. Člověk nemůže zavřít každého opilého řidiče na světě. Musím se zeptat Christiana, co se stalo s tím blbcem, co narazil do Raye – jsem si jistá, že to ví. Až na všechny ty hadičky vypadá táta obstojně, dokonce mi připadá, že má lepší barvu v obličeji. Já mu vyprávím o tom, co se dnes dopoledne událo, a Christian se uchyluje do čekárny, odkud vyřizuje důležité telefonáty.

Přichází sestra Kellie, kontroluje Rayovy grafy a dělá mu poznámky do karty. „Všechny jeho funkce jsou na tom dobře, paní Greyová,“ usměje se na mě laskavě.

„To zní velmi povzbudivě.“

O chvilku později se objevuje doktor Crowe se dvěma asistenty a vlídným hlasem mi oznamuje: „Paní Greyová, je čas vzít vašeho otce na radiologii. Provedeme mu počítačovou tomografii, abychom viděli, jak si vede jeho mozek.“

„Bude to trvat dlouho?“

„Necelou hodinu.“

„Tak to počkám. Chci znát výsledky.“

„Samozřejmě, paní Greyová.“

Loudám se do díkybohu prázdné čekárny, kde je jenom Christian, který telefonuje a přitom rázuje sem a tam. Během hovoru vyhlédne ven z okna na panoramatický horizont Portlandu. Když zavřu dveře, otáčí se čelem ke mně. Vypadá rozzlobeně.

„Kolik nad limit? … Aha … Ve všech bodech, úplně. Anin táta je na intenzivce – chci, abys mu to pořádně osolil, tati … Dobře. Dej mi vědět.“ Zavěšuje.

„Ten druhý řidič?“

Přitaká. „Nějaký ožralý hovado z přívěsu z jihovýchodního Portlandu,“ ušklíbne se pohrdlivě. Jeho volba slov a způsob, jakým je pronesl, mnou dost otřesou. Přechází ke mně a jeho tón se zmírňuje.

„Ty už jsi u Raye skončila? Chceš jet?“

„Ehm… zatím ne,“ zamžikám zaraženě. Ještě pořád jsem zasažená mírou opovržení, které dal před chvílí najevo.

„Děje se něco?“

„Ne. Jenom vzali Raye na radiologii kvůli tomografii, aby zkontrolovali ten otok mozku. Chtěla bych počkat na výsledky.“

„Tak jo. Počkáme.“ Sedá si a natahuje ke mně ruce. A protože jsme sami, ochotně se mu uvelebuju na klíně.

„Takhle jsem si dnešek nepředstavoval,“ zamručí mi do vlasů.

„Já taky ne, ale už z toho mám o něco lepší pocit. Hodně mi pomohla tvoje máma. To od ní bylo hezké, že včera přijela.“

Christian mě jemně pohladí po zádech a opře si bradu o temeno mé hlavy. „Máma je úžasná.“

„To je. Máš fakt štěstí, že ji máš.“ Zlehka přikývne.

„Měla bych se ozvat mámě. Říct jí o Rayovi,“ zamyslím se nahlas. A Christian ztuhne. „Překvapuje mě, že mi ještě nevolala,“ zamračím se, když si to uvědomím. Vlastně se cítím ublíženě. Mám přece narozeniny a ona u toho byla, když jsem přišla na svět. Tak proč nevolá?

„Třeba ti volala,“ namítne. Vytahuju BlackBerry z kabelky. Žádné zmeškané hovory, zato pěkných pár textovek – blahopřání k narozeninám od Kate, Josého, Mii a Ethana. Od mámy nic. Sklesle zavrtím hlavou.

„Tak jí zavolej ty,“ nabádá mě mírně. Dělám to, ale nikdo to nebere a nakonec se mi ozývá hlasová schránka. Nic do ní neříkám. Jak mohla moje vlastní máma zapomenout, že mám narozeniny?

„Nebere to. Zavolám jí později, až budu znát výsledky z tomografie.“ Christian kolem mě utáhne paže a vtiskne mi nos do vlasů. Moudře nekomentuje nedostatek mateřského zájmu mé matky. Cítím, jak mu zabzučí mobil. Nenechává mě stoupnout a neohrabaně

ho loví z kapsy.

„Andreo,“ vyštěkne do něj. Už zase je tu Pan Výkonný. Znovu se pokouším vstát, ale on mě zaráží a pevně mě chytá kolem pasu. Choulím se mu zpátky na hruď a naslouchám jeho jednostranné konverzaci.

„Dobře … V kolik přibližně? … A ty další, ehm… balíčky?“ Podívá se na hodinky. „Mají v Heathmanu pořádné instrukce? … Fajn.

… Přesně tak. To počká do pondělí, ale pro jistotu mi to pošlete mailem – já to podepíšu, naskenuju a pošlu zpátky. … Oni počkají. Jděte domů, Andreo. … Ne, my jsme v pohodě, děkuju.“ Pokládá telefon.

„Je všechno v pořádku?“

„Jasně.“

„To bylo kvůli těm Tchajwancům?“

„Jo.“ Zavrtí se pode mnou.

„Nejsem moc těžká?“

Odfrkne si. „Co tě vede, bejby.“

„Děláš si starosti kvůli tomu tchajwanskému obchodu?“

„Ne.“

„Myslela jsem, že je to důležité.“

„To taky je. Závisí na tom další existence místní loděnice. V sázce je hodně pracovních míst.“

No teda!

„Ještě o tom musíme přesvědčit odbory. To je práce pro Sama a Ros. Ale s tím, kam spěje dnešní ekonomika, nemáme moc na vybranou.“

Unaveně zívnu.

„Nudím vás, paní Greyová?“ S úsměvem mi znovu zaboří nos do vlasů.

„Ne! Ty nikdy… jenom mám u tebe na klíně moc velkou pohodičku. Líbí se mi poslouchat o tvojí práci.“

„Opravdu?“ zazní překvapeně.

„No jasně.“ Zakláním se a zpříma se mu zadívám do očí. „Ráda si vyslechnu i tu nejmenší informaci, kterou se laskavě uvolíš se mnou sdílet.“ Uculím se a on pobaveně zakroutí hlavou.

„Ten váš hlad po informacích, paní Greyová.“

„Tak povídej,“ pobízím ho, když se mu znovu uvelebím na prsou.

„Co ti mám povídat?“

„Proč to děláš?“

„Co jako?“

„Proč tak moc pracuješ?“

„Člověk si musí nějak vydělat na živobytí,“ uchechtne se.

„Christiane, ty vyděláváš víc než jenom na živobytí.“ Můj hlas přetéká ironií. Zachmuří se a na chvíli se odmlčí. Už si myslím, že se mi v tomhle směru neotevře, ale nakonec mě překvapí.

„Nechci být chudý,“ řekne tiše. „To už jsem zažil a nehodlám to opakovat. A kromě toho… je to hra,“ tvrdí. „Je to o výhře. O výhře, která mi vždycky připadá velmi snadná.“

„Na rozdíl od skutečného života,“ zabručím si pro sebe. Až pak zjišťuju, že jsem to vypustila nahlas.

„Asi jo,“ připouští zasmušile. „I když s tebou je to jednodušší.“

Se mnou? Pevně ho obejmu. „Myslím, že to není jenom hra… když se tak hodně věnuješ dobročinnosti.“

Pokrčí rameny a já vycítím, že z toho začíná být nervózní. „Sem tam,“ řekne potichu.

„Miluju Christiana Dobročinného,“ zabroukám.

„Jenom jeho?“

„Ach, a taky Christiana Megalomanského, Christiana Posedlého, Christiana Sexperta, Christiana Zvrhlého, Christiana Romantického, Christiana Plachého… ten seznam je nekonečný.“

„To je pěkná řádka Christianů.“

„Řekla bych nejmíň padesát.“

Zasměje se. „Padesát odstínů Christiana,“ zašeptá mi do vlasů.

„Mých padesát stínů.“

Pošoupne se a zakloní mi hlavu, aby mě mohl políbit. „No, paní Stínová, pojďme se podívat, jak je na tom váš otec.“

„Můžeme se trochu projet?“

Sedíme s Christianem zpátky v R8 a já prožívám nával optimismu. Rayův mozek je v pořádku – celý otok se vstřebal. Doktorka Sluderová se rozhodla, že ho zítra probudí z umělého spánku. Říkala, že je s vývojem Rayova stavu spokojená.

„Jasně,“ usměje se na mě Christian. „Jsou to tvoje narozeniny – můžeme dělat, cokoliv se ti jen zachce.“

No tohle! Řekl to takovým tónem, až mě to přinutilo se otočit a zkoumavě se na něj zadívat. Pozoruje mě tím pohledem.

„Cokoliv?“

„Cokoliv.“

Kolik toho umí vtisknout do jediného slůvka. „No, chtěla bych se projet.“

„Tak do toho, bejby,“ zazubí se na mě a já mu to oplácím.

Řídit tohle auto je jako sen. Jakmile najedeme na dálnici, lehce přišlápnu plyn a oba nás zamáčknu do sedaček.

„Klídek, bejby,“ napomíná mě.

Cestou zpátky do Portlandu mě něco napadá.

„Máš nějak naplánovaný oběd?“ optám se Christiana váhavě.

„Ne. Máš hlad?“ zjišťuje s nadějí v hlase.

„Jo.“

„A kam chceš jít? Je to tvůj den, Ano.“

„O něčem bych věděla.“

Zahýbám poblíž galerie, kde vystavoval José, a zastavuju přímo před restaurací Le Picotin, do které mě Christian po Josého výstavě vzal.

Ušklíbne se. „Chvíli jsem si myslel, že mě vezmeš do toho děsivýho baru, odkud jsi mi tenkrát volala opilá.“

„Proč bych to dělala?“

„Abys zkontrolovala, jestli to azalky přežily?“ Sarkasticky pozvedne obočí.

Zrudnu. „Ani mi to nepřipomínej! A co… stejně sis mě vzal na hotel,“ popíchnu ho rozverně.

„To bylo nejlepší rozhodnutí, co jsem kdy udělal,“ zvážní a věnuje mi hřejivý pohled.

„Máš pravdu. To bylo.“ Nahnu se a dám mu pusu.

„Myslíš, že tu pořád obsluhuje ten nadutý pitomec?“ mění téma.

„Nadutý? Měla jsem za to, že byl fajn.“

„Snažil se na tebe udělat dojem.“

„Tak se mu to podařilo.“ Christian opovržlivě zkroutí rty.

„Půjdeme to zjistit?“ navrhuju.

„Veďte mě, paní Greyová.“

Po obědě a rychlé zastávce v Heathmanu pro Christianův notebook se vracíme do nemocnice. Odpoledne trávím s Rayem a čtu mu nahlas z jednoho z rukopisů, které jsem obdržela. Jedinou společnost mi dělá zvuk přístrojů, které ho udržují při životě; se mnou. Teď, když už vím, že dělá pokroky, se mi dýchá o něco líp a cítím se uvolněnější. Mám naději. Jenom potřebuje čas, aby se zotavil. A já čas mám – aspoň ten mu můžu poskytnout. Bezděky mě napadá, jestli bych neměla znovu zkusit zavolat mámě, ale odkládám to na později. U čtení zlehka držím Raye za ruku a čas od času ji stisknu, snažím se mu vsugerovat, aby se uzdravil. Jeho prsty jsou poddajné a teplé na dotek. Ještě pořád má na prsteníčku vroubek od snubního prstenu – i po tak dlouhé době.

O hodinu nebo dvě později, ztratila jsem pojem o čase, vzhlédnu a spatřím Christiana s laptopem v ruce. Stojí na konci postele se sestrou Kellie.

„Je čas jít, Ano.“

Už? Pevně sevřu Rayovu ruku. Nechce se mi ho opouštět.

„Chci tě nakrmit. Pojď. Už je pozdě,“ naléhá Christian.

„Potřebovala bych pana Steelea omýt,“ přidává se Kellie.

„Tak jo,“ podvoluju se. „Vrátíme se zítra ráno.“

Dávám Rayovi pusu na tvář a na rtech ucítím pro něj neobvyklé strniště. Nesedí mi to k němu. Uzdravuj se, tati. Miluju tě.

„Napadlo mě, že bychom se mohli najíst dole. V soukromé jídelně,“ řekne Christian s povědomým zábleskem v očích, když odemyká dveře našeho apartmá.

„Skutečně? Abys mohl dokončit to, co jsi začal před pár měsíci?“ Zvlní rty do chlípného úsměvu. „To byste byla šťastná žena, paní

Greyová.“

Zasměju se. „Ale já tady nemám nic na sebe.“

S úsměvem mi podává ruku a vede mě do ložnice. Otevírá dveře skříně, ve které visí velký bílý obal na šaty.

„Taylor?“ odtuším.

„Christian,“ opravuje mě důrazně a tak trochu ublíženě. Až se mu musím zasmát. Rozepínám zip obalu a odhaluju saténové šaty v barvě námořnické modři, které hned vyndávám. Jsou nádherné – vypasované pomocí tenkých proužků látky. A vypadají malé.

„Jsou moc krásné. Děkuju. Doufám, že mi budou sedět.“

„Budou,“ řekne přesvědčivě. „A tady,“ zvedá krabici od bot,

„jsou k nim boty,“ předvádí známý úsměv šelmy.

„Ty myslíš na všechno. Děkuju.“ Natahuju se, abych ho letmo políbila.

„To je pravda,“ potvrzuje a podává mi další balíček.

Upřu na něj tázavý pohled. Uvnitř nacházím černé prádlo v podobě body s předním dílem z krajkoviny. Christian mě zlehka pohladí po tváři, zvedne mi bradu a otře se svými rty o mé.

„Už se těším, až si to z tebe svléknu.“

Osvěžená po koupeli, vymydlená, zbavená přebytečných chloupků a s pocitem hýčkané osoby sedím na kraji postele a zapínám fén. Do pokoje vchází Christian. Myslím, že vedle pracoval.

„Ukaž, já to udělám,“ řekne a pokyne mi k židli u toaletního stolku.

„Usušíš mi vlasy?“

Přikývne a já na něj zaraženě zamžikám.

„Tak pojď,“ pobídne mě a upře na mě významný pohled. Tenhle výraz dobře znám a vím, že je lepší ho poslechnout.

Pomalu a systematicky mi vysouší vlasy, pěkně pramen po prameni. Zjevně to už někdy předtím dělal… často.

„Tohle neděláš poprvé,“ zamumlám. V zrcadle se odrazí jeho úsměv, ale on sám neřekne nic a dál mi jemně pročesává vlasy. Hmm… velmi příjemné.

Když cestou na večeři nastoupíme do výtahu, nejsme sami. Christian vypadá skvěle – v typické bílé košili, černých džínách a saku. Bez kravaty. Naše dvě spolucestující po něm hází obdivné pohledy. Po mně pak ty méně šlechetné. Snažím se potlačit úsměv. Ano, dámy, ten je můj. V tichosti se suneme dolů do mezipatra a Christian mě chytá za ruku, aby si mě přitáhl blíž k sobě.

Dole je rušno, sedí tu plno hezky ustrojených lidí, kteří popíjejí a povídají si, začínají sobotní večer. Těší mě, že sem zapadám. Šaty mě dokonale obepínají, opisují mé křivky a zároveň drží všechno na správném místě. Musím přiznat, že si v nich připadám atraktivní. A vím, že Christian si myslí to samé.

Nejdřív mi připadá, že míříme do té soukromé jídelny, kde jsme spolu poprvé projednávali smlouvu, ale on mě provádí kolem jejích dveří až na samý konec chodby, kde otevírá jiné, které vedou do podobné, dřevem obložené místnosti.

„Překvapení!“

Panebože. Je tu Kate a Elliot, Mia s Ethanem, Carrick a Grace, pan Rodriguez a José, a moje máma s Bobem a všichni pozvedají své sklenky mým směrem. Oněměle stojím a zírám na ně. Jak?

Kdy? Konsternovaně stáčím pohled na Christiana, ale ten mi jenom povzbudivě stiskne ruku. Přichází ke mně máma a stahuje si mě do objetí. Ach, mami!

„Zlatíčko, vypadáš úchvatně. Všechno nejlepší.“

„Mami!“ vzlyknu a přitisknu se k ní. Maminko. Navzdory tomu, že máme publikum, vyhrknou mi z očí slzy, a tak jí zabořím obličej do ramene.

„No tak, zlatíčko, neplač. Ray bude v pořádku. Je to silný chlap. Neplakej. Máš přece narozeniny.“ Taky jí zakolísá hlas, ale udrží se. Sevře můj obličej v dlaních a palci mi stírá slzy.

„A já myslela, že jsi zapomněla.“

„Jdi ty, Ano, jak bych mohla? Sedmnáct hodin dřiny – to není něco, na co by se dalo snadno zapomenout.“

Přes slzy se tomu zahihňám a ona se usměje.

„Osuš si oči, miláčku. Je tu hodně lidí, kteří s tebou chtějí strávit tvůj den.“

Popotáhnu, nechci se teď na nikoho v místnosti dívat. Jsem v rozpacích a taky naprosto u vytržení, že všichni vynaložili tolik úsilí, aby za mnou přijeli.

„Jak jste se sem dostali? Kdy jste přijeli?“

„Tvůj manžel pro nás poslal letadlo, zlato.“ Zatváří se uznale.

A já se zasměju. „Díky, mami, že jsi tady.“ Otře mi nos kapesníčkem, tak jak to dělá jenom matka vlastnímu dítěti. „Mami!“ zaprotestuju. Konečně jsem se sebrala.

„Tak se mi líbíš. Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku.“ Ustupuje ode mě, všichni ostatní se totiž řadí za ni, aby mě taky objali a popřáli mi k narozeninám.

„Vede si dobře, Ano. Doktorka Sluderová je v zemi jedna z nejlepších. Všechno nej, andílku,“ popřeje mi Grace a sevře mě v náručí.

„Klidně si pobreč, jak chceš, Ano – je to tvoje párty.“ Tentokrát se ocitám v Josého objetí.

„Všechno nejlepší, drahoušku,“ usměje se Carrick s mým obličejem v dlaních.

„Neboj, kočko. Tvůj táta se z toho dostane.“ Elliot si mě balí do náruče. „Všechno nej.“

„Tak jo.“ Christian mě chytá za ruku a táhne z Elliotova sevření.

„Konec muchlování s mou ženou. Běž se mazlit se svou snoubenkou.“

Elliot se na něj šibalsky usměje a mrkne na Kate.

Číšník, kterého jsem předtím nezaznamenala, nabízí mně a Christianovi skleničky s růžovým šampaňským.

Christian si odkašle. „Tento den by byl dokonalý, kdyby tu s námi byl Ray, ale ani on není daleko. Daří se mu dobře a já vím, že by si přál, aby sis dnešní den užila, Ano. Všem vám děkuji za to, že jste dorazili, abyste s mou překrásnou ženou oslavili její narozeniny, první z mnoha našich společných. Všechno nejlepší, lásko.“ Christian ke mně pozvedne sklenku a já musím za zvuku sborového Všechno nejlepší! znovu bojovat, abych zadržela vláhu v očích.

Sleduju živou konverzaci u jídelního stolu. Je to zvláštní, být takhle v rodinném kruhu a vědět, že muž, kterého považuju za svého otce, je připojený k přístrojům v chladném prostředí jednotky intenzivní péče. Jsem díky tomu odtržená od okolního dění, ale na druhou stranu vděčná, že jsou všichni tady. Pozoruju, jak se Christian s Elliotem vzájemně špičkují, užívám si Josého laskavý smysl pro humor, vstřebávám Miinu energii a její nadšení ohledně jídla a dívám se na Ethanovy potutelné pohledy, které vrhá jejím směrem. Myslím, že ji má rád… i když je těžké to posoudit. Pan Rodriguez se taky opírá zády do židle, tak jako já, a vychutnává si okolní rozpravu. Už vypadá líp. Odpočatě. José se k němu chová velmi pozorně, krájí mu jídlo, plní skleničku. To, že se jeho jediný žijící rodič ocitl tak blízko smrti, ho přimělo vážit si otce mnohem víc. Něco o tom vím…

Zadívám se na mámu. Je ve svém živlu, okouzlující, vtipná a vřelá. Mám ji tolik ráda. Musím jí to pak říct. Uvědomuju si, jak moc je život vzácný.

„Jsi v pořádku?“ ptá se mě Kate pro ni netypicky mírným hlasem.

Přitakám a stisknu jí ruku. „Jo. Díky, žes přijela.“

„Myslíš, že by mi pan Pracháč mohl zabránit se s tebou setkat, když máš narozeniny? A mohli jsme se proletět ve vrtulníku!“ rozzáří se.

„Fakt?“

„Jo. Všichni. A když si pomyslím, že ho Christian umí pilotovat…“

Vědoucně pokývám hlavou.

„Je to dost sexy.“

„Jo, taky si myslím.“ Obě se tomu zasmějeme.

„Zůstáváte tu přes noc?“ zjišťuju.

„Jasně. My všichni, aspoň myslím. Tys o tom nic nevěděla?“ Zavrtím hlavou.

„Je sladkej, co?“ Přikývnu.

„Co ti vlastně dal k narozeninám?

„Tohle.“ Ukazuju jí náramek.

„Ten je roztomilý!“

„To je.“

„Londýn, Paříž… zmrzlina?“

„To nechceš vědět.“

„To bych řekla.“

Znovu se rozesmějeme a já se zároveň červenám, protože si vybavuju Bena & Jerryho & Anu.

„Jo… a ještě mi dal Audi R8.“

Kate si nechtěně vyprskne víno na bradu, což náš smích ještě přiživí.

„To je ale výstřední mizera, co?“ zachichotá se.

Místo dezertu dostávám dárek v podobě opulentního čokoládového dortu, na kterém září dvaadvacet stříbrných svíček, a k tomu procítěný pěvecký přednes „Hodně štěstí, zdraví“. Grace sleduje, jak Christian zpívá společně s našimi přáteli a rodinou, a její oči přitom překypují láskou. Když se naše pohledy střetnou, pošle mi vzdušný polibek.

„Něco si přej,“ pošeptá mi Christian. Jedním dechem sfoukávám všechny svíčky a usilovně se soustředím na to, aby se tátovi udělalo líp. Tati, uzdrav se. Prosím, uzdrav se. Tolik tě miluju.

O půlnoci odchází pan Rodriguez a José.

„Hrozně moc děkuju, že jste přišli.“ Sevřu Josého pevně v náručí.

„Nenechal bych si to ujít za nic na světě. Jsem rád, že to s Rayem bere správný směr.“

„Jasně. Ty, tvůj táta a Ray musíte jet s Christianem na ryby do Aspenu.“

„Fakt? To zní dobře,“ zazubí se a odchází tátovi pro kabát. A já si dřepnu, abych se mohla rozloučit s panem Rodriguezem.

„Víš, Ano, byly časy, kdy jsem si myslel… no, myslel jsem si, že ty a José…“ vyzní do prázdna a zadívá se na mě tak… Jeho tmavé oči si mě měří pronikavě, ale zároveň laskavě.

To ne.

„Já mám vašeho syna moc ráda, pane Rodriguezi, ale je pro mě spíš jako bratr.“

„Byla by z tebe skvělá snacha. A vlastně je. Pro Greyovy,“ usměje se posmutněle a já se začervenám.

„Doufám, že se spokojíte s naším přátelstvím.“

„No samozřejmě. Tvůj muž je skvělý člověk. Vybrala sis dobře, Ano.“

„Taky si myslím,“ zašeptám. „Moc ho miluju.“ Dojatě sevřu pana Rodrigueze v náručí.

„Buď na něj hodná, Ano.“

„To budu,“ slibuju.

Christian zavírá dveře našeho apartmá.

„Konečně sami,“ oddechne si, opře se zády o dveře a zadívá se na mě.

Přikročím k němu a prsty přejedu po klopách jeho saka. „Děkuju za překrásné narozeniny. Ty jsi ten nejpozornější, nejdůmyslnější a nejštědřejší manžel na světě.“

„Je mi potěšením.“

„A jo… tvoje potěšení. Co kdybychom pro něj teď něco udělali,“ zašeptám. Sevřu jeho klopy v pěstích a přitáhnu si ho ke rtům.

Po společné snídani si otevírám dárky a vřele se loučím se všemi Greyovými i Kavanaghovými, kteří se budou vracet do Seattlu v Charlie Tango. Já s mámou a Christianem odjíždíme do nemocnice a bereme si velké audi, které řídí Taylor, protože do R8 bychom se ve třech nevešli. Bob od návštěvy upustil a já jsem za to vskrytu duše ráda. Bylo by to příliš divné, navíc jsem si jistá, že by Ray nepřenesl přes srdce, kdyby ho Bob viděl v jiné než nejlepší kondici.

Ray vypadá pořád stejně. Jenom je víc zarostlý. Mámu pohled na něj šokuje, a tak si obě trochu popláčeme.

„Ach, Rayi.“ Tiskne mu ruku a něžně ho hladí po tváři a já jsem dojatá, když vidím, jak ho má pořád ráda. Štěstí, že mám v kabelce kapesníčky. A tak vedle něj sedíme – já držím za ruku mámu a máma tátu.

„Byly časy, Ano, kdy byl tenhle muž středem mého vesmíru. To kvůli němu každý den vycházelo a zapadalo slunce. Vždycky ho budu milovat. A moc dobře se o tebe staral.“

„Mami…“ zajíknu se a ona mě pohladí po tváři a zastrčí mi pramen vlasů za ucho.

„Ty víš, že ho budu vždycky milovat. Jenom jsme šli každý svou cestou,“ povzdychne si. „Prostě jsem s ním nedokázala žít.“ Soustředěně se zahledí dolů na své prsty a mě napadá, jestli nepřemýšlí o Steveovi, manželovi číslo tři, o kterém nikdy nemluvíme.

„Já vím, že Raye miluješ,“ zašeptám a suším si oči. „Dnes ho probudí z umělého spánku.“

„To je dobře. Jsem si jistá, že bude v pořádku. Je tak svéhlavý.

Myslím, že to máš po něm.“

Usměju se. „Tys o tom mluvila s Christianem?“

„On si myslí, že jsi svéhlavá?“

„Řekla bych, že jo.“

„Tak já mu povím, že je to typický rodinný znak. Vypadáte spolu tak dobře, Ano. Tak šťastní.“

„To jsme, asi. Každopádně se tomu blížíme. Moc ho miluju. Je středem mého vesmíru. Taky mi kvůli němu vychází a zapadá slunce.“

„Očividně tě zbožňuje, miláčku.“

„A já zbožňuju jeho.“

„Ujisti se, že mu to řekneš. Muži to potřebují slyšet právě tak jako my.“

Trvám na tom, že pojedu vyprovodit mámu a Boba na letiště. Taylor jede za námi v R8 a Christian řídí velké audi. Mrzí mě, že se nemůžou víc zdržet, ale už se musí vrátit zpátky do Savannah. Je to dojemné loučení.

„Dohlédni na ni, Bobe,“ řeknu mu tiše do ucha, když mě obejme.

„Jasná věc, Ano. A ty se opatruj.“

„To víš, že budu.“ Otáčím se k mámě. „Ahoj, mami. A děkuju, že jste přijeli,“ zašeptám nakřáple. „Mám tě moc ráda, mami.“

„Ach, ty moje holčičko, já tebe taky. A Ray bude v pořádku. Ještě není připravený to tu zabalit. Mariňáky určitě čeká nějaký zápas, který si nemůže nechat ujít.“

Uchichtnu se. V tom má pravdu. V duchu se zavazuju, že mu dnes odpoledne přečtu sportovní rubriku nedělního vydání novin. A pak už sleduju, jak máma s Bobem stoupají po schůdcích do letadla Christianovy společnosti. Máma mi ještě zamává, celá uplakaná, a je pryč. Christian mě bere kolem ramen.

„Tak pojď, vrátíme se, bejby,“ zabrouká.

„Budeš řídit?“

„Jasně.“

Když se pozdě odpoledne vrátíme do nemocnice, Ray vypadá jinak. Chvíli mi trvá, než si všimnu, že tu schází zvuk plicního ventilátoru. Ray dýchá sám. Prostupuje mnou vlna úlevy. Dotknu se jeho zarostlé tváře a vytáhnu papírový kapesníček, abych mu jemně otřela vlhkost z koutku úst.

Christian odchází najít doktorku Sluderovou nebo doktora Crowea, aby zjistil, co je nového, a já usedám na teď už důvěrně známou židli vedle Rayovy postele a chystám se na svou večerní hlídku.

Rozevírám sportovní část nedělních The Oregonian a začínám svědomitě předčítat reportáž z fotbalového utkání Sounders proti Real Salt Lake. Podle všeho to byl pěkně divoký zápas, ale Sounders se sami porazili vlastním gólem Kaseyho Kellera. Po celou dobu, co čtu, držím Raye pevně za ruku.

„A konečný výsledek je: Sounders – Real Salt Lake, 1:2.“

„Co, Annie, my prohráli? Ne!“ zaskuhrá Ray a zmáčkne mi prsty.

Tati?!

Kapitola 19

Tváře mi znovu smáčí slzy. On se vrátil. Můj táta je tady.

„Nebreč, Annie.“ Rayův hlas zní ochraptěle. „Co se stalo?“

Sevřu jeho ruku v obou dlaních a přikládám si ji k tváři. „Měl jsi autonehodu. Teď jsi v nemocnici, v Portlandu.“

Ray se zamračí. A já netuším, jestli je nesvůj z mých netypických projevů náklonnosti, nebo z toho, že si tu nehodu nepamatuje.

„Nechceš trochu vody?“ nabízím mu, i když si nejsem jistá, jestli vůbec nějakou smí dostat. Celý popletený přikývne a mně se znovu stáhne hrdlo. Stoupám si, nakláním se nad něj a dávám mu pusu na čelo. „Miluju tě, tati. Vítej zpátky.“

Rozpačitě máchne rukou. „Já tebe taky, Annie.“

Svižně překonávám krátkou vzdálenost, která nás dělí od sesterny.

„Můj táta – už se probudil!“ rozzářím se na sestru Kellie, která mi úsměv oplácí.

„Přivolej doktorku Sluderovou,“ osloví svou kolegyni a spěšně obchází stůl.

„Chce vodu.“

„Nějakou mu přinesu.“

Letím zpátky k tátově posteli, cítím se tak povzneseně. Když dobíhám, má zavřené oči a já okamžitě dostávám strach, že zase upadl do bezvědomí.

„Tati?“

„Jsem vzhůru,“ zamumlá a pootevře víčka. Objevuje se sestra Kellie a přináší kelímek s kousky ledu a skleničku.

„Dobrý den, pane Steele. Jsem Kellie, vaše ošetřující sestra. Vaše dcera mi říkala, že máte žízeň.“

Christian sedí v čekárně a soustředěně sleduje monitor notebooku. Když za sebou zavřu, zvedne ke mně oči.

„Už je vzhůru,“ oznamuju mu. Usměje se – a v tu chvíli mizí napětí, které měl kolem očí. No teda… toho jsem si ani nevšimla. On byl celou tu dobu taky ve stresu? Odkládá laptop a zvedá se, aby mě objal.

„Jak mu je?“ zajímá se, když kolem něj ovíjím paže.

„Mluví, má žízeň a je zmatený. Vůbec si na tu nehodu nepamatuje.“

„To je pochopitelné. Teď, když je vzhůru, ho chci nechat převézt do Seattlu. Tam na něj může dohlédnout máma a my dva se budeme moct vrátit domů.“

Tak brzy?

„Nejsem si jistá, jestli je na tom tak dobře, aby se s ním mohlo hýbat.“

„Promluvím o tom s doktorkou Sluderovou. Zeptám se na její názor.“

„Stýská se ti po domově?“

„Jo.“

„Tak fajn.“

„Ještě ses nepřestala usmívat,“ konstatuje Christian, když zastavuju před hotelem.

„Hrozně se mi ulevilo. A jsem šťastná.“

„To je dobře,“ povytáhne jeden koutek.

Denní světlo už skomírá a já se zachvěju, když vystupuju do chladného, jasného večera a podávám klíčky parkovači. Chtivě hltá pohledem mé auto, ani se mu nedivím. Christian mě bere kolem ramen.

„Budeme slavit?“ navrhuje, když vstupujeme do foyer.

„Slavit?“

„Tvého tátu.“ Zahihňám se. „Jo, tátu.“

„Tenhle zvuk mi chyběl.“ Líbne mě do vlasů.

„A nemohli bychom se najíst v pokoji? Víš jak, udělat si hezký večer, o samotě.“

„No jasně. Jde se.“ Chytá mě za ruku a vede k výtahům.

„To byla bomba,“ oceňuju uznale a odstrkuju talíř. Poprvé za celé věky mám plný žaludek. „Tady teda umějí udělat Tarte Tatin.“

Jsem čerstvě vykoupaná, jenom v kalhotkách a Christianově triku. V pozadí se z jeho iPodu line Dido a její óda na bílé vlajky.

Christian si mě soustředěně měří. Vlasy má ještě pořád mokré po naší společné koupeli a na sobě černé triko a džíny. „Za celou tu dobu, co jsme tady, jsem tě neviděl sníst víc,“ řekne.

„Měla jsem hlad.“

Opírá se zády do židle a se samolibým úsměvem usrkne vína.

„A co bys chtěla dělat teď?“ táže se měkce.

„Co ty?“

Hravě pozvedá jedno obočí. „To, co vždycky.“

„Což je?“

„Paní Greyová, nehrajte si na nechápavou.“

Natahuju se přes jídelní stůl, beru ho za ruku, otáčím ji dlaní vzhůru a ukazováčkem mu přejíždím po dlani. „Chci, aby ses mě dotýkal tímhle.“ Prstem stoupám až na špičku jeho ukazováčku.

Zaujatě si poposedá. „Jenom tím?“ Jeho pohled zároveň oživuje i těžkne.

„Možná i tímhle?“ Přecházím na jeho prostředníček a vracím se zpátky do dlaně. „A tímhle.“ Nehtem ho škrábnu po celé délce prsteníčku. „A rozhodně tímhle.“ Zastavuju se na snubním prstenu.

„Je hrozně sexy.“

„Vážně?“

„Na to vem jed. Říká ten chlap je můj.“ Bříškem prstu sklouznu na malý polštářek ztvrdlé kůže, který se mu pod ním na dlani zformoval. Nakloní se ke mně a volnou rukou mi sevře bradu.

„Paní Greyová, snad mě tu nesvádíte?“

„Doufám, že ano.“

„Anastasie, svedla jsi mě už dávno,“ ujistí mě tiše. „Pojď sem.“ Za ruku si mě přitáhne na klín. „Mám tě rád pěkně na dosah.“ Rukou mi putuje vzhůru po stehně až na zadek. Druhou mě pevně chytá vzadu za krk a přitahuje si mě k polibku.

Chutná po víně, jablečném koláči a taky sám sebou. Prsty mu pročísnu vlasy a přidržím si ho za ně, a zatímco se naše jazyky vzájemně proplétají, kypí mi krev v žilách. Když se ode mě odtrhne, oba jsme zadýchaní.

„Jde se do postele,“ zamumlá mi proti rtům.

„Do postele?“

Zakloní se ještě o něco víc a zatáhne mě za vlasy, takže k němu musím zvednout obličej. „A kde by se vám to líbilo, paní Greyová?“ Vnitřní bohyně si přestává cpát do přeplněné pusy Tarte Tatin. Já pokrčím rameny a předstírám, že je mi to jedno. „Nechám se překvapit.“ Uchechtne se. „Ty jsi dnes odvážná.“ Špičkou nosu opíše linii mého.

„Možná bych potřebovala spoutat.“

„Možná ano. Jak stárneš, začínáš vystrkovat růžky.“ Zkoumá mě přimhouřeným pohledem, ale nedokáže za ním skrýt potlačovaný humor.

„A co s tím uděláš?“ pokouším ho.

Zasvítí mu oči. „Já vím přesně, co bych s tím chtěl udělat. Záleží na tom, jestli do toho půjdeš.“

„Ach, pane Greyi, v posledních dnech jste ke mně byl velice mírný. Nejsem z cukru, víme?“

„A vám se to snad nelíbilo?“

„Ale ovšem, s vámi se mi líbí všechno. Jenže, to víte… rozmanitost je kořením života,“ zamávám na něj řasami.

„Takže se vám zachtělo něčeho méně mírného?“

„Spíš nějakého oživení.“

Překvapeně vytáhne obočí. „Oživení?“ zopakuje s jasně rozpoznatelným pobavením v udiveném hlase.

Přikývnu a on na mě chvíli jen tak hledí. „Nekousej si ten ret,“ zašeptá a najednou se zvedá i se mnou v náručí. V obavě, aby mě neupustil, se ho chytám za nadloktí. Přechází se mnou k nejmenší ze tří pohovek a usazuje mě na ni.

„Počkej tady. Ani se nehni.“ Obdaří mě krátkým, zato intenzivním pohledem a volným krokem se odebírá do koupelny. Ach… bosý Christian. Proč jen jsou jeho nohy tak sexy? Za okamžik je zpátky, překvapuje mě tím, že se nade mnou nakloní zezadu.

„Myslím, že je čas se toho zbavit.“ Chytá lem mého trička a přetahuje mi ho přes hlavu, takže jsem kromě kalhotek nahá. Tahem za culík mi zakloní hlavu a políbí mě.

„Postav se,“ vydechne rozkaz kousek od mých rtů a pouští mě.

Hned ho poslechu. Na pohovku pode mnou rozkládá ručník.

Ručník?

„Sundej si kalhotky.“

Hlasitě polknu, ale dělám, co mi řekl, a odkládám je vedle gauče.

„Sedni si.“ Znovu mě chytá za culík a znovu mi zaklání hlavu.

„Řekneš mi, abych přestal, když to na tebe bude moc, ano?“ Souhlasně pohnu hlavou.

„Řekni to,“ dožaduje se přísně.

„Zarazím tě,“ vypravím ze sebe.

Spokojeně zvedne jeden koutek. „Dobře. Takže, paní Greyová… na základě vašeho skromného požadavku vás spoutám.“ Jeho hlas postupně klesá do šepotu. Jenom díky jeho slovům se mým nitrem prožene touha. Můj ty Stíne – na gauči?

„Zvedni kolena,“ navádí mě. „A posuň se až dozadu.“

Zapírám se patami o okraj pohovky a zvedám si kolena k bradě. Sáhne po mé levé noze a nad kolenem mi kolem ní ovíjí pásek z jednoho z našich hotelových županů.

„Pásky od županů?“

„Improvizuju,“ uculí se, utáhne mi uzel na noze a druhý konec měkkého opasku váže k vyřezávanému sloupku v zadním rohu pohovky, účinně mi tím rozevírá nohy od sebe.

„Nehýbat,“ varuje mě a opakuje stejný postup i u druhé nohy, kterou připoutává ke sloupku na druhé straně.

Pane jo… Sedím zády opřená o pohovku, nohy mám zvednuté a doširoka roztažené.

„V pohodě?“ ptá se měkce. Shlíží na mě svrchu, nakloněný zezadu nade mnou.

Přitakám, čekám, že mi sváže i ruce, ale on to neudělá. Skloní se a políbí mě.

„Nemáš představu, jak úchvatně teď vypadáš,“ zamručí pochvalně a otře se nosem o můj. „Čas na změnu hudby, řekl bych.“ Narovnává se a nonšalantně přechází ke stojánku s iPodem.

Jak to jenom dělá? Já jsem svázaná a šíleně vzrušená, a on je přitom tak klidný a vyrovnaný. Mám ho přímo v zorném poli, a tak sleduju, jak se mu pod trikem rýsují svaly na zádech, zatímco najíždí na novou písničku. Z iPodu se vzápětí začíná rozléhat příjemný, skoro dětský hlas ženy, která svým zpěvem někoho vyzývá, aby ji sledoval.

Ach ano, tuhle písničku mám ráda.

Christian se otáčí, s pohledem zakotveným v mých očích přistupuje k pohovce a nenuceně se přede mnou sesouvá na kolena.

Náhle se cítím až moc exponovaná.

„Obnažená? Bezbranná?“ nadhodí s tou prazvláštní schopností vyslovovat mé skryté myšlenky nahlas. Dlaně si pokládá na kolena. Přikývnu.

Proč se mě nedotýká?

„Dobře,“ utrousí. „A teď nastav ruce.“ Nedokážu odvrátit oči od jeho hypnotického pohledu a provedu, co po mně chce. Z malé průhledné lahvičky mi vlévá do každé dlaně trochu olejovité tekutiny. Je aromatická – vzlíná z ní plná, smyslná vůně, kterou nedokážu nikam zařadit.

„Promni si je.“ Jeho těžký žhnoucí pohled mě donutí zavrtět se.

„Seď v klidu,“ varuje mě.

Ach bože.

„A teď, Anastasie, po tobě chci, aby ses dotýkala.“

No to snad…

„Začni na krku a postupuj odtamtud dolů.“ Zaváhám.

„No tak, Ano, nestyď se. Dělej.“ V jeho výrazu se společně s hravou vyzývavostí zračí i touha.

Ta žena s laskavým hlasem právě zpívá o tom, že na ní není nic laskavého. Přikládám si ruce na hrdlo a nechávám je pozvolna klesat dolů na hrudník. Díky oleji mi snadno kloužou po kůži. Cítím, jak jsou teplé.

„Níž,“ zamumlá a zároveň mu těžkne pohled. A pořád se mě nedotýká.

Sevřu si prsa v dlaních.

„Hlaď se.“

Ty bláho. Jemně se zatahám za bradavky.

„Víc,“ dožaduje se. Nehnutě klečí mezi mými stehny, jenom se dívá. „Jako bych to dělal já,“ dodává a v očích se mu chlípně zablýsk-

ne. Hluboko v podbřišku mi zatrne. V reakci na to vzdychnu a zatahám se za bradavky silněji, cítím, jak pod mým dotykem tvrdnou.

„Jo. To je ono. A znovu.“

Zatahám za ně ještě jednou. Promnu je mezi prsty a zasténám.

„Otevři oči.“ Zmámeně zamžikám.

„Znovu. Chci tě vidět. Chci vidět, jak si ty doteky užíváš.“ Kruci. Ještě jednou to celé zopakuju. Je to tak… vzrušující.

„Ty ruce. Níž.“ Neklidně si poposednu.

„Nevrť se, Ano. Vychutnávej si to. A teď níž.“ Hlas má hluboký a zastřený, a zároveň svůdný i toužebný.

„Dělej to ty,“ zašeptám.

„To taky budu – a brzo. Teď ty. Níž. A hned.“ Christian, ztělesněná smyslnost, si přejede jazykem po horních zubech. Do háje… Opět se zavrtím a přitom zatahám za pouta.

Pomalu zakroutí hlavou. „Klid.“ Klade mi ruce na kolena, čímž mi brání v dalším pohybu. „No tak, Ano – níž.“

Rukama si sjíždím na břicho a pak dál, pod úroveň pasu.

„Ještě níž,“ vydechne chtivě.

„Christiane, prosím.“

Spouští mi ruce z kolen, sjíždí jimi po vnitřní straně mých stehen směrem k rozkroku. „Tak dělej, Ano. Dotýkej se.“

Levou rukou se pohladím v klíně, opíšu jí pomalý kroužek. Ústa se mi formují do velkého O, jak jimi projde můj zhrublý dech.

„Ještě,“ zašeptá.

Vzdychnu o něco hlasitěji a ten pohyb zopakuju, zalapám přitom po dechu a zvrátím hlavu dozadu.

„Ještě.“

Nahlas zasténám a on se prudce nadechne. Bere mě za ruce a sklání se dolů, nosem a pak i jazykem mi přejede po zcitlivělých partiích.

„Ach!“

Chci se ho dotýkat, ale když se pokusím pohnout rukama, sevře mi prsty kolem zápěstí.

„Taky ti je spoutám. Seď v klidu.“

Frustrovaně vzdychnu. Pouští mě a vsouvá do mě dva prsty, kořen dlaně mi přitom přitiskne k té nejvnímavější části rozkroku.

„Udělám tě rychle, Ano. Připravená?“

„Jo,“ hlesnu.

Začíná těmi prsty pohybovat, dlaní taky, tře se o mně, velmi rychle. Dráždí obojí, ten magický bod uvnitř mého těla a zároveň ten druhý, zjitřený, na jeho povrchu. Bože! Je to intenzivní

– příliš intenzivní. Spodní část mého těla tone v rozkoši. Chtěla bych natáhnout nohy, ale nemůžu. Prsty zatínám do ručníku pode mnou.

„Vzdej to,“ zašeptá.

A já to vzdávám, sevřená kolem jeho prstů něco nesrozumitelně vzdychám. Dozvuky orgasmu mi pulsují tělem a on ke mně tiskne dlaň, takže tu skvělou agonii prodlužuje. Jenom mlhavě vnímám, jak mi povoluje úvazy.

„Teď já,“ zavrní a švihem mě obrací na břicho, takže končím taky vkleče na podlaze.

Koleny mi roztáhne nohy a tvrdě mě pleskne přes zadek.

„Au!“ vykřiknu a on vyráží vpřed.

„Bože, Ano,“ sykne přes zatnuté zuby a začíná pumpovat. Prsty mi zatíná do boků a vráží do mě, znovu a znovu. A moje tělo na jeho útok poslušně reaguje. To ne… Už zase…

„No tak, Ano!“ procedí. A já mu znovu podléhám.

„Bylo to pro tebe dost velké oživení?“ líbá mě do vlasů.

„To teda bylo,“ vydechnu a dál zírám do stropu. Ležím na svém muži, zády na něm, oba jsme na podlaze před pohovkou. A on je

stále oblečený. „Myslím, že bychom si to měli zopakovat. A tentokrát budeš nahý ty.“

„Prokrista, Ano. Dej mi aspoň chvilku.“

Já se zahihňám a on uchechtne. „Jsem rád, že se Ray probral. Vypadá to, že se ti konečně vrátily všechny chutě,“ oceňuje s neskrývaným potěšením v hlase.

Obracím se čelem k němu a zamračím se. „Tys zapomněl na včerejší noc a dnešní ráno?“ obviním ho dotčeně.

„Obojí bylo nezapomenutelné,“ uculí se. A vypadá přitom tak mladě, bezstarostně a šťastně. V rukách mi zmáčkne půlky. „Máte úchvatný zadek, paní Greyová.“

„Však vy taky,“ pozvednu na něj obočí. „I když ten váš je pořád moc oblečený.“

„Co s tím uděláte, paní Greyová?“

„No, chtěla bych vás svléknout, pane Greyi. A celého.“ Usměje se, očividně zaujatý.

„Abys věděl, já si myslím, že ty v sobě máš hodně laskavosti,“ odkážu na text písničky, která ještě pořád hraje ve smyčce. A jeho úsměv se vytrácí.

Ach ne.

„Ale máš,“ přesvědčuju ho šeptem. Sehnu se a políbím ho do koutku úst. Zavírá oči a sevře mě v náručí o něco pevněji.

„Christiane, je to pravda. Připravil jsi pro mě tak výjimečný víkend – navzdory tomu, co se stalo Rayovi. A já ti za to děkuju.“

Doširoka rozevírá ty vážné šedé oči a mě při pohledu na něj píchne u srdce.

„To proto, že tě miluju,“ hlesne.

„Já vím. Taky tě miluju.“ Pohladím ho po tváři. „A moc pro mě znamenáš. Víš to, že ano?“

Zůstává nehybně ležet, vypadá ztracený.

Bože, Christiane… můj laskavý Stíne.

„Věř mi,“ zašeptám.

„To není jen tak.“ Skoro neslyším, co řekl.

„Prostě to zkus. Snaž se, protože je to pravda.“ Znovu ho pohladím po tváři, prsty mu přejedu po strništi u ucha. Jeho oči jsou jako dva šedé oceány plné prázdnoty a ublížení a bolesti. Kdybych tak dokázala proniknout do jeho duše a utěšit ho v ní. Cokoliv, co by ten pohled změnilo. Kdy už si uvědomí, že pro mě znamená všechno? Že si zaslouží víc než jenom moji lásku, ale i lásku svých rodičů – svých blízkých. Už jsem mu to říkala tolikrát, a přesto tu teď ležíme a on se na mě dívá takhle. Čas. Chce to čas.

„Radši pojď. Nebo nastydneš.“ Pružně se zvedá na nohy a vytahuje mě za ruku do stoje. Beru ho kolem pasu a společně se loudáme do ložnice. Nebudu na něj dál naléhat, ale od Rayovy nehody je pro mě ještě důležitější, aby pochopil, jak moc ho miluju.

Vstupujeme do ložnice a já se s pokrčeným čelem usilovně snažím vybavit si tu vítanou odlehčenou náladu, která mezi námi panovala ještě před pár okamžiky.

„Co kdybychom se dívali na televizi?“ navrhuju.

Christian si odfrkne. „A já doufal v druhé kolo.“ Jako lusknutím prstů – můj náladový Stín je zpátky. S vytaženým obočím se zastavuju u postele.

„No, tak v tom případě si myslím, že je řada na mně.“ Nechápavě rozevře oči a já do něj strčím, takže padá na postel,

kde si na něj rychle obkročmo vysedám a špendlím mu zápěstí vedle hlavy.

Zasměje se. „Výborně, paní Greyová, dostala jste mě na lopatky, ale co se mnou chcete dělat?“

V předklonu mu pošeptám do ucha: „Udělám ti to pusou.“

Zavírá oči a prudce vtahuje vzduch do plic a já mu přejedu zuby po hraně čelisti.

Christian pracuje na počítači. Je prosluněné časné ráno a on píše e-mail, tuším.

„Dobré ráno,“ pozdravím ostýchavě ze dveří. S úsměvem se na mě otáčí.

„Paní Greyová. Vstala jste brzy.“ Rozevírá náruč.

Spěšně překonávám prostor, který nás dělí, a choulím se mu na klín. „Ty taky.“

„Jenom pracuju.“ Poposedá si a dává mi pusu do vlasů.

„Na čem?“ vyzvídám, protože vycítím, že něco není v pořádku. Vzdychne. „Dostal jsem e-mail od detektiva Clarka. Chce s tebou mluvit o tom kokotovi Hydeovi.“

„Fakt?“ Narovnávám se a zvedám k němu tázavý pohled.

„Jo. Odpověděl jsem mu, že si právě něco vyřizuješ v Portlandu, takže bude muset počkat, ale on píše, že by si tě rád poslechl tady.“

„On jede sem?“

„Už to tak vypadá,“ odtuší zmateně.

Zamyšleně stáhnu obočí. „Co může být tak důležitého, že to nepočká?“

„No právě.“

„Kdy dorazí?“

„Ještě dnes. Jdu mu odepsat.“

„Nemám co skrývat. Zajímalo by mě, o co mu jde?“

„To se dozvíme, až přijede. Taky jsem na to zvědavý.“ Znovu se neklidně zavrtí. „Za chvíli tu bude snídaně. Pojď se najíst, ať můžeme vyrazit za tvým tátou.“

„Můžeš zůstat tady, jestli chceš. Vidím, že máš moc práce.“ Zamračí se. „Ne, chci jít s tebou.“

„Tak jo,“ usměju se, obejmu ho kolem krku a letmo políbím.

Ray je špatně naložený. Což je skvělá zpráva. Všechno ho svědí a kouše, je netrpělivý a celý otlačený.

„Tati. Měl jsi vážnou autonehodu. Bude to trvat, než se dáš dohromady. S Christianem tě chceme nechat převézt do Seattlu.“

„Nechápu, proč byste se se mnou měli tak obtěžovat. Tady mi bude dobře.“

„Nebuď směšný.“ Láskyplně mu stisknu ruku a on má tu slušnost, že se na mě usměje.

„Nepotřebuješ něco?“

„Vraždil bych za koblihu, Annie.“

Shovívavě se na něj uculím. „Jednu nebo dvě ti přinesu. Stavím se v pekárně.“

„Super!“

„Nedal by sis k tomu i pořádný kafe?“

„To sakra jo!“

„Tak fajn, nějaký ti koupím.“

Christiana nacházím v čekárně, s někým telefonuje. Měl by si tu založit vlastní kancelář. Zvláštní je, že je tu sám, i když jsou všechny postele na intenzivce obsazené. Zajímalo by mě, jestli odsud ostatní návštěvy nevědomky neodehnal.

Končí hovor a zavěšuje. „Clark tu bude ve čtyři odpoledne.“ Zachmuřím se. Co může být tak důležitého? „Beru na vědomí.

Ray chce kafe a koblihy.“

Christian se zasměje. „Myslím, že to bych taky chtěl, kdybych se vyboural. Řekni Taylorovi, ať ti pro to skočí.“

„Ne, zajdu pro to sama.“

„Tak si ho vem s sebou.“ Jeho tón je neoblomný.

„Fajn,“ zakoulím očima a on na mě udělá výmluvný pohled. Pak se ušklíbne a nakloní hlavu ke straně.

„Nikdo tu není,“ pronese hrdelně a já vím, že mi hrozí naplácáním. Už se chystám ho poškádlit, aby to udělal, když v tu chvíli do místnosti vstupuje mladý pár. Ona tiše vzlyká.

Významně pokrčím rameny a Christian přikývne. Sbírá svůj laptop, bere mě za ruku a odvádí ven. „Oni potřebují víc soukromí než my,“ zahučí. „Tohle vyřídíme později.“

Venku trpělivě postává Taylor.

„Pojďme se pro to kafe a koblihy projít všichni.“

Přesně ve čtyři se ozývá zaklepání na dveře apartmá. Taylor vpouští dovnitř detektiva Clarka, ještě hůř naladěného než obvykle. Vlastně on vždycky vypadá špatně naladěný. Možná je to jeho přirozený výraz.

„Pane Greyi, paní Greyová, děkuju, že jste mě přijali.“

„Detektive Clarku,“ zdraví ho Christian, potřásá mu rukou a vede ho k jeho místu. Já si sedám na tu samou pohovku, na které jsem si včera tak náramně užívala. Ta myšlenka mi vhání horkost do tváří.

„Rád bych mluvil především s paní Greyovou,“ adresuje Clark Christianovi a taky Taylorovi, který stále stojí u dveří. Christian se podívá Taylorovým směrem a skoro neznatelně kývne, takže se Taylor otáčí, vychází ven a zavírá za sebou dveře.

„Cokoliv si přejete sdělit mé ženě, můžete říct přede mnou.“ Christian zní chladně a věcně. Detektiv Clark se obrací na mě.

„Jste si jistá, že chcete, aby tu váš manžel zůstal?“

Zamračím se na něj. „Samozřejmě. Nemám co skrývat. Chcete si se mnou jenom promluvit?“

„Přesně tak, madam.“

„Potom si přeju, aby tu můj manžel zůstal.“ Christian si sedá vedle mě, sálá z něj napětí.

„Tak jo,“ zabručí Clark odevzdaně. Odkašle si. „Paní Greyová, pan Hyde trvá na tom, že jste ho sexuálně obtěžovala a udělala mu několik neslušných návrhů.“

Cože?! Mám co dělat, abych nepropukla v hysterický smích, zároveň pokládám ruku na Christianovo stehno, abych ho zadržela v prudkém pohybu vpřed.

„To je absurdní,“ zaprská Christian. Zmáčknu mu nohu, abych ho umlčela.

„To není pravda,“ řeknu vyrovnaně. „Bylo tomu přesně naopak. To on mi dělal nemravné návrhy, a velmi agresivním způsobem. A byl za to propuštěn.“

Clarkova ústa se krátce přísně semknou, načež pokračuje:

„Hyde tvrdí, že jste si vymyslela historku o jeho sexuálním harašení, abyste se ho zbavila. Říká, že jste to udělala kvůli tomu, že vás odmítl, a že jste chtěla jeho místo.“

Zamyšleně pokrčím čelo. Sakra! Jack je ještě větší blázen, než jsem si myslela.

„Ale takhle to nebylo,“ zavrtím hlavou.

„Detektive, prosím vás, neříkejte mi, že jste vážil celou cestu sem jenom kvůli tomu, abyste obtěžoval moji ženu těmihle směšnými obviněními.“

Clark na něj upře svůj ocelově modrý pohled. „Potřebuji to slyšet z úst paní Greyové, pane,“ vysvětluje mu s tichým důrazem. Znovu sevřu Christianovo stehno, beze slov ho nabádám, aby zachoval klid.

„Nemusíš tyhle hovadiny poslouchat, Ano.“

„Myslím, že bych měla detektivu Clarkovi zopakovat, co se tam tehdy stalo.“

Christian na mě ještě chvíli strnule hledí, ale pak rezignovaně máchne rukou.

„To, co Hyde říká, zkrátka není pravda.“ Můj hlas zní naprosto klidně, i když se to neshoduje s mým momentálním rozpoložením. Ta obvinění mě vyvedla z míry, a navíc mám obavy, aby Christian nevybuchnul. Na co si to Jack hraje? „Pan Hyde na mě to odpoledne začal dorážet v kuchyňce. Řekl mi, že mě přijali jenom díky jemu a že za to ode mě očekává jisté sexuální služby. Pokoušel se mě vydírat, vyhrožoval mi, že použije e-maily, které jsem psala Christianovi, který tenkrát ještě nebyl můj manžel. Netušila jsem, že mi Hyde sleduje poštu. Trpěl utkvělými představami – dokonce mě obvinil, že jsem špeh, kterého tam nasadil Christian, aby mu pomohl převzít kontrolu nad společností. Nevěděl, že ji Christian už předtím koupil.“ Potřesu hlavou, když si vybavím svůj vypjatý střet s Hydem.

„Nakonec… nakonec jsem ho zneškodnila.“ Clark překvapeně pozvedá obočí. „Zneškodnila?“

„Můj otec býval voják. Hyde… on na mě sáhl, a já vím, jak se v takovém případě bránit.“

Christian mi věnuje letmý pyšný pohled.

„Chápu.“ Detektiv se s těžkým povzdechem opírá do pohovky.

„Mluvili jste s některou z Hydeových předešlých asistentek?“ ptá se ho Christian skoro vyrovnaně.

„Ano, mluvili. Ovšem žádná z nich nechce učinit řádnou výpověď. Nicméně všechny svorně tvrdí, že to byl příkladný šéf, i když pod ním žádná z nich nevydržela víc než tři měsíce.“

„Taky s námi nechtěly mluvit,“ zahučí Christian zamyšleně.

Prosím? Vykulím na Christiana oči – a nejsem sama.

„Šéf mé ochranky. To on s těmi asistentkami mluvil.“

„A to proč?“ diví se Clark.

Christian ho obdaří neústupným pohledem. „Protože pro něj pracovala moje žena a já si proklepnu každého, s kým moje manželka dělá.“

Detektiv vypadá zaraženě. S omluvným úsměvem pokrčím rameny – vítej do mého světa.

„Rozumím,“ vypraví ze sebe. „Myslím, že za tím bude něco víc, pane Greyi. Zítra provedeme podrobnější prohlídku jeho bytu, třeba se něco ukáže samo. I když, podle všeho se tam v poslední době nezdržoval.“

„Vy už jste to tam jednou prohledali?“

„Ano. A uděláme to znovu. Tentokrát i s otisky prstů.“

„Ještě pořád jste ho neobvinili z pokusu o vraždu mě a Ros Baileyové?“ ověřuje si Christian tiše.

Cože?

„Doufáme, že najdeme víc důkazů, svědčících o úmyslném poškození vašeho vrtulníku, pane Greyi. Potřebujeme víc než jeden částečný otisk. A zatímco bude ve vazbě, můžeme vystavět případ.“

„A to je všechno, kvůli čemu jste přijel?“

Clark se naježí. „Ano, pane Greyi, to je, pokud ovšem nemáte nějaké nové postřehy ohledně toho vzkazu.“

Vzkaz? Jaký vzkaz?

„Nemám. Už jsem vám to říkal. Nedává mi to žádný smysl.“ Christianovi se nedaří zakrýt podráždění. „A nevidím žádný důvod, proč jsme tohle nemohli vyřídit po telefonu.“

„Jak už jsem vám vysvětloval, preferuju osobní přístup. Navíc jedu na návštěvu k pratetě, která žije v Portlandu – dvě mouchy jednou ranou.“ Clark si zachovává kamenný výraz a zdá se, že ho impertinence, kterými ho častuje můj muž, nechávají klidným.

„Jistě, pokud jste skončil, mám ještě práci.“ Christian se zvedá a detektiv následuje jeho příkladu.

„Děkuji za váš čas, paní Greyová,“ loučí se se mnou zdvořile. Pokynu mu hlavou.

„Pane Greyi.“ Christian mu otevírá dveře a Clark odchází. Hroutím se do gauče.

„Věříš tomu, co si ten kretén dovoluje?“ vypění Christian.

„Clark?“

„Ne. Ten zmrd Hyde.“

„Ne, nevěřím.“

„Co to na nás zkouší?“ procedí skrz zatnuté zuby.

„To netuším. Myslíš, že mi Clark věřil?“

„Jasně, že jo. On moc dobře ví, jakej je Hyde dojebanej kokot.“

„Jsi dost ukletý.“

„Ukletý?“ ušklíbne se. „Je to vůbec slovo?“

„Teď už jo.“

Nečekaně se zasměje a sedá si vedle mě, přitahuje si mě do náruče.

„Na toho hajzla nemysli. Vypravíme se za tvým tátou a zkusíme ho přemluvit na ten zítřejší přesun.“

„Trval na tom, že chce zůstat v Portlandu, že nás nebude obtěžovat.“

„Já s ním promluvím.“

„Chci letět s ním.“

Zadívá se na mě a já mám na chvíli pocit, že řekne ne. „Tak dobrá. Poletím s vámi. Sawyer a Taylor můžou vzít auta. Nechám Sawyera, aby si povozil zadek v R8.“

Následujícího dne se Ray rozkoukává v novém prostředí – nachází se ve vzdušném, prosvětleném pokoji rehabilitačního oddělení nemocnice Northwest v Seattlu. Je poledne a on vypadá ospale. Ta cesta ho vyčerpala, i když ji absolvoval v helikoptéře.

„Vyřiď Christianovi, že si toho cením,“ řekne tiše.

„Můžeš mu to povědět sám. Večer se tu zastaví.“

„A co ty? Nejdeš do práce?“

„Nejspíš jo. Jenom jsem chtěla dohlédnout na to, jak se tu zabydlíš.“

„Klidně běž. O mě si nemusíš dělat starosti.“

„Ráda si o tebe dělám starosti.“

Náhle mi zabzučí mobil. Dívám se, kdo to je – to číslo neznám.

„Ty to nezvedneš?“ ptá se Ray.

„Ne. Nevím, kdo to je. To za mě vyřídí hlasová schránka. Přinesla jsem ti něco ke čtení,“ ukazuju na hromádku sportovních časopisů na nočním stolku.

„Díky, Annie.“

„Jsi unavený, viď?“

Přikývne.

„Nechám tě trochu prospat.“ Letmo ho políbím na čelo. „Zatím, tati,“ zabroukám.

„Uvidíme se pak, zlato. A děkuju.“ Ještě mě chytá za ruku a jemně ji sevře. „Líbí se mi, že mi zase říkáš tati. Připomíná mi to starý dobrý časy.“

Ach, tati. Povzbudivě ho stisknu.

Když opouštím budovu a vyrážím směrem k autu, ve kterém na mě čeká Sawyer, zaslechnu, jak někdo volá mé jméno.

„Paní Greyová! Paní Greyová!“

Otáčím se a v mém zorném poli se ocitá doktorka Greenová. Spěchá mým směrem, perfektně upravená jako obvykle, snad jen trochu zadýchaná.

„Paní Greyová, jak se máte? Dostala jste můj vzkaz? Volala jsem vám.“

„Ne.“ Po zádech mi přeběhne mráz.

„No, jenom jsem chtěla vědět, proč jste zrušila už čtyři termíny.“ Čtyři termíny? V údivu otevírám pusu. Prošvihla jsem čtyři termíny?! Jak?

„Snad bychom si o tom mohly promluvit u mě v ordinaci. Právě jsem chtěla jít na oběd – máte chvilku čas?“

Pokorně kývnu hlavou. „Jasně. Já…“ docházejí mi slova. Zrušila jsem čtyři termíny? To znamená, že jsem nedostala včas injekci. Sakra!

Ochromeně ji následuju zpátky do nemocnice a nahoru do její ordinace. Jak jsem mohla zmeškat čtyři termíny? Mlhavě si vzpomínám, že se jeden přesouval – Hannah se o tom zmiňovala –, ale čtyři? Jak se to mohlo stát?

Ordinace doktorky Greenové je prostorná a sice minimalisticky, ale dobře vybavená.

„Jsem tak ráda, že jste mě tady zastihla,“ zamumlám, ještě pořád vyvedená z míry. „Můj otec měl autonehodu a právě jsme ho sem převezli z Portlandu.“

„Ach, to je mi líto. Jak je na tom?“

„Vede si skvěle, děkuju. Už se uzdravuje.“

„To je dobře. A vysvětluje to, proč jste zrušila ten pátek.“ Doktorka zahýbe myší na stole a její počítač ožívá.

„Jak jsem si myslela… už je to přes třináct týdnů. To je trochu moc. Bude lepší, když uděláme test, než vám dám další dávku.“

„Test?“ zašeptám a cítím, jak se mi odkrvuje obličej.

„Těhotenský test.“

Ach bože.

Sahá do šuplíku svého stolu. „Tohle už znáte.“ Podává mi malý kelímek. „Toaleta je venku, hned vedle mých dveří.“

Jako v transu se zvedám a odcházím na dámy, celé mé tělo teď ovládá autopilot.

Sakra, sakra, sakra, sakra. Jak jsem to mohla dopustit? Už zase. Najednou se mi dělá zle a v duchu vysílám tichou motlitbu. Prosím, ne. Prosím, ne. Je to moc brzy. Moc brzy. Moc brzy.

Po návratu do ordinace mi doktorka Greenová nabízí upjatý úsměv a ukazuje mi, že se mám posadit k jejímu stolu. Sesouvám se na židli a beze slov jí podávám vzorek. Ona do něj strká malou bílou tyčinku a pozoruje ji. Zvedá obočí, když se začne zbarvovat do modra.

„Co znamená modrá?“ To napětí mě nejspíš zadusí.

Upře na mě vážný pohled. „No, paní Greyová, to znamená, že jste v jiném stavu.“

Cože? Ne. Ne. Ne. Do háje!

Kapitola 20

Zírám na doktorku Greenovou a můj svět se mi hroutí k nohám. Dítě?! Dítě. Já nechci dítě… ještě ne. Kruci! A vím to, hluboko uvnitř jsem přesvědčená o tom, že Christian vyletí z kůže.

„Paní Greyová, jste velmi bledá. Nechcete skleničku vody?“

„Prosím,“ vydechnu sotva slyšitelně. Usilovně přemýšlím. Těhotná? Odkdy?

„Mám za to, že jste překvapená.“

Oněměle jí to odkývám a ona mi podává sklenici vody, kterou natočila z příhodně umístěného aquamatu. Upíjím vítaný doušek.

„Jsem v šoku,“ upřesňuju šeptem.

„Můžeme udělat ultrazvuk, abychom zjistily, v jakém stadiu těhotenství jste. Soudě podle vaší reakce, předpokládám, že od oplodnění uplynulo sotva pár týdnů – budete tak ve čtvrtém, možná pátém. Řekla bych, že dosud nepociťujete žádné symptomy?“

Jenom zavrtím hlavou. Symptomy? O žádných nevím. „Myslela jsem… myslela jsem, že je ta antikoncepce spolehlivá.“

Káravě na mě vyklene obočí. „To většinou bývá, pokud nezapomenete na další dávku,“ poučí mě odměřeně.

„Musela jsem ztratit pojem o čase.“ Christian se zblázní. Já to vím.

„Krvácela jste někdy v poslední době?“ Zamyslím se. „Ne.“

„To je pro Depo obvyklé. Uděláme ten ultrazvuk, co říkáte?

Mám zrovna čas.“

Ochromeně přikývnu a doktorka mě nasměruje k vyšetřovacímu lehátku potaženému černou kůží, které se ukrývá za plentou.

„Buďte tak laskavá a sundejte si sukni a spodní prádlo, potom se na stole zakryjte tím prostěradlem. Uděláme vaginální vyšetření,“ instruuje mě rázně.

Vaginální? Myslela jsem, že se ultrazvuk dělá na břiše. Proč si mám sundávat kalhotky? Rozpačitě pokrčím rameny, rychle se svlékám a lehám si pod měkké bílé prostěradlo.

„V pořádku.“ Doktorka Greenová se objevuje u mých nohou a přitahuje si ultrazvukovou jednotku blíž k sobě. Jedná se o špičkový přístroj s počítačem. Sedá si a natáčí monitor tak, abychom na něj viděly obě. Potom drcne do kulového ovladače na vestavěné klávesnici a obrazovka se rozsvěcí.

„Kdybyste teď mohla zvednout a pokrčit kolena a hodně je rozevřít,“ žádá mě věcně.

Zatvářím se nejistě.

„Tohle je vaginální ultrazvuk. Pokud jste v raném stadiu těhotenství, můžeme se na plod podívat pouze prostřednictvím tohoto,“ podrží mi před očima podlouhlou bílou sondu.

To si snad dělá srandu!

„Aha,“ zamumlám zahanbeně a poslechnu ji. Převléká přes sondu kondom a nanáší na ni čirý lubrikační gel.

„Uvolněte se, paní Greyová.“

Mám se uvolnit?! Jsem těhotná, sakra! Jak se mám asi tak uvolnit?! S rudými tvářemi se snažím přenést na své šťastné místo… které se právě přemístilo někam k bájné Atlantidě.

Zvolna, a dlužno dodat i jemně, do mě zasouvá sondu. Všechno, co zatím vidím, je vizuální podoba bílého šumu –

i když je to spíš do tmava. Doktorka citlivě pohybuje sondou, přesto je to dost nepříjemné.

„Tady je,“ řekne tiše. Stiskne nějakou klávesu, takže obraz na monitoru zamrzá, a ukáže na malou světlou tečku uprostřed temné bouře.

Je to mrňavá tečka. Malinká tečka uvnitř mého břicha. Opravdu malinkatá. Páni. Zapomínám na nepohodlí a užasle hledím na ten světlý bod.

„Na to, abychom viděly srdeční činnost, je ještě brzy, ale – ano, jste nepochybně těhotná. Čtyři nebo pět týdnů, jak už jsem řekla.“ Pak se zamyslí. „Zdá se, že účinky antikoncepce vyprchaly velmi rychle. No, i to se někdy stává.“

Ani nedokážu zareagovat, jsem příliš ohromená. Ta malá tečka je dítě. Skutečné, nefalšované dítě. Christianovo dítě. Moje. Panebože. Miminko!

„Chtěla byste, abych vám vytiskla fotku?“

Pohybem hlavy naznačím, že chtěla – ještě pořád nejsem schopná slova –, a doktorka Greenová zmáčkne další klávesu. Potom jemně vyjímá sondu a podává mi papírový ubrousek, abych se mohla očistit.

„Gratuluji, paní Greyová,“ popřeje mi, když si sedám. „Musíme si domluvit další schůzku. Řekněme za čtyři týdny. To už budeme schopné zjistit přesné stáří vašeho děťátka a přibližný termín porodu. Teď se můžete obléknout.“

„Dobře.“ Jako ve snách na sebe spěšně házím oblečení. Mám v sobě tečku, malou světlou tečku. Když vycházím zpoza plenty, doktorka už sedí zpátky u stolu.

„Chci, abyste začala brát tyto vitaminy pro těhotné s kyselinou listovou. A tady máte letáček s informacemi, co je a co není vhodné pro nastávající maminky.“

Podává mi tubičku s tabletami a prospekt a dál pokračuje v mluvení, ale já ji nevnímám. Jsem v šoku. Nacházím se v oku emočního tornáda. Myslím, že bych měla být šťastná. Myslím, že by mi mělo být třicet – aspoň. Je to brzy… moc, moc brzy. Snažím se zadusit počínající paniku.

Zdvořile se s doktorkou Greenovou loučím a zmámeně vyrážím zpátky dolů a ven do chladného podzimního odpoledne. Znenadání se do mě plíživě zakusuje zima a taky zlá předtucha. Christian se pomátne, to vím, ale do jaké míry? Nemám zdání. Vzpomínám si na jeho slova: „Teď ještě nejsem připravený se o tebe dělit.“ Pokouším se ze sebe setřást chlad a přitahuju si sako víc k tělu.

Sawyer vyskakuje z velkého audi a otevírá mi dveře. Když spatří můj obličej, zachmuří se, ale já jeho starostlivý výraz ignoruju.

„Kam to bude, paní Greyová?“ ptá se obezřetně.

„SIP.“ Usazuju se na zadním sedadle auta, zavírám oči a zapírám si hlavu o opěrku. Měla bych být šťastná. Vím, že bych měla být šťastná. Ale nejsem. Přišlo to brzy. Strašně brzy. Co bude s mou prací? Co se SIP? A co Christian a já? Ne. Ne. Ne. Budeme v pohodě. On bude v pohodě. Když byla Mia miminko, miloval ji – vybavuju si, jak mi to Carrick říkal –, dodnes na ní lpí. Možná bych měla varovat Flynna… Možná bych to neměla Christianovi říkat… Možná… možná bych si to neměla nechávat. Sama od sebe mi vystřelí ruka k břichu a v ochranném gestu ho překryje. Ne. Moje malá Tečka. Z očí mi vyhrknou slzy. Co si počnu?

V duchu se mi zhmotňuje vize malého chlapečka s měděnými vlásky a světle šedým pohledem, který pobíhá na louce u našeho nového domu. Ta představa je spíš trýznivá, obsahuje příliš mnoho neuchopitelných možností. Klučina se chichotá a radostně piští, protože ho s Christianem honíme. Christian ho chytá a švihem si ho vyhazuje nad hlavu, potom si ho usazuje na bok a oba ruku v ruce kráčíme k domu.

Moje vize se mění. Vidím, jak se ode mě Christian zhnuseně odvrací. Jsem silná a nemotorná, ve vysokém stupni těhotenství. Odchází dlouhým zrcadlovým sálem, pryč ode mě, zvuk jeho kroků se odráží od povrchu zrcadel, zdí i podlahy. Christiane…

Trhnutím se probouzím. Ne! On bude nepříčetný.

Jakmile Sawyer zastaví u SIP, vyskakuju z auta a mizím v budově.

„Ano, moc ráda tě vidím. Jak se má táta?“ zajímá se Hannah hned, jak vstoupím k ní. Upřu na ni tvrdý pohled.

„Už je mu líp, děkuju. Můžeš na chvilku ke mně do kanceláře?“

„Jistě.“ Tváří se překvapeně, když mě následuje dovnitř. „Děje se něco?“

„Potřebuju vědět, jestli jsi přesouvala nějaké moje schůzky s doktorkou Greenovou.“

„S doktorkou Greenovou? To ano, přesouvala. Asi dvě nebo tři. Většinou proto, že jsi měla jiné schůzky nebo nějaké zpoždění. Proč?“

Protože teď jsem ksakru těhotná! zařvu na ni v duchu. Zhluboka vdechnu na uklidněnou. „Pokud mi budeš přesouvat nějaké schůzky, vždycky se ujisti, že o tom vím, ano? Zas tak pečlivě svůj rozvrh nesleduju.“

„Jasně,“ řekne tiše. „Je mi to líto. Udělala jsem něco špatně?“ Zavrtím hlavou a nahlas si povzdechnu. „Můžeš mi udělat čaj?

A potom probereme, co se tu dělo, když jsem byla pryč.“

„Určitě. Hned jsem zpátky.“ A s rozjasněným výrazem opouští místnost.

Sleduju její vzdalující se siluetu. „Vidíš ji?“ ptám se tiše Tečky. „To díky ní jsi možná tady.“ S pocitem idiota si poklepu dlaní na břicho – takže teď mluvím s Tečkou. S mou malinkatou Tečkou. Zatřepu hlavou, popuzená sama sebou a rozzlobená na Hannah… i když v koutku duše vím, že ji z toho nemůžu tak docela vinit. Sklíčeně zapínám počítač. Čeká na mě e-mail od Christiana.

Od: Christian Grey Předmět: Chybíš mi Datum: 13. 9. 2011, 13:58

Komu: Anastasia Greyová

Paní Greyová,

jsem zpátky v práci pouhé tři hodiny a už Vás postrádám.

Doufám, že se Ray bez problémů zabydlel v novém pokoji. Odpoledne se na něj přijde podívat máma a zkontroluje ho.

Vyzvednu Tě kolem šesté a cestou domů se za ním můžeme taky stavit. To zní dobře, ne?

Tvůj milující manžel

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Chvatně odpovídám.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Chybíš mi Datum: 13. 9. 2011, 14:10

Komu: Christian Grey

Jasně. x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Od: Christian Grey Předmět: Chybíš mi Datum: 13. 9. 2011, 14:14

Komu: Anastasia Greyová Jsi v pořádku?

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Ne, Christiane, to teda nejsem. Vyšiluju, protože mám strach, že budeš vyšilovat. Nevím, co mám dělat. Ale určitě ti o tom nebudu vykládat prostřednictvím e-mailu.

Od: Anastasia Greyová Předmět: Chybíš mi Datum: 13. 9. 2011, 14:17

Komu: Christian Grey

Jsem. Jenom mám moc práce. Uvidíme se v šest.

x

Anastasia Greyová Odpovědná redaktorka SIP

Kdy mu to vlastně řeknu? Dnes večer? Možná po sexu? Nebo při něm? Ne, to by mohlo být nebezpečné pro oba. Až bude usínat? Beru si hlavu do dlaní. Co mám kčertu dělat?

„Ahoj,“ zdraví mě Christian nejistě, když nastupuju do auta.

„Ahoj,“ zahučím.

„Co se děje?“ zamračí se. Taylor vyráží směr nemocnice.

Zavrtím hlavou. „Nic.“ Možná teď? Mohla bych mu o tom říct teď, když jsme v uzavřeném prostoru a je s námi Taylor.

„V práci je všechno v pořádku?“ pokračuje Christian ve vyptávání.

„Jo. V pohodě. Díky.“

„Ano, co se děje?“ Jeho tón je o poznání napjatější, a tak se zbaběle stahuju.

„Jenom se mi po tobě stýskalo, to je všechno. A dělám si starosti o Raye.“

Viditelně se uvolňuje. „To nemusíš. Odpoledne jsem mluvil s mámou, byla ohromená z jeho pokroků.“ Bere mě za ruku. „Pane jo, ty jsi úplně ledová. Jedlas vůbec něco?“

Zrádně se začervenám.

„Anastasie,“ kárá mě popuzeně.

To máš tak – nejedla jsem, protože vím, že tě vytočím k nepříčetnosti, až ti řeknu, že jsem těhotná.

„Dám si pořádnou večeři. Prostě jsem neměla čas.“

Rozladěně zakroutí hlavou. „Chceš, abych k seznamu povinností ochranky přidal: Krmit mou ženu?“

„Omlouvám se. Budu jíst. Byl to zkrátka divný den. Víš jak, to stěhování táty a tak.“

Vidím, jak podrážděně semkne rty, ale už nic dalšího neřekne. Otáčím se a zadívám ven z okýnka. Tak mu to řekni! zasyčí na mě podvědomí. Ne. Jsem zbabělec.

Christian přerušuje proud mých myšlenek. „Možná budu muset odjet na Tchajwan.“

„Opravdu? Kdy?“

„Koncem týdne. Nebo v tom dalším.“

„Tak jo.“

„Chci, abys jela se mnou.“

Nutkavě polknu. „Christiane, prosím. Mám tady práci. Nezačínej s tím zase.“

Zafuní a našpulí pusu jako trucovitý adolescent. „Jenom jsem se zeptal,“ odsekne.

„Na jak dlouho tam pojedeš?“

„Ne víc než pár dnů. Přál bych si, abys mi řekla, co tě trápí.“

Jak to poznal? „No, teď když vím, že můj milovaný manžel jede pryč…“

Políbí mě na kloubky prstů. „Nebudu tam dlouho.“

„To je dobře,“ usměju se chabě.

Během naší návštěvy vypadá Ray mnohem líp a taky má lepší náladu. Dojatě sleduju jeho tiché díky Christianovi a na chvilku zapomínám na své tísnivé novinky. Sedím a naslouchám, jak si povídají o rybaření a Mariňácích. Jenže táta se rychle unaví.

„Už tě necháme spát, tati.“

„Díky, Ano, zlato. Jsem rád, že jste zaskočili. Jo, dneska jsem viděl tvou mámu, Christiane. Hodně mě povzbudila. Představ si, že fandí Mariňákům.“

„Na chytání ryb ji ale neužije,“ poznamená Christian s úsměvem, když se zvedá.

„Já teda neznám moc ženských, co by rybařily,“ zakření se Ray

„Uvidíme se zítra, jo?“ dávám mu pusu. Podvědomí se zatváří jízlivě. Pouze v případě, že tě Christian nedá pod zámek… nebo něco horšího. Znovu klesám na duchu.

„Tak pojď.“ Christian mi podmračeně podává ruku. Beru ho za ni a společně opouštíme nemocnici.

Nimrám se v jídle. Je to vyhlášené kuře po myslivecku od paní Jonesové, ale já zkrátka nemám hlad. Místo žaludku mám uzlíček nervů.

„Kruci! Ano, řekneš mi konečně, co se děje?“ Christian podrážděně odstrkuje prázdný talíř. Zvedám k němu oči. „Prosím. Takhle mě doženeš k šílenství.“

S námahou polknu a snažím se překonat panickou hrůzu, která mi stahuje hrdlo. Na uklidněnou se pořádně nadechnu. Teď, nebo nikdy. „Jsem těhotná.“

Ztuhne a já jsem svědkem toho, jak se mu velmi pomalu odkrvuje obličej. „Cože?“ zašeptá, už úplně popelavý.

„Jsem těhotná.“

Svraští obočí, jako by tak docela neporozuměl tomu, co říkám.

„Jak?“

Jak… Jak? Co je to za nesmyslnou otázku? S lehkým začervenáním na něj upřu tázavý pohled: Jak bys asi řekl?

Jeho výraz se jako na povel mění, místo očí má najednou dva křemeny. „Injekce?“ zavrčí.

Sakra.

„Tys zapomněla na injekci?“

Jenom se na něj koukám, neschopná ze sebe dostat jediné slovo.

Bože, on je vzteklý – doslova zuří.

„Kristepane, Ano!“ Třískne pěstí do stolu, až nadskočím, a vstává tak prudce, že málem převrací židli. „Měla sis pamatovat jednu jedinou věc. Do prdele! Já tomu nemůžu uvěřit. Jak jsi mohla být tak pitomá?“

Pitomá?! Zalapám po dechu. Kruci. Chtěla bych mu říct, že ta antikoncepce tak jako tak nefungovala, ale nedokážu najít ta správná slova. Místo toho klopím zrak ke svým prstům. „Je mi to líto,“ zašeptám.

„Líto? Do prdele!“ zakleje znovu.

„Já vím, že to načasování není zrovna ideální.“

„Není zrovna ideální?!“ osopí se na mě. „Jsme spolu asi tak pět podělaných minut. Chtěl jsem ti všechno ukázat. A teď… Co? Plínky a zvratky!“ Zavírá oči. Myslím, že se snaží opanovat, ale tu bitvu prohrává.

„Zapomnělas? Řekni. Nebo jsi to udělala schválně?“ Oči mu divoce planou a zloba se kolem něj rozpíná jako silové pole.

„Ne,“ hlesnu. Nemůžu mu říct o Hannah – vyhodil by ji. To vím.

„Myslel jsem, že na tomhle jsme se dohodli!“ houkne na mě.

„Já vím. Dohodli. Mrzí mě to.“

Jako by mě ani nevnímal. „To je ten důvod. To je důvod, proč mám rád věci pod kontrolou. Aby se pak nemohly dít takovýhle sračky, který všechno dojebou.“

Ne… Tečka přece není žádná… „Christiane, prosím, nekřič na mě.“ Po tvářích mi začínají stékat dvě slané stružky.

„Nezkoušej to na mě se slzama,“ štěkne. „Kruci.“ Zatíná si prsty do vlasů a zatáhne za ně. „Myslíš, že jsem připravený na to, stát se otcem?“ Na konci mu zakolísá hlas v kombinaci vzteku a paniky.

A mně to najednou všechno dochází. Ten strach a averze, co se mu zračí v očích, jeho vztek – to jsou projevy bezmocného adolescenta. Ach, Stíne, je mi to tak líto. Pro mě je to taky šok.

„Já vím, že na to ani jeden z nás není připravený, ale myslím, že z tebe bude úžasný otec,“ uklidňuju ho přiškrceně. „Nějak už to zvládneme.“

„Jak to sakra víš?“ zakřičí, tentokrát ještě hlasitěji. „Řekni mi – jak?!“ Z očí mu srší hněv a ve tváři se mu zračí tolik emocí. A nejvýraznější z nich je strach.

„Kčertu s tím!“ ucedí přezíravě a zvedá ruce v gestu porážky. Otáčí se na patě a vyráží směrem k foyer, cestou z pokoje popadá sako. Ozvěna jeho kroků se odráží od dřevěné podlahy, dokud

nezmizí za dvoukřídlými dveřmi, které za sebou s třísknutím zabouchne, takže znovu nadskočím.

Ocitám se sama v tichu – kolem mě se rozhostil klid, tichá prázdnota velkého pokoje. Otupěle zírám na zavřené dveře a bezděky se chvěju. On odešel. Do háje! Jeho reakce je mnohem horší než všechny, které jsem si dokázala představit. Odstrkuju svůj talíř, zakládám si ruce na stole a s nepotlačovaným vzlykotem na ně nechávám klesnout hlavu.

„No tak, Ano,“ přešlápne vedle mě paní Jonesová.

Rychle se napřimuju a otírám si slzy z tváří.

„Slyšela jsem to. Je mi to líto,“ omlouvá se laskavě. „Nechtěla byste bylinkový čaj nebo něco jiného?“

„Dala bych si skleničku bílého.“

Paní Jonesová se na okamžik zaráží a já si vzpomenu na Tečku. Teď už nemůžu pít alkohol. Že ne? Budu si muset prostudovat ten prospekt, co mi dala doktorka Greenová.

„Jednu vám přinesu.“

„Vlastně, dám si šálek čaje, prosím.“ Otřu si nos a ona se na mě vlídně usměje.

„Hned to bude.“ Sklízí talíře a odnáší je do kuchyně. Následuju ji, sedám si na jednu z barových stoliček a sleduju, jak mi připravuje čaj.

Za chvilku přede mě staví šálek s kouřící tekutinou. „Mohu pro vás udělat ještě něco, Ano?“

„Ne, takhle to stačí, děkuju.“

„Jste si jistá? Moc jste toho nesnědla.“ Zadívám se na ni. „Když já nemám hlad.“

„Měla byste jíst, Ano. Teď už nejste sama. Prosím, nechte mě vám něco připravit. Co byste si dala?“ Upírá na mě tak prosebný pohled. Jenže – já se na jídlo nedokážu ani podívat.

Můj manžel se ke mně právě otočil zády, protože jsem těhotná, můj otec měl vážnou dopravní nehodu, a je tady Jack Hyde – cvok,

který tvrdí, že jsem ho sexuálně obtěžovala. Najednou mám nekontrolovatelnou chuť začít se hihňat. Vidíš, co se mnou děláš, Tečko?! Mimoděk si pohladím břicho.

Paní Jonesová mi věnuje chápavý úsměv. „Víte, v kolikátém jste?“ ptá se tiše.

„Úplně na začátku. Čtvrtý nebo pátý týden, doktorka si není jistá.“

„Jestli nebudete jíst, měla byste aspoň odpočívat.“

Pokývám hlavou a s šálkem čaje v ruce zamířím do knihovny. To je moje útočiště. Z kabelky lovím BlackBerry a zvažuju, že Christianovi zavolám. Vím, že je to pro něj šok – ale jeho reakce byla vážně přehnaná. A kdy nebyla? vytáhne na mě podvědomí své dokonale upravené obočí. Povzdechnu si. Padesát odstínů dojebanosti.

„Jo, jo, to je tvůj tatínek, Tečko. Doufejme, že vychladne a vrátí se domů… brzy.“

Vytahuju letáček od doktorky a sedám si, abych si ho pročetla.

Nedokážu se na to soustředit. Takhle se Christian ještě nikdy nezachoval. V posledních několika dnech byl tak pozorný a laskavý, tak milující. A teď… Co když se nevrátí? Do háje! Možná bych měla zavolat Flynnovi. Nevím, co mám dělat. Jsem v koncích. V mnoha ohledech je tak nestabilní. Věděla jsem, že ho to sebere. Tenhle víkend se choval tak mile. Ve víru událostí těch tří dnů naprosto postrádal kontrolu, a přesto si vedl dobře. Jenže tahle novinka už na něj byla moc.

Od chvíle, kdy jsem ho poznala, se můj život zkomplikoval. Dělá to on? Nebo je to tím, že jsme spolu my dva? Co když se přes to nedostane? Co když se bude chtít rozvést? Z toho pomyšlení se mi dělá špatně. Ne. Takhle nesmím přemýšlet. On se vrátí. Určitě. Já vím, že ano. Vím, že mě navzdory tomu křiku a osočování miluje… vím to. A tebe bude milovat taky, Tečko.

Zapírám se do opěradla a propadám dřímotě.

Budím se dezorientovaná a prostydlá. Rozechvělá zimou kontroluju hodinky; hodina do půlnoci. Ach, ano… Ty. Poklepu si na podbřišek. A kde je Christian? Už se vrátil? Ztuhle se zvedám z křesla a jdu se po něm porozhlédnout.

O pět minut později je jasné, že není doma. Doufám, že se mu nic nestalo. Do hlavy se mi vkrádají vzpomínky na dlouhé čekání poté, co zmizela Charlie Tango.

A dost. Takhle nepřemýšlej. Pravděpodobně šel… Kam? Za kým tak mohl jít? Za Elliotem? Nebo snad za Flynnem? V to doufám. Vracím se do knihovny pro mobil a píšu mu zprávu.

KDE JSI?

Odcházím do koupelny a točím si vodu do vany. Je mi taková zima.

Není doma, ani když jsem po koupeli. Beru si na sebe jednu ze saténových nočních košilek evokujících třicátá léta, přes ni župan a vyrážím do velkého pokoje. Cestou nakouknu do nepoužívané ložnice. Třeba by to mohl být pokojíček pro malou Tečku. Ten nápad mě poleká, a tak zůstávám stát ve dveřích a chvilku dumám o nadcházející realitě. Vymalujeme ho na modro nebo na růžovo? Mé sladké rozjímání naruší fakt, že můj zatoulaný manžel je kvůli tomu poněkud nepříčetný. Beru si deku z netknuté postele a jdu do velkého pokoje držet hlídku.

Něco mě budí. Nějaký zvuk.

„Kruci!“

To je Christian, je ve foyer. Slyším, jak nohy stolu znovu zaskřípou o podlahu.

„No ták… kruci!“ zopakuje, tentokrát víc mumlavě. Vymotávám se z deky tak akorát, abych ho viděla, jak vrávora—

vě klopýtá mezi dvojitými dveřmi. On je opilý. Z toho mě zamrazí

v zátylku. No to mě podrž, Christian se opil? Vím, jak moc nesnáší opilce. Vyskakuju na nohy a spěšně se mu vydávám naproti.

„Christiane, není ti nic?“

Opře se o zárubně. „Paní Greyová,“ zablábolí. Do háje. On je namol. Nemám tušení, co s ním.

„Eh… tobě to sekne, Anastasie.“

„Kdes byl?“

Přikládá si ukazováček ke rtům a pokouší se o pokřivený úsměv.

„Ššš!“

„Myslím, že bude nejlepší, když půjdeš do postele.“

„S tebou…“ zahihňá se. Zahihňá!

Zachmuřená ho obezřetně beru kolem pasu, protože se sotva drží na nohou, natož aby chodil. Kde byl? Jak se dostal domů?

„Ukaž, pomůžu ti tam. Opři se o mě.“

„Ty jsi tak krásná, Ano.“ Nahne se, aby si přičichl k mým vlasům, a málem nás oba povalí.

„Christiane, zvedej nohy. Odvedu tě do postele.“

„Tak jo,“ pronese soustředěně.

Šněrujeme si to chodbou a nakonec se nějak dostáváme do ložnice.

„Postel,“ zazubí se.

„Přesně tak, postel.“ Vmanévruju ho k jejímu okraji, ale on mě nechce pustit.

„Pojď ke mně,“ řekne.

„Christiane, myslím, že se potřebuješ vyspat.“

„A tak to začíná. Už jsem o tom slyšel.“ Zamračím se na něj. „O čem jsi slyšel?“

„Děti rovná se žádný sex.“

„Jsem si jistá, že to tak není. Jinak bychom byli samí jedináčci.“ S námahou na mě zaostří. „Ty jsi vtipná.“

„A ty opilý.“

„To jsem,“ zasměje se. Jenže pak se jeho úsměv vytrácí, protože se nad tím zamyslí, a v obličeji se mu usazuje zmučený výraz – takový, ze kterého mrazí až do morku kostí.

„No tak, Christiane,“ oslovím ho mírně. Jeho výraz mě děsí. Vypovídá o šílených, hrozných vzpomínkách, které by si žádný dospělý neměl ze svého dětství vybavovat. „Pojď, uložíme tě do postele.“ Zlehka ho postrčím a on se rozplácne na matraci – jak dlouhý, tak široký –, ve tváři má zase úsměv a jeho ztrápený výraz je pryč.

„Pojď ke mně,“ zadrmolí zas.

„Co kdybychom tě nejdřív svlékli?“

Roztáhne rty v širokém přiopilém úsměvu. „To je řeč!“

Páni. Opilý Christian je hravý a roztomilý. V každém případě tomu dávám přednost před tím, když je vytočený k nepříčetnosti.

„Posaď se. Sundám ti sako.“

„Ten pokoj se točí.“

Sakra… nebude zvracet? „Christiane, posaď se!“

Ušklíbne se na mě. „Teda paní Greyová, vy jste ale panovačná…“

„To jsem. A ty dělej, co se ti říká, a sedni si.“ Vrážím si ruce v bok. Znovu se zakření, vysouká se na lokty a potom se pro sebe naprosto nezvyklým způsobem neohrabaně vztyčí do sedu. Dřív než se znovu svalí, chytám ho za kravatu a zápasnickým chvatem mu stahuju šedé sako z jedné a potom i z druhé ruky.

„Ty krásně voníš.“

„A z tebe je cítit kořalka.“

„Jo… bourbon.“ Vysloví každou slabiku zvlášť a tak soustředěně, že mám co dělat, abych se nerozesmála. Pouštím jeho sako vedle sebe na podlahu a začínám mu rozvazovat kravatu. On mi pokládá ruce na boky.

„Tuhle látku mám na tobě rád, Anastasie,“ škytne. „Měla bys vždycky nosit satén nebo hedvábí.“ Dlaněmi mi přejede po bocích

nahoru a dolů, pak si mě cuknutím přitáhne k sobě a přitiskne mi obličej na břicho.

„A tady je náš vetřelec.“

Přestávám dýchat. Ty bláho. On mluví s Tečkou.

„Budeš mě budit, co?“ říká mému břichu.

Božínku. Christian ke mně vzhlédne skrz dlouhé tmavé řasy, šedý pohled rozostřený a kalný. Zastavuje se mi srdce.

„Dáš mu přednost přede mnou,“ konstatuje smutně.

„Christiane, ty nevíš, co říkáš. Nebuď směšný – já tu přece nebudu nikoho upřednostňovat. Navíc to nemusí být on.“

Nakrčí čelo. „Ona… Ach bože.“ Padá zpátky na postel a překrývá si obličej předloktím. Aspoň se mi podařilo tu kravatu povolit. Rozvazuju mu tkaničky a postupně mu zouvám boty a stahuju ponožky. Když se narovnám, zjišťuju, proč mi přitom nekladl ani pasivní odpor – je v limbu. Přemohl ho hluboký spánek, dokonce tiše chrápe.

Zamyšleně ho sleduju. Je tak neuvěřitelně přitažlivý – dokonce i když je opilý a chrápe. Pěkně tvarované rty má pootevřené, jednu ruku za hlavou, prsty ještě zapletené do rozcuchaných vlasů, ve tváři uvolněný výraz. Vypadá mladě – což on vlastně je; můj mladý, vystresovaný, opilý, nešťastný manžel. Ta myšlenka mě tíží.

No, aspoň je doma. Zajímalo by mě, kde byl. Nejsem si jistá, jestli mám dostatek energie nebo síly ho dál svlékat. Navíc leží na dece. Vracím se do velkého pokoje pro tu, kterou jsem měla já, a přenáším ji do ložnice.

Stále tvrdě spí, pořád má na sobě kravatu a pásek. Lezu si na postel vedle něj, sundávám mu kravatu a opatrně rozepínám vrchní knoflík košile. Ze spánku zamumlá něco nesrozumitelného, ale nevzbudí se. Jemně mu rozepínám pásek a po krátkém boji ho vyvlékám z poutek u kalhot. Košile se mu mezitím vytáhla ven a teď mu zpod ní vykukuje kousek té hedvábné stezky. Tomu neodolám. Skláním se a políbím ho na ni. Zavrtí se a mimoděk propne v bocích, ale spí dál.

Napřimuju se a znovu se na něj zadívám. Ach, můj ty Stíne… co si s tebou počnu? Prsty mu zlehka pročísnu měkké vlasy a dávám mu pusu na spánek.

„Já tě miluju, Christiane. Miluju tě, i když jsi opilý, a přestože jsi byl venku bůhvíkde. Vždycky tě budu milovat.“

„Hmm,“ zamručí. Ještě jednou ho políbím na spánek. Potom vstávám z postele a přikrývám ho náhradní dekou. Můžu si lehnout vedle něj – napříč postele. Jo, to udělám.

Ale nejdřív ze všeho se postarám o jeho oblečení. S nevěřícným zakroucením hlavou sbírám ponožky a kravatu a přes ruku si přehazuju jeho sako. V tu chvíli z něj vyklouzne BlackBerry a padá na podlahu. Zvedám ho a přitom ho nechtěně odemykám. Rozsvěcí se přede mnou výpis zpráv. Vidím tu svou a nad ní ještě jednu.

No tohle! Znovu mě zamrazí.

RÁDA JSEM TĚ VIDĚLA. UŽ MI TO DOŠLO. A NEVYŠILUJ. BUDE Z TEBE SKVĚLÝ OTEC.

To psala ona. Paní Elena Skřetí Děvka Robinsonová. Kruci. Takhle to teda bylo. Takže on šel za ní.

Kapitola 21

Konsternovaně hledím na text zprávy a pak zvedám pohled ke spící postavě svého muže. On byl venku do půl druhé v noci a pil – s ní?! Teď tu tiše pochrupuje a spí spánkem zdánlivě spravedlivých; neuvědomuje si svou opilost. A působí tak pokojně.

To ne, ne, ne. Podlamují se mi kolena, takže se pomalu a nevěřícně sesouvám na židli u postele. Hrudní koš mi lisuje syrový, trpký, ponižující pocit zrady. Christianovu hněvu a strachu, jeho potřebě mě seřvat rozumím a byla bych schopná mu to odpustit – asi. Ale… tenhle podraz, to už je moc. Přitahuju si kolena k hrudi a objímám je, choulím se do sebe a chráním svou malou Tečku. Pohupuju se dopředu a dozadu a tiše vzlykám.

Co jsem čekala? Vzala jsem si ho moc brzy. Věděla jsem to – věděla jsem, že se to může takhle zvrtnout. Ale proč? Proč? Proč? Jak mi to mohl udělat? Vždyť ví, co si o ní myslím. Jak mohl jít právě za ní? Jak? Ta dýka, kterou mi zabodl do srdce, se pomalu a bolestivě otáčí, kuchá mě zaživa. Bude to takhle vždycky?

Obrysy jeho zhroucené postavy se mi skrz slzy rozpíjí a vlní.

Ach, Christiane. Vzala jsem si ho, protože ho miluju, a jsem pře-

svědčená o tom, že on miluje mě. Vím, že ano. Na mysli mi vytane vzpomínka na ten neuvěřitelně nádherný dárek k narozeninám.

Za všechna naše poprvé, k Tvým prvním narozeninám v roli mé milované manželky. Miluju Tě. C x

To přece není možné, nemůžu uvěřit tomu, že to tak bude vždycky – tři kroky vpřed a dva vzad. Jenže až doteď to tak bylo. Po každém nezdaru se jen pozvolna posouváme vpřed, krok sun krok. I teď nakonec přijde k sobě… určitě. Ale co já? Vzpamatuju se z téhle… z té hrozné zrady? Přemýšlím o tom, jak se choval během našeho posledního těžkého, a přesto tak krásného víkendu. O jeho klidné síle, která mě držela nad vodou, zatímco můj otec ležel zraněný a v bezvědomí na intenzivní péči… o tajné oslavě, na kterou svezl celou rodinu i přátele… o vášnivém polibku před hotelem, na veřejnosti. Bože, Christiane, testuješ tu mou důvěru, mou víru… a stejně tě miluju.

Jenže já už nejsem sama. Přikládám si dlaň na břicho. Ne, nedovolím mu, aby tohle dělal mně ani naší malé Tečce. Doktor Flynn říkal, že mu mám poskytnout presumpci neviny… ale tentokrát mu ji neposkytnu. Otírám si slzy z očí a nos do hřbetu ruky.

Christian se pohne a převalí, skrčí si nohy na postel a stočí se pod dekou. Potom zašátrá rukou, jako by něco hledal. Nespokojeně zabručí a zamračí se, ale nakonec s nataženou paží tvrdě usíná.

Ach, Stíne. Co si s tebou počnu? A cos kčertu dělal s tou Skřetí Děvkou? Musím to vědět.

Ještě jednou se zadívám na pobuřující text zprávy a rychle spřádám plán. S hlubokým nádechem si ji přeposílám na svůj mobil. Bod jedna splněn. Ve spěchu kontroluju výpis předešlých zpráv, ale vidím jenom textovky od Elliota, Andrey, Taylora, Ros a ode mě. Žádná od Eleny. To je dobře, řekla bych. Proklikávám se ven ze zpráv, a s úlevou zaznamenávám, že jí neodepsal. A pak mi skáče srdce do krku. Pane jo. Tapetu jeho mobilu tvoří mozaika mých fotografií; uskupení několika malinkých Anastasií, vyfocených za nejrůzněj-

ších okolností – na líbánkách, minulý víkend při plachtění a na lodi, a taky pár Josého snímků. Kdy si to vytvořil? Muselo to být nedávno. Pohledem zavadím o ikonu e-mailu a v hlavě se mi líhne neodbytná myšlenka… Mohla bych si přečíst jeho maily. Zjistit, jestli si s ní nepíše. Měla bych? Zahalená v jedovatě zeleném hedvábí, má vnitřní bohyně důrazně přikývne, ústa zkroucená ve zlém úšklebku.

A dřív než se stihnu zarazit, pronikám do Christianova soukromí.

Stovky a stovky e-mailů. Listuju jimi dolů a všechny vypadají stejně nezajímavě… většina z nich je od Ros, Andrey a mě, další od nejrůznějších manažerů společnosti. Ani jeden od Skřetí Děvky. Když už jsem u toho, nejsou tu ani žádné od Leily.

Jeden z nich mě přece jen zaujme. Je od Barneyho Sullivana, Christianova IT specialisty. V jeho předmětu totiž stojí: Jack Hyde. Provinile pohlédnu na Christiana, ale ten stále tiše pochrupuje. Nikdy předtím jsem ho neslyšela chrápat. Otevírám e-mail.

Od: Barney Sullivan Předmět: Jack Hyde Datum: 13. 9. 2011, 14:09

Komu: Christian Grey

Městské kamery zachycují bílou dodávku od South Irving Street. Před ní na žádných záznamech není, takže Hyde musel mít základnu někde v té oblasti. Jak už Vám řekl Welch, podezřelé auto si pronajala žena s neznámou totožností na falešný řidičský průkaz. Jinak ho s okolím South Irving Street nic nespojuje.

Podrobnosti o všech známých zaměstnancích GEH a SIP, kteří žijí v té oblasti, jsou v přiloženém souboru, který jsem taky přeposlal Welchovi. V Hydeově počítači nebylo nic, co by se týkalo jeho bývalých asistentek. Jenom pro osvěžení, tady je výpis toho, co se tam našlo:

Adresy nemovitostí, které využívá rodina Greyů: Pět nemovitostí v Seattlu

Dvě nemovitosti v Detroitu

Podrobné informace o: Carricku Greyovi Elliotu Greyovi Christianu Greyovi

doktorce Grace Trevelyanové Anastasii Steeleové

Mie Greyové

Novinové a internetové články odkazující na: doktorku Grace Trevelyanovou

Carricka Greye Christiana Greye Elliota Greye

Fotografie:

Carricka Greye

doktorky Grace Trevelyanové Christiana Greye

Elliota Greye Mii Greyové

Jdu pokračovat v pátrání. Uvidíme, co dalšího najdu.

B. Sullivan

Vedoucí oddělení IT, GEH

Tenhle podivný e-mail mě chvilkově vytrhává z nočního soužení. Kliknu na připojený soubor, abych se podívala na výpis jmen, ale očividně je obrovský, příliš velký na to, aby se otevřel v BlackBerry. Co to dělám? Vždyť už je pozdě. Mám za sebou těžký den. Nejsou tu žádné e-maily od té ženské ani od Leily Williamsové, což mě tak nějak uklidňuje. Letmo mrknu na budík – je krátce po druhé. To byl ale den plný odhalení. Já budu matkou a Christian se kvůli tomu bratříčkuje s nepřítelem. Nechám ho v tom trochu podusit. Spát tu s ním nebudu a zítra ať se tady klidně probudí sám. Odkládám jeho mobil na noční stolek a jdu si vedle postele pro kabelku.

Ještě jeden pohled na mého andělsky spícího Jidáše a odcházím.

Náhradní klíč od herny je na obvyklém místě ve vitrínce v úklidové místnosti. Hrábnu po něm a spěchám nahoru. Z komory, do které se ukládá ložní prádlo, si beru polštář, deku a prostěradlo. Odemykám si dveře, rozsvěcím tlumená světla a vstupuju dovnitř. Je s podivem, jak mě vůně a atmosféra této místnosti uklidňují, když vezmu v úvahu, že jsem tu posledně použila únikové slovo. Zamykám za sebou a klíč nechávám v zámku. Vím, že mě ráno bude Christian hledat jako smyslů zbavený, a pokud budou dveře zamčené, nenapadne ho sem nakouknout. Dostane, co si zaslouží.

Lehám si na pohovku, krčím se pod deku a vytahuju z kabelky BlackBerry. Kontroluju si zprávy a vyhledávám tu, kterou jsem si poslala z Christianova mobilu. Přeposílám mu ji zpátky a připisuju k ní:

JESTLI CHCEŠ, MŮŽE SE K NÁM PANÍ LINCOLNOVÁ PŘIPOJIT, AŽ BUDEME PROBÍRAT TU ZPRÁVU, CO TI POSLALA. ASPOŇ ZA NÍ NEBUDEŠ MUSET HNED POTOM UTÍKAT. TVOJE ŽENA

Odesílám to a úplně zeslabuju zvonění. Zimomřivě se choulím pod dekou. Navzdory zdánlivé suverénnosti mě Christianova zrada

zraňuje. Měli bychom prožívat šťastné okamžiky. Ježiši, vždyť z nás budou rodiče. Krátce se vracím do okamžiku, kdy jsem mu řekla, že jsem těhotná, a fantazíruju o tom, jak mi radostně padá k nohám, objímá mě a vyznává se z lásky ke mně a k naší malé Tečce.

A místo toho jsem sama a zmrzlá, v místnosti určené k BDSM hrátkám. Znenadání se cítím stará, rozhodně starší, než jsem. Potýkat se s Christianem bylo vždycky výzvou, ale tentokrát se vážně překonal. Co si o sobě myslí? Chce boj, má ho mít. Ať si nemyslí, že ho nechám utíkat za tou babiznou, kdykoliv budeme mít nějaký problém. Bude si muset vybrat – buď ona, nebo já a malá Tečka. Tiše popotáhnu, ale jsem tak unavená, že brzy nato usínám.

Budím se trhnutím, dezorientovaná… Jo tak – jsem v herně. A protože tu nejsou žádná okna, nemám ponětí, kolik je hodin. Někdo zacloumá klikou u dveří.

„Ano!“ zavolá za nimi Christian. Instinktivně ztuhnu, ale on se za mnou dál nedobývá. Slyším tlumené hlasy, které se přesouvají jinam. Táhle vydechnu a kontroluju čas na mobilu. Je za deset minut osm a já mám čtyři zmeškané hovory a dvě zprávy v hlasové schránce. Zmeškané hovory jsou převážně od Christiana, až na jeden od Kate. To ne. Musel jí volat. Jenže teď na ně nemám čas. Nechci přijít pozdě do práce.

Balím se do deky, zvedám kabelku a vydávám se ke dveřím. Pomalu je odemykám a vykouknu ven. Nikde nikdo. Do háje… Možná to všechno moc dramatizuju. Sama nad sebou převracím oči a s pořádným nádechem vyrážím dolů.

Ve vstupu do velkého pokoje stojí Taylor, Sawyer, Ryan, paní Jonesová a Christian, který jim promptně vydává instrukce. Všichni se jako jeden muž otáčí a upřou na mě vyjevené pohledy. Christian má na sobě pořád to oblečení, ve kterém spal. Je neupravený, bledý

a zároveň neskutečně přitažlivý. Velké šedé oči má rozšířené, jenom nevím, jestli strachy, nebo zlobou. Je těžké to rozpoznat.

„Sawyere, během dvaceti minut budu připravená vyrazit,“ adresuju Lukovi a v ochranném gestu si přitahuju deku víc k tělu.

Sawyer přikývne a všechny oči se obrací ke Christianovi, který mě ještě pořád probodává pohledem.

„Dáte si něco k snídani, paní Greyová?“ ptá se mě Gail. Zavrtím hlavou. „Děkuju, nemám hlad.“

Paní Jonesová nespokojeně našpulí rty, ale neřekne nic.

„Kdes byla?“ ozve se Christian chraplavě. A v tu ránu jako když do ostatních střelí. Prchají do Taylorovy kanceláře, do foyer a do kuchyně jako vyděšené krysy, které opouštějí potápějící se loď.

Nevšímám si ho a pochoduju směrem do ložnice.

„Ano,“ zavolá na mě, „odpověz mi.“ Cestou za sebou slyším jeho kroky, a tak pokračuju dál až do koupelny. Rychle za sebou zamykám.

„Ano!“ zabuší Christian na dveře. Pouštím si sprchu a on zalomcuje klikou. „Otevři ty zatracený dveře, Ano.“

„Jdi pryč!“

„Nikam nejdu.“

„Jak chceš.“

„Prosím, Ano.“

Lezu si do sprchy, čímž ho účinně vypínám. Bože, konečně teplo. Voda se přese mě přelévá jako hojivý balzám, smývá mi z kůže vyčerpání předchozí noci. Ach, to je slast. Na chvilku, na maličkou chvilku smím předstírat, že je všechno v pořádku. Myju si i vlasy, a když jsem hotová, cítím se lépe, posilněná, připravená čelit utrženému vagonu, do kterého se převtělil Christian Grey. Balím si vlasy do ručníku, do dalšího se suším a ovíjím si ho kolem těla.

Odemykám, otevírám dveře a zjišťuju, že se Christian opírá o stěnu naproti; ruce založené za zády. Má ostražitý výraz, výraz uštvaného dravce. Procházím kolem něj a vstupuju do šatny.

„Ty mě ignoruješ?“ ptá se mě nevěřícně od prahu.

„Ty jsi ale všímavý,“ utrousím nepřítomně, protože se snažím najít něco na sebe. Á, tady – švestkové šaty. Sundávám je z ramínka, vybírám si k nim vysoké černé boty na podpatku a vracím se do ložnice. Zastavuju se, abych si počkala, až mi Christian uhne z cesty, což nakonec udělá, když si vzpomene na své dobré vychování. Protahuju se kolem něj k prádelníku a cítím, jak se do mě zavrtává očima. Vrhám kradmý pohled do zrcadla – stojí nehybně ve dveřích šatny a upřeně mě sleduje. S výkonem hodným oscarové nominace si nechávám ručník sklouznout z těla a předstírám, že mě má nahota ani v nejmenším nevzrušuje. Dobře slyším jeho trhaný nádech, ale tvářím se jakoby nic.

„Proč tohle děláš?“ ptá se potichu.

„Proč myslíš?“ nanesu sametovým hlasem a navlékám si jedny pěkné krajkové kalhotky La Perla.

„Ano…“ zajíkne se, když si je pečlivě urovnávám.

„Jdi a zeptej se tý svý paní Robinsonový. Jsem si jistá, že ti to vysvětlí,“ brblám, zatímco hledám vhodnou podprsenku.

„Už jsem ti to říkal, Ano, ona není žádná moje…“

„Nechci to slyšet, Christiane,“ máchnu zamítavě rukou. „Mluvit jsme měli včera, ale tys místo toho utekl a zpil se do němoty s ženskou, která tě roky zneužívala. Zavolej jí. Ona tě teď určitě moc ráda vyslechne.“ Vybírám si podprsenku, pomalu si ji navlékám a zapínám. Christian vstupuje dovnitř pokoje a zapírá si ruce v bok.

„Proč jsi mě špehovala?“

Navzdory odhodlání zčervenám. „To není podstatné, Christiane,“ namítám ostře. „Podstatné je, že jakmile se něco pokazí, sebereš se a běžíš za ní.“

Zatváří se rozhořčeně. „Takhle to nebylo.“

„To mě nezajímá.“ Beru si pár černých podvazkových punčoch s krajkovým lemem a ustupuju k posteli. Sedám si na ni, propínám špičku nohy a jemně si soukám lehoučkou látku až na stehno.

„Tak kdes byla?“ zopakuje. Očima přitom sleduje mé ruce v pohybu vzhůru, ale já mu dál nevěnuju nejmenší pozornost a pomalu si navlékám druhou punčochu. Stoupám si a ohýbám se, abych si ručníkem vysušila vlasy. Skrz rozkročené nohy vidím jeho bosá chodidla, cítím jeho pronikavý pohled. Jakmile jsem hotová, narovnávám se a přecházím zpátky k prádelníku, ze kterého vytahuju fén.

„Odpověz mi,“ domáhá se sevřeným hlasem.

Zapínám vysoušeč, takže ho dál neslyším. Zatímco si prsty pročesávám vlasy, kradmým pohledem ho letmo kontroluju v zrcadle. Upřeně mě pozoruje, oči přimhouřené a chladné, dokonce ledově chladné. Odvracím se od něj a soustředím se na to, co dělám, snažím se nevnímat mrazení, které mnou prostupuje. Nutkavě polknu a dál se koncentruju na foukání vlasů. On je pořád naštvaný! Klidně si jde ven s tou zatracenou ženskou a pak se zlobí – on na mě? Jak se opovažuje?! Jakmile jsou mé vlasy dostatečně divoce rozevláté, končím. Jo… takhle se mi to líbí.

„Kde jsi byla?“ zašeptá mrazivě.

„Co se staráš?“

„Přestaň s tím. Hned.“

Neurčitě pokrčím rameny, načež se Christian vydává rychlým krokem přes pokoj směrem ke mně. Prudce se otáčím a ustupuju před jeho vztaženou rukou.

„Nesahej na mě,“ zasyčím a on na místě zkamení.

„Řekni mi, kde jsi byla,“ nárokuje si odpověď. Ruku svírá v pěst po svém boku.

„Rozhodně jsem nebyla venku a neopíjela se s mým ex,“ procedím. „Spal jsi s ní?“

Zalapá po dechu. „Cože? Ne!“ Nevěřícně na mě zírá a má tu drzost vypadat dotčeně i naštvaně zároveň. Mé podvědomí vydechne úlevou.

„Ty si myslíš, že bych tě podvedl?“ Jeho tón svědčí o vysoké míře morálního pobouření.

„Tos taky udělal,“ zaprskám. „Tím, že jsi zbaběle vyklopil podrobnosti našeho soukromého života zrovna jí.“

Klesá mu čelist. „Zbaběle. To si myslíš?“ V očích mu divoce zaplane.

„Christiane, já viděla tu zprávu. A stačilo mi to.“

„Ta zpráva nebyla pro tebe,“ zavrčí.

„To máš tak, viděla jsem ji, když jsem tě svlékala, protože jsi byl příliš opilý na to, aby ses svlékl sám, a přitom ti z kapsy saka vypadl BlackBerry. Máš vůbec nějakou představu, jak moc jsi mi ublížil, když jsi šel právě za ní?“

Vidím, jak bledne, ale já jsem v ráži a má vnitřní bohyně se právě utrhla ze řetězu.

„Vzpomínáš si, jak jsi včera přišel domů? Pamatuješ, co jsi řekl?“ Bezvýrazně na mě hledí, v obličeji strnulý výraz.

„No, měl jsi pravdu. Dávám přednost tomu bezbrannému dítěti. Je to něco, co by udělal každý milující rodič. To, co pro tebe měla udělat i tvoje máma. Je mi líto, že to nedokázala – protože kdyby ano, nestáli bychom tu teď a nehádali se. Jenže ty už jsi velký – potřebuješ se probrat a dospět a přestat se chovat jako vzteklý puberťák.

Možná z toho dítěte nejsi nadšený. Ani já neskáču radostí – vzhledem k načasování a tvému víc než vlažnému přijetí nového života, tvé vlastní krve. Můžeš si vybrat, buď do toho půjdeš se mnou, nebo to zvládnu bez tebe. Je to tvoje rozhodnutí.

Ty se tu nejspíš hodláš rýpat ve své sebelítosti a sebenenávisti, ale já jdu do práce. A až se vrátím, odstěhuju se do horní ložnice.“

Šokovaně zamžiká.

„A teď, jestli dovolíš, bych se ráda dooblékla,“ končím a přitom těžce oddechuju.

Velmi pomalu ustupuje o jeden krok, jeho výraz se zatvrzuje.

„Tak tohle chceš?“ zašeptá.

„Já už ani nevím, co chci,“ napodobím jeho tón. S vynaložením veškerého úsilí předstírám netečnost a namáčím konečky prstů

do hydratačního krému, který si jemně vtírám do kůže na obličeji. Soustředím se na svou tvář v zrcadle. Oči mi divoce svítí, jsem bledá, ale na lících mám nějakou tu barvu. Vedeš si skvěle. Teď to nevzdávej. Nevzdávej to.

„Ty už mě nechceš?“ hlesne.

Bože – ne… Tak pr, na tohle mu neskočíš, Greyová.

„Pořád jsem tady, nebo ne?“ odseknu. Beru si řasenku a nanáším si ji nejdřív na pravé oko.

„Napadlo tě, že odejdeš?“ Sotva ho slyším.

„Když něčí manžel upřednostňuje společnost bývalé milenky, obvykle to nevěstí nic dobrého,“ vyšroubuju míru opovržení na přesnou úroveň, aniž bych mu odpověděla na otázku. Teď lesk na rty. Špulím je na sebe do zrcadla. Drž se, Steeleová… teda, Greyová. Kruci, už ani nevím, jak se jmenuju. Zvedám boty a vracím se k posteli, kde si je rychle nazouvám a přetahuju přes kolena. Jo. Ve spodním prádle a těchhle botách vypadám úchvatně. Moc dobře si to uvědomuju. Narovnávám se a nevzrušeně k němu zvedám zrak. Zamrká a v rychlosti mě sjede lačným pohledem od hlavy až k patě.

„Já vím, o co se tu pokoušíš,“ odtuší hlasem, do kterého proniká o něco vřelejší, svůdný podtón.

„Opravdu?“ zakolísám. No tak… koukej se držet.

Polkne a udělá jeden krok ke mně. A já s napřaženýma rukama o jeden ustoupím.

„Ani na to nepomyslíš, Greyi,“ zašeptám výhrůžně.

„Jsi moje žena,“ pohrozí mi na oplátku měkce.

„Jsem těhotná žena, kterou jsi včera opustil, a jestli se mě dotkneš, budu křičet tak, až ten barák spadne.“

Nevěřícně vyklene obočí. „Ty bys křičela?“

„Jako o život.“ Odhodlaně přimhouřím oči.

„Nikdo by tě neslyšel,“ zapřede a upře na mě významný pohled. A mně se vybavují vzpomínky na společné ráno v Aspenu. To teda ne!

„Snažíš se mě zastrašit?“ sípnu. Úmyslně se ho pokouším vykolejit.

Zabírá to. Strne a ztěžka polkne. „To jsem nechtěl.“ Zatváří se bezradně.

Nejspíš se zadusím. Jestli se mě dotkne, neustojím to. Znám tu moc, kterou vládne mé duši i zrádnému tělu. Velmi dobře ji znám. A tak se snažím soustředit na svůj hněv.

„Jenom jsem se napil s někým, kdo mi býval blízký. Všechno jsme si vyříkali. Víckrát se s ní nesejdu.“

„Šel jsi rovnou za ní?“

„Ne. Nejdřív jsem se snažil jít za Flynnem. Ale pak jsem se nějak ocitl v jejím salonu.“

„A to ti mám věřit, že už se s ní nesetkáš?“ zasyčím a nedokážu zastřít zlobný tón. „Co se stane, až překročím nějakou pomyslnou hranici příště? Vždyť řešíme pořád to samé. Je to jako začarovaný kruh. Půjdeš za ní znovu, když zase něco podělám?“

„Už se s ní neuvidím,“ řekne s neochvějnou rozhodností. „Konečně pochopila, jak se cítím.“

Zaraženě zamžikám. „Co tím myslíš?“

Napřimuje se a rukou si zajíždí do vlasů, popuzený, rozzlobený… a zamlklý. A tak to zkouším jinak.

„Jak to, že dokážeš mluvit s ní, a se mnou ne?“

„Byl jsem na tebe naštvaný. A pořád jsem.“

„Nepovídej!“ naježím se. „Abys věděl, to já jsem naštvaná na tebe. Jsem naštvaná, že ses včera choval tak chladně a bezcitně. Jsem naštvaná, protože jsi naznačil, že jsem to udělala úmyslně, i když to není pravda. A jsem naštvaná kvůli tomu, že jsi mě zradil,“ skoro vzlyknu. Překvapeně otevře pusu a krátce semkne víčka. Jako bych mu vrazila facku. Další hrozící vzlyk úspěšně polknu. Uklidni se, Anastasie.

„Měla jsem si dávat větší pozor, ale rozhodně jsem to neudělala schválně. Taky je to pro mě šok,“ poznamenám v rámci zachová-

ní špetky zdvořilosti. „Navíc mi doktorka naznačila, že ta injekce mohla selhat.“

V tichosti na mě zírá.

„Včera jsi to pěkně podělal,“ procedím s novou vlnou hněvu.

„Posledních pár týdnů jsem zrovna neměla na růžích ustláno.“

„A tys to zase podělala před dvěma nebo třemi týdny, nebo kdys to zapomněla na další dávku.“

„Bože, nedopusť, abych byla tak dokonalá jako on!“

A dost, konec, už mlč. Stojíme proti sobě a opíráme se do sebe nevraživými pohledy.

„Celkem slušná scénka, paní Greyová,“ zašeptá.

„Těší mě, že je se mnou legrace, i když jsem zbouchnutá.“

„Potřebuju sprchu,“ pronese dutě.

„Posluž si, představení už stejně skončilo.“

„Byla to docela zábava,“ řekne tiše, pokročí mým směrem a já opět couvnu.

„Opovaž se.“

„Nenávidím, když mě nenecháš se tě dotýkat.“

„Jaká to ironie, viď?“

Znovu podrážděně zúží oči. „Moc jsme toho nevyřešili, že?“

„Řekla bych, že ne. Kromě toho, že se večer stěhuju nahoru.“

V jeho pohledu se mihne panika. „Ona pro mě nic neznamená.“

„Až na případy, kdy ji potřebuješ.“

„Já ji nepotřebuju. Potřebuju tebe.“

„Včera to bylo jinak. Ta ženská je pro mě krajní mez, Christiane.“

„Už jsem s ní skončil.“

„Kéž bych ti mohla věřit.“

„Kristepane, Ano!“

„Necháš mě laskavě obléknout?“

Vzdychne a znovu si prohrábne vlasy. „Uvidíme se večer,“ rezignuje prázdným hlasem, zcela oproštěným od emocí. Přepadá mě

chvilkové nutkání ho sevřít v náručí a utěšit… ale odolávám mu, protože jsem příliš rozzlobená. Otáčí se a zamíří do koupelny. A já strnule stojím, dokud neslyším klapnout dveře.

Dopotácím se k posteli a vyčerpaně se na ni hroutím. Vnitřní bohyně i podvědomí mi tleskají vstoje. Nerozbrečela jsem se, nekřičela jsem, nikoho jsem nezavraždila, ani jsem nepodlehla jeho sexpertize. Zasloužila bych Zlatou medaili Kongresu, jenže jsem úplně na dně. Sakra. Nic jsme nevyřešili. Nacházíme se na okraji propasti. Je snad v sázce i naše manželství? Proč nedokáže pochopit, že se choval jako korunovaný pitomec, když šel zrovna za ní? A co myslel tím, že s ní skončil? Jak mu to mám asi věřit? Mrknu na budík – půl deváté. Do háje! Nechci přijít pozdě. Dopřávám si pořádný doušek vzduchu.

„Druhé kolo skončilo patem, Tečko,“ zašeptám a poklepu si na břicho. „Táta je možná ztracený případ, ale doufejme, že se z toho dostane. Proč, proč jsi tu tak brzy, Tečko? Všechno šlo tak dobře.“ Zachvěje se mi brada, ale s každým dalším hlubokým nádechem přebírám kontrolu nad rozbouřenými emocemi.

„Tak pojď. Ukážeme jim v práci, zač je toho loket.“

S Christianem se neloučím. Ještě pořád je ve sprše, když se Sawyerem odcházíme. Zatímco vyhlížím z tmavých okýnek SUV, moje vyrovnanost se rozplývá a oči mi zaplavují slzy. Mou náladu dokonale odráží pochmurně šedivá obloha a do mysli se mi vkrádá zlá předtucha. O dítěti nepadlo ani slovo. Já neměla ani čtyřiadvacet hodin na to, abych tu novinku strávila. Christian ještě míň. „Ani neví, jak ti říkám.“ Pohladím si břicho a otřu slzy z tváří.

„Paní Greyová,“ vyruší mě Sawyer. „Už jsme tady.“

„A jo. Díky, Sawyere.“

„Skočím si pro něco k zakousnutí. Mám vám taky něco přinést?“

„Ne. Děkuju, nemám hlad.“

Hannah už na mě čeká s připraveným latté. Usrknu si a hned se mi zkroutí žaludek.

„Mohla bys mi udělat čaj, prosím tě?“ zamumlám rozpačitě. Já věděla, že existuje důvod, proč jsem nikdy kafe nemusela. Ježiši, to páchne.

„Jsi v pořádku, Ano?“

Horlivě přikývnu a spěchám se schovat do bezpečí své kanceláře. Vtom mi zazvoní BlackBerry. Kate.

„Proč tě Christian hledal?“ jde rovnou k věci.

„Dobré ráno, Kate. Jak se máš?“

„Nech toho. Co se děje?“ Katherine Kavanaghová – inkvizitor.

„Prostě jsme se pohádali, to je všechno.“

„Ublížil ti?“

Popuzeně protočím oči. „Jo, ale ne tak, jak si myslíš.“ Teď se s ní o tom bavit nechci. Vím, že bych se rozbrečela, a přitom jsem na sebe tak hrdá, že jsem dnešní ráno zvládla, aniž bych se emocionálně zhroutila. „Kate, mám poradu. Ještě se ti ozvu.“

„Tak jo. Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Nejsem. „Zavolám ti potom, dobře?“

„Jak chceš, Ano. Jsem tu pro tebe.“

„Já vím,“ zašeptám a snažím se ustát erupci pocitů, která mnou otřásá v odezvě na její laskavá slova. Nebudu brečet. Nebudu brečet.

„Ray je v pohodě?“

„Jo,“ hlesnu.

„Bože, Ano.“

„Teď ne.“

„Dobře. Ale zavoláš mi.“

„Fajn.“

Během dopoledne namátkově kontroluju e-maily a doufám, že mezi nimi objevím aspoň slovíčko od Christiana. Ani čárka. S postupujícím časem mi dochází, že mi nenapíše, že je pořád naštvaný. No, ale

to já taky. Vrhám se do práce, jenom v čase oběda si dělám přestávku na smetanový sýr a lososovou bagetku. Je neuvěřitelné, o kolik líp se cítím s plným žaludkem.

V pět odpoledne vyrážím společně se Sawyerem do nemocnice za Rayem. Sawyer je nezvykle pozorný až úzkostlivý. Rozčiluje mě to. Obletuje mě celou cestu k Rayovu pokoji.

„Mám vám sem k vašemu otci přinést čaj?“ ptá se.

„Ne, děkuju, Sawyere. Takhle je to v pořádku.“

„Počkám venku.“ Otevírá mi dveře a já jsem vděčná, že se aspoň na chvíli dostanu z jeho dosahu. Ray sedí na posteli a čte si časopis. Je oholený a v pyžamu – už si je mnohem víc podobný.

„Ahoj, Annie,“ usměje se široce. A pak mu ten úsměv zmrzne.

„Ach, tati…“ Spěchám k němu a on ve velmi neobvyklém gestu rozevírá náruč a zachytává mě do ní.

„Annie?“ zašeptá. „Co se stalo?“ Pevně mě sevře a dává mi pusu do vlasů. Jakmile se ocitám v jeho objetí, uvědomuju si, jak zřídka jsme takové okamžiky prožívali. Jak je to možné? Je to snad důvod, proč se tak ráda choulím Christianovi na klín? Po chvíli se stahuju a usedám na židli vedle postele. Rayovi zůstává ustaraná vráska mezi obočím.

„Tak se svěř starouškovi.“

Zavrtím hlavou. Teď má svých starostí dost.

„To nic, tati. Vypadáš dobře,“ stisknu mu ruku.

„Už se cítím skoro jako člověk, jenom noha v sádře mě hrozně sejří.“

„Sejří?“ To slovo mi vykouzlí úsměv na tváři. Oplatí mi ho. „Sejří mi uleví líp než svrbí.“

„Ach jo, tati, jsem tak ráda, že jsi v pořádku.“

„Já taky, Annie. Moc rád si jednoho dne na to zatracený koleno vysadím vnoučata. To si nenechám ujít za nic na světě.“

Zaskočeně zamžikám. Sakra. Copak on to ví? Rychle rozmrkávám slzy, které se mi hrnou do očí.

„S Christianem vám to klape?“

„Pohádali jsme se,“ řeknu přiškrceně, jak se snažím ta slova protlačit kolem knedlíku, co mi ucpává krk. „Ale zvládneme to.“

Chápavě přikývne. „Je to fajn chlap, ten tvůj mužskej,“ řekne povzbudivě.

„Má i lepší chvilky. Co říkali doktoři?“ Teď se o něm nechci bavit; byla by to trýznivá konverzace.

Zpátky doma zjišťuju, že se Christian ještě nevrátil.

„Volal mi Christian a říkal, že se zdrží v práci,“ sděluje mi paní Jonesová omluvně.

„Aha. Děkuju za informaci.“ Proč nezavolal mně? Ježiši, ten opravdu dodává slovu trucovitost nový rozměr. Vybavuje se mi naše hádka ohledně svatebního slibu, a jak se kvůli tomu tenkrát vztekal. Jenže teď jsem ta ublížená já.

„Co si dáte k jídlu?“ vyrukuje na mě paní Jonesová s neoblomným zábleskem v oku.

„Těstoviny.“

Spokojeně se usměje. „Špagety, penne, fusilli?“

„Špagety, s vaší boloňskou.“

„Už se to dělá. A, Ano… měla byste asi vědět, že byl pan Grey dnes ráno celý bez sebe, když si myslel, že jste odešla. Úplně šílel.“ Usměje se laskavě.

Ach tak…

V devět ještě pořád není doma. Sedím u stolu v knihovně a posté přemítám, kde vězí. Volám mu.

„Ano,“ ozve se do sluchátka chladně.

„Ahoj.“

Slyším, jak se pomalu nadechuje. „Ahoj,“ odpovídá o něco mírněji.

„Půjdeš už domů?“

„Ještě ne.“

„Jsi v práci?“

„Jo. Kde bych měl být?“

S ní. „Nechám tě pracovat.“

Oba zůstáváme na drátě; éter mezi námi plní tíživé ticho.

„Dobrou noc, Ano,“ promluví jako první.

„Dobrou noc, Christiane.“ Zavěšuje.

Do háje. Nevěřícně hledím na svůj mobil. Netuším, co ode mě Christian očekává. Ale celkem určitě ho nenechám, aby na mně štípal dříví. Ano, je naštvaný, tak ať. To já taky. Ale fakta jsou daná. Já se neutíkala vybrečet na rameno svému bývalému pedofilnímu milenci. Chci, aby pochopil, že takové chování je ve vztahu nepřípustné. Zapírám se zády o židli. Pohledem přitom zavadím o kulečníkový stůl a to ve mně vyvolá vzpomínku na šťastné časy, kdy jsme na něm hráli. Přikládám si dlaň k podbřišku. Možná je to opravdu moc brzy. Možná to tak nemá být… Jenže jakmile na to pomyslím, mé podvědomí se hlasitě rozkřičí: Ne! Kdybych šla na potrat, nikdy bych si to neodpustila – ani Christianovi. „Ach jo, Tečko, cos nám to provedla?“ Nedokážu si představit, že bych teď měla mluvit s Kate. Nedokážu si představit, že bych měla mluvit s kýmkoliv. Píšu jí zprávu a slibuju, že zavolám, jak to půjde. V jedenáct už nedokážu udržet otevřené oči. Rezignovaně se vydávám do svého starého pokoje. Schoulená pod dekou konečně nechávám volný průchod žalu; hlasitě a usedavě vzlykám do polštáře. Budím se s těžkou hlavou. Skrz velká okna pokoje prosvítá jasné podzimní ráno. Budík ukazuje půl osmé. První myšlenka, která mě napadá, je – kde je Christian? Sedám si a spouštím nohy z postele. Na podlaze vedle ní leží Christianova šedostříbrná kravata, moje oblíbená. Když jsem se ukládala k spánku, určitě tu nebyla. Zvedám ji, nedokážu z ní spustit oči. Skoro zbožně promnu její jemnou látku mezi prsty a pak si ji přitisknu k obličeji. Byl tu, díval se na mě,

jak spím. Hluboko v mém nitru se zamihotá jiskřička naděje.

Když přicházím dolů, paní Jonesová má napilno v kuchyni.

„Dobré ráno,“ zdraví mě usměvavě.

„Dobré ráno. Christian?“ nadhodím. Její úsměv se vytrácí. „Už odešel.“

„Takže nakonec přijel?“ Potřebuju se ujistit, i když mám důkaz v podobě kravaty.

„Nakonec ano.“ Na chvíli se odmlčí, než opatrně naváže: „Odpusťte, Ano, že vám do toho mluvím, ale nevzdávejte to s ním. Je to hrozně tvrdohlavý chlap.“

Rázně přikývnu a ona zmlkne. Můj výraz jí zcela určitě napověděl, že se teď o svém nezdárném manželovi nechci bavit.

Hned po příchodu do práce otevírám e-maily. Srdce se mi může rozskočit, když zahlédnu jeden od Christiana.

Od: Christian Grey Předmět: Portland Datum: 15. 9. 2011, 06:45

Komu: Anastasia Greyová Ano,

dnes letím do Portlandu.

Musím vyřídit jednu obchodní záležitost na WSU. Myslel jsem, že bys to chtěla vědět.

Christian Grey

Výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Aha. Do očí se mi derou slzy. To má být všechno? Najednou se mi zvedá žaludek. Kruci! Já budu zvracet. Vybíhám na toalety a stíhám to tak akorát, abych vyklopila celou snídani do záchodové mísy. Svážím se na podlahu kabinky a skládám si hlavu do dlaní. Mohla bych se cítit ještě hůř? Po chvíli se ozývá nesmělé zaťukání na dveře.

„Ano?“ osloví mě Hannah.

No to snad… „Co?“

„Jsi v pořádku?“

„Za chvilku jsem venku.“

„Přišel za tebou Boyce Fox.“

Sakra. „Posaď ho do zasedačky. Budu tam za minutku.“

„Nechceš čaj?“

„Dám si, díky.“

Po obědě – který opět sestává z lososové bagetky a sýra, což jsou potraviny, které v sobě dokážu udržet – sedím a netečně brouzdám počítačem. Hledám nějakou inspiraci a přemítám, jak s Christianem vyřešíme náš malý problém, který narostl do obludných rozměrů.

Zazvoní mi mobil a já leknutím nadskočím. Dívám se na display – je to Mia. Ježiši, to mi tak scházelo, její bezbřehá energie a entusiasmus. Zaváhám, zabývám se myšlenkou, že to nevezmu, ale zvědavost vítězí.

„Mio,“ ozvu se zvesela.

„Taky tě zdravím, Ano – už jsme spolu dlouho nemluvili.“ Ten mužský hlas je mi povědomý.

Panebože!

Zamrazí mě v zátylku a celé tělo mi pokrývá husí kůže. Do žil mi vráží adrenalin a všechno kolem zamrzá uprostřed pohybu.

Ten hlas patří Jacku Hydeovi.

Kapitola 22

„Jacku,“ vypravím ze sebe, ale zrazuje mě hlas. Jak to, že je venku z vazby? A proč má Miin telefon? Vnímám, jak se mi odkrvuje obličej, a dělá se mi na omdlení.

„Takže ty si na mě pamatuješ,“ řekne medově. Vycítím jeho hořký úsměv.

„Samozřejmě,“ odpovídám automaticky a vytáčím mozkové závity do nejvyšších obrátek.

„Pravděpodobně bys chtěla vědět, proč ti volám.“

„To ano.“

Zavěs!

„Hlavně nezavěšuj. Právě si tu hezky povídáme s tvou mladou švagrovou.“

Cože? Mia?! To ne! „Cos jí provedl?“ zašeptám a snažím se neznít vystrašeně.

„Teď mě poslouchej, ty zlatokopecká čubko. Posralas mi život. Grey mi posral život. Dlužíte mi. Mám tady tu malou kurvičku pěkně u sebe. Ty, ten čurák, co sis ho vzala, a celá jeho rodina teď zaplatíte.“

Míra opovržení a zloby, s jakou ta slova odříká, mnou otřese.

Jeho rodina? Co to má kčertu znamenat?

„Co chceš?“

„Chci jeho prachy. Jo, fakt moc chci jeho zkurvený prachy. Kdyby to bylo jinak, mohl jsem to bejt já. Takže ty teď půjdeš a nějaký mi seženeš. Chci pět milionů dolarů. Ještě dneska.“

„Jacku, ale já se k takovému množství peněz nedostanu.“ Posměšně si odfrkne. „Máš na to dvě hodiny. Přesně. Dvě. Hodiny. Nikomu ani slovo, jinak to tahle malá děvka schytá. Žádný fízlové. Ani tvůj manžílek. Ani jeho ochranka. Jestli cekneš, dozvím se to. Jasný?“ Udělá odmlku a já se snažím odpovědět, ale panický strach mi dočista ucpává hrdlo.

„Tak jasný?!“ zařve.

„Jasný,“ špitnu.

„Nebo ji zabiju.“ Zalapám po dechu.

„Vem si s sebou telefon. A nikomu ani slovo, nebo si ji pořádně podám, než ji odkrouhnu. Máš dvě hodiny.“

„Jacku, potřebuju víc. Aspoň tři. A jak ti mám věřit, že ji opravdu máš?“

Telefon ohluchne. Vyděšeně třeštím oči na displej, ústa vyprahlá šokem a na jazyku ostrou kovovou pachuť hrůzy. Mia, on má Miu. Nebo ji snad už…? Nad tou strašlivou možností se mi zatočí hlava a znovu se mi dělá špatně. Už zase je mi na zvracení, ale hluboké dýchání, kterým si pomáhám zvládnout paniku, mi zároveň zklidňuje rozbouřený žaludek. Hlavou mi běží nejrůznější scénáře. Mám to říct Christianovi? Nebo Taylorovi? Zavolat policii? Jak by se o tom Jack dozvěděl? Opravdu drží Miu? Potřebovala bych čas, čas přemýšlet – ale ten budu mít jenom za předpokladu, že dodržím jeho instrukce. Popadám kabelku a vyrážím ke dveřím.

„Hannah, musím odejít. Nejsem si jistá, na jak dlouho. Zruš mi schůzky na dnešní odpoledne. A dej vědět Elisabeth, že mám nějakou neodkladnou záležitost.“

„Jasně, Ano. Je všechno v pořádku?“ vyprovází mě Hannah na úprku starostlivým pohledem, ve tváři vepsané obavy.

„Jo,“ houknu roztěkaně přes rameno a spěchám na recepci, kde čeká Sawyer.

„Sawyere!“ Vyskakuje z křesla, jakmile zaslechne můj hlas, a zamračí se, když spatří můj obličej.

„Necítím se dobře. Odvezte mě prosím domů.“

„Jistě, madam. Počkáte tady, než dojdu pro auto?“

„Ne, jdu s vámi. Chci tam být co nejrychleji.“

Vyplašená k smrti zírám z okýnka a v duchu si procházím svůj plán. Dostat se domů. Převléknout se. Najít šekovou knížku. Utéct Ryanovi a Sawyerovi, nějak. Dostat se do banky. Kčertu, jak velký je vlastně balík pěti milionů dolarů? Budu potřebovat kufřík? Neměla bych zavolat do banky, aby mi poradili? Mia. Mia. Co když ji nemá? Jak bych to mohla zjistit? Kdybych zavolala Grace, jenom by ji to přivedlo na myšlenku, že něco není v pořádku, a Mia by se mohla ocitnout v nebezpečí. Řekl, že by se o tom dozvěděl. Otáčím se a vyhlížím ze zadního okýnka SUV. Sleduje nás? S bušícím srdcem zkoumám auta za námi. Všechna působí nevinným dojmem. Ach jo, Sawyere, jeď rychleji, prosím. Očima se letmo střetávám s jeho pohledem ve zpětném zrcátku a vidím, jak pochmurně stahuje obočí. Stiskne tlačítko na sluchátku handsfree a přijímá hovor. „Tý… jenom jsem chtěl dát vědět, že se s paní Greyovou přesouváme.“ Znovu se mi prostřednictvím zrcátka podívá do očí a teprve potom se vrací pohledem na silnici a pokračuje: „Necítí se dobře. Beru ji zpátky do Escaly… Rozumím… Pane.“ Do třetice na mě mrkne

do zrcátka. „Jistě,“ souhlasí a zavěšuje.

„To byl Taylor?“ pípnu. Přikývne.

„Je s panem Greyem?“

„Ano, madam.“ Jeho pohled se mění na soucitný.

„Jsou pořád v Portlandu?“

„Ano, madam.“

To je dobře. Potřebuju udržet Christiana v bezpečí. Ruka mi bezděky zabloudí na břicho, nepřítomně si ho pohladím. A tebe, moje malá Tečko. Oba vás musím udržet v bezpečí.

„Mohli bychom jet rychleji, prosím? Není mi dobře.“

„Jistě, madam.“ Sawyer sešlápne plyn a naše auto si začne plavmo razit cestu provozem.

Paní Jonesová není doma. Vzhledem k tomu, že v garáži není ani její auto, mám za to, že je na nějakých pochůzkách s Ryanem. Sawyer hned míří do Taylorovy kanceláře, zatímco já vrážím do Christianovy pracovny. V rozrušení nemotorně obíhám jeho stůl a trhnutím vysouvám šuplík, ve kterém má šekové knížky. Zezadu na mě vyjíždí Leilina zbraň. Naprosto iracionálně mě popadá vztek, že ji Christian nezajistil líp. O zbraních neví zhola nic. Kruci, vždyť může přijít k úrazu.

Po krátkém zaváhání revolver zvedám, kontroluju, jestli je nabitý, a strkám si ho za pás černých kalhot. Třeba ho budu potřebovat. Namáhavě polknu. Až doteď jsem střílela jenom na terč. Nikdy jsem nezamířila na člověka; doufám, že mi to Ray odpustí. Obracím pozornost zpátky k šekovým knížkám a hledám tu pravou. Celkem je jich pět, ale jenom jedna je vedená na manžele Greyovy. Na svém vlastním účtu mám kolem padesáti čtyř tisíc dolarů. Nemám zdání, kolik je na tomto. Jsem si ale jistá, že pět milionů Christian má. Možná jsou nějaké peníze v trezoru? Do háje. Netuším, jaká je k němu kombinace. Nezmiňoval se náhodou, že má to číslo někde

ve skříňce na šanony? Zkouším ji otevřít, ale je zamčená. Sakra!

Musím se držet plánu A.

S důkladným nádechem, už o něco klidnější, ale stále stejně odhodlaná, proklouznu do naší ložnice. Postel je vzorně ustlaná a mě při pohledu na ni píchne u srdce – možná jsem tu měla dnes v noci spát. Jaký má smysl hádat se s někým, kdo je podle svých vlastních slov dojebaný na padesát způsobů? A ještě ke všemu se mnou ani nemluví. Ne – teď nemám čas o tom přemýšlet.

Rychle se převlékám do riflí, mikiny s kapucí a tenisek a strkám si zbraň dozadu za pás kalhot. Z hlubin šatníku lovím velkou cestovní brašnu. Vejde se do ní pět milionů dolarů? Na podlaze leží Christianova taška na cvičení. Otevírám ji a očekávám, že v ní najdu hromadu špinavého prádla, ale ne – uvnitř je čistě vyprané a úhledně poskládané sportovní oblečení. Paní Jonesová tu má opravdu všechno pod palcem. Obsah tašky sypu na podlahu a prázdnou si ji cpu do brašny. Tak, to by mělo stačit. Ujišťuju se, že mám řidičák, abych se měla v bance čím prokázat, a kontroluju čas. Od chvíle, kdy mi Jack zavolal, uplynulo třicet jedna minut. Teď se musím nějak dostat ven z Escaly, aniž by mě odchytil Sawyer.

Pozvolna a tiše se kradu k východu, vědoma si domácího kamerového systému, který snímá prostor u výtahu. Myslím, že Sawyer je pořád u Taylora. Opatrně otevírám dveře oddělující halu od foyer a snažím se nadělat co nejméně hluku. Tiše je za sebou zavírám a zůstávám na jejich prahu, nalepená zády na ně, abych se vyhnula oku kamery. Z kabelky vytahuju mobil a volám Sawyerovi.

„Paní Greyová?“

„Sawyere, jsem nahoře v ložnici. Nemohl byste mi sem přijít s něčím pomoct?“ lžu mu potichu, protože si uvědomuju, že je tady dole, právě za těmito dveřmi.

„Hned jsem u vás, madam,“ řekne a já slyším, jak je zmatený. Ještě nikdy jsem mu nevolala, aby mi přišel na pomoc. Srdce cítím

až v krku, kde pumpuje v nervy drásajícím frenetickém rytmu. Zabere to? Zavěšuju a naslouchám jeho krokům přes halu a po schodech nahoru. Znovu se uklidňuju hlubokým nádechem a krátce se zamýšlím nad tou ironií, že utíkám ze svého vlastního domova jako nějaký padouch.

Jakmile je Sawyer na horní podestě, rozbíhám se k výtahu a úderem dlaně ho přivolávám. Dveře se otevírají s až příliš hlasitým cinknutím. Vrhám se dovnitř a horečně mačkám tlačítko do přízemní garáže. Po mučivě dlouhé době se začnou dveře pomalu zavírat, a jak se tak sunou, slyším Sawyerovy výkřiky.

„Paní Greyová?!“ Poslední škvírkou ve dveřích ho vidím vletět smykem do foyer. „Ano!“ zvolá nevěřícně mé jméno. Jenže přiběhl pozdě a já ho vzápětí ztrácím z očí.

Výtah plynule klesá na úroveň garáží. Mám na Sawyera náskok sotva pár minut a vím, že se mě pokusí zadržet. S toužebným pohledem na R8 spěchám k saabu. Otevírám dveře, házím brašnu na sedadlo spolujezdce a sama si sedám za volant.

Startuju motor a s kvílením pneumatik vyrážím k výjezdu, kde čekám nekonečných jedenáct sekund, než se zvedne závora. Jakmile je nahoře, vyjíždím ven, přičemž ve zpětném zrcátku zahlédnu Sawyera, který vybíhá ze služebního výtahu do garáže. Jeho vyjevený, ublížený výraz mě pronásleduje, dokud neodbočím z nájezdu na Čtvrtou avenue.

S úlevou vypouštím dlouho zadržovaný dech. Vím, že Sawyer zavolá Christianovi nebo Taylorovi, ale to budu řešit, až budu muset – teď nemám čas se tím zabývat. Nervózně si poposednu, protože si moc dobře uvědomuju, že Sawyer nejspíš právě přišel o práci. To neřeš! Musím zachránit Miu. Musím se dostat do banky a vybrat pět milionů. Kontroluju zpětné zrcátko a s úzkostí očekávám, že spatřím, jak se z garáží vyřítí SUV. Ale zatímco já se vzdaluju, po Sawyerovi není ani památky.

Prostory banky jsou luxusní, moderní a decentní. Zdi odrážejí tlumené hlasy, všemu vládne světlezelené broušené sklo. Odhodlaně kráčím vstříc informačnímu pultu.

„Mohu vám pomoci, madam?“ Mladá žena mi věnuje široký neupřímný úsměv a já na okamžik zalituju, že jsem se převlékla do džín.

„Ráda bych si vybrala velký obnos.“

Slečna Neupřímný Úsměv skepticky pozvedne obočí.

„A máte u nás účet?“ nedaří se jí skrýt sarkasmus.

„Jistěže,“ ohradím se ostře. „S manželem jich tu máme hned několik. Jedná se o Christiana Greye.“

Nepatrně rozšiřuje oči a neupřímnost v nich nahrazuje šok. Znovu mě sjede pohledem odshora dolů a zase zpátky, tentokrát v kombinaci nevíry a údivu.

„Tudy, madam,“ zašeptá a vede mě do malé, úsporně zařízené kanceláře obložené dalším broušeným sklem.

„Posaďte se, prosím,“ ukáže mi na křeslo potažené černou kůží, stojící u stolu se skleněnou deskou, na které se vyjímá supermoderní počítač a telefon. „Kolik budete vybírat, paní Greyová?“ optá se medově.

„Pět milionů dolarů.“ Dívám se jí přímo do očí, jako bych si o takovou částku říkala každý den.

Viditelně zbledne. „Rozumím. Zajdu pro manažera. A, odpusťte, že se ptám, ale máte nějaký průkaz totožnosti?“

„To mám. Ale radši bych jednala s tím manažerem.“

„Samozřejmě, paní Greyová.“ Ona chvátá pryč a já se hroutím do křesla. Zároveň s tím, jak mě zatlačí zbraň do beder, mě přepadá nová vlna nevolnosti. Teď ne. Teď mi nesmí být špatně. Provádím další dechové cvičení a nevolnost ustupuje. Vrhám nervózní pohled na hodinky. Za pět minut půl třetí.

Do místnosti vstupuje muž středního věku s ustupujícími vlasy. Má elegantní, draze vypadající černošedý oblek a k němu padnoucí kravatu. Podává mi ruku.

„Paní Greyová. Jsem Troy Whelan,“ představuje se mi s úsměvem. Potřeseme si rukama a on se usazuje za stůl naproti mně.

„Moje kolegyně mi sdělila, že hodláte vybrat vysokou částku peněz.“

„To souhlasí. Pět milionů dolarů.“

Otáčí se k zázraku výpočetní techniky a zadává do něj několik číselných údajů.

„U takto objemných výběrů obvykle požadujeme nějaké upozornění předem.“ Dramaticky se odmlčí a věnuje mi povzbudivý, i když lehce namyšlený úsměv. „Avšak naštěstí se právě u nás schraňuje hotovostní rezerva pro celý severozápadní region,“ chvástá se. To mě podrž. Snaží se na mě udělat dojem?

„Pane Whelane, já spěchám. Co mám udělat? Mám tu řidičský průkaz a naši společnou šekovou knížku. Mám prostě vypsat šek?“

„Pěkně jedno po druhém, paní Greyová. Mohu vidět ten průkaz?“ Přepíná z žoviálního stylu na striktně úřední.

„Tady,“ podávám mu řidičák.

„Ale, paní Greyová… tady stojí: Anastasia Steeleová.“

A kruci.

„Aha… ano. Ehm.“

„Zavolám panu Greyovi.“

„Ale ne, to nebude nutné.“ Sakra! „Musím tu mít něco se svým novým příjmením.“ Prohrabuju se v kabelce. Co bych tu tak mohla mít? Vytahuju peněženku, otevírám ji a nacházím společnou fotku s Christianem na posteli v kabině Fair Lady. Tohle mu nemůžu ukázat! A pak narážím na svou černou Amexku.

„Prosím.“

„Paní Anastasia Greyová,“ čte z ní Whelan. „Dobrá, to by mohlo stačit.“ A pak se zamračí. „Ale je to značně neobvyklé, paní Greyová.“

„Přejete si snad, abych informovala manžela o tom, že vaše banka nespolupracuje?“ Zpevním ramena a upřu na něj ten nejvýhrůžnější pohled, jaký zvládnu.

Zarazí se a zlomek sekundy si mě zkoumavě měří. „Budete muset vypsat šek, paní Greyová.“

„Jistě. Na tento účet?“ ukazuju mu šekovou knížku a snažím se ztišit splašené srdce.

„Ten bude vyhovovat. Taky bude třeba, abyste vyplnila nějaké další formuláře. Omluvíte mě na moment?“

Přikývnu a on se zvedá a odchází. Zvolna vypouštím zadržovaný dech. Neměla jsem zdání, že to bude tak složité. Neohrabaně rozevírám šekovou knížku a z kabelky vytahuju pero. Mám to prostě vypsat na sebe? Netuším. Rozklepanými prsty píšu: Pět milionů dolarů. $ 5,000,000.

Ach bože, doufám, že dělám správnou věc. Mia, musím se soustředit na Miu. Nesmím to nikomu říct.

V duchu mě pronásledují Jackova výhrůžná a nechutná slova.

„A nikomu ani slovo, nebo si ji pořádně podám, než ji odkrouhnu.“

Vrací se pan Whelan, bledý a zakřiknutý.

„Paní Greyová? Váš manžel by s vámi rád mluvil,“ zamumlá a ukáže na telefon mezi námi.

Cože? To ne!

„Je na lince jedna. Jenom to zmáčkněte. Já počkám venku.“ Aspoň má tu slušnost tvářit se provinile. Na toho nemá ani zrádce Benedikt Arnold. Vytrácí se ven a já ho vyprovázím podmračeným pohledem. Cítím, jak taky blednu.

Kruci! Kruci! Kruci! Co Christianovi řeknu? Určitě mu to dojde. Bude se do toho plést. Představuje pro svou sestru nebezpečí. Třesoucí se rukou sahám po sluchátku a přikládám si ho k uchu. Snažím se ustálit rozkolísaný dech a mačkám tlačítko linky jedna.

„Ahoj,“ dostávám ze sebe. Marně se pokouším zklidnit nervy.

„Ty mě opouštíš?“ Jeho slova jsou pouhým zoufalým bezdechým šepotem.

Co to říká?!

„Ne!“ vyjeknu. Bože, ne – jak si něco takového může myslet? Kvůli těm penězům? On si myslí, že odcházím kvůli penězům? A v náhlém, hrůzu nahánějícím prozření si uvědomuju, že jediná možnost, jak Christiana vyřadit ze hry, jak ho ochránit a jak zachránit jeho sestru, je… lhát.

„Jo,“ zašeptám. Pohlcuje mě sžíravá bolest a do očí mi vstupují slzy.

Zajíkne se, zní to skoro jako vzlyk. „Ano, já…“ vypraví ze sebe přiškrceně.

Rukou si překrývám ústa a bojuju s rozháranými pocity.

„Christiane, prosím. Neřeš to.“ Nějak se mi daří přemáhat pláč.

„Ty odcházíš?“ ujišťuje se.

„Jo.“

„Ale na co chceš hotovost? Copak ti šlo jenom o peníze?“ Jeho zmučený hlas je téměř neslyšný.

Ne! Slzy mi vyhrknou z očí. „Ne,“ hlesnu.

„Bude pět milionů stačit?“

Prosím, už dost!

„Bude.“

„A dítě?“ zeptá se dutě.

Opravdu se ptá na dítě? Ruka mi klesá na břicho. „O dítě se postarám,“ vydechnu. Moje malá Tečka… naše malá Tečka.

„Tak tohle chceš?“

Ne!

„Jo.“

Prudce se nadechne. „Vem si to všechno,“ zasyčí.

„Christiane,“ vzlyknu. „Takhle nemluv. Dělám to pro tebe. Pro tvou rodinu.“

„Vem si to všechno, Anastasie.“

„Christiane…“ A málem to nezvládnu. Málem mu to všechno vyklopím – o Jackovi, o Mie, o výkupném. Věř mi, prosím! škemrám v duchu.

„Vždycky tě budu milovat,“ řekne chraplavě a zavěšuje.

„Christiane! Ne… já tě taky miluju.“

Z veškerých hloupých sporů, které jsme spolu vedli v posledních dnech, se rázem stávají banality. Slíbila jsem, že ho nikdy neopustím. Já tě přece neopouštím. Zachraňuju tvou sestru. Opírám se zády do křesla a schovávám si ubrečený obličej do dlaní.

Ozývá se váhavé zaklepání na dveře. Dovnitř vstupuje Whelan, i když jsem ho k tomu nevyzvala. Dívá se všude kolem, jenom ne na mě. A tváří se jako spráskaný pes.

Tys mu zavolal, ty šmejde! Probodnu ho pohledem.

„Máte volnou ruku, paní Greyová,“ promluví tiše. „Pan Grey souhlasil s uvolněním některých aktiv. Říká, že máte dostat, o co si řeknete.“

„Chci jenom těch pět milionů,“ ucedím skrz zatnuté zuby.

„Jistě, madam. Jste v pořádku?“

„Zdám se vám v pořádku?“ vyplivnu jedovatě.

„Omlouvám se, madam. Nechcete trochu vody?“

Rozmrzele přitakám. Právě jsem opustila manžela. Teda, to si myslí Christian. Mé podvědomí našpulí rty. Nejspíš proto, žes mu to sama řekla.

„Pošlu sem kolegyni, já zatím připravím peníze. Kdybyste to tady mohla podepsat, madam… a také ten šek, abychom ho mohli proplatit.“ Pokládá na stůl formulář. Škrábu svůj podpis na tečkovanou čáru na šeku a potom i do tiskopisu. Anastasia Greyová. Na desku

stolu mi ukápnou slzy, jen těsně oba papíry míjejí.

„Ty papíry si vezmu, madam. Zabere nám asi půl hodiny, než peníze připravíme.“

Rychle se dívám na hodinky. Jack říkal dvě hodiny – to by mělo akorát vyjít. Kývnu a on se vykrade ven. Zanechává mě utrpení.

Za pár okamžiků, minut, hodin – ztratila jsem pojem o čase – přichází slečna Neupřímný Úsměv se džbánkem vody a sklenicí.

„Paní Greyová,“ osloví mě tlumeně, když staví sklenici na stůl a plní ji vodou.

„Děkuju.“ Natahuju se pro vodu a vděčně piju. Slečna zase mizí a já se ocitám sama se svými chaotickými pološílenými myšlenkami. S Christianem to nějak urovnám… ještě není pozdě. Aspoň jsem ho dostala ze scény. Teď se můžu koncentrovat jenom na Miu. Co když Jack lže? Co když ji nemá? Měla jsem radši zavolat policii.

„A nikomu ani slovo, nebo si ji pořádně podám, než ji odkrouhnu.“ To nemůžu udělat. Poposedám si v křesle víc dozadu a pocítím uklidňující přítomnost Leiliny zbraně za pasem, která mě přitom zatlačí do zad. Kdo by řekl, že budu vděčná za to, že ji na mě Leila vytáhla? Ach, Rayi, jsem tak ráda, že jsi mě naučil střílet.

No jo, Ray! zalapám po dechu. Čeká, že ho odpoledne navštívím. Možná ty peníze Jackovi prostě nechám, ať si s nimi pro mě za mě uteče, a já vezmu Miu domů. Ježiši, to zní absurdně!

Rozdrnčí se mi BlackBerry a místnost se plní tóny Your Love is King. To snad ne! Proč mi volá? Chce mě snad vykuchat zaživa?

„Copak ti šlo jenom o peníze?“

Bože, Christiane – jak tě vůbec něco takového mohlo napadnout? Popadá mě vztek. Jo, vztek. A ten pomáhá. Nechávám to spadnout do hlasové schránky. Jím se budu zabývat později.

Někdo zaťuká na dveře.

„Paní Greyová.“ Je to Whelan. „Vaše hotovost je připravena.“

„Děkuji.“ Zvedám se a místnost se se mnou zatočí. Zachytávám se křesla.

„Je vám dobře, paní Greyová?“

Pohybem hlavy naznačím, že ano, a obdařím ho důrazně zamítavým pohledem. Dopřávám si další zklidňující nádech. To dokážu. Musím zachránit Miu. Vzadu si stahuju lem mikiny, abych zakryla zbraň zastrčenou do džín.

Pan Whelan se sice zachmuří, ale otevírá mi dveře, ke kterým se hrnu tak rychle, jak mi to roztřesené nohy dovolují.

U vchodu nestojí nikdo jiný než Sawyer a skenuje okolí banky. Kruci! Naše pohledy se potkávají a on se zamračí, snaží se odhadnout, co udělám. Pane jo, ten je naštvaný. Zvedám ukazováček, abych mu naznačila, že se k němu za minutku připojím. Přikývne na srozuměnou a bere telefon. Do háje! Vsadím se, že mu volá Christian. Prudce se otáčím, přičemž se málem srazím s Whelanem, který stojí těsně za mnou, a zapadám zpátky do kanceláře.

„Paní Greyová?“ zazní Whelan zmateně, když mě následuje dovnitř.

Sawyer by mohl celý můj plán zhatit. Odhodlaně se na Whelana zadívám.

„Venku je někdo, s kým se nechci setkat. Někdo, kdo mě sledoval.“ Jeho oči se rozšiřují pochopením.

„Chcete, abych zavolal policii?“

„Ne!“ Kristepane, to ne. Co teď? Letmo kontroluju hodinky. Skoro čtvrt na čtyři. Každou chvíli bude Jack volat. Mysli, Ano, mysli! Whelan na mě zírá s rostoucím zmatkem a zoufalstvím v očích. Musí si myslet, že jsem se zbláznila. Vždyť je to pravda, štěkne na mě podvědomí.

„Potřebuju si zavolat. Dopřál byste mi trochu soukromí, prosím?“

„Samozřejmě,“ odpovídá, celý vděčný – aspoň mi to tak připadá –, že smí odejít. Jakmile za ním zaklapnou dveře, třesoucími se prsty vytáčím číslo Miina mobilu.

„Ale ale, jestlipak to nejsou moje penízky,“ ozve se do něj Jack slizce.

Na tyhle voloviny nemám čas. „Mám problém.“

„Já vím. Tvůj nohsled tě v bance vyčmuchal.“

Cože? Jak to kčertu ví?

„Musíš se ho zbavit. Za bankou mám přistavený auto. Černý SUV, dodge. Máš tři minuty na to, aby ses tam dostala.“ Dodge?!

„Možná mi to zabere víc než tři minuty.“ Srdce mi znovu skáče do krku.

„Na chamtivou děvku seš celkem chytrá, Greyová. Ty už něco vymyslíš. A hned jak se dostaneš k autu, zbav se mobilu. Rozumíš, ty čubko?“

„Jo.“

„Řekni to!“ houkne na mě.

„Rozumím.“ Pokládá mi to.

Do háje! Otevírám dveře a zjišťuju, že hned za nimi trpělivě čeká Whelan.

„Pane Whelane, budu potřebovat, abyste mi pomohl odnést tašky do auta. Je zaparkované vzadu za bankou. Máte zadní východ?“

Zaraženě pokrčí čelo.

„To máme, ano. Pro personál.“

„Můžeme ho použít? Vyhnula bych se tím nechtěné pozornosti u vchodu.“

„Jak si přejete, paní Greyová. Zajistím vám dva naše zaměstnance, aby vám pomohli s taškami, a dva muže z ochranky, aby na vše dohlédli. Kdybyste byla tak laskavá a následovala mě.“

„Ještě k vám mám poslední prosbu.“

„Beze všeho, paní Greyová.“

O dvě minuty později se ocitám i s doprovodem na ulici a mířím k velkému zaparkovanému vozu. Má tmavá skla, a tak nedokážu vyhodnotit, kdo je za volantem. Ale jak se blížíme, dveře řidiče se otevírají a ven ladně vystupuje žena v černém oblečení, s černou kšiltovkou naraženou hluboko do čela. Elisabeth! Přechází dozadu a otevírá kufr. Dva mladíci z banky, kteří mi pomáhají s penězi, vhazují těžké tašky dovnitř.

„Paní Greyová.“ Elisabeth má tu drzost se na mě usmát, jako bychom se spolu chystaly na dámskou jízdu.

„Elisabeth,“ zdravím ji ledově. „Jak hezké tě vidět i mimo práci.“ Pan Whelan si odkašle.

„No, bylo to zajímavé odpoledne, paní Greyová,“ řekne. A já jsem nucena podstoupit společenské nutnosti, jakými jsou potřesení rukou a poděkování, zatímco se mi může hlava rozskočit, jak usilovně přemýšlím. Elisabeth? Co to má ksakru znamenat? Co má společného s Jackem? Whelan a jeho parta se vytrácejí zpátky do banky a mě nechávají o samotě s vedoucí lidských zdrojů SIP, která je namočená v únosu, vydírání a velmi pravděpodobně se podílela i na dalších zločinech. Proč?

Otevírá mi zadní dveře a pokyne mi dovnitř.

„Váš telefon, paní Greyová?“ vyzve mě ostražitě. Podávám jí ho a ona ho vyhazuje do nedalekého odpadkového koše.

„To by je mohlo svést ze stopy,“ pochválí se namyšleně.

Co je ta ženská vlastně zač? Zabouchne za mnou dveře a sama si sedá za volant. Když vyjíždí od chodníku a vyráží na východ, s obavami se ohlédnu. Sawyera nikde nevidím.

„Elisabeth, máš peníze, zavolej Jackovi. Řekni mu, ať pustí Miu.“

„Myslím, že ti chce poděkovat osobně.“

Do háje! Prostřednictvím zpětného zrcátka se na ni tvrdě zahledím. Zbledne a její jinak pěknou tvář poznamenává úzkostné zamračení.

„Proč to všechno děláš, Elisabeth? Myslela jsem, že nemáš Jacka ráda.“

Znovu na mě v zrcátku letmo pohlédne a já v jejích očích spatřím prchavý záblesk zármutku.

„Koukej, Ano, budeme spolu vycházet, jenom když budeš mlčet.“

„Ale tohle nesmíš dělat. Copak si neuvědomuješ, jak je to špatné?“

„Buď zticha,“ řekne a já vycítím její neklid.

„On na tebe něco má?“ odtuším. Znovu po mně střelí pohledem a dupne na brzdy, takže vyletím dopředu tak prudce, až se uhodím do obličeje o opěrku hlavy na sedadle přede mnou.

„Řekla jsem, buď zticha,“ zavrčí. „A doporučovala bych ti, aby sis zapnula pásy.“

A mně okamžitě dochází, že jsem se trefila. Musí to být něco opravdu děsivého, když je ochotná pro něj tohle udělat. Bleskově přemítám, co by to tak mohlo být. Nějaký majetkový prohřešek ve firmě? Něco z jejího soukromého života? Něco ohledně sexu? Při tom pomyšlení se zachvěju. Christian říkal, že žádná z jeho bývalých asistentek nepromluvila. Možná to tak bylo se všemi. A proto chtěl ošukat i mě. Jenom si to představím a samým zhnusením se mi zvedá žaludek.

Elisabeth opouští centrum Seattlu a míří do jeho kopcovité východní části. Zanedlouho už projíždíme obytnými ulicemi. Zahlédnu uliční ceduli s nápisem: SOUTH IRVING STREET. Elisabeth zahýbá ostře vlevo, do ulice se zchátralým dětským hřištěm na jedné straně a s rozlehlým betonovým parkovištěm, které sousedí s řadou prázdných a zpustlých cihlových domků na straně druhé. Elisabeth zajíždí na parkoviště a zastavuje před posledním z nich.

Otáčí se na mě. „Přišel tvůj čas,“ řekne.

A mě zamrazí v zátylku, jak mě sevře strach a silné rozrušení.

„Tohle nemusíš dělat,“ zašeptám. Stáhne rty do ponuré přímky a vystoupí z auta.

Tohle dělám pro Miu. Dělám to pro Miu. A rychle vysílám modlitbu. Prosím, ať je v pořádku, prosím, ať je v pořádku.

„Vystup si,“ vyštěkne na mě Elisabeth, když rozrazí moje dveře. Kruci. Škrábu se ven a nohy se mi třesou tak silně, že je s podivem, jak se na nich dokážu udržet. Chladivý, pozdně odpolední vánek nese vůni nadcházejícího podzimu a prašnou příchuť vápna

opuštěných budov.

„Ale to se podívejme!“ Z malého dřevěného přístěnku na levé straně domku se vynořuje Jack. Má krátké vlasy. Sundal si náušnice

a na sobě má oblek. Oblek? Plíží se ke mně jako šelma a vyzařuje z něj arogance a nenávist.

Vnímám, jak mi začíná bušit srdce.

„Kde je Mia?“ vydoluju ze sebe. V puse mám tak sucho, že sotva zvládnu zformulovat tři slova.

„Všechno pěkně popořádku, ty děvko,“ ušklíbne se Jack a zastavuje těsně přede mnou. Prakticky cítím jeho opovržení. „Máš peníze?“

Elisabeth kontroluje tašky v kufru. „Ty jo, těch je,“ vydechne v údivu, když rozepne a zase zapne oba zipy.

„A její mobil?“

„V koši.“

„Dobře,“ ucedí Jack. Pak z ničeho nic vymrští ruku a zasazuje mi bekhendový úder do obličeje. Zuřivá, ničím nevyprovokovaná rána mě sráží na zem a hlava mi hrozivým způsobem třískne o beton. Uvnitř lebky jako by mi něco explodovalo. Oči se mi plní slzami a všechno se přede mnou rozostřuje; otřes ze silného nárazu mi rezonuje hlavou a rozpoutává v ní pulsující agonii.

V duchu zakřičím bolestí a zděšením. Bože, ne – moje malá Tečka. Jack pokračuje okamžitým brutálním kopem do žeber – jeho intenzita mi vyráží dech. S křečovitě semknutými víčky se snažím překonat nával nevolnosti a bolesti a bojuju o vzácný vzduch. Malá Tečko, malá Tečko, moje malá Tečko…

„To máš za SIP, ty zkurvená čubko!“ zařve.

Přitahuju si kolena k hrudi a čekám na další ránu. Ne. Ne. Už ne.

„Jacku!“ zavřeští Elisabeth. „Tady ne. Ne venku za denního světla, zatraceně.“

Jack se na krátký okamžik zaráží.

„Ta děvka si to zaslouží!“ adresuje jí. A to mi dává vzácnou sekundu, abych si sáhla za záda a vytáhla odtamtud zbraň. Třesoucíma se rukama na něj zamířím, zmáčknu spoušť a vystřelím. Kulka

ho trefí těsně nad koleno a on se přede mnou hroutí na zem. Křičí bolestí, mačká si stehno a jeho prsty se zbarvují krví.

„Do hajzlu!“ zaječí Jack. Otáčím se na Elisabeth, která na mě v šoku zírá a zvedá ruce nad hlavu. A pak se mi její postava rozpíjí… pohlcuje mě temnota. To ne… Vidím ji na konci tunelu. Temnota se za ní zavírá. Nebo za mnou? Ještě vnímám, jak kolem mě propuká peklo. Řev motorů… kvílení brzd… třískání dveří… křik… běh… ozvěna kroků. Zbraň mi vypadává z ruky.

„Ano!“ To je Christianův hlas… jeho hlas… jeho zoufalý hlas.

Mia… zachraň Miu.

„ANO!“

Temnota… mír.

Kapitola 23

Všechno, co cítím, je bolest. Moje hlava, můj hrudník… celé tělo v jednom ohni. Můj bok, moje ruka. Bolest a tlumené hlasy přicházející z temnoty. Kde to jsem? I když se snažím, nedokážu otevřít oči. Šeptaná slova se stávají srozumitelnějšími… jsou mým majákem v temnotách.

„Má naražená žebra, pane Greyi, a vlasovou zlomeninu lebky, ale životní funkce má stabilizované a silné.“

„Tak proč je pořád v bezvědomí?“

„Paní Greyová utrpěla silné pohmoždění hlavy. Ale mozková aktivita je v pořádku a nemá žádný otok. Vzbudí se, až na to bude připravená. Jenom jí dejte čas.“

„A co dítě?“ vydechne zmučeně.

„Dítě je v pořádku, pane Greyi.“

„Díkybohu.“ To slovo zní jako modlitba. „Ach bože, děkuju.“

On se strachuje o dítě… o dítě?… Tečka. No samozřejmě. Moje malá Tečka. Neúspěšně se pokouším pohnout rukou směrem k břichu. Nic se neděje, nic se mnou nespolupracuje.

„A co dítě? … Ach bože, děkuju.“

Tečka je v bezpečí.

„A co dítě? … Ach bože, děkuju.“

Záleží mu na dítěti.

„A co dítě? … Ach bože, děkuju.“

On ho chce. Ach bože, děkuju.

Uvolňuju se a bezvědomí nade mnou znovu přebírá vládu, táhne mě pryč ze spárů bolesti.

Všechno je těžké a bolavé: údy, hlava, oční víčka. Nic se nepohne. Oči i ústa mám pevně zavřená, odmítají se otevřít; odsuzují mě k němotě, slepotě a bolesti. Znovu vyplouvám z temnoty, i když bezvědomí se nade mnou vznáší jako svůdná siréna, stále na dosah. Ze zvuků se stávají hlasy.

„Já nikam nejdu!“

To je Christian! On je tady… Silou vůle se snažím probudit – jeho hlas je tak napjatý, jenom úzkostný šepot.

„Christiane, měl by ses vyspat.“

„Ne, tati. Chci tu být, až se probudí.“

„Budu u ní já. To je to nejmenší, co můžu udělat, když mi zachránila dceru.“

Mia!

„Jak je na tom Mia?“

„Je groggy… vyděšená a pěkně naštvaná. Rohypnol se úplně vstřebá až za pár hodin.“

„Kristepane.“

„Já vím. Cítím se jako ten největší hlupák, že jsem jí dovolil polevit v otázce bezpečnosti. Tys mě varoval, ale Mia je tak paličatá. Kdyby nebylo tady Any…“

„Všichni jsme měli za to, že je Hyde ze hry. A moje bláznivá, nerozumná manželka… Proč mi nic neřekla?“ rozohní se sklíčeně.

„Uklidni se, Christiane. Ana je pozoruhodná mladá žena. Zachovala se neobyčejně statečně.“

„Jo, je statečná a svéhlavá a umíněná a nerozumná.“ Na posledním slově se mu láme hlas.

„No tak,“ tiší ho Carrick, „nebuď na ni tak tvrdý, ani na sebe, synku… Radši se vrátím ke tvé matce. Už je po třetí ráno, Christiane. Měl by ses zkusit vyspat.“

Hladina se nade mnou opět zavírá.

Mlha se znovu rozplývá. Bohužel nemám žádný pojem o čase.

„Jestli ji nepřehneš přes koleno ty, tak to udělám sám, přísahám.

Co si to kčertu usmyslela?“

„Věř mi Rayi, přesně to mám v úmyslu.“

Tati? On je tady! Bojuju s mlhou… usilovně… Ale ona mě zase vtahuje do nevědomí. Ne…

„Detektive, snad vidíte, že moje manželka není ve stavu odpovídat na vaše otázky.“ Christian je rozčilený.

„Je to houževnatá mladá dáma, pane Greyi.“

„Přál bych si, aby toho zmrda zastřelila.“

„To by pro mě představovalo spoustu papírování navíc, pane Greyi… Slečna Morganová zpívá jako pověstný ptáček. Hyde je s odpuštěním pěkně narušený bastard. Chová vůči vám a vašemu otci nevšední zášť…“

A zase mě obklopuje temnota, zase mě stahuje dolů… dolů… Ne!

„Co tím myslíš, že jste spolu nemluvili?“ To je Grace. Zní rozzlobeně. Pokouším se pohnout hlavou, ale narážím jenom na letargickou nečinnost vlastního těla.

„Cos jí provedl?“

„Mami…“

„Christiane! Tak cos jí provedl?“

„Byl jsem děsně naštvaný,“ skoro vzlykne. To ne.

„Jdi ty…“

Opona znovu klesá a já s ní.

Slyším tiché zkomolené hlasy.

„Řekl jsi mi, že s ní přerušíš všechny styky.“ To mluví Grace. Její hlas je tichý, káravý.

„Já vím,“ připouští Christian rezignovaně. „Ale když jsem ji viděl, konečně mi to všechno došlo. Víš… Za to může to dítě. Poprvé jsem cítil… že to, co jsme dělali… že to bylo špatně.“

„To, co dělala ona, miláčku… Takové věci už s člověkem děti udělají. Přimějí tě vidět svět jinak.“

„Ona to už taky pochopila… A já… Ublížil jsem Aně,“ zašeptá.

„Vždycky ubližujeme těm, které nejvíc milujeme, zlato. Budeš jí muset říct, že tě to mrzí. A myslet to vážně a dát jí čas.“

„Říkala, že mě opouští.“

Ne. Ne. To ne!

„A tys jí to věřil?“

„Nejdřív ano.“

„Zlato, ty si vždycky o každém myslíš to nejhorší, včetně sebe.

Odjakživa. Ana tě moc miluje a je do očí bijící, jak ty miluješ ji.“

„Strašně se na mě naštvala.“

„To mě ani nepřekvapuje. Taky se na tebe teď zlobím. Myslím, že opravdu rozzlobit tě dokáže jenom někdo, koho skutečně miluješ.“

„Přemýšlel jsem o tom. Ona mi tolikrát dokazovala, znovu a znovu, jak moc mě miluje… až ji to nakonec málem stálo život.“

„Je to tak, lásko, ona tě miluje.“

„Ach jo, mami, tak proč se neprobírá?“ vzdychne sevřeně. „Skoro jsem o ni přišel.“

Christiane! Slyším jeho přidušené vzlyky. To ne…

Bože… už zase ta mlha. Ne…

„Trvalo dlouhých dvacet čtyři let, než jsi mi dovolil tě takhle obejmout.“

„Já vím, mami… jsem rád, že jsme si promluvili.“

„Já taky, zlato. Vždycky tu pro tebe budu. Nemůžu uvěřit, že ze mě bude babička.“

Babička!

Propadám se do milosrdného nevědomí.

Hmm. Drží mě za prsty a jeho měkké strniště mě jemně škrábe na hřbetu ruky.

„Bejby, prosím, vrať se mi. Omlouvám se. Za všechno. Jenom se probuď. Chybíš mi. Miluju tě…“

Zkouším to. Moc se snažím. Chci ho vidět. Jenže tělo mě znovu zrazuje a já zase tvrdě usínám.

Chce se mi hrozně na malou. A tak otevírám oči. Nacházím se v čistém, sterilním prostředí nemocničního pokoje. Až na tlumené světlo malé lampičky je tu tma a všude je ticho. Bolí mě hlava a hrudník, ale nejvíc mě trápí nutkavý tlak v podbřišku. Musím. Zkusmo zahýbu údy. Pravá ruka mě zabolí a já si všímám infuze, kterou mám zavedenou v loketní jamce. Rychle semknu víčka. Otáčím hlavou – jsem šťastná, že se mnou spolupracuje – a zase je rozevírám. Christian spí, sedí vedle mě a hlavu má složenou na předloktích zkřížených na mé posteli. Vztáhnu ruku, znovu vděčná, že moje tělo reaguje, a nechávám si proklouznout jeho měkké vlasy mezi prsty.

Budí se úlekem, zvedá hlavu tak prudce, že mi ruka ochable padá zpátky na postel.

„Ahoj,“ zaskřehotám.

„Bože, Ano.“ Hlas má přiškrcený úlevou. Popadá mě za ruku a pevně ji svírá, mačká si ji k drsné, neoholené tváři.

„Potřebuju se dostat do koupelny,“ zasípu.

V údivu otevře pusu, pak se nechápavě zamračí, ale řekne: „Tak jo.“

Pokouším se zvednout do sedu.

„Zůstaň ležet, Ano. Já zavolám sestru.“ Bleskově se zvedá, celý vyplašený, a natahuje se ke zvonku na straně postele.

„Prosím,“ zamumlám. Proč mě všechno tak bolí? „Musím vstát.“

Ježiši, já jsem ale mátoha.

„Uděláš aspoň jednou, co se ti řekne?“ napomene mě popuzeně.

„Nutně si potřebuju odskočit,“ zachraptím. Mám tak sucho v krku a v puse.

Do pokoje vráží sestra. Bude jí něco kolem padesáti, i když má uhlově černé vlasy. Zaujmou mě její neuvěřitelně velké perlové náušnice.

„Paní Greyová, vítejte zpátky. Dám vědět doktorce Bartleyové, že jste se vzbudila,“ mluví na mě cestou k posteli. „Já jsem Nora. Víte, kde se nacházíte?“

„Jo. V nemocnici. A potřebuju čůrat.“

„Máte zavedenou cévku.“

Cože? No to je síla. Úzkostně šlehnu očima po Christianovi a pak zase zpátky k sestře.

„Prosím vás. Chci vstát.“

„Paní Greyová…“

„Prosím.“

„Ano!“ varuje mě Christian. Znovu se pokouším zvednout.

„Ukažte, já vám tu cévku vyjmu. Pane Greyi, jsem si jistá, že paní Greyová uvítá trochu soukromí.“ Vyzývavě se na něj zadívá, aby se koukal klidit.

„Já nikam nejdu.“ Vrací jí to i s úroky.

„Christiane, prosím,“ hlesnu a natáhnu se pro jeho ruku. Krátce mě stiskne a věnuje mi rozhořčený pohled. „Prosím,“ zopakuju naléhavěji.

„Fajn!“ zaprská na sestru a prohrábne si rukou vlasy. „Máte na to dvě minuty,“ zasyčí. Skloní se ke mně, líbne mě na čelo a rychlým krokem opouští pokoj.

Přesně za dvě minuty vtrhne zpátky do dveří, zrovna když mi Nora pomáhá na nohy. Na sobě mám tenkou nemocniční košilku. Nepamatuju si, že by mě někdo svlékal.

„Ukažte, já ji vezmu,“ řekne a hrne se k nám.

„To je v pořádku, pane Greyi,“ ohradí se sestra.

Jenže on ji zpraží nekompromisním pohledem. „Krucinál, je to moje žena. Takže ji vezmu,“ ucedí skrz zaťaté zuby a odsune stojánek s infuzí.

„Pane Greyi!“ zareptá Nora.

Ale on ji ignoruje, shýbá se a opatrně mě zvedá z postele. Chytám se ho kolem krku, i když přitom mé tělo zaprotestuje. To mě podrž, bolí mě úplně všechno. Christian mě nese do přilehlé koupelny, zatímco sestra za námi tlačí stojánek s infuzí.

„Teda, paní Greyová, vy už zase nic nevážíte,“ postěžuje si Christian, když mě pomalu staví na nohy. Zavrávorám – nohy mám jako z gumy. Stiskne vypínač a mě oslepuje zářivka, která se blikavě rozsvěcí.

„Sedni si, než spadneš,“ napomíná mě, i když mě pořád jistí. Váhavě se spouštím na toaletu.

„Jdi,“ mávnu na něj.

„Ne. Prostě se vyčurej, Ano.“

Nemohlo by to být ještě trapnější? „Nejde to, když jsi tady.“

„Co když spadneš?“

„Pane Greyi!“ ozve se od dveří. Oba ji ignorujeme.

„Prosím,“ přitlačím na něj.

Rezignovaně zvedá dlaně. „Budu stát venku. Dveře zůstanou otevřené.“ Ustupuje několik kroků dozadu, dokud nestojí těsně za prahem, hned vedle rozezlené sestry.

„Prosím tě, otoč se,“ požádám ho. Proč se před tím chlapem tak nesmyslně stydím? Převrátí oči, ale poslechne. A jakmile je otočený zády… dopřávám si skvostnou úlevu.

Zběžně zkoumám svá zranění. Bolí mě hlava a taky hrudník – v místech, kam mě kopnul Jack –, a vlastně celý bok, na který jsem spadla. Plus – mám žízeň a hlad. Ty bláho, mám hlad jako vlk.

Jsem hotová a vděčná, že nemusím vstávat k mytí rukou, protože umyvadlo je hned vedle. Rozhodně teď nemám sílu stát.

„Hotovo,“ zavolám, když si suším ruce do ručníku.

Christian se obrací a vydává zpátky ke mně, a než se naděju, jsem zase v jeho náručí. A že mi ta náruč chyběla! Na chvíli se zastavuje, aby mi zabořil nos do vlasů.

„Bože, jak jste mi scházela, paní Greyová,“ zašeptá. S neklidnou Norou v zádech mě ukládá zpátky do postele a pouští mě – nerad, aspoň myslím.

„Pokud už jste skončil, pane Greyi, ráda bych paní Greyovou vyšetřila.“ Nora je pěkně nakrknutá.

Christian jí dělá místo. „Je celá vaše,“ řekne o něco smířlivěji. Ona udělá něco jako tss a pak už se věnuje jenom mně.

Dokáže být pěkně otravný, co?

„Jak se cítíte?“ ptá se mě a z jejího hlasu zazní účast doprovázená frustrací, kterou má nejspíš na svědomí Christian.

„Všechno mě bolí a mám žízeň. Velkou žízeň,“ upřesňuju tiše.

„Přinesu vám trochu vody, až vás zkontroluju a až vás vyšetří doktorka Bartleyová.“

Sahá pro manžetu na měření tlaku a navléká mi ji na nadloktí. Zadívám se na Christiana. Vypadá hrozně – dokonce strašně –, jako by nespal celé dny. Vlasy mu trčí na všechny strany, evidentně se dlouho neholil a košili má samý varhánek. Podvědomě se zamračím.

„Jak ti je?“ Christian si nevšímá sestřina nepřátelského pohledu a sedá si na postel mimo dosah mé natažené paže.

„Jsem zmatená. Rozbolavělá. Hladová.“

„Hladová?“ Zamrká překvapeně. Přitakám.

„Co by sis dala?“

„Cokoliv. Polévku.“

„Pane Greyi, na to budete potřebovat svolení doktorky, aby mohla paní Greyová začít jíst.“

Christian upře na Noru netečný pohled, pak zaloví v kapse kalhot, vytáhne BlackBerry a vytočí číslo.

„Ana chce kuřecí vývar… Dobře… Děkuju.“ Zavěsí.

Letmo mrknu na sestru, která Christiana páře přimhouřeným pohledem.

„To byl Taylor?“ nadhodím honem. Christian přikývne.

„Tlak máte v pořádku, paní Greyová. Teď zajdu pro doktorku.“ Nora mi stáhne manžetu z ruky a bez jediného dalšího slova, zato s výraznou aurou protestu, kráčí pryč.

„Myslím, že jsi sestru Noru pořádně vytočil.“

„Na některé ženy už mám takový vliv,“ ušklíbne se.

Zasměju se, ale smích mě hned přechází, protože mě přitom zabolí hrudník. „Jo, to teda máš.“

„Jak já rád poslouchám tvůj smích, Ano.“

Vrací se sestra se džbánkem vody. Oba zmlkneme, jenom si hledíme do očí, zatímco ona mi nalévá a podává skleničku.

„Po malých doušcích,“ upozorňuje mě.

„Jistě,“ zamumlám a lačně si usrknu chladivé vody. Panebože. To je lahoda. Pod Christianovým bedlivým dohledem znovu upíjím.

„Co Mia?“ napadá mě.

„Je v bezpečí. Díky tobě.“

„Takže ji měli?“

„Jo.“

Aspoň měla ta šílenost smysl. Tělem mi prostupuje úleva. Bože, děkuju ti, že je v pohodě. Ale pak zamyšleně stáhnu obočí.

„Jak ji vlastně dostali?“

„Elisabeth Morganová,“ řekne prostě.

„Ne!“

Ale ano, naznačí pohybem hlavy. „Naložila ji, když vycházela z fitka.“

Soustředěně se zamračím, pořád tomu nerozumím.

„Koukej, další detaily ti poskytnu později. Mia je celkem vzato v pořádku. Byla zdrogovaná. Teď je vyřízená a otřesená, ale nějakým zázrakem se jí nic vážného nestalo.“ Podrážděně zatne čelisti.

„To, cos udělala,“ rukou si energicky zajede do vlasů, „bylo neuvěřitelně statečné a taky neuvěřitelně hloupé. Mohli tě zabít.“ Jeho očima prokmitne bezútěšný, mrazivý záblesk, podle kterého poznávám, že se snaží opanovat rozčilení.

„Nevěděla jsem, co jiného bych měla dělat,“ zašeptám.

„Mohlas mi o tom říct!“ napoví mi důrazně a sevře ruce složené v klíně do pěstí.

„Jenže on tvrdil, že ji zabije, když o tom někomu povím. To jsem nemohla riskovat.“

Christian zavírá oči, jeho obličej poznamená ustaraný výraz.

„Od čtvrtka jsem málem stokrát umřel.“

Od čtvrtka?

„Co je vlastně za den?“

„Skoro sobota,“ řekne s pohledem na hodinky. „Byla jsi v bezvědomí víc než dvacet čtyři hodin.“

Jo tak.

„A co ti dva?“

„Oba ve vazbě. Hyde s ostrahou. Musí mu vyndat tu kulku, cos v něm nechala,“ utrousí hořce. „Naštěstí netuším, kde tady v nemocnici je, jinak bych mu nejspíš sám zakroutil krkem.“ Ztvrdnou mu rysy.

Do háje. Hyde je někde tady?

„To máš za SIP, ty zkurvená čubko!“ Blednu. Prázdný žaludek se mi kroutí, do očí mi stoupají slzy a zmocňuje se mě vnitřní třas.

„No tak.“ Christian se posouvá blíž ke mně, hlas se mu zabarvuje starostí. Bere mi z ruky skleničku a jemně si mě zabalí do náruče.

„Už je dobře,“ brouká mi nakřáple do vlasů.

„Je mi to tak líto.“ To už brečím.

„Ššš.“ Hladí mě ve vlasech a já mu máčím krk.

„To, co jsem řekla. Ani jsem nepomyslela na to, že bych tě opustila.“

„Tiše, bejby, já vím.“

„Víš?“ Jeho doznání zastavuje mé slzy.

„Došlo mi to. Nakonec. Ano, co sis myslela?“ vyrukuje napjatě.

„Prostě jsi mě zaskočil,“ postěžuju si mu do límečku košile,

„když jsme spolu mluvili v bance… Myslet si, že bych tě chtěla opustit – to jsem měla za to, že mě znáš líp! Vždyť ti to říkám pořád dokola, že nikam nejdu.“

„Jenže po tom otřesném chování, co jsem předvedl…“ uznává sotva slyšitelně a utahuje své objetí. „Na chvíli jsem si opravdu myslel, že jsem o tebe přišel.“

„Prosím tě, Christiane. To nikdy. Jenom jsem tě do toho nechtěla zatahovat a riskovat tím Miin život.“

Vzdychne; a já nevím, jestli za to může zloba, podráždění, nebo pocit ublíženosti.

„Jak jsi to vůbec prokouknul?“ ptám se rychle, abych odklonila tok jeho myšlenek jiným směrem.

Dává mi vlasy za ucho. „Zrovna jsem přistával v Seattlu, když volali z banky. A přitom poslední zpráva o tobě byla, že jedeš domů, protože je ti špatně.“

„Tys nebyl v Portlandu, když volal Sawyer z auta?“

„Právě jsme odtamtud odlétali. Dělal jsem si o tebe starosti,“ řekne mírně.

„Opravdu?“

Zachmuří se. „Samozřejmě.“ Palcem mi přejede po spodním rtu. „Dělat si o tebe starosti je mým životním údělem. To přece víš.“

Teda, Christiane!

„Jack mi zavolal do práce,“ vysvětluju. „Dal mi dvě hodiny na to, abych sehnala peníze.“ Pokrčím rameny. „Musela jsem hned odejít a tohle mi přišlo jako ta nejlepší výmluva.“

Christianův výraz se zatvrzuje. „A pak jsi utekla Sawyerovi.

U něj máš taky vroubek.“

„Taky?“

„Stejně jako u mě.“

Zlehka se dotknu jeho tváře, prsty ho pohladím po odrostlých vousech. Zavírá oči a naléhá mi do dlaně.

„Nezlob se na mě. Prosím,“ špitnu.

„Jsem na tebe tak naštvaný. To, cos udělala, byla kolosální pitomost. Řekl bych, že to hraničilo s šíleností.“

„Vždyť ti říkám, že jsem nevěděla, co jiného dělat.“

„Ty vůbec nebereš ohledy na svou vlastní bezpečnost. Navíc už nejsi sama,“ dodává rozzlobeně.

Zachvěje se mi brada. On myslí na Tečku.

Oba sebou trhneme, když se otevřou dveře. Dovnitř vstupuje mladá Afroameričanka v šedém doktorském oblečení, přes které má bílý plášť.

„Dobrý večer, paní Greyová. Jsem doktorka Bartleyová.“

Začíná mě důkladně vyšetřovat. Svítí mi do očí a říká mi, abych se dotýkala jejích prstů. Potom mě vyzývá, abych si sáhla na nos, zatímco mám zavřené nejdřív jedno a pak druhé oko, a taky mi kontroluje reflexy. Ale má příjemný hlas a její doteky jsou jemné, očividně má k pacientům empatický přístup. Připojuje se k ní i Nora, a tak se Christian vzdaluje do kouta, odkud telefonuje. Je těžké se soustředit na všechny tři najednou, ale slyším, že volá svému otci, mé mámě a Kate, aby jim řekl, že jsem se probrala. Nakonec nechává zprávu Rayovi.

Ray. A sakra… V hlavě se mi vynořuje nejasná vzpomínka na jeho hlas. On tu byl – byl tady, když jsem byla v bezvědomí.

Doktorka mi prohmatává žebra; dělá to sice jemně, ale stejně musí přitlačit. V jednu chvíli zkřivím obličej bolestí.

„Jsou jenom pohmožděná, žádné zlomeniny. Měla jste ohromné štěstí, paní Greyová.“

Skepticky vytáhnu obočí. Štěstí? Tak bych to zrovna nenazývala. I Christian na ni udiveně zahlíží. A něco na mě artikuluje. Myslím, že je to: tak lehkomyslná, ale nejsem si jistá.

„Předepíšu vám nějaká analgetika. Na ta žebra se vám budou hodit, a taky na bolesti hlavy, které musíte pociťovat. Jinak se všechno zdá v pořádku, paní Greyová. Doporučovala bych vám se trochu vyspat. Podle toho, jak se budete cítit ráno, bychom vás mohli pustit domů. To už se vám bude věnovat moje kolegyně, doktorka Singhová.“

„Děkuju.“

Ozývá se zaklepání na dveře a dovnitř vchází Taylor s černou krabicí, na které je béžovým písmem vytištěno Fairmont Olympic.

No to snad…?!

„Jídlo?“ podiví se doktorka Bartleyová.

„Manželka má hlad,“ oznamuje jí Christian. „Kuřecí polévka.“

Doktorka se usměje. „Polévka bude fajn, ale jenom vývar. Nic těžkého.“ Podívá se nám oběma zpříma do očí a pak už obě se sestrou Norou odcházejí.

Christian nastavuje podnos na kolečkách nade mě a Taylor na něj staví krabici.

„Vítejte zpátky, paní Greyová.“

„Zdravím, Taylore. A děkuju.“

„Bylo mi největším potěšením, madam.“ Mám pocit, že chce říct ještě něco, ale drží se zpátky.

Christian otevírá krabici a vyndává z ní termosku, polévkovou misku, talířek, lněný ubrousek, polévkovou lžíci, malý košíček s pečivem, stříbrnou slánku a pepřenku… V tom Olympicu se někdo zbláznil.

„Tohle je úžasné, Taylore.“ Zakručí mi v břiše – už umírám hlady.

„Bude to všechno?“ ptá se.

„Všechno, díky,“ posílá ho pryč Christian. Talyor přikývne.

„Děkuju, Taylore.“ Zarážím ho pohledem.

„Ještě něco pro vás mohu udělat, paní Greyová?“

Očima zatěkám na Christiana. „Kdyby bylo nějaké čisté oblečení pro Christiana.“

Taylor se usměje. „Jistě, madam.“ Christian se zmateně podívá na svou košili.

„Jak dlouho už ji nosíš?“ zkouším ho.

„Od čtvrtečního rána,“ vytáhne v úsměvu jeden koutek. Taylor se vytrácí.

„Ten má na tebe taky pěknou pifku,“ poznamená Christian mrzutě. Odstraňuje víčko z termosky a vlévá krémovou kuřecí polévku do misky.

Taylor taky?! Ale nějak se nad tím nepozastavuju, protože mám oči jenom pro obsah talíře. Polévka nádherně voní a nad její hladinou se vznášejí lákavé obláčky páry. Trochu ochutnávám a zjišťuju, že je přesně taková, jaká by měla správná kuřecí polévka být.

„Dobrá?“ ověřuje si Christian a znovu si přisedá ke mně na postel. Horlivě zakývám hlavou a cpu do sebe další lžíci. Můj hlad je teď nejpřednější. Pauzu si dělám jenom na to, abych si otřela pusu

látkovým ubrouskem.

„Vyprávěj mi, co se stalo, když jsi zjistil, o co jde.“

Christian si pročísne vlasy rukou. „Bože, Ano, to je tak skvělé, vidět tě jíst.“

„Mám hlad. Tak povídej.“

Trochu se zamračí. „No, myslíš potom, co jsem domluvil s tebou a zjistil, že se mi rozpadl celý život?“ Nedokáže zakrýt bolest v hlase.

Přestávám se krmit. A kruci.

„Nepřestávej jíst, nebo přestanu mluvit,“ pohrozí mi šeptem, z jeho tónu i pohledu čiší neústupnost. Znovu se dávám do jídla. Tak jo. Dobrá… Ta polívka je zatraceně dobrá. Christianův pohled se obměkčuje a za okamžik znovu navazuje:

„Tak teda, chvilku potom, co jsme spolu ty a já domluvili, mě Taylor informoval o tom, že Hydea propustili na kauci. Jak k tomu došlo? To nevím. Myslel jsem, že jsme všechny možnosti jeho propuštění smetli ze stolu. Každopádně jsem se díky tomu ještě jednou zamyslel nad tím, cos mi řekla… a došlo mi, že tady něco nesedí.“

„Nikdy to pro mě nebylo o penězích,“ vybuchnu najednou, když mě nečekaně spláchne vlna rozhořčení. A zvyšuju hlas: „Jak sis to vůbec mohl myslet? O ty tvoje podělaný peníze mi nikdy nešlo!“ Zatepe mi v hlavě a já udělám bolestivou grimasu. Zlomek sekundy na mě zaraženě hledí, překvapený mou naléhavostí. Pak ale přimhouří oči.

„Dávej si pozor na jazyk,“ zavrčí. „Uklidni se a jez.“ Vzpurně mu jeho pohled oplácím.

„Ano…“ varuje mě.

„To mě ranilo víc než cokoliv jiného, Christiane,“ zašeptám.

„Skoro stejně jako to, že se vídáš s tou ženskou.“

Prudce se nadechne, jako bych mu jednu vrazila, a najednou vypadá vyčerpaně. Na okamžik zavírá oči a pak rezignovaně potřese hlavou.

„Já vím,“ vzdychne. „Je mi to líto. Víc, než si dokážeš představit.“ Z očí mu kouká kajícnost. „Prosím, jez. Dokud to máš teplé,“ řekne měkce a tak přesvědčivě, že ho poslechnu. S úlevou vydechne.

„Co bylo dál?“ zamumlám mezi jednotlivými sousty nezákonně nadýchaného bílého pečiva.

„Nevěděli jsme, že se Mia pohřešuje. Myslel jsem, že tě Hyde vydírá nebo něco podobného. Volal jsem ti zpátky, ale už jsi to nebrala,“ zachmuří se. „Nechal jsem ti zprávu a pak zavolal Sawyerovi. Taylor začal sledovat tvůj mobil. Věděl jsem, že jsi v bance, a tak jsme vyrazili rovnou tam.“

„Jen mi není jasné, jak mě našel Sawyer. Taky mi napíchnul mobil?“

„Ne, v saabu je sledovací zařízení. Ve všech našich autech. Když jsme se blížili k bance, byla jsi už zase v pohybu, a tak jsme jeli za tebou. Co je tady k smíchu?“

„Nějak jsem to tušila, že mě sleduješ.“

„A to je k smíchu proč?“ namítne.

„Jack mi nařídil, že se mám zbavit mobilu. Tak jsem si půjčila Whelanův a ten jsem pak vyhodila do koše. Svůj jsem strčila do jedné z tašek, abys věděl, kam putují tvé peníze.“

Christian vzdychne. „Naše peníze, Ano,“ řekne potichu. „A jez.“ Vytírám misku posledním kouskem pečiva a strkám si ho do pusy. Poprvé po dlouhé době se cítím sytá, a to navzdory naší

vážné konverzaci.

„Hotovo.“

„Hodná holka.“

Někdo zaklepe a ve dveřích se ještě jednou objevuje sestra Nora, v ruce drží papírový kelímek. Christian sklízí nádobí z podnosu a začíná všechno skládat zpátky do krabice.

„Něco proti bolestem,“ usměje se sestra a ukazuje mi bílou pilulku v kelímku.

„A můžu si ji vzít? Víte – kvůli dítěti.“

„Můžete, paní Greyová. To je Lortab – je to v pořádku, miminko to neovlivní.“

Vděčně přikývnu. V hlavě mi nepřetržitě tepe. Beru si od ní prášek a zapíjím ho douškem vody.

„Teď musíte odpočívat, paní Greyová,“ adresuje mi Nora, ale přitom se výmluvně zadívá na Christiana. Ten přitaká.

Ne! „Ty odcházíš?“ vyhrknu s panikou v hlase. Nechoď – vždyť jsme spolu sotva začali mluvit!

Christian si odfrkne. „Pokud jste si byť na okamžik pomyslela, že vás spustím z očí, paní Greyová, jste na velkém omylu.“

Nora nespokojeně zafuní, ale nakloní se nade mě a upravuje mi polštáře, čímž naznačuje, že si mám neprodleně lehnout.

„Dobrou noc, paní Greyová,“ řekne a s posledním káravým pohledem na Christiana odchází.

Když za sebou zavírá dveře, Christian vytáhne jedno obočí.

„Myslím, že mě sestra Nora moc nemusí.“

Stojí vedle postele a vypadá vyčerpaně, a i když si moc přeju, aby tu zůstal, vím, že bych ho měla přesvědčit, aby šel domů.

„Taky si potřebuješ odpočinout, Christiane. Jeď domů. Vypadáš hrozně unaveně.“

„Nikam nejdu. Zdřímnu si tady v křesle.“

Zamračím se na něj, ale pak mu dělám místo vedle sebe.

„Tak si lehni ke mně.“

Stáhne obočí. „Ne, to nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nechci ti ublížit.“

„Co bys mi ubližoval? Prosím, Christiane.“

„Vždyť máš infuzi.“

„Christiane. Prosím.“

Zkoumavě mě sleduje a já už poznám, že je v pokušení.

„Prosím.“ Nadzdvihnu deku a pozvu ho dál.

„Kčertu s tím.“ Zouvá si boty, svléká ponožky a opatrně uléhá vedle mě. Jemně mi klade ruku pod krk a já si skládám hlavu na jeho rameno. Dává mi pusu do vlasů.

„Nemyslím, že se bude tohle uspořádání sestře Noře zamlouvat,“ pošeptá mi spiklenecky.

Rozhihňám se, ale rychle zmlknu, protože mě zabolí hrudník.

„Nerozesmávej mě. Bolí to.“

„Když já ten zvuk tak miluju,“ posteskne si tiše. „Je mi to líto, bejby, moc, moc líto.“ Znovu mě líbá do vlasů a zhluboka se v nich nadechuje. A já netuším, za co se omlouvá… za to, že mě rozesmál? Nebo

za ten chaos, ve kterém jsme se ocitli? Pokládám si ruku na jeho srdce a on ji zlehka překryje svou dlaní. Chvíli spočíváme v tichosti.

„Proč jsi šel zrovna za ní?“

„Kriste, Ano,“ zaúpí. „To se o tom chceš bavit zrovna teď? Nemůžeme toho nechat? Lituju toho, stačí?“

„Potřebuju to vědět.“

„Řeknu ti to zítra,“ odrazí mě podrážděně. „Jo, a chce s tebou mluvit detektiv Clark. Je to běžná praxe. A teď už spi.“

Líbne mě do vlasů a já si ztěžka povzdechnu. Chci to vědět. Aspoň říká, že toho lituje. To je něco, co mu mé podvědomí rezolutně schvaluje. Dnes má vstřícnou náladu, zdá se. Uf, a detektiv Clark. Už teď se děsím toho, že s ním budu znovu prožívat čtvrteční události.

„Víme vlastně, proč to všechno Jack dělal?“

„Hmm,“ zahučí Christian.

Konejší mě plynulé stoupání a klesání jeho hrudi, zlehka mi pohupuje hlavou a tím, že se ten rytmický pohyb stále zpomaluje, ukolébá mě k spánku. A zatímco mu pozvolna propadám, snažím se poskládat smysluplný celek z útržků hovorů, které jsem zaslechla na pokraji vědomí. Ale ony mi kloužou mezi prsty, neochvějně neuchopitelné, a posmívají se mi z temných zákoutí paměti. Je to tak frustrující a vyčerpávající a…

Ústa sestry Nory jsou přísně semknutá a paže nesouhlasně založené. Přikládám si prst ke rtům.

„Nechte ho spát, prosím,“ zašeptám a zamžourám na ni ve světle časného rána.

„Tohle je vaše postel, ne jeho,“ zasyčí příkře.

„Spala jsem líp, když byl tady,“ přesvědčuju ji ve snaze ho bránit. Koneckonců, je to pravda. Christian se pohne a my obě naráz ztuhneme.

Zamumlá ze spánku: „Nesahej na mě. Už ne. Jenom Ana.“ Zamyšleně nakrčím čelo. Mluvit ze spaní jsem ho mockrát neslyšela. Nepochybně proto, že spí míň než já. Vlastně jsem ho slyšela, jenom když měl zlé sny. Utáhne kolem mě paže a zmáčkne mě tak, až syknu.

„Paní Greyová,“ ucedí Nora.

„Prosím,“ zaškemrám.

Zakroutí hlavou, otáčí se na patě a odchází a já se znovu přivinu ke spícímu Christianovi.

Když se vzbudím, není po Christianovi ani památky. Skrz okna proniká sluneční svit a já se můžu konečně pořádně rozhlédnout po pokoji. Já dostala kytky! V noci jsem si jich vůbec nevšimla. Mám tu několik kytic. Bezděky se zamýšlím, od koho asi budou.

Ze zadumání mě vyruší nesmělé zaklepání na dveře, ve kterých se následně objevuje Carrick. Když spatří, že jsem vzhůru, široce se usměje.

„Můžu dál?“ optá se.

„Samozřejmě.“

Přechází přes pokoj až ke mně a cestou na mě upírá sice laskavý, ale i pronikavý pomněnkový pohled. Na sobě má černý formální oblek – nejspíš si odskočil z práce. Překvapuje mě, když se shýbá, aby mě políbil na čelo.

„Smím si přisednout?“

Kývnu a on si sedá na kraj postele a bere mě za ruku.

„Nevím, jak bych ti poděkoval za záchranu své holčičky, ty náš úžasný, statečný blázne. To, cos udělala, jí pravděpodobně zachránilo život. Navždy budu tvým dlužníkem,“ zachvěje se mu hlas, překypující vděkem a účastí.

Páni… Nevím, co na to říct. Oněměle mu stisknu ruku.

„Jak se cítíš?“

„Už líp. I když mě všechno bolí,“ přiznám upřímně.

„Dali ti něco na bolesti?“

„Lor… něco.“

„To je dobře. A kde je Christian?“

„Já nevím. Když jsem se probudila, byl pryč.“

„Nebude daleko, tím jsem si jistý. Když jsi byla v bezvědomí, nechtěl se odsud hnout.“

„Já vím.“

„Tak trochu se na tebe zlobí, což by taky měl,“ uculí se Carrick.

Aha, takže to bude rodinná diagnóza.

„Christian se na mě zlobí v jednom kuse.“

„Doopravdy?“ usměje se spokojeně – jako by to byla nějaká výhra. Ale jeho úsměv je nakažlivý.

„Jak se má Mia?“

V očích se mu stáhnou mračna a ten úsměv mizí. „Už líp. I když je hrozně dopálená. Ale já mám za to, že zloba je odpovídající reakcí na to, co se jí přihodilo.“

„Je taky tady?“

„Ne, už ji máme doma. Myslím, že ji teď Grace nespustí z očí.“

„To naprosto chápu.“

„A ty bys taky potřebovala nějaký dohled,“ napomíná mě. „Už víckrát tě nechci vidět takhle hloupě hazardovat se svým životem nebo s životem mého vnoučete.“

Cítím, jak rudnu. On to ví!

„Grace nahlédla do tvé zdravotní dokumentace. Řekla mi o tom.

Gratuluju.“

„Ehm… děkuju.“

Zadívá se na mě a jeho pohled se zmírňuje, i když si doslova dělá vrásky nad mým výrazem.

„Christian to nakonec zvládne,“ řekne měkce. „Bude to pro něj ta nejlepší věc. Jenom… dej mu čas.“

Zamlkle přikývnu. Aha… takže už spolu mluvili.

„Už radši půjdu. Musím k soudu.“ S úsměvem se zvedá. „Ještě se na tebe přijdu podívat. Grace má o doktorce Singhové i doktorce Bartleyové vysoké mínění. Obě vědí, co dělat.“

Skloní se ke mně a znovu mi přitiskne rty na čelo. „Myslím to vážně, Ano. Za to, co jsi pro nás udělala, ti navždy dlužím. Děkuju.“ Zvedám k němu pohled a bojuju se slzami, najednou jsem dojatá. Láskyplně mě pohladí po tváři a odchází.

Božínku. Tolik vděku, až se mi z toho zatočila hlava. Možná už bych mohla ten debakl s předmanželskou smlouvou hodit za hlavu. Mé podvědomí se mnou znovu souhlasí a moudře přikyvuje. Nevěřícně zavrtím hlavou a váhavě se zvedám z postele. S úlevou zjišťuju, že mě nohy nesou mnohem líp než včera. Navzdory tomu, že jsme se s Christianem dělili o jednu postel, se cítím odpočatá a dobře vyspalá. Hlava mě pořád bolí, ale je to taková tupá, nevýrazná bolest, ne jako to tepání včera večer. Tělo mám ztuhlé a rozbolavělé, ale ze všeho nejvíc teď potřebuju sprchu. Jsem celá ulepená. A tak se vydávám do přilehlé koupelny.

„Ano!“ křikne Christian.

„Jsem v koupelně,“ odpovídám nahlas a dokončuju čištění zubů. Takhle je to lepší. Svůj odraz v zrcadle radši ignoruju. Ježiši, já ale vypadám. Když otevřu dveře, Christian stojí vedle postele s tácem plným jídla v ruce. Taky prodělal dramatickou změnu. Je celý v černém, oholený, vymydlený a vypadá odpočatě.

„Dobré ráno, paní Greyová,“ rozzáří se. „Mám tu pro vás snídani.“ Najednou působí tak mladistvě a hlavně mnohem šťastnějším dojmem.

Páni. Oplácím mu širokým úsměvem a lezu si zpátky do postele. On mi přistrkuje podnos, na který pokládá tác, a zvedá z něj poklop ukrývající mou snídani: ovesnou kaši se sušeným ovocem, lívance

s javorovým sirupem, šunku, pomerančový džus a čaj Twinings English Breakfast. Hned se mi sbíhají sliny – už zase mám hlad. Několika dlouhými loky vyprazdňuju sklenici s pomerančovým džusem a vzápětí se pouštím do ovesné kaše. Christian si sedá na kraj postele, aby mě mohl bedlivě sledovat. Usmívá se.

„Co?“ ptám se ho s plnou pusou.

„Rád se na tebe dívám, jak jíš,“ řekne. Ale já myslím, že se tak tváří kvůli něčemu jinému. „Jak ti je?“

„Líp,“ zamumlám mezi jednotlivými sousty.

„V životě jsem tě neviděl se takhle cpát.“

Zaraženě k němu vzhlédnu. Nejspíš je načase začít mluvit o tom.

„To proto, že jsem těhotná, Christiane.“

Odfrkne si a jeho ústa se zkřiví do ironického úšklebku. „Kdybych tušil, že když tě zbouchnu, začneš konečně jíst, udělal bych to dřív.“

„Christiane Greyi!“ zalapám po vzduchu a odložím misku s kaší.

„Nepřestávej jíst,“ varuje mě.

„Christiane, my dva si musíme promluvit.“

Strne. „O čem tu chceš mluvit? Prostě z nás budou rodiče.“ Pokrčí rameny a vyvíjí zoufalou snahu o neutrální výraz, ale já moc dobře vidím, jaký má strach. Odstrkuju podnos stranou a posouvám se blíž k němu, abych mohla vzít jeho ruce do dlaní.

„Ty se prostě bojíš,“ zašeptám. „A já to chápu.“

Netečně na mě hledí, oči doširoka rozevřené, veškerá mladistvost se někam rozplynula.

„Taky mám strach. To je normální,“ pokračuju.

„Co asi tak můžu být za otce?“ zhmotní svůj strach nakřáple, skoro neslyšně.

„No tak, Christiane,“ popotáhnu. „Budeš otec, který dělá, co je v jeho silách. Zrovna jako všichni ostatní.“

„Jenže – já nevím, jestli to dokážu…“

„To víš, že dokážeš. Jsi milující, je s tebou legrace, jsi silný, stanovuješ hranice. Našemu dítěti nebude nic scházet.“

Zaraženě mě sleduje, v pohledné tváři má vyryté pochybnosti.

„Jasně, bylo by ideální, kdybychom ještě počkali. Kdybychom strávili víc času jeden s druhým. Jenže teď budeme tři, a tak dospějeme všichni společně. Budeme mít rodinu. Naši vlastní rodinu. A naše dítě tě bude bezpodmínečně milovat, stejně jako já.“ Oči se mi zalévají slzami.

„Ach jo, Ano,“ vzdychne ztrápeně. „Myslel jsem, že jsem tě ztratil. A pak znovu. Když jsem tě tam viděl, jak ležíš na zemi, bledá a studená a v bezvědomí – jako by ožily moje nejhorší noční můry. A teď jsi tady – statečná a silná… a ještě mě povzbuzuješ. Dokonce miluješ, po tom všem, co jsem provedl.“

„Přesně tak, Christiane, já tě miluju, a moc. A vždycky budu.“ Jemně mi sevře hlavu v dlaních a bříšky palců mi osuší slzy.

Upřeně se mi dívá do očí – šedá se vpíjí do modré – a všechno, co v nich vidím, jsou jeho strach a úžas a láska.

„Já tě taky miluju,“ vydechne a něžně mě políbí, tak jako muž, který zbožňuje svou ženu. „Pokusím se být dobrým otcem,“ zašeptá mi do rtů.

„Pokusíš se, a taky to dokážeš. Postav se tomu čelem; stejně nemáš moc na vybranou, protože já ani Tečka nikam nejdeme.“

„Tečka?“

„Jo, Tečka.“

Vyzývavě vytáhne obočí. „Už jsem mu začal říkat Junior.“

„Tak teda Junior.“

„Ale Tečka se mi taky líbí,“ usměje se typickým plachým způsobem a ještě jednou mě políbí.

Kapitola 24

„Ačkoliv bych tě rád líbal celý den, stydne ti snídaně,“ poznamená Christian v blízkosti mých rtů. Jeho výraz je teď mnohem uvolněnější, až na ten pohled, který má zastřený a smyslný. Pane jo, už zase přepnul. Pan Náladový.

„Jez,“ nařizuje mi vlídně. V reakci na jeho doutnavý pohled namáhavě polknu a přesouvám se na své místo. Snažím se přitom nikde nezavadit infuzí. Christian přede mě vrací podnos s jídlem. Kaše je studená, ale lívance pod poklopem ujdou – co, ujdou, jsou přímo lahodné.

„Počítáš s tím,“ zamumlám s plnou pusou, „že Tečka může být holka?“

Prohrábne si vlasy. „Dvě ženský, jo?“ V obličeji se mu mihne poplach a jeho žhavý pohled pohasíná.

Do háje. „Co bys vlastně chtěl?“

„Jak, co bych chtěl?“

„Kluka, nebo holku?“

To už se mračí. „Stačí, když to bude zdravý,“ utne mě tiše, nepřehlédnutelně rozhozený mou otázkou. „Jez,“ řekne zostra a já vím, že se pokouší danému tématu vyhnout.

„Fajn, vždyť jím… Ježiši, klídek, Greyi.“ Zkoumám ho pohledem. Samým znepokojením se mu kolem očí utvořily vrásky. Řekl, že se bude snažit, ale je jasné, že ho to dítě děsí k smrti. Ach jo, Christiane, mě přece taky. Sedá si do křesla vedle postele a schovává se za Seattle Times.

„Už zase jste v novinách, paní Greyová,“ sděluje mi zatrpkle.

„Co tím myslíš, už zase?“

„Pisálci pořád dokola omílají předvčerejší story, ale zdá se, že to ani moc nepřekroutili. Chceš si to přečíst?“

Zavrtím hlavou. „Přečti mi to ty. Já teď jím.“

S uculením mi začíná nahlas předčítat. Je to článek o Jackovi a Elisabeth, který z nich dělá novodobé duo Bonnie a Clyde. Krátce se v něm zmiňuje Miin únos a má úloha při jejím osvobození. A taky fakt, že se teď s Jackem nacházíme ve stejné nemocnici. Jak se k těm informacím novináři dostali? Budu se pak muset zeptat Kate.

Když dočte první článek, poprosím ho: „Přečti mi ještě něco.

Líbí se mi poslouchat tě.“

A tak pokračuje dál a čte mi články o zvýšeném prodeji housek a o tom, že Boeing zrušil uvedení jednoho modelu na trh. Christian se při čtení nepřestává mračit. Ale jak naslouchám jeho uklidňujícímu hlasu, s pocitem, že jsem v bezpečí, stejně jako Mia a malá Tečka, prožívám vzácné okamžiky štěstí – navzdory všemu, co se za posledních pár dnů událo.

Chápu, že má Christian z rodičovství strach, ale nerozumím tomu, proč až takový. Dávám si předsevzetí, že si s ním o tom ještě promluvím. Třeba bych mu mohla nějak ulevit. Jsem z toho zmatená, protože vím, že mu nechybí pozitivní rodičovský vzor. Grace i Carrick jsou oba ukázkoví rodiče, aspoň tak působí. Třeba ho tak moc ovlivnila ta Skřetí Děvka. To bych si ráda myslela… Ve skutečnosti mám ale tušení, že stopa povede k jeho biologické matce, i když jsem si jistá, že mu paní Robinsonová moc nepomohla. Nuceně zarážím proud svých myšlenek, když si skoro vybavím jistou šeptanou konverzaci. Kruci! Pochází z doby, kdy jsem byla v bezvědomí, a teď se vznáší těsně za hranicí mých vzpomínek. Christian v ní mluvil s Grace. Vzpomínka znovu vplouvá do temných zákoutí mé mysli. To je tak na palici!

Zajímalo by mě, jestli se Christian sám odhodlá mi říct, proč za ní šel, nebo jestli to z něj budu muset páčit. Užuž se ho ptám, když vtom někdo zaťuká na dveře.

Do pokoje vstupuje detektiv Clark s omluvným výrazem v obličeji. Dobře dělá, že se tváří omluvně – při pohledu na něj mi totiž výrazně stoupá tep.

„Pane Greyi, paní Greyová. Neruším?“

„Rušíte,“ prskne Christian.

Clark si ho dál nevšímá. „To rád vidím, že už jste přišla k sobě, paní Greyová. Potřebuju vám položit několik otázek týkajících se událostí čtvrtečního odpoledne. Je to policejní rutina. Myslíte, že bych mohl teď?“

„Jistě,“ pípnu. Nechci si události čtvrtečního odpoledne připomínat.

„Moje žena by měla odpočívat,“ naježí se Christian.

„Vezmu to zkrátka, pane Greyi. Což znamená, že se mě už brzo zbavíte.“

Christian se zvedá a nabízí své místo detektivovi. Potom si přisedá ke mně na postel, bere mě za ruku a povzbudivě ji tiskne.

O hodinu a půl později má Clark vše, co potřebuje. Já jsem se nedozvěděla nic nového, zato Clarkovi jsem všechno převyprávěla nejistým tichým hlasem a přitom sledovala, jak Christian u některých pasáží bledne a u jiných se naopak tváří vražedně.

„Přál bych si, abys mířila výš,“ poznamená, když skončím.

„To by paní Greyová prokázala ženám velkou službu,“ souhlasí Clark.

Pardon?

„Děkuju, paní Greyová. Takhle mi to zatím stačí.“

„Už ho nepustíte, že ne?“

„Myslím, že tentokrát mu kauci nikdo nepovolí, madam.“

„Ví se, kdo mu ji zaplatil?“ zjišťuje Christian.

„Ne, pane. To je utajená informace.“

Christian se zamračí, ale já mám dojem, že tuší, odkud vítr fouká. Clark se zvedá právě ve chvíli, kdy vstupuje doktorka Singhová a s ní dva stážisté.

Po zevrubném vyšetření doktorka Singhová prohlásí, že smím jít domů. Christian vydechne úlevou.

„Jenom sledujte, zda se vám nestupňují bolesti hlavy nebo nezhoršuje vidění, paní Greyová. V takovém případě se ihned vraťte do nemocnice.“

Přikývnu a snažím se nevýskat radostí, že jdu domů.

Doktorka se vzdaluje a Christian si ji na odchodu vyžádá na slovíčko na chodbě. Nechává pootevřené dveře, a tak vidím, jak jí klade nějakou otázku.

Usměje se na něj. „Ano, pane Greyi, to můžete.“

Zpátky do pokoje se vrací šťastný muž s úsměvem od ucha k uchu.

„Na co ses jí ptal?“

„Na sex,“ řekne a zazubí se znovu.

Aha. Cítím, jak se mi rozehřívají tváře. „A?“

„Máš její svolení,“ zaculí se spokojeně.

Teda, Christiane!

„Jenže mám migrénu,“ vracím mu s úšklebkem.

„Já vím. Teď si dáš chvíli pauzu. Ptal jsem se jí jenom tak, pro jistotu.“

Pauzu? Zamračím se s chvilkovým pocitem zklamání. Nejsem si jistá, jestli chci nějakou pauzu.

Přichází sestra Nora, aby mi vyjmula infuzi. Po Christianovi vrhá pohled, který si rozhodně za rámeček nedá. Myslím, že je to jedna z mála žen, které nechává jeho šarm chladnými. Ještě jí děkuju, když nás i se stojánkem na infuzi opouští.

„Tak co, jedeme domů?“ nadhodí Christian.

„Nejdřív bych chtěla zajít za Rayem.“

„No jasně.“

„Ví, že jsem těhotná?“

„Myslel jsem, že mu to budeš chtít říct sama. Neřekl jsem to ani tvé mámě.“

„Děkuju,“ usměju se, šťastná, že mě o to překvapení nepřipravil.

„Ale moje máma to ví,“ dořekne. „Nakoukla do tvojí karty. Ještě to ví táta, ale už nikdo jiný. Máma říkala, že s tím páry většinou čekají tak dvanáct týdnů, než to rozhlásí… aby si byli jistí, že je všechno v pořádku,“ pokrčí rameny.

„Stejně si nemyslím, že jsem připravená mu to říct hned teď.“

„Asi bych tě měl varovat, že jsi ho dost vytočila. Doporučil mi, abych tě přehnul přes koleno.“

Cože? Když vidí můj vyjevený výraz, zasměje se. „S radostí jsem mu sdělil, že mi bude největším potěšením.“

„Tos neudělal!“ vyhrknu, i když v tu chvíli potrápí mou paměť ozvěna tichého rozhovoru. Ano, Ray tu byl, když jsem o sobě nevěděla…

Christian na mě mrkne. „Na, Taylor ti přinesl čisté oblečení. Pomůžu ti do něj.“

Přesně jak Christian předvídal – Ray zuří. Nevzpomínám si, že by byl někdy tak rozčilený. Christian učinil moudré rozhodnutí nechat nás o samotě. Na tak málomluvného muže dokáže Ray zcela zaplnit nemocniční pokoj výrazně káravým projevem na účet mého nezodpovědného chování. Znovu je mi dvanáct.

Tati, prosím tě, uklidni se. Na takové rozčilování máš dost vysoký tlak.

„A taky jsem musel čelit tvé matce,“ obviní mě a rozhořčeně máchne oběma rukama.

„To mě mrzí, tati.“

„A chudák Christian! Takhle jsem ho nikdy neviděl. Zestárnul, my oba zestárli nejmíň o deset let.“

„Je mi to líto, Rayi.“

„Tvá matka čeká, až jí zavoláš,“ řekne o něco mírněji. Dávám mu pusu na tvář a on konečně přestává brblat.

„Zavolám jí. Opravdu mě to mrzí. Ale děkuju, že jsi mě naučil střílet.“

Chvíli si mě měří se špatně skrývanou rodičovskou pýchou.

„Jsem rád, že jsem tě naučil střílet pořádně,“ řekne dojatě. „A teď alou domů a odpočívat.“

„Už vypadáš dobře, tati,“ snažím se o změnu tématu.

„Zato ty jsi pěkně bledá.“ Jeho obavy jsou na něm znenadání hrozně znát a jeho výraz se tolik podobá tomu, jaký měl Christian včera v noci. A tak ho chytám za ruku.

„Jsem v pořádku. Slibuju, že už nikdy nic podobného neprovedu.“ Stiskne mou dlaň a přitáhne si mě do náruče. „Kdyby se ti něco stalo,“ zašeptá ochraptěle. Do očí mi vyhrknou slzy, nejsem u něj

zvyklá na takové projevy náklonnosti.

„Už je dobře, tati. Nestalo se nic, co by nespravila horká sprcha.“

Nemocnici opouštíme zadním východem, abychom se vyhnuli lovcům fotek, kteří se shromáždili vpředu. Taylor nás vede k zaparkovanému SUV.

Cestou domů je Christian zamlklý. Řídí Sawyer. Vyhýbám se jeho pohledu ve zpětném zrcátku, protože je mi trapně z toho, jak jsem ho napálila, když jsme se naposledy viděli v bance. Volám mámě, která mi nepřestává do telefonu brečet. Zabere mi to většinu cesty,

než ji uklidním slibem, že za nimi brzy přijedeme na návštěvu. Během našeho hovoru mě Christian drží za ruku a palcem mi neustále přejíždí po kloubcích prstů. Je nervózní… něco se přihodilo.

„Co se stalo?“ ptám se ho, když se konečně rozloučím s mámou.

„Welch mě chce vidět.“

„Welch? Proč?“

„Podařilo se mu zjistit něco o tom hovadu Hydeovi,“ zkřiví rty v úšklebku a mnou projede vlna strachu. „Nechtěl mi to říkat do telefonu.“

„Jo tak.“

„Odpoledne se vrací z Detroitu.“

„Myslíš, že na něco kápnul?“ Pomalu přikývne.

„Co myslíš, že to bude?“

„Nemám tušení.“ Bezradně svraští obočí.

Sawyer zajíždí do garáží Escaly a zastavuje u výtahu, abychom mohli vystoupit dřív, než zaparkuje. V garáži se účinně vyhýbáme další pozornosti číhajících fotografů. Christian mi pomáhá ven z auta. Drží mě kolem pasu a vede k otevřenému výtahu.

„Jsi ráda, že jsme doma?“

„Jo,“ vydechnu. Ale v důvěrně známých prostorách výtahu to na mě všechno znovu doléhá a já se začínám třást.

„Hej…“ Christian mě obemyká pažemi a přitahuje si mě těsně k sobě. „Už jsi doma. V bezpečí,“ tiší mě a líbá do vlasů.

„Bože, Christane…“ Přehrada plná slz, o níž jsem ani nevěděla, se trhá a já začínám vzlykat.

„No tak,“ zašeptá a přivine si mou hlavu k hrudi.

Jenže už je pozdě. Brečím mu do trika, převálcovaná vzpomínkami na Jackův brutální útok – „To je za SIP, ty zkurvená čubko!“ –, na to, jak jsem Christianovi řekla, že odcházím – „Ty mě opouštíš?“ –, a taky na strach, na to, jak jsem se bála o Miu, o sebe, o malou Tečku.

Jakmile se dveře výtahu otevírají, Christian mě bere do náručí jako malé dítě a vnáší mě do foyer. Pevně se ho chytám kolem krku a dál tiše naříkám.

Nese mě až do koupelny, kde mě opatrně usazuje na židli. „Koupel?“ navrhuje.

Zavrtím hlavou. Ne… ne… ne jako Leila.

„Tak sprcha?“ opravuje se přiškrceně.

Skrz slzy přitakám. Chci ze sebe smýt tu špínu uplynulých dní, vydrhnout si z kůže vzpomínku na Jackův útok. „Ty zlatokopecká čubko.“ Schovávám si obličej do dlaní, a zatímco dál vzlykám, začíná se od zdí koupelny odrážet zvuk vody dopadající na dno sprchy.

„Ššš,“ chlácholí mě Christian. Kleká si přede mě a odtahuje mi ruce z uplakaného obličeje, který sám bere do dlaní. Dívám se na něj a snažím se rozehnat slzy mrkáním.

„Jsi v bezpečí. Vy oba jste,“ zašeptá.

Tečka a já. Oči se mi znovu zalévají slzami.

„Tak už dost. Nesnáším, když pláčeš,“ utěšuje mě nejistým hlasem a palci mi suší tváře. Jenže slzy ne a ne přestat téct.

„Je mi to líto, Christiane. Omlouvám se – za všechno. Že ses o mě musel bát, že jsem dala v sázku všechno, že jsem ti řekla tak hrozné věci.“

„Jdi ty, bejby, prosím tě.“ Přitiskne mi rty na čelo. „To já se omlouvám. Na chyby jsou ve vztahu vždycky dva, Ano,“ pousměje se. „Teda, takhle to tvrdí máma. Taky jsem říkal a udělal věci, na které nejsem pyšný.“ Z očí mu čtu, že toho opravdu lituje. „Tak pojď, svlékneme tě,“ řekne tiše. Otřu si nos do hřbetu ruky a on mě znovu políbí na čelo.

V krátkém čase mě svléká; zvlášť opatrný je, když mi přetahuje tričko přes hlavu. I když ta mě už tolik nebolí. Odvádí mě do sprchy, a než za mou vkročí do příjemně teplé vody, rychle si stahuje své vlastní oblečení. Přitahuje si mě k sobě a prostě mě drží; drží mě celou věčnost, zatímco voda se přes nás přelévá a oba nás tiší ve své uklidňující náruči.

Nechává mě vybrečet na své hrudi. Příležitostně mě líbá do vlasů, ale ani tehdy mě nepouští, jenom se jemně pohupuje pod proudy teplé vody. Vnímám dotek jeho kůže na mé, šimrání chloupků na tváři… Tohoto muže miluju – krásného muže, který o sobě neustále pochybuje, muže, kterého jsem mohla díky své nerozvážnosti ztratit. V důsledku toho pomyšlení se cítím prázdná a nešťastná, ale na druhou stranu i vděčná, že je stále tady, navzdory všemu, co se odehrálo. Ještě mi má co vysvětlovat, ale momentálně se chci plně odevzdat pocitům, které mi přináší jeho konejšivé, ochranitelské objetí. A právě v tu chvíli mi dochází, že to vysvětlování musí vzejít od něj samotného. Nemůžu ho k tomu nutit – sám mi to musí chtít říct. Nebudu hrát roli otravné manželky, která neustále vyslýchá svého muže. Jenom by nás to vyčerpávalo. Vím, že mě miluje. Vím, že mě miluje víc než kohokoliv jiného v minulosti, a to mi proteď stačí. To

zjištění je osvobozující. Konečně klidnější o krok ustupuju.

„Už je to lepší?“ zjišťuje. Přitakám.

„To je dobře. Ukaž, ať se na tebe podívám,“ řekne a já si chvíli nejsem jistá, co tím myslí. Ale on mě bere za ruku, na kterou jsem upadla, když mě uhodil Hyde, a pozorně ji zkoumá. Na rameni mám modřiny a loket i zápěstí mám odřené. Všechna ta poranění postupně políbí. Potom sahá na poličku pro žínku a sprchový gel a mě vzápětí na chřípí pošimrá známá vůně jasmínu.

„Otoč se.“ Začíná mi jemně omývat zraněnou paži, potom krk, záda i druhou ruku. Natáčí si mě a přitom mi dlouhými prsty sjede dolů po straně těla. Když se dotkne velké podlitiny, kterou mám na boku, syknu bolestí. Zatvrzuje se mu pohled a rty se mu stahují. Když při pohledu na ni tiše hvízdne mezi zuby, zároveň z něj vyzařuje zloba.

„Už to nebolí,“ ujišťuju ho.

Oči, z nichž sálá hněv, se střetávají s mými. „Chci ho zabít. Málem se mi to povedlo,“ zamumlá tajemně. Nechápavě se zamračím a pak se

zachvěju, když spatřím jeho smrtelně vážný výraz. Mačká si víc gelu na žínku a pak mi s nesmírnou, až srdceryvnou něhou otírá bok a hýždě, načež si kleká a pokračuje dolů po nohách. Zaráží se, aby si prohlédl mé koleno. Rty se jemně otře o modřinu, kterou tam mám, a vydává se níž, až k chodidlům. Spouštím mu ruku na temeno hlavy a nechávám si mezi prsty protékat jeho mokré vlasy. Zvedá se a cestou zabloudí konečky prstů k mým žebrům, které po Jackově kopnutí hrají všemi barvami.

„Proboha,“ zaskučí zkroušeně, v očích novou vlnu zášti.

„Jsem v pohodě.“ Stahuju si ho k sobě pro polibek. Zaváhá, než mi ho oplatí, ale jakmile se dotknu jeho jazyka, instinktivně se ke mně přimkne.

„Ne,“ zašeptá mi do tváře a odtáhne se. „Hezky tě očistíme.“ Tváří se vážně. Sakra… On to myslí vážně. Našpulím se a to okamžitě odlehčuje atmosféru. Usměje se a letmo mě políbí.

„Řekl jsem, očistíme,“ zdůrazní, „ne znesvětíme.“

„Líbí se mi, když mě znesvěcuješ.“

„Mně taky, paní Greyová. Ale ne teď a ne tady.“ Sáhne po šamponu, a dřív než ho stačím přesvědčit o opaku, už mi myje vlasy.

Taky se mi ta očista zamlouvá. Cítím se svěží, dokonce znovuzrozená, jenom nevím, jestli je to tou sprchou, pláčem, nebo rozhodnutím přestat na Christiana v jistých věcech tlačit. Balí mě do velké osušky, a když si opatrně vysouším vlasy, sám si jednu omotává kolem pasu. Hlava mě pořád pobolívá, ale je to už jenom taková úmorná, ale dobře zvládnutelná bolest. Mám sice nějaká analgetika od doktorky Singhové, ale kladla mi na srdce, abych je užila pouze v případě nutnosti.

Mnu si vlasy a směr mých myšlenek se stáčí k Elisabeth.

„Pořád nerozumím tomu, proč se do toho zapletla Elisabeth.“

„Já ano,“ poznamená Christian temně.

To jsou mi novinky. Tázavě se na něj zadívám, ale pohled na něj rozptýlí mou pozornost. Taky si suší vlasy, ale hrudník i ramena má

stále pokrytá kapkami vody, které se na světle lesknou. S úsměvem se zarazí.

„Vychutnáváš si výhled?“

„Jak to víš?“ vyzvídám a zkouším pominout fakt, že jsem byla přistižena u toho, jak nenasytně zírám na svého muže.

„Co? Že si vychutnáváš výhled?“ pozlobí mě.

„Ne,“ protáhnu. „Myslím to s Elisabeth.“

„Tak trochu mi to nastínil Clark.“

Vykulím na něj oči ve stylu tak povídej a v mysli se mi zhmotňuje další neodbytná vzpomínka z doby, kdy jsem byla v bezvědomí. Clark byl u mě v pokoji. Kéž bych si pamatovala, co říkal.

„Hyde měl videozáznamy. Všech těch holek. Na několika fleškách.“

Cože? Nevěřícně svraštím obočí, což ale není ten důvod, proč mi je najednou kůže v zátylku malá.

„Nahrál si, jak s ní šuká, nahrával si všechny svoje asistentky.“

No teda?!

„Jo. Zajistil si materiál, aby je mohl vydírat. A rád si přitom hrál na drsňáka.“ Sleduju, jak se jeho výraz mění z pochybovačného na znechucený. A když potom znechucení vystřídá sebepohrdání a vytrácí se mu barva z obličeje… No jasně – Christian to taky rád drsně.

„Ani to nezkoušej.“ Ta věta je venku dřív, než ji stihnu zadržet.

Prohlubují se mu vrásky na čele. „Co nemám zkoušet?“ zarazí se nechápavě.

„Ty nejsi jako on.“

Věnuje mi zatvrzelý pohled, který ho usvědčuje, že přesně na tohle myslel, ale jinak to nekomentuje.

„Nejsi,“ zopakuju neústupně.

„Oba jsme ze stejného těsta.“

„Tak to teda nejste,“ vyjedu na něj, i když rozumím tomu, proč by si to mohl myslet. Vybavuju si informace, které mi poskytl, když jsme letěli do Aspenu. „Jeho táta umřel při rvačce v baru. Máma se

začala zpíjet do němoty. Jako dítě šel z rodiny do rodiny… a z průšvihu do průšvihu. Většinou kradl auta. Chvíli si pobyl v pasťáku.“

„Oba za sebou máte těžkou minulost a oba jste se narodili v Detroitu. Ale tím to končí, Christiane.“ Zapírám si pěsti v bok.

„Těší mě, že mi tak věříš, Ano, zvlášť když si uvědomím, co se dělo posledních pár dnů. Uvidíme, s čím přijde Welch,“ odbyde mě.

„Christiane…“

Umlčí mě polibkem. „Už dost,“ vydechne a já si připomínám slib, který jsem si dala – že už z něj nebudu tahat informace.

„A nešpul se,“ dodává. „Pojď. Usuším ti vlasy.“ A tím je toto téma uzavřeno.

Už mám na sobě kalhoty na doma a tričko. Uvelebuju se mu mezi nohama a on mi suší vlasy.

„Co Clark, říkal ti ještě něco, když jsem byla v bezvědomí?“

„Nic, co by stálo za řeč.“

„Pamatuju si na útržky různých rozhovorů.“ Kartáč v mých vlasech se přestává pohybovat.

„Fakt?“ ptá se naoko nenuceně.

„Jo. Byl tam můj táta, tvůj táta, detektiv… tvoje máma.“

„Pamatuješ si na Kate?“

„Kate tam byla taky?“

„Byla, na chvilku. Taky se na tebe zlobí.“

Otáčím se k němu. „Nech už toho: všichni jsou na Anu naštvaní, jasný?“

„Jenom ti říkám pravdu,“ ohradí se, vyvedený z míry mým výbuchem.

„Jasně, byla to nerozvážnost, ale sám víš, že se tvoje sestra ocitla v nebezpečí.“

Padá mu výraz. „Jo. To si uvědomuju.“ Vypíná fén a odkládá ho na postel vedle sebe. Pak mě chytá za bradu.

„Děkuju,“ řekne k mému překvapení. „Ale už dost nerozvážností. Protože příště bych to z tebe musel vytlouct.“

Lapnu po dechu.

„To bys neudělal!“

„To si piš, že jo.“ Tváří se vážně. Pane jo. Smrtelně vážně. „Mám svolení tvého nevlastního otce,“ ušklíbne se. On si ze mě utahuje! Nebo ne? Vrhám se po něm, ale on nás přetáčí tak, že se kácím zády na postel a končím v jeho objetí. Po dopadu mi ze žeber vystřelí tak ostrá bolest do celého trupu, až heknu.

Christian zbledne. „Co blázníš!“ napomíná mě a chvíli vypadá opravdu nakvašeně.

„Promiň,“ kuňknu a pohladím ho po tváři.

Přimkne se mi k dlani a zlehka mě do ní políbí. „Vážně, Ano, ty nebereš vůbec ohledy na svou bezpečnost.“ Povytáhne mi lem trička a prsty spočine na podbřišku. Zadrhne se mi dech. „Navíc tu máme ještě někoho jiného,“ zašeptá a jemně mi přejede bříšky prstů po kůži podél okraje kalhot. Tím ve mně probouzí touhu, žhavou a hutnou. Tiše vzdychnu a Christian ztuhne, jeho prsty ustrnou v pohybu a on se na mě pozorně zadívá. Pak zvedne ruku, aby mi zastrčil pramen vlasů za ucho.

„Ne,“ vydechne.

Proč?

„Nedívej se na mě takhle. Viděl jsem ty modřiny. A odpověď zní

– ne,“ prohlásí odhodlaně a políbí mě na čelo.

Nespokojeně se pod ním zavrtím. „Christiane,“ zakňourám.

„Ne. Koukej ležet.“ Zvedá se z postele.

„Ležet?“

„Potřebuješ odpočívat.“

„Potřebuju tebe.“

Semkne víčka a potřese hlavou, jako by ho to rozhodnutí stálo hodně sil. Když se na mě znovu podívá, oči má plné odhodlání.

„Prostě mě poslechni, Ano.“

Jsem v pokušení ze sebe svléknout oblečení, ale pak si uvědomím, že jsem samá modřina, a je mi jasné, že takhle nevyhraju.

Neochotně přitakám. „Tak fajn.“ A schválně přeženu otrávený výraz.

V pobavení vytáhne koutky úst. „Přinesu ti sem oběd.“

„Ty jdeš vařit?“ divím se ohromeně.

To už se zasměje. „Jenom něco ohřeju. Paní Jonesová nevěděla, co s rukama.“

„Tak já to udělám, Christiane. Je mi dobře. Vždyť jsem po tobě chtěla sex – určitě svedu uvařit.“ Nejistě se zvedám do sedu a pokouším se zamaskovat další cuknutí tvářemi, když mě při tom zabolí žebra.

„Postel!“ Šlehne po mně očima a ukáže na polštář.

„Tak pojď ke mně,“ vracím se k původní myšlence a zalituju, že na sobě nemám něco víc svůdného než kalhoty na doma a tričko.

„Hele, zalehni do tý postele. A hned.“

S podmračeným pohledem si stoupám, stahuju si kalhoty a nechávám je ledabyle sjet na podlahu. Po celou dobu nespouštím pohled z jeho očí. Zvlní rty ve shovívavém úsměvu a nadzdvihne deku.

„Slyšelas doktorku Singhovou. Řekla: odpočívat.“ Jeho hlas už zní o něco mírněji. Lezu si pod deku a paličatě si zakládám ruce na prsou. „Zůstaň,“ zavelí a je zjevné, že si to užívá.

Vyprovázím ho nasupeným pohledem.

Dušené kuře se zeleninou od paní Jonesové je nepochybně jedním z mých nejoblíbenějších jídel. Christian ho jí se mnou, skrčený v tureckém sedu uprostřed postele.

„Moc dobře jsi to ohřál,“ dobírám si ho s úsměvem a on se spokojeně uchechtne. Jsem přecpaná a ospalá. Že by to byl úmysl?

„Vypadáš utahaně.“ Zvedá můj tác.

„To taky jsem.“

„To je dobře. Vyspi se.“ Dostávám od něj pusu. „Mám nějakou neodkladnou práci. Můžu dělat tady, jestli ti to nevadí.“

Naznačím souhlas… snažím se vybojovat ztracenou bitvu s těžkými víčky. Neměla jsem ani zdání, jak dokáže dušené kuřecí vyčerpat.

Když se vzbudím, právě se stmívá. Pokoj zaplavuje matné narůžovělé světlo. Christian sedí v křesle a dívá se na mě, šedé oči má navzdory skomírajícímu osvětlení pronikavě jasné. V ruce svírá nějaké dokumenty. A v obličeji je úplně popelavý.

Proboha! „Co se děje?“ vyhrknu okamžitě, a aniž bych věnovala pozornost protestujícím žebrům, prudce se zvedám do sedu.

„Právě odešel Welch.“

A sakra. „A?“

„Já s tím zmrdem žil,“ zašeptá.

„Žil? Jako s Jackem?“

S očima dokořán pomalu přikývne.

„Jste příbuzní?“

„Ne. Díkybohu, to ne.“

Poposedám si a zvedám cíp deky – zvu ho k sobě do postele a on k mému překvapení nezaváhá. Skopává ze sebe boty a lehá si ke mně. Jednou rukou mě obejme, stáčí se mi k boku a hlavu mi pokládá do klína. A ze mě se stává solný sloup. Co to má znamenat?

„Já to nechápu,“ vypravím ze sebe, upřu na něj tázavý pohled a prsty mu pročísnu vlasy. Zavírá oči a stahuje obočí, jako by se snažil na to sám rozvzpomenout.

„Potom, co mě našli s tou závislou děvkou, ale ještě předtím, než jsem šel ke Carrickovi a Grace, jsem se dostal do péče státu Michigan. Byl jsem v pěstounské rodině. Jenže si na nic z té doby nepamatuju.“

Jde mi z toho hlava kolem. Pěstounská rodina? Tak to je novinka pro nás oba.

„Na jak dlouho?“ hlesnu.

„Asi tak dva měsíce. Nic si z toho nevybavuju.“

„Už jsi o tom mluvil s vašima?“

„Ne.“

„Možná bys měl. Třeba ti ty mezery vyplní.“ Sevře mě pevněji. „Na.“

Podává mi dokumenty, ze kterých se vyklubou dvě fotografie. Natahuju se a rozsvěcím postranní lampičku, abych si je mohla pořádně prohlédnout. Na první je obrázek omšelého domu se žlutými vstupními dveřmi a velkými okny v sedlové střeše. Nad vchodem má přístěnek a směrem k ulici malý dvorek. Celkově je dost nenápadný. Na druhém snímku je vyfocená rodina – na první pohled dost obyčejná. Manželé, aspoň myslím, a jejich děti. Dospělí jsou ve vytahaných obnošených tričkách. Musí jim být něco kolem čtyřiceti. Žena má ulíznuté blond vlasy a muž strohý vojenský sestřih, ale oba se na fotce upřímně usmívají. Muž má ruku kolem ramen rozmrzelé puberťačky. Další dvě děti – chlapci, identická dvojčata ve věku okolo dvanácti let s pískově světlými vlasy – se rozjíveně smějí přímo do hledáčku. A pak je tam další chlapec, menší, s nazrzlými vlasy, ten se mračí… a potom ještě jeden, který se za ním schovává, klouček s měděnými vlásky a šedým pohledem, divokým a vystrašeným, navlečený v prapodivné směsici oblečení a svírající zapra-nou dětskou deku.

No to mě podrž. „To jsi ty,“ konstatuju šeptem a cítím, jak se mi srdce tlačí do krku. Vím, že byly Christianovi čtyři roky, když mu umřela matka. Jenže tohle dítě vypadá mnohem mladší. Musel být těžce podvyživený. Polykám vzlyk a zaháním slzy zpátky do očí. Ach, můj ty Stíne.

Přikývne. „Jo, to jsem já.“

„Ty fotky přinesl Welch?“

„Hmm. Na nic z toho si nepamatuju,“ řekne dutě.

„Myslíš na to, že jsi chvilku žil v pěstounské rodině? Proč by sis to měl pamatovat? Christiane, vždyť je to hrozně dávno. A kvůli tomu se tak trápíš?“

„Pamatuju si na spoustu věcí předtím i potom. Třeba na to, jak jsem se poprvé viděl s mámou a tátou. Ale tohle… je to jako nějaká bezedná jáma.“

Sevře se mi srdce, protože si něco uvědomím – můj milovaný, kontrolou posedlý maniak má rád, když do sebe všechno zapadá, a teď zjistil, že mu chybí kus skládačky jeho života.

„Je na té fotce Jack?“

„Jo, ten starší kluk.“ Stále má pevně zavřené oči a drží se mě, jako bych byla jeho záchranným člunem. Znovu mu nepřítomně pročísnu vlasy a prohlížím si druhého nejmladšího chlapce, který se mi ze snímku vzdorovitě až namyšleně dívá do očí. Poznávám ho. Ale tehdy byl jenom dítě, smutné osmi až devítileté dítě, jež skrývalo svůj strach za nepřátelským pohledem. A najednou mě něco napadá.

„Když mi Jack volal, že má Miu, řekl, že všechno mohlo být jinak, kdyby to byl on.“

Christianovým tělem projede záchvěv. „Ten hajzl!“

„Myslíš, že to všechno dělal, protože Greyovi adoptovali tebe a ne jeho?“

„Kdoví?“ utrousí zatrpkle. „A je mi to ukradený.“

„Možná věděl, že se vídáme, už když jsem šla na ten pohovor. Třeba už od začátku plánoval, že mě svede.“ Ta myšlenka mi hořkne na jazyku.

„To si nemyslím,“ zamručí a otevírá oči. „Jeho slídění kolem mé rodiny začalo zhruba týden potom, cos nastoupila v SIP. Barney zná přesná data. A, Ano, on opravdu píchal úplně se všema asistentkama a všechny si přitom natáčel.“ Znovu zavírá oči a ještě víc utahuje své objetí.

Snažím se ovládnout vnitřní třas a v duchu si procházím nejrůznější rozhovory, které jsem vedla s Jackem, když jsem začala dělat

v SIP. Už tehdy mi něco říkalo, že s ním budou potíže, ale já své instinkty neposlouchala. Christian má pravdu – vůbec neberu ohledy na vlastní bezpečnost. Vzpomínám, jak jsme se pohádali, když jsem měla jet s Jackem služebně do New Yorku. Kristepane – mohla jsem skončit na nějakém oplzlém digitálním záznamu. Dělá se mi z toho zle. A právě v tu chvíli mi naskakuje vzpomínka na fotografie, které schraňoval Christian.

Do háje. „Oba jsme ze stejného těsta.“ To teda nejste, Christiane, ty nejsi jako on. Ještě pořád se mě drží jako malý kluk.

„Christiane, myslím, že by sis o tom měl promluvit s vašima.“ Nechci ho odstrkovat, a tak zpod něj podklouznu a přesouvám se na bok, dokud si nehledíme z očí do očí.

Střetávám se s utrápeným šedým pohledem, kterým mi tolik připomíná dítě z fotografie.

„Já jim zavolám,“ zašeptám. Zavrtí hlavou. „Prosím,“ přemlouvám ho. Soustředěně mě sleduje, zvažuje mou nabídku, v očích se mu odráží smutek a pochybnosti. No tak, Christiane, prosím!

„Udělám to sám,“ rozhodne.

„Dobře. Můžeme za nimi společně zajet, nebo jeď klidně sám.

Jak budeš chtít.“

„Ne, můžou přijet sem.“

„Proč?“

„Nechci, abys teď někam cestovala.“

„Christiane, cestu autem v pohodě zvládnu.“

„Ne.“ Nepřipouští námitky, ale aspoň se pousměje. „Stejně je sobota večer, což znamená, že budou pravděpodobně na nějaké akci.“

„Jen jim zavolej. Je vidět, jak tě to sebralo. Třeba ti do toho vnesou trochu světla.“ Na budíku kontroluju čas. Je skoro sedm večer. Christian na mě chvíli apaticky hledí.

„Tak jo,“ souhlasí, jako by mi chtěl dokázat, že to zvládne. Sedá si a zvedá sluchátko pevného telefonu vedle postele.

Lehá si k tomu na polštář. Já si pokládám hlavu na jeho hruď a dávám si přes něj jednu ruku.

„Tati?“ Zaznamenávám jeho překvapení, že mu to Carrick vzal. „Ana je v pořádku. Jsme doma. Teď tu byl Welch. Zjistil nějakou spojitost… s pěstounskou rodinou v Detroitu. … Ale já si na nic z toho nepamatuju.“ Když říká poslední větu, málem ho není slyšet. Znovu mě píchne u srdce, a tak ho k sobě přivinu, a on mi na oplátku stiskne rameno.

„Jo. … Fakt? … To by bylo fajn.“ Zavěšuje. „Říkal, že sem hned jedou.“ Zní překvapeně a já si uvědomuju, že je pravděpodobně nikdy nežádal o pomoc.

„To je dobře. Měla bych se obléknout.“ Utáhne kolem mě paži. „Nechoď ještě.“

„Tak jo.“ Schoulím se mu zpátky k boku, ohromená skutečností, že mi toho o sobě tolik prozradil – a sám od sebe.

Stojíme ve vstupu do velkého pokoje a Grace si mě opatrně stahuje do náruče.

„Ach, Ano, drahá Ano,“ vydechne. „Už jsi mi zachránila dvě děti. Jak ti mám dost poděkovat?“

Červenám se, její slova mě zároveň dojímají i uvádějí do rozpaků. Carrick mě taky objímá a líbá na čelo.

Pak mě popadá Mia a pokouší se ze mě vymáčknout duši. S bolestivou grimasou zalapám po dechu, ale ona si toho nevšimne.

„Díky, žes mě zachránila před těma kreténama.“

Christian na ni vyjede: „Mio! Dávej pozor! Tohle ji bolí.“

„Jé! Promiň.“

„V pohodě,“ heknu, šťastná, že mě už pustila.

Ona sama vypadá dobře. Bezvadně oblečená v upnutých černých džínech a nabírané světle růžové halence. Jsem ráda, že jsem si na sebe vzala pohodlné zavinovací šaty a balerínky. Aspoň působím patřičně reprezentativně.

Mia se žene k Christianovi a chytá ho kolem pasu.

On bezhlesně podává svou novou fotografii Grace. Ta ho na ní okamžitě poznává, zajíkne se a ruka jí vystřelí k ústům, aby zakryla zjitřené emoce. Carrick ji bere kolem ramen a taky snímek zkoumá.

„Ty můj chlapečku,“ pohladí Grace Christiana po tváři. Odnikud se zjevuje Taylor. „Pane Greyi, slečna Kavanaghová,

její bratr a váš bratr jsou na cestě nahoru.“

Christian se zatváří překvapeně. „Děkuju, Taylore,“ zahučí, zjevně zmatený.

„Zavolala jsem Elliotovi a řekla mu, že jedeme k vám,“ zakření se Mia. „Uděláme si párty na uvítanou.“

Střelím po svém nebohém manželovi účastným pohledem.

A Grace s Carrickem obdaří Miu káravým.

„Tak to abychom připravili nějaké občerstvení,“ zadeklamuju.

„Mio, pomůžeš mi?“

„No jasně. Moc ráda.“

Beru si ji k ruce do kuchyně a Christian odvádí rodiče do pracovny.

Kate je jako rozlícená saň, cloumá jí spravedlivé rozhořčení, které směřuje na mě, Christiana, ale nejvíc ze všeho na Jacka a Elisabeth.

„Co sis myslela, Ano?!“ zvýší na mě hlas v kuchyni, a tím na nás strhne pozornost všech přítomných.

„Kate, prosím. Už jsem si to slízla od všech!“ okřiknu ji. Strnule mě probodává pohledem a já si na chvíli myslím, že dostanu přednášku Katherine Kavanaghové Jak nepodlehnout únoscům, ale ona si mě místo toho strhává do náruče.

„Ježiši – někdy mi přijde, jako bys neměla rozum, Steeleová,“ zaskřehotá. A když mě políbí na obě tváře, zahlédnu, že má v očích slzy. Kate?! „Měla jsem o tebe takový strach.“

„Nebreč. Nebo budu taky.“

Ustupuje ode mě a rozpačitě si suší oči, potom se dává dohromady hlubokým nádechem. „Teď něco z lepšího soudku. Už jsme se dohodli, kdy uděláme svatbu. Co říkáš na příští květen? A samozřejmě chci, abys mi dělala hlavní družičku.“

„Teda… Kate… Páni. Gratuluju!“ A jéje – Tečka… totiž, Junior!

„Co je?“ zarazí se, když si špatně vyloží poplach v mých očích.

„Ehm… nic, jsem moc šťastná. Pro změnu dobré zprávy.“ Rozhodím paže a přitáhnu si ji do náruče. Sakra, sakra, sakra. Kdy se má Tečka narodit? V duchu si vypočítávám datum. Doktorka Greenová říkala, že jsem tak ve čtvrtém pátém týdnu. Takže – někdy v květnu? Sakra.

Elliot mi podává sklenici sektu.

Ještě jednou sakra.

Z pracovny vychází Christian, křídově bledý, a následuje své rodiče do velkého pokoje. Vykulí na mě oči, když spatří skleničku v mé ruce.

„Kate,“ zdraví dotyčnou úsečně.

„Christiane,“ odpovídá mu jmenovaná stejným tónem. Povzdychnu si.

„Berete léky, paní Greyová,“ upozorňuje mě Christian s pohledem upřeným na moje šampaňské.

Bojovně přimhouřím oči. Kčertu. Chci se jenom napít. Grace zamíří ke mně a cestou si taky bere od Elliota skleničku.

„Pár usrknutí neuškodí,“ pošeptá mi a spiklenecky na mě mrkne. Potom zvedne sklenku a ťukne do mé. Christian se na nás mračí, dokud ho Elliot nevtáhne do diskuse o posledním zápase Mariňáků a Rangerů.

Připojuje se k nám Carrick a bere nás obě kolem ramen. Grace mu dává pusu na tvář a odchází za Miou, která už sedí na pohovce.

„Jak mu je?“ ptám se Carricka šeptem. Stojíme spolu v kuchyni a díváme se na členy rodiny, kteří se pohodlně usadili na velkém gauči. Užasle si všímám, že se Ethan a Mia drží za ruce.

„Je otřesený,“ zamumlá Carrick se starostlivě staženým obočím a vážným výrazem. „Tolik si toho pamatuje – ze života se svou matkou. Přál bych si, aby na mnohé zapomněl. Ale tohle…“ odmlčí se.

„Doufám, že jsme mu pomohli. Jsem rád, že nám zavolal. Říkal, že to byl tvůj nápad.“ Měří si mě vřelým pohledem. Rozpačitě cuknu rameny a rychle upíjím trochu šampaňského.

„Jsi pro něj jako stvořená. Nikomu jinému nenaslouchá.“ Zachmuřím se. Řekla bych, že to není tak docela pravda.

Do mysli se mi nechtěně vkrádá duch Skřetí Děvky. A taky už vím, že se Christian svěřuje mámě. Slyšela jsem ho. Pociťuju další nával frustrace, když se pokouším vybavit si, o čem spolu mluvili v nemocnici, ale znovu zažívám neúspěch.

„Pojď, sedneme si, Ano. Vypadáš unaveně. Je mi jasné, že jsi nás tady dnes tolik nečekala.“

„Je skvělé vás všechny vidět,“ usměju se. Protože je to pravda, opravdu je to skvělé. Jsem jedináček, který se přivdal do velké a družné rodiny, a patřičně si to užívám. Jdu a sedám si na gauč k Christianovi.

„Doktorka řekla pár usrknutí,“ sykne a bere mi skleničku z ruky.

„Ano, pane.“ Zakmitám na něj řasami, čímž ho dočista odzbrojuju. Bere mě kolem ramen a vrací se k tlachání o baseballu s Elliotem a Ethanem.

„Naši si myslí, že jsi svatá,“ utrousí Christian, když si svléká triko. Jsem zachumlaná v posteli a sleduju jeho svůdné představení.

„Štěstí, že znáš pravdu,“ uchechtnu se.

„No, nevím.“

„Řekli ti něco nového?“

„Něco jo. Žil jsem u Collierů dva měsíce, než máma s tátou vyřídili papíry. Adopci měli schválenou hned, protože už měli Elliota, ale ze zákona se muselo čekat, jestli se nenajde nějaký příbuzný.“

„A není ti to líto?“ zašeptám.

Zamračí se. „Co? Že nemám příbuzné? Na to kašlu. Jestli byli jako ta závislá děvka…“ Znechuceně potřese hlavou.

Bože, Christiane! Byl jsi malé dítě a svou mámu jsi miloval.

Natahuje si pyžamo, lehá si ke mně a opatrně si mě přitahuje do náruče.

„Začínám si to vybavovat. Vzpomínám si na jídlo. Paní Collierová uměla dobře vařit. Aspoň už víme, proč se ten zmrd tak lepí právě na naši rodinu.“ Volnou rukou si prohrábne vlasy. „Ty vole!“ zvolá najednou a obrací na mě vyjevený pohled.

„Co?“

„Teď už mi to dává smysl!“ V jeho očích se zračí náhlé pochopení.

„Co ti dává smysl?“

„Ptáče. Paní Collierová mi říkala Ptáče.“ Zatvářím se nechápavě. „A to dává smysl?“

„Ten vzkaz,“ připomíná mi se sugestivním pohledem. „Ten vzkaz, co našli u něj v dodávce. Bylo v něm něco jako: Víš, kdo jsem? Protože já vím, kdo jsi ty, Ptáče.“

Pořád tomu vůbec nerozumím.

„To je z dětské knihy. Kristepane. Collierovi ji měli. Jmenovala se… Jsi moje maminka?“ A v okamžitém prozření se mu rozšiřují oči. „Já tu knihu miloval.“

Ty bláho. Taky tu knihu znám. Svírá se mi hrdlo – Stíne!

„Paní Collierová mi z ní vždycky četla.“ Nevím, co na to říct.

„Ježiši. On si to pamatuje… ten hajzl si to pamatuje.“

„Řekneš to všechno policii?“

„Na to vem jed. Clarkovi by se ta informace mohla hodit.“ Potřásá hlavou, jako by si v ní chtěl utřídit vzpomínky. „Každopádně díky za dnešní večer.“

Pane jo. Tomu říkám obrat. „Za co?“

„Za bleskové obstarání občerstvení pro mou rodinu.“

„Za to neděkuj mně, poděkuj Mie a paní Jonesové. Ta nám udržuje plnou lednici.“

Rozmrzele zakroutí hlavou. Kvůli mně? Proč?

„Jak se cítíte, paní Greyová?“

„Já dobře. A ty?“

„Je mi fajn.“ Stahuje obočí… nechápe, proč si o něj dělám starosti.

No tak… v tom případě… Pomalu mu sjíždím prsty dolů po břiše, až k pověstné hedvábné stezce.

Zasměje se a chytá mě za ruku. „Ale ne. Nech si ty nápady.“

Sešpulím pusu a on vzdychne: „Co s tebou, Ano?“ A políbí mě do vlasů.

„Já bych právě věděla.“ Nedočkavě se vedle něj zavrtím, ale cuknu obličejem, když mě přitom zabolí rozbitá žebra.

„No tak, bejby, bylo toho na tebe dost. Navíc mám pro tebe pohádku na dobrou noc.“

Prosím?

„Chtělas, abych ti o sobě vyprávěl…“ Zmlkne a se zavřenýma očima naprázdno polkne.

Rázem mám husí kůži po celém těle. To mě podrž.

Znovu promluví, tentokrát tichým hlasem vypravěče. „Představ si tohle – kluk v pubertě si chce trochu přivydělat na tajný koníček, kterým se stalo pití.“ Přetáčí se na bok, takže ležíme naproti sobě a díváme se jeden druhému do očí.

„A tak jsem se ocitnul za domem Lincolnových, kde jsem vyklízel stavební suť a odpad po přístavbě, kterou pan Lincoln právě dodělal…“

Proboha… on mluví!

Kapitola 25

Skoro se nedokážu nadechnout. Chci to vůbec slyšet? Christian zavírá oči a uchyluje se do své paměti. Když je znovu otevře, má odhodlaný pohled, i když lehce váhavý a plný znepokojivých vzpomínek.

„Byl to horký letní den. A já tvrdě makal.“ Odfrkne si a zavrtí hlavou, jako by ho ta vzpomínka pobavila. „Byla to fakt dřina, naložit všechny ty krámy. Byl jsem na to sám a Ele – paní Lincolnová se tam zjevila jako duch a přinesla mi limonádu. Prohodili jsme pár slov a já udělal nějakou pitomou narážku… a ona mi vrazila facku. Pořádnou facku.“ Nevědomky se dotkne tváře, oči zamžené znovuprožívanou zkušeností. U všech svatých!

„A potom mě začala líbat. A když s tím skončila, koupil jsem další.“ Zamrká, očividně pořád zmatený, i po tak dlouhé době.

„Nikdy předtím jsem se nelíbal, natož aby mě přitom někdo fackoval.“

Aha. Takže ona po něm vyjela. Po dítěti.

„Chceš to vůbec poslouchat?“ ověřuje si.

Jo… Ne…

„Jenom v případě, že mi to chceš vyprávět,“ odpovídám tenkým hlasem, hlava se mi z toho může rozskočit.

„Prostě se ti pokusím vyložit souvislosti.“

Přikývnu a doufám, že to gesto vypadá povzbudivě. I když mám podezření, že vypadám jako socha zamrzlá uprostřed vyjeveného šoku.

Lehce podmračeným pohledem se mi soustředěně zadívá do očí, snaží se odhadnout, jak zareaguju. Potom se otáčí na záda a zahledí se do stropu.

„No, přirozeně jsem byl zmatený a rozčilený… a šíleně nadržený. Chci říct, když na tebe takhle nastoupí starší sexy ženská, tak…“ Zakroutí hlavou, jako by tomu dodnes nemohl uvěřit.

Sexy? Asi se mi udělá špatně.

„Vrátila se do domu a mě tam nechala stát. Dělala, že se vůbec nic nestalo. Já nevěděl, čí jsem. A tak jsem se vrátil k práci a dál nakládal suť do kontejneru. Když jsem ten večer odcházel, požádala mě, abych další den přišel zas. O tom, co se tam stalo, se už nezmínila. Druhý den jsem se pochopitelně vrátil. Nemohl jsem se dočkat, až ji zase uvidím,“ zašeptá, jako kdyby se zpovídal z nějakého hříchu… což vlastně dělá.

„Když mě líbala, nedotýkala se mě,“ podotkne zamyšleně a otočí hlavu, aby se na mě podíval. „Musíš pochopit, že… můj život byl tehdy peklo. Byl jsem chodící erekce, bylo mi patnáct, na svůj věk vysoký, s hormony na pochodu. Holky ve škole…“ zarazí se, ale já už si beztak obrázek udělala: vyděšený, osamělý, avšak atraktivní adolescent. Při tom pomyšlení mě píchne u srdce.

„Byl jsem tak naštvaný, naštvaný na celý svět, na sebe, na rodiče. Neměl jsem kamarády. Můj tehdejší terapeut byl totální idiot. Rodiče mě drželi zkrátka, ničemu nerozuměli.“ Zadívá se zpátky na strop a rukou si pročísne vlasy. Mám chuť mu do nich taky ponořit prsty, ale zůstávám nehybně ležet.

„Prostě jsem nesnesl, aby se mě někdo dotýkal. Nešlo to. Nikoho jsem si nepouštěl k tělu. A pral jsem se… sakra, já se rval. Dostal jsem se do pár fakt hustých bitek. Při nich jsem dokázal tolerovat aspoň nějaký fyzický kontakt.“ Znovu se odmlčí. „No, takhle to se mnou zkrátka bylo. Takže, když mě políbila, držela mě jenom za obličej. Jinak se mě nedotkla.“ Mluví tak potichu, že ho sotva slyším. Musela to vědět. Možná jí to řekla Grace. Můj ubohý Stín. Musím si schovat ruce pod polštář a položit si na ně hlavu, abych odo-lala nutkání ho obejmout.

„Přišel jsem druhý den a nevěděl, co čekat. Ušetřím tě vzrušujících podrobností, ale odehrálo se v podstatě to samé, jenom toho bylo o něco víc. A tak náš vztah začal.“

A kruci, tohle se neposlouchá moc dobře. Přetáčí se zpátky na bok, čelem ke mně.

„A víš, co se stalo pak, Ano? Z ničeho nic tu bylo východisko. Všechno bylo jasné a srozumitelné. Přesně to, co jsem potřeboval. Byla jako čerstvý vítr do plachet. To ona od té doby dělala rozhodnutí, vyřešila můj problém a přitom mě nechala dýchat.“

Panebože.

„A i když to pak skončilo, zůstal můj život jasný a srozumitelný

– díky ní. Byl takový, dokud jsem nepotkal tebe.“

Co na to kčertu říct? Váhavě mi uhladí vlasy za ucho.

„Obrátila jsi mi život naruby.“ Na chvíli zavírá oči, a když se na mě znovu podívá, jsou plné ryzí upřímnosti. „Můj svět byl uspořádaný, klidný a měl jsem ho pod kontrolou, ale pak ses objevila ty, s tou svou prořízlou pusou, nevinností, krásou a tichým vzdorem… a všechno před tebou byla jenom nuda a šeď… najednou to neznamenalo nic.“

Pane jo.

„Zamiloval jsem se,“ zašeptá a pohladí mě po tváři. V krku mi vázne dech.

„Já taky,“ vydechnu to málo, co mi zbylo.

Jihne mu pohled. „Já vím,“ naznačí bezhlesně.

„Ty víš?“

„Jo.“

No hurá! Váhavě se na něj usměju. „Konečně,“ řeknu tiše. Kývne na souhlas. „Najednou jsem se na všechno díval ze správného úhlu. Když jsem byl mladší, byla Elena středem mého vesmíru. Nebylo nic, co bych pro ni neudělal. A ona udělala hodně pro mě. Přiměla mě, abych přestal pít. Začal jsem kvůli ní makat ve škole… Víš, ona mi ukázala způsob, jakým se mám s věcmi vypořádávat, a dopřála mi zkušenosti, o kterých se mi předtím ani nezdálo.“

„Třeba doteky,“ hlesnu.

„Ty taky, částečně,“ přitaká. Zachmuřeně přemítám, co tím myslí. Jakmile si všimne, že se mračím, zaváhá.

Tak mi to řekni! snažím se mu vsugerovat.

„Když vyrůstáš s absolutně negativním postojem ke své osobě, když máš pocit, že jsi nějaký zmetek, zavrženíhodný divoch, pak si myslíš, že si bití zasloužíš.“

Christiane… ale ty takový nejsi.

Znovu si zajede rukou do vlasů. „Snášet fyzickou bolest je mnohem jednodušší, Ano…“ tvrdí a už zase vypadá, jako by byl u zpovědi.

Ach tak.

„Dokázala můj hněv nasměrovat.“ Pochmurně stáhne rty. „Většinou proti mně – což jsem si uvědomil až teď. A přitom to Flynn už nějaký čas přemílá pořád dokola. Jenže já teprve nedávno zjistil, o čem náš vztah skutečně byl. Pamatuješ… na mých narozeninách?“ Když si nedobrovolně vybavím, jak se Elena s Christianem na jeho narozeninové oslavě vzájemně kuchali kapesními nožíky,

naskakuje mi husí kůže.

„Pro ni byla ta stránka našeho vztahu jenom o sexu a kontrole; ona byla osamělá žena, která hledala rozptýlení s klukem na hraní.“

„Ale ty máš kontrolu rád,“ připomínám mu šeptem.

„Jo. To mám. A to se nikdy nezmění, Ano. Prostě jsem takový. S ní jsem se jí na chvilku vzdal. Nechal jsem ji, aby za mě rozhodovala. Já sám toho tehdy nebyl schopný. Ale díky tomu, že jsem se jí podřídil, našel jsem sám sebe, našel jsem sílu ovládat svůj vlastní život… sílu tu kontrolu převzít a dělat svá vlastní rozhodnutí.“

„Stát se dominantem?“

„Jo.“

„To bylo tvoje rozhodnutí?“

„Přesně tak.“

„Skončit s Harvardem?“

„Moje rozhodnutí, to nejlepší, co jsem kdy udělal. Dokud jsem nepoznal tebe.“

„Mě?“

„Tebe.“ Pohne rty v mírném úsměvu. „Nejlepší rozhodnutí mého života bylo vzít si tě.“

Božínku. „Ne třeba – rozjet vlastní byznys?“ Zavrtí hlavou.

„Nebo naučit se plachtit?“

Další záporný pohyb. „Ty,“ vysloví měkce. Kloubky prstů mi něžně přejede po tváři. „Ona to věděla,“ zašeptá.

Zatvářím se zmateně. „Co věděla?“

„Že jsem se do tebe zbláznil. Povzbuzovala mě, abych za tebou letěl do Georgie, a jsem rád, že to udělala. Myslela si, že se vyděsíš a utečeš. Což se nakonec stalo.“

Zblednu. To bych si radši nepřipomínala.

„Chtěla, abych si uvědomil, jaké výdobytky mi můj životní styl přináší.“

„Myslíš životní styl dominanta?“

Přikývne. „Umožňoval mi držet si všechny od těla, dopřával mi kontrolu a pomáhal mi udržovat si odstup, nebo jsem si to aspoň

myslel. Jsem si jistý, že už sis domyslela, proč jsem to všechno potřeboval,“ dodává tiše.

„Kvůli své biologické mámě?“

„Nechtěl jsem dopustit, aby mi někdo znovu ublížil. Jenže když jsi odešla,“ řekne sotva slyšitelně, „sesypal jsem se.“

To ne.

„Tak dlouho jsem se vyhýbal intimitě – že ani nevím, jak se to dělá.“

„Jde ti to skvěle,“ povzbudím ho. Ukazováčkem mu přejedu po rtech a on je stáhne k polibku. Ty se mnou mluvíš…

„Chybí ti to?“ zašeptám zkusmo.

„Co?“

„Tvůj životní styl.“

„Jo, chybí.“

A pozor!

„Ale jenom ta kontrola, kterou mi přinášel. A upřímně, ten tvůj kaskadérský kousek,“ udělá dramatickou odmlku, „který zachránil mou sestru,“ dodává potichu, hlas má plný úlevy, vděku a nevěřícnosti, „díky tomu jsem to konečně pochopil.“

„Co jsi pochopil?“

„Že mě opravdu miluješ.“ Zamyšleně stáhnu obočí. „Vážně?“

„Jo, vážně. Protože jsi tolik riskovala… kvůli mně, kvůli mé rodině.“ Zamračím se ještě víc. Zvedne ruku a přiloží mi prst na kořen nosu.

„Když se takhle tváříš, udělá se ti tu takové V. Láká mě k polibku,“ zamumlá. „Dokážu se chovat jako pitomec… a stejně jsi pořád se mnou.“

„Proč tě tak překvapuje, že jsem s tebou? Už jsem ti říkala, že tě nikdy neopustím.“

„Kvůli tomu, jak jsem se choval, když jsi mi řekla, že jsi těhotná.“ Zlehka mi tím prstem přejede po tváři. „Měla jsi pravdu. Chovám se jako puberťák.“

A sakra… já to skutečně vyslovila. Mé podvědomí mě probodne káravým pohledem. I jeho doktor to říkal!

„Christiane, řekla jsem ti spoustu hrozných věcí.“ Prstem mi překříží rty.

„Tiše. Zasloužil jsem si to. Kromě toho – tohle je moje pohádka na dobrou noc.“ Znovu se převrací na záda.

„Když jsi mi oznámila, že jsi těhotná…“ Zarazí se a začne odjinud. „Myslel jsem, že nějaký čas budeme jenom ty a já. Počítal jsem s dětmi, ale jenom teoreticky. Byla to jenom představa, že někdy v budoucnu nějaké dítě přijde.“

Jenom jedno? To ne… Nechci jedináčka. Jako jsem byla já. Teď asi nebude nejvhodnější doba tohle téma otevírat.

„Jsi ještě moc mladá a já vím, že jsi v hloubi duše ambiciózní.“

Já, a ambiciózní?

„Dostala jsi mě, to ti povím. Když jsem se tě ptal, co se děje, ani ve snu by mě nenapadlo, že mi řekneš zrovna tohle.“ Vzdychne. „Jak já zuřil. Vztekal jsem se na tebe. Na sebe. Na všechny. Vtáhlo mě to zpátky do těch telecích let, měl jsem pocit, že to nemám pod kontrolou. Musel jsem pryč. Původně jsem šel za Flynnem, ale ten byl na nějakém školním večírku pro rodiče.“ Odmlčí se a nevěřícně vyklene obočí.

„Jaká ironie, co?“ zašeptám. Souhlasně cukne jedním koutkem.

„A tak jsem šel a šel a šel a najednou… jsem se ocitnul před jejím salonem. Zrovna odcházela. Byla překvapená, že mě vidí. Abych pravdu řekl, i já byl překvapený, kde to jsem. Viděla, jak to se mnou cvičí, a zeptala se, jestli nechci zajít na skleničku.“

Tak, a dostáváme se k věci. Srdce mi hned tluče dvakrát rychleji. Chci to opravdu slyšet? Mé podvědomí mi věnuje naštvaný pohled, jedno vytrhané obočí varovně pozvednuté.

„Zašli jsme do jednoho poklidného baru, který znám, a nechali si přinést láhev vína. Omluvila se za to, jak se chovala, když jsme se viděli posledně. Mrzí ji, že s ní máma přerušila styky – mimo jiné

to na ni mělo společenský dopad –, ale chápe to. Nejdřív jsme mluvili o obchodech, které jdou dobře, i když je recese… a pak jsem se zmínil o tom, že chceš děti.“

Zamračím se. „Myslela jsem, že jsi jí prozradil, že jsem těhotná.“ Zahledí se na mě, jeho výraz svědčí o naprosté upřímnosti. „Ne,

to bych neudělal.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

Bezradně pokrčí rameny. „Nedala jsi mi příležitost.“

„Ale dala.“

„Vždyť jsem tě druhý den ráno nemohl najít, Ano. A když ses objevila, bylas tak vytočená…“

Ach, ano. „To teda byla.“

„Takže. Někdy v průběhu večera – asi tak uprostřed druhé láhve

– se ke mně naklonila a pokusila se na mě sáhnout. A já úplně zdřevěněl,“ dořekne polohlasně a zakryje si oči předloktím.

Zamrazí mě v zátylku. Co má tohle znamenat?

„Všimla si, jak jsem potom ucukl. Oba nás to dost zaskočilo.“ Mluví tak potichu, příliš potichu.

Christiane, koukej se na mě! Zatáhnu mu za paži a on ji spouští dolů, otáčí hlavu, aby se mi podíval do očí. A sakra. Je celý bledý, v očích pohled zvířete zahnaného do kouta.

„Co je?“ vydechnu.

S nerozhodným výrazem ztěžka polkne.

No teda… co přede mnou tají? Chci to vůbec vědět?

„Ona po mně vyjela.“ Ještě teď je v šoku, to vidím.

Jako bych náhle přišla o všechen vzduch. Nedokážu se nadechnout a myslím, že mi ani netluče srdce. Ta zkurvená Skřetí Děvka!

„Byla to jenom chvilka, prchavý okamžik. Viděla, jak se tvářím, a došlo jí, že je hodně přes čáru. Dostala jasnou odpověď – ne. Takhle jsem na ni nemyslel už roky, a navíc,“ nadechne se, „miluju tebe. Řekl jsem jí, že miluju svou ženu.“

Mlčky na něj hledím. Nenapadá mě nic, co bych řekla.

„Hned se stáhla. Znovu se omluvila a převedla to na vtip. Tvrdila, jak je šťastná, že má Isaaca a svůj podnik a že vůči nikomu z nás nechová žádnou zášť. Říkala, jak jí chybí naše přátelství, ale chápe, že teď mám tebe. Že by stejně bylo zvláštní dál se stýkat, vzhledem k tomu, co se stalo, když jsme se posledně ocitli všichni v jedné místnosti. V tom jsme nemohli být víc zajedno. Potom jsme se rozloučili – myslím, naposledy. Vysvětlil jsem jí, že už se neuvidíme, a ona se prostě sebrala a šla.“

Musím se zeptat, i když mi strach svírá hrdlo. „Políbili jste se?“

„Ne!“ odfrkne si. „Nesnesl bych, aby byla tak blízko.“

Uf. To je dobře.

„Bylo mi hrozně. Chtěl jsem se zvednout a jít za tebou domů. Ale… věděl jsem, že jsem to přehnal. Zůstal jsem tam sedět a dopil láhev a pak jsem přešel na bourbon. Zatímco jsem pil, vzpomněl jsem si na tebe, jak jsi před časem řekla: Kdyby to byl můj syn… A tak jsem začal přemýšlet o Juniorovi a o tom, jak jsme se k sobě s Elenou dostali. Najednou mi to připadalo… nepatřičné. Nikdy předtím jsem o tom takhle nepřemýšlel.“

V mysli se mi zjevuje vzpomínka – šeptaná slova, která jsem zaslechla, když jsem byla napůl při vědomí – Christianův hlas: „Ale když jsem ji viděl, konečně mi to všechno došlo. Víš… Za to může to dítě. Poprvé jsem cítil… že to, co jsme dělali… že to bylo špatně.“ To mluvil s Grace.

„A to je celé?“

„Řekl bych, že jo.“

„Aha.“

„Aha?“

„Takže to skončilo?“

„Jo. Vlastně to skončilo už ve chvíli, kdy jsem tě poprvé uviděl.

V tom baru s Elenou jsem si to uvědomil a ona taky.“

„Omlouvám se,“ zahučím.

Zatváří se nechápavě. „Za co?“

„Že jsem na tebe druhý den tak vyjela.“

Odfrkne si. „Bejby, tomu já rozumím.“ Odmlčí se a pak vzdychne. „Víš, Ano, chtěl bych tě jenom pro sebe. Nemuset se o tebe dělit. To, co máme, jsem nikdy předtím neměl. Chtěl bych být středem tvého vesmíru, aspoň na chvíli.“

Ach jo, Christiane. „To taky jsi. Na tom se nic nezmění.“

Věnuje mi posmutnělý, shovívavý, rezignovaný úsměv. „Ale jdi,“ zašeptá, „ty víš, že to není pravda.“

Do očí mi stoupají slzy.

„Jak by taky mohla?“ hlesne.

To ne.

„Kristepane – neplač! Prosím, nebreč.“ Zlehka mě pohladí po tváři.

„Je mi to líto.“ Zachvěje se mi spodní ret a on po něm přejede bříškem palce ve snaze mě utišit.

„Ne… Neomlouvej se. Prostě tu bude ještě někdo, koho budeš taky milovat. A máš pravdu. Tak to má být.“

„Tečka tě bude taky milovat. Budeš středem jejího vesmíru – Juniorova vesmíru,“ zašeptám. „Děti bezpodmínečně milují své rodiče, Christiane. Už se tak rodí – naprogramované na lásku. Úplně všechny – dokonce i ty. Vzpomeň si na tu dětskou knížku, kterou jsi měl jako malý rád. Pořád jsi toužil po mamince. Tys ji miloval.“

S pokrčeným obočím stahuje ruku z mé tváře a sevřenou v pěst si ji dává pod bradu.

„Ne,“ nesouhlasí tiše.

„Ale ano.“ To už mi volně tečou slzy. „Samozřejmě, že jsi ji miloval. Nebyla to otázka volby. A proto se cítíš tak raněný.“

Jenom mi vrací pohled, v očích uštvaný výraz.

„Ze stejného důvodu jsi schopný milovat i mě,“ přesvědčuju ho.

„Musíš jí odpustit. Měla svůj vlastní svět plný bolesti, které v něm musela čelit. Byla to mizerná matka, ale ty jsi ji miloval.“

Pořád na mě hledí, neříká nic, v očích stále to samé – vzpomínky, které nedokážu identifikovat.

Prosím, jenom nepřestávej mluvit.

Až nakonec řekne: „Měl jsem ve zvyku jí česat vlasy. Byla moc hezká.“

„O tom nepochybuju, stačí se podívat na tebe.“

„Byla to mizerná matka,“ zopakuje sotva slyšitelně.

Přikývnu a on zavře oči. „Mám strach, že budu mizerný otec.“ Vztáhnu ruku a pohladím tu milovanou tvář. Můj ty Stíne.

„Christiane, copak si myslíš, že bych ti dovolila, abys byl mizerným otcem?“

Rozevírá víčka a snad věčnost mě upřeně sleduje. Pak se usměje a jeho tvář projasní úleva. „Ne, myslím, že bys to nedopustila.“ S užaslým pohledem mi kloubky prstů přejede po líci. „Jste tak silná, paní Greyová. Strašně moc tě miluju.“ Dostávám pusu na čelo.

„Netušil jsem, že toho budu schopný.“

„Christiane,“ vzdychnu a pokouším se udržet emoce na uzdě.

„A to je konec pohádky na dobrou noc.“

„Pohádka pro uzdravení…“

Teskně se usměje, ale myslím, že i úlevně. „Co tvoje hlava?“

„Moje hlava?“ Když už jsme u toho – každou chvíli exploduje z toho množství informací, cos mi poskytl!

„Bolí?“

„Ne.“

„To je dobře. Myslím, že bys měla jít spát.“

Spát?! Jak mám po tom všem spát?

„Spát,“ zopakuje přísně. „Potřebuješ to.“

Zatvářím se vzdorovitě. „Ještě mám jednu otázku.“

„Ale? A jakou?“ Jeho pohled se stává obezřetným.

„Co že jsi najednou tak… otevřený?“ Nechápavě se zamračí.

„Jak to, že mi to najednou všechno vyprávíš, když normálně z tebe dostat slovo představuje dost drásavou a unavující zkušenost.“

„Myslíš?“

„Ty víš, že jo.“

„Proč jsem otevřený? Nejsem si jistý. Možná kvůli tomu, že jsem tě viděl ležet prakticky mrtvou na studeném betonu. Nebo proto, že budu otcem. Nevím. Řeklas mi, že to chceš vědět, a já nechci, aby Elena stála mezi námi. To nedovolím. Ona je minulost, už jsem ti to říkal stokrát.“

„Kdyby to na tebe nezkusila… byli byste pořád přátelé?“

„To už je víc než jedna otázka.“

„Promiň. Nemusíš mi to říkat,“ zčervenám. „Už tak jsi mi prozradil víc, než bych čekala.“

Napětí kolem jeho očí polevuje. „Ne, myslím, že už bychom přáteli nebyli, ale od mých narozenin jsem ji vnímal jako nedořešenou záležitost. Teď překročila hranici a já s ní skončil. Věř mi, prosím. Už se s ní neuvidím. Řekla jsi mi, že je to pro tebe krajní mez. A to je něco, čemu rozumím,“ prohlásí s tichou upřímností.

Tak jo. Tohle můžu konečně pustit z hlavy. Mé podvědomí se hroutí do opěrky křesla. Sláva!

„Dobrou noc, Christiane. A děkuju za poučnou pohádku.“ Nakláním se, abych ho políbila, a naše rty se o sebe zlehka otřou, ale když se pokusím dostat dál, odhodlaně se odtáhne.

„Nedělej to,“ zašeptá. „Chtěl bych tě ještě víc.“

„Tak si mě vem.“

„Ne, potřebuješ odpočívat, a navíc je pozdě. Jde se spát.“ Zhasíná lampičku a oba se ocitáme ve tmě.

„Bezpodmínečně tě miluju, Christiane Greyi,“ zamumlám, když se mu choulím k boku.

„Já vím,“ vydechne. A já vycítím jeho plachý úsměv.

Budím se trhnutím. Pokoj už se topí ve světle a Christian tu není. Pohled na budík mi prozrazuje, že je za sedm minut osm. Zhluboka se nadechnu a ucítím, jak mě píchne mezi žebry, i když to zdaleka nebolí tolik jako včera. Myslím, že bych mohla jít do práce. Práce – to je ono. Chci tam jít.

Je pondělí a já strávila většinu neděle poleháváním. Christian mě jenom pustil na chvíli za Rayem. Upřímně, je to maniak. Po rtech mi přelétne láskyplný úsměv. Můj maniak. Od chvíle, co si mě přivezl domů z nemocnice, je tak pozorný a milující a sdílný… a asexuální. Zamračím se. S tím budu muset něco udělat. Hlava už mě nebolí, žebra ano, ale o něco míň – i když uznávám, že smát se musím s největší opatrností. Jenže jsem frustrovaná. Myslím, že tohle je nejdelší sexuální půst od… no, od našeho poprvé.

Zdá se, že jsme oba znovunabyli rovnováhu. Christian je teď mnohem uvolněnější; vypadá to, že jeho dlouhá pohádka na dobrou noc uspala i některé přízraky, které ho chodily děsit. Jeho a mě. No, uvidíme. Rychle se sprchuju a osušená se pozorně probírám svým oblečením. Chci něco svůdného. Něco, co by přimělo Christiana k akci. Kdo by řekl, že si tak nenasytný muž dokáže vypěstovat takovou sebekázeň? Nicméně se nechci nějak podrobně zaobírat myšlenkami na to, jak se Christian naučil své tělo tak ovládat. O Skřetí Děvce už od jeho zpovědi nepadlo ani slovo. A doufám, že ani nepadne. Pro

mě je mrtvá a pohřbená.

Vybírám si skoro nemravně krátkou černou sukni a bílou hedvábnou halenku s volánky. K tomu podvazkové punčochy s krajkou nahoře a černé lodičky od Louboutina. Trochu řasenky a lesku na rty, které zachovají přirozený vzhled, a po důkladném rozčesání si nechávám rozpuštěné vlasy. Jo. To by mohlo zabrat.

Christian snídá u baru. Když mě spatří, vidlička s omeletou zůstává viset v půli cesty k jeho ústům. Nasazuje podmračený výraz.

„Dobré ráno, paní Greyová. Vy se někam chystáte?“

„Do práce,“ usměju se sladce.

„Tak to si nemyslím,“ poznamená posměšně. „Doktorka Singhová řekla – týden doma.“

„Christiane, nehodlám strávit další den ležením v posteli. Sama.

To můžu jít klidně do práce. Dobré ráno, Gail.“

„Paní Greyová.“ Gail se pokouší skrýt úsměv. „Dáte si něco k snídani?“

„Ráda.“

„Cereálie?“

„Radši bych míchaná vajíčka s celozrnným toastem.“

Paní Jonesová se spokojeně zaculí a Christian si neuhlídá překvapený výraz.

„Výborně, paní Greyová,“ pochvaluje si Gail.

„Do žádné práce nejdeš, Ano.“

„Ale…“

„Ne. Je to prosté. Nehádej se.“ Je neoblomný. Upřu na něj rozzlobený pohled a teprve tehdy si všímám, že má ještě pořád ty samé pyžamové kalhoty a triko, které si bral večer.

„Ty nejdeš do práce?“ znejistím.

„Ne.“

Copak mi přeskočilo? „Ale je pondělí, že jo?“

Usměje se. „Když jsem se naposledy díval, tak bylo.“ Ostražitě přimhouřím oči. „Ty se chceš ulejvat?“

„Jenom tě tu nechci nechávat samotnou, aby ses náhodou nedostala do nějakých potíží. A doktorka Singhová říkala, že se do práce vrátíš nejdřív za týden. Vzpomínáš?“

Vytahuju se na stoličku vedle něj, a když si sedám, malinko si vyhrnuju sukni. Paní Jonesová přede mě staví čaj.

„Vypadáš dobře,“ ocení Christian. Dávám si nohu přes nohu. „Velmi dobře. Především tady.“ Dotkne se prstem proužku odhalené kůže nad okrajem punčochy. Když jím pomalu klouže podél lemu krajky,

cítím, jak se mi zrychluje tep. „Tahle sukně je velice krátká,“ zamručí s nejistým náznakem nesouhlasu a očima sleduje pohyb svého prstu.

„Vážně? Ani jsem si nevšimla.“

Zvedá ke mně pohled, rty má zvlněné v pobaveném, i když lehce vyčítavém úsměvu.

„Vskutku, paní Greyová?“

Do tváří se mi hrne zrádná krev.

„Nejsem si jistý, jestli se tenhle výraz hodí na pracoviště,“ zapochybuje.

„Jistě, ale protože do práce nejdu, je tento závěr sporný.“

„Sporný?“

„Sporný,“ naznačím ústy.

Ušklíbne se a vrací se k jídlu. „Mám lepší nápad.“

„Opravdu?“

Vrhne na mě žádostivý šedý pohled skrz dlouhé tmavé řasy a já prudce vtáhnu vzduch do plic. Páni. Už bylo načase!

„Mohli bychom se jet podívat, jak si vede Elliot s prací na našem domu.“

Cože? Teda! Ten provokatér! Mlhavě si vybavuju, že jsme tam měli jet, než se Ray zranil.

„To bych moc ráda.“

„Ujednáno,“ zakření se.

„Copak ty nemusíš pracovat?“

„Ne. Ros se právě vrátila z Tchaj-wanu. Vedla si tam dobře. Dnes se to beze mě obejde.“

„Já myslela, že na Tchajwan jedeš ty?“ Uchechtne se. „Byla jsi v nemocnici, Ano.“

„Aha.“

„Jo – aha. Takže dnes si hodlám pořádně užít svou manželku.“ Spokojeně mlaskne poté, co si usrkne kafe.

„Pořádně užít?“ zajíknu se s nadějí v hlase.

Paní Jonesová přede mě klade talíř s míchanými vejci, už zase jí cukají koutky.

Christian se uculí. „Pořádně užít,“ přikývne rázně. Jenže na další flirtování už jsem příliš hladová.

„Příjemná změna, vidět tě jíst,“ zabrouká. Zvedá se a cestou mě líbne do vlasů. „Jdu si dát sprchu.“

„Ehm… můžu ti přijít umýt záda?“ zamumlám s pusou plnou toastu a vajec.

„Ne. Ty jez.“

Volným krokem se vzdaluje od baru a z velkého pokoje a za chůze si přetahuje triko přes hlavu, čímž mi poskytuje výhled na svalnatá ramena a nahá záda. Zcepeněle za ním zírám s pusou napůl zavřenou. On to dělá schválně. Proč?

Míříme na sever a Christian stále působí uvolněným dojmem. Právě jsme nechali Raye a pana Rodrigueze sledovat fotbal na nové velkoplošné televizi, kterou nejspíš do nemocničního pokoje pořídil Christian.

Od „toho rozhovoru“ je naprosto v pohodě. Jako by z nás někdo sejmul závaží; stín paní Robinsonové už se nad námi nevznáší tak úporně, možná proto, že jsem to pustila z hlavy – nebo on, to nevím. Každopádně se mu cítím blíž než kdykoliv předtím. Snad kvůli tomu, že se mi konečně svěřil. Doufám, že v tom hodlá pokračovat. A taky se chová vstřícněji ohledně miminka. Sice ještě nešel koupit postýlku, ale jisté naděje si dělám.

Dívám se na něj, spíš ho hltám pohledem, jak řídí. Vypadá nenuceně, klidně… dokonce sexy s těmi rozcuchanými vlasy, slunečními brýlemi Ray-Ban, proužkovaným sakem, bílou bavlněnou košilí a v džínách.

Věnuje mi letmý pohled, pokládá mi ruku těsně nad koleno a zlehka přitom pohybuje prsty. „Jsem rád, že ses nepřevlékla.“

Je sice pravda, že jsem vklouzla do džínového sáčka a přezula se do balerínek, ale pořád mám na sobě tu krátkou sukni. Jeho ruka setrvává na místě. Pokládám přes ni svou.

„Máš v plánu mě dál provokovat?“

„Možná,“ usměje se.

„Proč?“

„Protože můžu,“ zazubí se jako kluk.

„Tu hru můžou hrát dva,“ pohrozím mu tiše.

Jeho prsty se pomalu sunou po mém stehně nahoru. „Do toho, paní Greyová,“ roztáhne úsměv ještě víc.

Zvedám mu ruku a přendávám ji na jeho koleno. „V tom případě si držte ruce u těla.“

Ušklíbne se. „Jak si přejete, paní Greyová.“ Kruci. Teď se to obrátilo proti mně.

Zahýbáme na příjezdovou cestu k našemu novému domu. Christian zastavuje, vyťukává kód na klávesnici a ozdobná bílá kovová brána se nám poslušně otevírá. Projíždíme alejí pod korunami stromů, jejichž listy jsou zbarvené ve směsici zelené, oranžové a měděné. Vysoká tráva na louce už začíná zlátnout, ale ještě pořád z ní tu a tam vykukuje žlutá hlavička divokého květu. Je překrásný den. Slunce odhodlaně svítí a slaná vůně Soundu se ve vzduchu mísí s nádechem nadcházejícího podzimu. Tak nádherné a poklidné místo. A když si pomyslím, že ho povýšíme na náš domov…

Cesta se pozvolna stáčí a před námi se zjevuje náš dům. V průčelí parkuje několik velkých nákladních aut, které mají na boku nápis GREY CONSTRUCTION. Dům je obestavěný lešením a na střeše usilovně pracuje několik dělníků v helmách. Christian zastavuje před vstupním portikem a vypíná motor. Cítím jeho napjaté očekávání.

„Pojď, najdeme Elliota.“

„On je tady?“

„To doufám. Platím mu za to dost.“

Při vystupování zafuním nad nedostatkem jeho taktu a on se zasměje.

„Hej, brácho!“ zakřičí odněkud Elliot. Oba se s Christianem rozhlížíme kolem.

„Tady, nahoře!“ Je na střeše, mává na nás a zubí se od ucha k uchu.

„To je dost, že se ukážete. Zůstaňte, kde jste, hned jsem dole.“ Stočím pohled na Christiana a ten neurčitě pokrčí rameny.

O minutku později se Elliot zjevuje ve dveřích.

„Čau, brácho,“ podává ruku Christianovi. „A co ty, kočko?“ Zvedne mě ze země a zatočí se se mnou dokola.

„Už je mi líp, díky,“ zahihňám se bez dechu a v duchu sčítám protestující žebra. Christian se na něj mračí, ale Elliot ho nevnímá.

„Pojďte za mnou do kanceláře. Tohle budete potřebovat.“ Poklepe si na helmu na hlavě.

Dům je jako prázdná skořápka. Podlahy jsou pokryté silnou tkaninou, která vypadá jako režné plátno; některé z původních stěn zmizely a nahradily je jiné. Elliot nás provádí stavbou a vysvětluje, co se kde děje, zatímco všude kolem nás pracují muži – a také pár žen. S úlevou zaznamenávám, že kamenné schodiště se zdobeným kovaným zábradlím je stále na svém místě a momentálně je zavinuté do ochranné vrstvy bílých přehozů.

Z hlavní obytné místnosti zmizela celá zadní stěna, aby udělala prostor té prosklené, kterou navrhla Gia. Na terase právě začínají stavební práce. I přes ten zmatek kolem je odtud stále úchvatný výhled. Všechny nové prvky sem zapadají a zachovávají domu kouzlo starých časů… Gia odvedla slušnou práci. Elliot nám trpělivě přibližuje průběh stavebních prací a u každého procesu odhaduje časový harmonogram. Doufá, že na Vánoce už budeme bydlet, ale Christian je toho názoru, že je to příliš optimistické.

Božínku – vánoční výhled na Sound. Už teď se nemůžu dočkat. V nitru mi klíčí semínko těšení a v hlavě se líhnou vize, jak zdobíme ohromný vánoční strom a přitom nás užasle sleduje malý chlapec s měděnými vlásky.

Elliot končí prohlídku v kuchyni. „Teď vás tu nechám trochu pokoukat. Ale pozor – jste na stavbě.“

„Jasně. Díky, Elliote,“ zamručí Christian a bere mě za ruku.

„Líbí?“ ptá se mě, když je Elliot pryč. Rozhlížím se po prázdné místnosti a přemítám, kam bych tak umístila obrázky s paprikami, které jsme koupili ve Francii.

„Moc. Jsem nadšená. A ty?“

„Nápodobně,“ usměje se.

„To je dobře. Přemýšlela jsem o těch obrázcích paprik.“

Rozhlédne se a přikývne. „Chtěl bych tu po domě rozvěsit tvoje portréty od Josého. Měla by ses rozhodnout, kam přijdou.“

Zčervenám. „Někam, kde je moc často neuvidím?“

„Nebuď taková,“ napomene mě a palcem mi přejede po spodním rtu. „Mám je rád. Ten, co mám v kanceláři, dokonce miluju.“

„Nedokážu si vysvětlit proč,“ zabrblám a přitisknu rty k bříšku jeho prstu.

„Znám i horší věci, než se celý den dívat na tvůj rozesmátý obličej. Nemáš na něco chuť?“ zjišťuje.

„Jak na co,“ zašeptám.

Pobaveně se ušklíbne, ale lačný pohled ho prozrazuje. V žilách mi rozkvétá naděje a touha.

„Myslím na jídlo, paní Greyová.“ A lípne mi letmou pusu.

S našpulenými rty předstírám rozmrzelost a vzdychnu. „Jistě.

V posledních dnech mám chutě neustále.“

„Můžeme si udělat piknik ve třech.“

„Ve třech? To se k nám ještě někdo přidá?“

Christian skloní hlavu k rameni. „Asi tak za sedm osm měsíců.“

Ach tak… on myslí Tečku. Přihlouple se na něj usměju.

„Říkal jsem si, že bys mohla chtít jíst pod širým nebem.“

„Jako třeba na louce?“ napovídám mu. Kývne na souhlas.

„No jasně,“ rozzářím se.

„Bude to skvělé místo pro rodinu a výchovu dětí,“ podotkne s pohledem upřeným do mých očí.

Děti?! Víc než jedno? Mohla bych se o tom zmínit teď?

Rozkládá mi ruku na podbřišku. Ty bláho. Se zadrženým dechem ji překrývám svou dlaní.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ řekne tiše a já v jeho hlase poprvé zaznamenávám úžas.

„Já vím. Jo – málem bych zapomněla, mám důkaz. Fotku.“

„Fakt? První úsměv?“

Z peněženky vytahuju ultrazvukový snímek Tečky.

„Vidíš?“

Christian si ho pozorně prohlíží, zírá na něj několik dlouhých sekund. „No jo… Tečka. Teď už tomu rozumím.“ Zní nepřítomně.

„Tvoje dítě,“ zašeptám.

„Naše dítě,“ opravuje mě.

„Jedno z mnoha.“

„Mnoha?“ Vyplašeně vykulí oči.

„Aspoň dvě.“

„Dvě?“ vysloví zkusmo. „A nemůžeme mít prozatím tohle jedno?“ Zasměju se. „Jasně.“

Vycházíme ven z domu do teplého podzimního odpoledne.

„Kdy to řekneš vašim?“ nadhodí cestou.

„Brzy,“ vzdychnu. „Myslela jsem, že bych to Rayovi řekla už dnes, ale byl tam pan Rodriguez,“ pokrčím rameny.

Christian přikývne a zvedá kufr R8. Uvnitř trůní proutěný piknikový koš a tartanová deka, kterou jsme koupili v Londýně.

„Pojď,“ vyzve mě s košíkem a dekou v jedné ruce, zatímco druhou natáhne ke mně. A společně vyrážíme směrem k louce.

„Jasně, Ros, jdi do toho.“ Christian zavěšuje. To už byl třetí hovor, který během pikniku vyřídil. Má sundané boty i ponožky a s lokty opřenými o zvednutá kolena mě soustředěně sleduje. Jeho sako je složené na mém, protože je nám na slunci teplo. Ležím vedle něj, natažená na piknikové dece, a oba nás obklopuje hradba vysoké zelenožluté trávy. Jsme z dosahu pracovního ruchu, který vládne v domě, a z dohledu zvídavých očí stavebních dělníků. Užíváme si svou vlastní venkovskou idylu. Christian mě krmí další jahodou a já ji obemknu rty, ukousnu a labužnicky vtáhnu do úst. Přitom mu zpříma opětuju těžknoucí pohled.

„Je dobrá?“ vydechne.

„Velmi.“

„Mělas dost?“

„Myslíš jahod? Jo.“

V očích se mu nebezpečně zablýskne a pak v polovičním úsměvu vytáhne jeden koutek. „Paní Jonesová ale umí připravit skvělý piknik,“ řekne uznale.

„To teda umí,“ souhlasím šeptem.

Najednou se přesouvá a lehá si tak, že má hlavu na mém břiše.

Zavírá oči, vypadá spokojeně. Vplétám mu prsty do vlasů.

S těžkým povzdechem se zamračí a kontroluje číslo na displeji vibrujícího mobilu. Převrací oči a hovor přijímá.

„Welchi,“ štěkne. Pak se ale napne, dalších pár sekund pozorně poslouchá a nakonec se prudce vztyčuje do sedu.

„Nepřetržitě… Díky,“ procedí skrz zatnuté zuby a zavěsí. Změna jeho rozpoložení přichází okamžitě. Pryč je můj škádlivý, flirtující manžel; vystřídal ho chladný, vypočítavý vládce vesmíru. Na pár chvil v zamyšlení přivírá oči a pak na mě pohlédne se studeným

vlčím úsměvem na rtech. Po zádech mi přeběhne mráz. Znovu si bere BlackBerry a mačká rychlou předvolbu.

„Ros, kolik akcií Lincoln Timber vlastníme?“ Zaujatě si kleká. To už mi vstávají vlasy na hlavě. Panebože, co se děje?

„Takže, podíly převeď na GEH a pak rozpusť vedení… kromě výkonného… To je mi u prdele… Já tě slyším, prostě to udělej… Děkuju… Průběžně mě informuj.“ Pokládá to a věnuje mi prázdný pohled.

Do háje! On zuří.

„Co se stalo?“

„Linc,“ vysloví pouze.

„Linc? Jako Elenin exmanžel?“

„Přesně ten. To on zaplatil Hydeovi kauci.“

Zírám na Christiana s otevřenou pusou. Ta jeho se naopak sevřela do tvrdé linky.

„No – tak to bude vypadat jako idiot,“ vypravím ze sebe konsternovaně. „Chci říct, Hyde spáchal další zločin, když byl venku na kauci.“

S úšklebkem zúží oči. „Trefa do černého, paní Greyová.“

„Co jsi to před chvílí udělal?“ Klekám si před něj.

„Vyjebal jsem s ním.“

No teda! „Ehm… to zní trochu unáhleně,“ podotknu.

„Ty víš, že jsem muž činu.“

„Toho jsem si všimla.“

Znovu přimhouří oči a semkne rty. „Tenhle plán jsem měl v záloze už nějakou dobu,“ utrousí suše.

Překvapeně zvednu obočí. „Fakt?“

Chvíli vyčkává, zdá se, že něco zvažuje, ale potom se nadechne a spustí: „Před pár lety, když mi bylo jednadvacet, Linc surově zmlátil svou ženu. Zlomil jí čelist, levou ruku a čtyři žebra jenom proto, že mu se mnou zahýbala.“ Jeho pohled tvrdne. „A teď se dozvím, že zaplatil kauci za člověka, který se mě pokusil zabít, unesl mou sestru a rozbil mé manželce lebku. Už toho mám dost. Myslím, že nastal čas odplaty.“

Zesinám. Ty kráso. „Trefa do černého, pane Greyi,“ zašeptám.

„Tohle je součást mojí práce, Ano. Obvykle nemívám jako motivaci odplatu, ale nemůžu ho nechat, aby z toho jen tak vyváznul. To, co udělal Eleně… jasně, měla ho tenkrát zažalovat, ale neudělala to. Měla právo se tak rozhodnout. Ale to s Hydem už zašlo moc daleko. Tím z toho Linc udělal osobní mstu na mé rodině. A já ho zničím, rozeberu mu jeho společnost přímo před nosem a rozprodám ji po kouskách za nejvyšší nabídku. Zruinuju ho.“

Páni…

„Kromě toho,“ ušklíbne se, „na tom slušně vyděláme.“ Vyplašeně hledím do jeho planoucích očí, které se náhle obměkčují.

„Nechtěl jsem tě vyděsit,“ omlouvá se.

„Taky jsi mě nevyděsil,“ zalžu.

S mírným úsměvem přizvedne obočí.

„Jenom jsi mě překvapil,“ připouštím a namáhavě polknu.

Christian opravdu občas celkem nahání hrůzu.

Zlehka se mi otře o rty. „Udělám cokoliv, abych tě udržel v bezpečí. Abych udržel v bezpečí svou rodinu. A tohle malé.“ V něžném gestu mi rozklene ruku na břiše.

Ach… Já přestávám dýchat, zatímco on se na mě dívá a temní mu pohled. Rozevírá rty, aby se mohl nadechnout ústy, a konečky prstů nechává schválně sklouznout níž.

A je to tady. Touha ve mně vybuchuje jako zápalná bomba a tlaková vlna té exploze se mi valí celým krevním oběhem. Chytám ho za hlavu a prsty mu zatínám do vlasů, za které zatáhnu tak silně, až svými rty tvrdě narazím na jeho. Překvapený mým útokem zalapá po dechu a tím mi uvolní cestu do svých pootevřených úst. Se zasténáním mi začíná polibek vracet, jeho jazyk a rty se hladově vzpínají k mým a na dlouhé sekundy se jeden ve druhém ztrácíme. Jsou jenom naše ústa a náš dech a sladký, sladký pocit opojení z toho, jak znovu objevujeme jeden druhého.

Bože, jak já ho chci. Už je to tak dlouho. Chci ho teď, tady, pod otevřeným nebem, na naší louce.

„Ano,“ vydechne uchváceně mé jméno a sjede mi rukou přes zadek až k okraji sukně. A já mu začínám zbrkle rozepínat košili.

„Počkej, Ano – přestaň.“ Odtrhne se ode mě, čelisti sevřené, a čapne mě za zápěstí.

„Ne.“ Nahnu se, jemně ukořistím jeho spodní ret mezi zuby a zatáhnu. „Ne,“ procedím znovu skrz zuby a zblízka sleduju jeho reakci. Potom ho pouštím. „Já tě chci.“

Prudce se nadechne. Je rozpolcený, v obrovských stříbřitých očích má jasně vepsanou nerozhodnost.

„Prosím, já tě potřebuju.“ Každičký pór mého bytí teď žebrá. Nic jiného nám nezbývá.

Poraženě zaúpí a znovu se vrhá na mé rty – horečnatě je tiskne ke svým. Jednou rukou mi podpírá hlavu a druhou mi spouští na bedra; pomalu mě pokládá na záda a sám si lehá vedle mě, přičemž mě ani na chvíli nepřestává líbat.

Odtáhne se a vzepřený nade mnou se na mě zadívá. „Jste tak krásná, paní Greyová.“

Pohladím jeho přitažlivou tvář. „Vy taky, pane Greyi. Uvnitř i navenek.“

Zachmuří se a já mu prsty přejedu po vrásce mezi obočím.

„Nemrač se. Pro mě jsi krásný, i když se zlobíš,“ zašeptám.

Znovu zasténá a znovu mě líbá, tlačí mě do měkké trávy pod dekou.

„Hrozně moc jsi mi chyběla,“ vydechne a zuby mě škrábne podél čelisti. Srdce se mi div neprobíjí z hrudi.

„Ty mně taky, Christiane.“ Jednu ruku mu zatínám do vlasů a druhou do ramene.

Přesouvá se mi na krk a jemnými polibky mě pobouzí k životu. Ani jeho prsty nezaostávají a hbitě mi rozepínají knoflíčky halenky.

Přitom spokojeně zhluboka zamručí a ten zvuk mi prostoupí celým tělem až do těch nejtemnějších zákoutí.

„Tvoje tělo se mění,“ zapřede. Palcem mi přejíždí kolem bradavky, dokud se nevztyčí proti košíčku podprsenky. „Líbí se mi to,“ dodává. Sleduju, jak špičkou jazyka zkusmo klouže po hranici kůže podél horního okraje podprsenky, dráždí mě a provokuje. Potom jemně skousne látku a stahuje ji dolů pod prso, jehož vrcholek cestou obkrouží nosem. Díky jeho doteku a mírnému podzimnímu vánku mi bradavka tvrdne ještě víc. Teď už mu nic nebrání v tom, aby ji obemknul rty a nadlouho a nekompromisně vsál do úst.

„Ach!“ vzdychnu táhle a vzápětí se prudce nadechnu, což mě donutí syknout, protože mi z žeber vystřelí bolest do hrudníku.

„Tak vidíš!“ osočí mě a opře se do mě znepokojeným pohledem.

„O tom celou tu dobu mluvím,“ brblá. „Ty nemáš pud sebezáchovy. Nechci ti ubližovat.“

„Ne… nepřestávej,“ zakňourám a jemu se na tváři objevuje rozpolcený výraz. „Prosím.“

„Uděláme to jinak,“ rozhodne a nečekaně se přetáčí tak, že končím vsedě obkročmo na něm. Krátká sukně se mi přitom vyhrnuje na boky a on si pokládá ruce na má stehna nad krajku punčoch.

„Vidíš? Takhle to bude lepší. A já si vychutnám výhled.“ Zvedne ruku a zahákne dlouhý ukazováček do druhého košíčku mé podprsenky, aby mi uvolnil i druhé prso. Potom mě sevře v dlaních a já zvrátím hlavu dozadu a vtlačím se do jeho zkušených rukou. Pohrává si se mnou, mne mi bradavky mezi prsty a tahá za ně tak dlouho, až hlasitě zavzdychám. Náhle si sedá, takže si hledíme z očí do očí, jeho nenasytné šedé se vpíjí do mých. Znovu mě líbá, aniž by mě byť na okamžik přestal laskat. Poslepu nahmatám knoflíčky na jeho košili a dva horní rozepínám. A v tu chvíli prožívám něco jako smyslové přetížení – chci ho líbat všude, chci ho svlékat, chci se s ním milovat, všechno najednou.

„Hej…“ Jemně mi sevře hlavu v dlaních a zakloní ji, oči má zastřené a smyslně žádostivé. „Žádný spěch. Klidně zpomal. Chci si tě užít.“

„Christiane, vždyť je to tak dávno,“ oddechuju ztěžka.

„Zpomal,“ zašeptá. A je to rozkaz. Políbí mě do pravého koutku úst. „Zpomal.“ Další polibek směřuje vlevo. „V klidu, bejby.“ Zuby mi zatáhne za spodní ret. „Vezmeme to pěkně zvolna.“ Rozprostře mi prsty ve vlasech, aby si mě jimi přidržel, a jazykem mi proniká do úst – hledá a ochutnává, hasí a zároveň rozdmýchává. Bože, ten můj chlap ale umí líbat.

Hladím ho po tváři a mé prsty se váhavě přesouvají na jeho bradu a potom na krk, navazují tam, kde jsem předtím skončila. Zatímco mě dál líbá, rozepínám mu další knoflíčky košile – a dávám si přitom načas. Pomalu mu ji rozhaluju, prsty obtáhnu konturu jeho klíčních kostí a kradu se dál po jeho hřejivé, hebké kůži. Mírným tlakem ho přiměju, aby si lehl. Sama se napřímím a zadívám se mu do očí, moc dobře vnímám nutkavé pohyby, kterými se mu otírám o rostoucí klín. Hmm. Konečky prstů ho pohladím po rtech, pokračuju na čelist, pak na krk, přes výstupek ohryzku a do prohlubně pod ním. Můj nadmíru pohledný muž. Skláním se a razím si stejnou cestu, tentokrát z polibků. Po čelisti mu přejíždím zuby a na krku ho oštipuju rty. Slastně přivírá oči.

S hlubokým zamručením zaklání hlavu a tím mi umožňuje lepší přístup k hrdlu. Spodní čelist má uvolněnou a rty pootevřené v tichém soustředění. Christian pohlcený vzrušením, to je tak povznášející… tak vzrušující. Jazykem putuju dolů po jeho hrudní kosti a proplétám se mezi řídkými chloupky. Chutná skvěle. Voní skvěle. Omamně. Když ho políbím na jednu z malých okrouhlých jizev a potom na další, popadá mě za boky. Zastavuju prsty na jeho prsou a zvedám k němu pohled. Dýchá přerývaně.

„Určitě to chceš? Tady?“ zašeptá, v očích opojnou kombinací lásky a chtíče.

„Jo,“ vydechnu a dokončuju svou pouť jazykem a rty až k jeho bradavce, kterou jemně skousnu mezi zuby a opatrně za ni zatáhnu.

„Ach, Ano,“ zavzdychá. Ovíjí mi jednu paži kolem pasu a zvedá mě, aby si mohl rozepnout knoflík a zip kalhot. Spouští mě zpátky dolů a já se k němu přitisknu, vychutnávám si, jaké to je, cítit ho pod sebou, horkého a pevného. Dlaněmi vystoupá vzhůru po mých stehnech a zastavuje se tam, kde končí punčochy a začíná holá kůže. Na vrcholku mých stehen rozpohybuje ruce v malých provokativních kroužcích a přitom se palci dotýká… dotýká se mě tam, kde po tom nejvíc toužím. Tiše zalapám po dechu.

„Doufám, že k tomu prádlu nemáš citový vztah,“ zachraptí a oči mu divoce zaplanou. Prsty obtáhne horní okraj mých kalhotek a pak vklouzne dovnitř. Chvíli se tam zdrží a pak pevně uchopí jemnou látku a protlačí skrz ni palce. Trhá ji jako pavučinu. Rukama spočine zpátky na mých stehnech a palci mi opětovně zakrouží v klíně. Potom propne boky a sugestivně se o mě otře.

„Cítím, jak jsi vlhká.“ Hlas mu přetéká živočišnou touhou. Znenadání si sedá a rukou mě znovu chytá kolem pasu. Zblízka si hledíme do očí a on se špičkou nosu otře o můj.

„Pomilujeme se hezky pomalu, paní Greyová. Chci tě celou.“ Zvedá mě a nádherně, nesnesitelně pomalu mě spouští zpátky na sebe. Vnímám každičký požehnaný milimetr jeho těla.

„A–ach… “ zasténám trhaně a beru ho za nadloktí. Pokouším se o pohyb nahoru, abych dosáhla vytouženého tření, ale on mě nepouští.

„Chceš mě celého,“ zašeptá, pohne boky a proniká do mě až po okraj. Prudce zakláním hlavu a z úst se mi dere přiškrcený výkřik čirého prožitku.

„Jo, ať tě slyším,“ pobízí mě sevřeně. „Počkej – nehýbej se, jenom mě vnímej.“

Rozevírám víčka, rty zamrzlé v bezhlesném Ach. Dívá se na mě, přivřené šedé oči zhýrale hledí do zmámených modrých. Zahýbe se pode mnou a zakrouží boky, ale stále mě nepouští.

Zakňourám a na krku ucítím jeho rty. Líbá mě.

„Tohle je moje oblíbené místo. V tobě,“ mumlá mi do kůže.

„Prosím, hýbej se,“ žadoním.

„Pomalu, paní Greyová.“ Znovu propne boky a vysílá mi do těla další vlnu slastných pocitů.

Sevřu mu obličej v dlaních a vášnivě ho políbím. „Tak už mě pomiluj. Prosím, Christiane.“

Jeho zuby mi kloužou podél čelisti až k uchu. „Teď,“ zašeptá a povoluje své sevření. A má vnitřní bohyně se trhá ze řetězu. Tlačím ho zpátky na zem, abych se mohla začít hýbat a vychutnat si, jaké to je, cítit ho v sobě… abych se s ním mohla milovat… dravě. S rukama na mém pase se přizpůsobuje mému tempu. Tohle mi chybělo… ten opojný pocit mít ho pod sebou, v sobě… Do zad se mi opírá slunce a ve vzduchu je cítit nasládlá vůně podzimu, kterou roznáší čerstvý vánek. Smysly mi omamuje směsice doteků, chutí, vůní a zrakových vjemů, když se dívám na milovaného muže ležícího pode mnou.

„Bože, Ano,“ sténá s očima zavřenýma, hlavou zvrácenou a pootevřenými ústy.

Jo… tohle miluju. Vnímám, jak se uvnitř mě všechno svírá… střádá… koncentruje. Christian si přesouvá ruce na má stehna, aby ke mně znovu přitiskl palce. A zanedlouho se pod jeho doteky rozkládám, prožívám jednu slastnou vlnu za druhou a klesám mu bezvládně na trup. To už v blaženém uvolnění vykřikne i on, s mým jménem volaným s láskou na rtech.

Mačká si mě k hrudi a hladí mě ve vlasech. Jak příjemné. Zavírám oči a vychutnávám si jeho láskyplné objetí. Jednu ruku mám po-

loženou na jeho hrudi a cítím v ní pravidelný rytmus jeho srdce, které pozvolna zpomaluje a zklidňuje svůj tlukot. Tulím se k němu a líbám ho na kůži, krátce se přitom pozastavuju nad tím, že by mi ještě nedávno něco takového nedovolil.

„Lepší?“ ptá se tiše. Zvedám hlavu a zachytávám jeho široký úsměv.

„Mnohem. A ty?“ oplácím mu ho.

„Moc jste mi chyběla, paní Greyová,“ zvážní.

„Ty mně taky.“

„Už žádné hrdinské činy, co ty na to?“

„Konec hrdinství,“ slibuju.

„Mluv se mnou, pokud tě něco trápí,“ domlouvá mi potichu.

„Nápodobně, Greyi.“

Ušklíbne se. „Trefa. Pokusím se.“ A dává mi pusu do vlasů.

„Myslím, že tu budeme šťastní,“ zašeptám a znovu zavírám oči.

„Jo. Ty, já a… Tečka. Jak se vlastně cítíš?“

„Je mi fajn. Jsem odpočatá. Šťastná.“

„To je dobře.“

„A ty?“

„Jo, u mě je to podobné,“ broukne.

Zvedám pohled a pokouším se odhadnout jeho rozpoložení.

„Děje se něco?“ znejistí.

„Víš o tom, že jsi při sexu pěkně panovačný?“

„To má být stížnost?“

„Ne. Jenom mě napadlo… říkal jsi, že ti to chybí.“

S pohledem upřeným do mých očí znehybní. „Někdy,“ přiznává tiše. Aha. „Tak to budeme muset zjistit, jestli by se s tím nedalo něco dělat,“ zamumlám, letmo ho políbím a těsně se k němu přivinu. Hlavou se mi míhají výjevy nás dvou v herně – Tallis, stůl, kříž, pouta na sloupcích postele… Mám ráda jeho zvrhlé šukání – naše zvrhlé šukání. Jo. Tohle mi nevadí. To pro něj můžu udělat… s ním.

Můžu to udělat pro sebe. Při vzpomínce na jezdecký bičík mi zamravenčí kůže na těle.

„Taky si ráda hraju,“ připouštím a zvedám oči. Obdaří mě plachým úsměvem.

„Víš, jak rád bych otestoval tvoje meze?“ zareaguje polohlasem.

„Jaké meze?“

„Meze smyslovosti.“

„Ach tak, myslím, že to by se mi líbilo.“ Vnitřní bohyně omdlé-

vá.

„Třeba až se vrátíme domů,“ zašeptá a nechává ten slib viset

ve vzduchu.

Znovu se mu stulím na hruď. Tolik ho miluju.

Od našeho pikniku uplynuly dva dny. Dva dlouhé dny od příslibu třeba až se vrátíme domů. A Christian se mnou pořád zachází, jako bych byla ze skla. Ještě mi nedovolil jít do práce, a tak aspoň dělám z domova. Odkládám štos dopisů popsaných neodbytnými dotazy na kraj stolu a ztěžka si povzdechnu. Od té doby, co jsem použila únikové slovo, jsme s Christianem v herně nebyli. A přitom říká, že mu to chybí. No, ale to mně taky… hlavně teď, když chce zkoumat moje meze. Při pomyšlení, co by to asi tak mohlo obnášet, ucítím, jak se mi hrne krev do tváří. Pohledem zavadím o kulečníkový stůl… Je to tak, nemůžu se dočkat, až ty meze prozkoumáme.

Mé hříšné myšlenky přerušuje tichá, lyrická hudba, která zvolna plní celý byt. Christian hraje na klavír; ne jednu z teskných melodií, ale příjemnou skladbu s optimistickým nádechem – znám ji, ale v jeho podání jsem ji nikdy neslyšela.

Po špičkách se kradu pod klenutý průchod do velkého pokoje a pozoruju ho, jak hraje. Už nastal soumrak a obloha zrůžověla. V Christianových lesklých měděných vlasech se odráží večerní světlo. Jako obvykle vypadá úchvatně, soustředí se na hru a mě si

nevšiml. Těch posledních pár dnů je tak vstřícný, tak pozorný – poskytuje mi krátké náhledy do svého běžného dne, do myšlenek, do plánů. Je to, jako by prolomil zábrany a našel řeč.

Vím, že mě každou chvíli půjde zkontrolovat, a tak mě něco napadá. Rozrušeně couvám zpátky, doufám, že mě nezaznamenal, a pádím do ložnice, kde se ještě za běhu svlékám do světle modrých krajkových kalhotek. Nacházím k nim odpovídající košilku a rychle si ji převlékám přes hlavu. Schovám v ní modřiny. Zapadám do šatny a z šuplíku lovím Christianovy rozdrbané džíny – ty do herny, moje oblíbené. Na nočním stolku u postele hrábnu po mobilu, úhledně skládám džíny a klekám si ke dveřím. Jsou pootevřené, takže slyším tóny další skladby, kterou už neznám. Ale je hezká a taky zní optimisticky. Rychle vyťukávám mail.

Od: Anastasia Greyová

Předmět: Smyslovost mého manžela

Datum: 21. 9. 2011, 20:45

Komu: Christian Grey

Pane,

očekávám Vaše instrukce.

Navždy Vaše Paní G. x

Odesílám to a hudba za pár sekund náhle ustává. Srdce mi zaškobrtne a vzápětí zařazuje vyšší rychlost. Chvíli čekám, než můj BlackBerry konečně zavibruje.

Od: Christian Grey

Předmět: Smyslovost mého manžela – ten nadpis se mi moc líbí, bejby

Datum: 21. 9. 2011, 20:48

Komu: Anastasia Greyová

Paní G.

Vzbudila jste mou pozornost. Jdu se po Vás podívat. Buď připravená.

Christian Grey

Dychtivě očekávající výkonný ředitel Grey Enterprises Holdings, s.r.o.

Buď připravená! Srdce mi divoce naráží do hrudi a já začínám počítat. O třicet sedm úderů později se otevírají dveře. Zírám na jeho bosé nohy, které se zastavily na prahu. Krásný výhled. Nic neříká. Mlčí snad celé věky. A sakra. Odolávám pokušení podívat se vzhůru a nechávám hlavu skloněnou.

Konečně se sehne pro džíny a bez jediného slova odchází do šatny. Zůstávám nehybná jako socha. Páni… už je to tady. Tep mám, jako bych uběhla maraton, ale vychutnávám si pocit, který ve mně vyvolává rychle se šířící adrenalin. Vzrušení stoupá a přinutí mě ošít se. Co se mnou bude dělat? Za chvíli je zpátky, jenom v těch riflích.

„Takže ty si chceš hrát?“ zapřede.

„Ano.“

Neodpovídá, a tak zariskuju nesmělý pohled nahoru… očima kloužu po jeho riflích přes džínovinou pokrytá stehna po zatím nenápadném výstupku pod zapínáním kalhot, přes rozepnutý knoflík v pase a dál podél hedvábné stezky k prohlubni pupíku, přes vyrýsované bochánky břišních svalů a hruď až do jeho šedých

planoucích očí. Hlavu má nakloněnou ke straně a tázavě vytažené obočí. Do háje.

„A dál?“ zašeptá.

Jejda.

„Ano, pane,“ opravuju se.

Jeho pohled se zmírňuje. „Hodná holka,“ zamručí a pohladí mě po temeni hlavy. „Řekl bych, že bude lepší, když se odebereme nahoru,“ dodává. Vnitřnosti se mi svíjí a podbřišek zatíná tím skvělým způsobem.

Bere mě za ruku a já ho následuju skrz byt a vzhůru po schodech. U dveří herny se zastavuje, aby mě něžně políbil, načež mě pevně popadá za vlasy v týle.

„Víš o tom, že jsi poleva ze dna?“ zamumlá mi do pootevřených rtů.

„Prosím?“ Vůbec nevím, o čem to mluví.

„To neřeš. Já už se s tím nějak vyrovnám,“ zašeptá pobaveně. Nosem mi opíše linii čelisti a zlehka mě kousne do ucha. „Až budeš uvnitř, klekneš si, jak jsem tě učil.“

„Ano… pane.“

Zadívá se na mě, z očí mu sálá láska, úžas a nemravné myšlenky. Páni… S Christianem se nejspíš nikdy nudit nebudu, a to před sebou máme celý život. Miluju ho – je to můj manžel, můj milenec,

otec mého dítěte, můj příležitostný dominant… můj Stín.

Epilog

Velký dům, květen 2014

Ležím na tartanové piknikové dece a hledím na jasně modrou letní oblohu, můj výhled rámuje luční kvítí a vysoké traviny. Kůži, kosti a břicho mi prohřívá žár odpoledního slunce a já relaxuju, tělo mám jako z rosolu. Je to příjemné. Vlastně, ne… je to skvělé. Vychutnávám si tenhle okamžik, okamžik klidu, chvilku čiré a naprosté spokojenosti. Měla bych se kvůli té radosti, kvůli tomu lenošení, cítit provinile, ale necítím. Život právě teď a tady je dobrý a já jsem se naučila žít přítomností, tak jako můj manžel. Když se mi v paměti vynoří hezká vzpomínka na naši včerejší společnou noc v Escale, s pousmáním se zavrtím…

W

Střapečky kožených důtek mi mučivě pomalu kloužou po vystouplé křivce břicha.

„Ještě nemáš dost, Ano?“ pošeptá mi do ucha.

„Ach, prosím,“ zaškemrám a zatahám za pouta nad hlavou. Stojím se zavázanýma očima v herně, připoutaná k mříži u stropu.

Sprška po dalším dopadu důtek mě pro změnu sladce zaštípe na hýždích.

„Prosím co?“

Zajíknu se. „Prosím, pane.“

Christian mi pokládá dlaň na zjitřenou kůži a jemně ji polaská.

„Hezky v klidu,“ chlácholí mě. Ruku přesouvá níž, kolem mého boku dopředu a vklouzne do mě prsty.

Tiše zasténám.

„Paní Greyová,“ vydechne a zlehka mi zuby zatahá za lalůček.

„Jste připravená, jako vždy.“

Jeho prsty se pohybují tam a zpět, stimulují to místo, to citlivé místečko, znovu a znovu. Důtky padají na zem a ruka, která je doteď držela, se mi sune vzhůru přes břicho na prsa. Cuknu sebou, jsou teď citlivá.

„Ššš,“ tiší mě Christian a jedno sevře v dlani, palcem opatrně přejede přes bradavku.

„Ach,“ vzdychnu.

Jeho doteky jsou něžné a zároveň vzrušující, a tak mi požitek z nich brzy prostupuje z hrudi až do nehlubšího nitra. Zakláním hlavu, přitlačím se proti jeho dlani a znovu zasténám.

„Mám rád, když tě slyším,“ zašeptá. Plně vzrušený se mi tiskne k boku, knoflíky zapínání jeho riflí se tlačí do mé kůže a jeho prsty dál pokračují v neúnavném dobývání: tam, zpátky, tam, zpátky – v neměnném rytmu. „Mám tě udělat takhle?“ ptá se.

„Ne.“

Ustává v pohybu.

„Opravdu, paní Greyová? Myslíte, že máte na vybranou?“ Stiskne mi bradavku mezi dvěma prsty.

„Ne… Ne, pane.“

„Tak je to lepší.“

„Prosím,“ zopakuju naléhavě.

„Co bys ráda, Anastasie?“

„Tebe. Jenom tebe.“ Prudce se nadechne.

„Celého,“ dodávám zadýchaně.

Uvolňuje se ze mě, otáčí mě čelem k sobě a stahuje mi masku z očí. Zamžikám do těch jeho, tmavnoucích šedých, které se mi propalují do sítnice. Přiloží mi ukazováček ke spodnímu rtu a pak mi ho společně s prostředníčkem natlačí do úst, abych mohla ochutnat slanou příchuť svého vzrušení.

„Saj,“ zašeptá. Zakroužím jazykem kolem jeho prstů a pak mezi nimi.

Mmm… dokonce i já na jeho prstech chutnám skvěle.

Dlaněmi vystoupá vzhůru po mých pažích k poutům a rozepíná je. Znovu mě otáčí, takže stojím čelem ke zdi, a za cop si mě vtáhne do náruče a přitiskne k sobě. Naklání mi hlavu do strany a značí si cestičku z polibků po mém krku až k uchu.

„Chci do tvojí pusy.“ Jeho hlas zní tiše a svůdně. A mé už teď připravené tělo se uvnitř chtivě sevře. Je to intenzivní a uspokojivý pocit. Vzrušeně zavzdychám a obracím se k němu. Přitahuju si jeho hlavu k sobě a horečnatě ho líbám, jazykem mu vrážím do úst, ochutnávám ho, vychutnávám si ho. Se zasténáním mě chytá za zadek s úmyslem dostat mě blíž, ale všechno, čím se ho dotýkám, je mé těhotné břicho. Zlehka ho kousnu do čelisti a začínám posévat jeho krk drobnými polibky, zatímco ruce spouštím dolů k zapínání jeho kalhot. Zaklání hlavu, aby mi usnadnil přístup ke svému hrdlu,

a já se po něm postupně sunu níž, až na jeho hruď.

Z úst mu uniká spokojený výdech.

Trhnutím za pas jeho riflí rozepínám všechny knoflíky naráz.

On mě chytá za ramena a já se před ním sesouvám do kleku.

Pohlédnu na něj skrz řasy, upřeně mě sleduje. Oči má temné, a když mu stáhnu kalhoty, abych ho mohla vzít do pusy, ostře se nadechne skrz pootevřené rty. Miluju, když mu tohle můžu dělat. Dívat se na něj, jak se přitom sype, poslouchat jeho trhaný dech a tiché vzdechy, které se mu derou z hrudi. Zavírám oči a žádostivě ho saju, beru si ho celého, libuju si v jeho chuti a přidušených stenech.

Chytá mě za hlavu, aby mě přibrzdil, a já skrývám zuby za rty a znovu přitlačím.

„Otevři oči, dívej se na mě,“ nařizuje mi potichu.

Když se setkám s jeho žhnoucím pohledem, propne se v bocích, takže mi proniká až na patro, a rychle se stahuje zpět. Jakmile to zopakuje, zvedám ruce, abych se ho chytla za boky. Ale on se zarazí uvnitř a podrží i mě.

„Nedotýkat, nebo tě znovu spoutám. Chci jenom tvou pusu,“ zavrčí.

Páni. Tak takhle to bude? Zakládám si ruce na bedra a s plnou pusou na něj nevinně zamžikám.

„Hodná holka,“ pronese nakřáple a cukne koutky. Učiní další pohyb zpět, mě přitom drží jemně, ale pevně, a znovu se vrací. „Máte tak sexy pusu, paní Greyová.“ Zavírá oči a pokračuje v těch pohybech a já ho pokaždé pevně obemknu rty a polaskám jazykem. Beru si ho víc, zas a zas a zas, až s vypětím vydechuje skrz zaťaté zuby.

„A dost!“ procedí s námahou a definitivně se stahuje, zatímco já bych s radostí pokračovala. Chytá mě za ramena a vytahuje na nohy. V pěsti sevře můj cop a dravě mě políbí, neodbytně si bere i dává. Zčistajasna mě pouští, a dřív než se vzpamatuju, zvedá si mě do náruče a přenáší na postel. Opatrně mě na ni ukládá tak, že mám zadek těsně na jejím okraji.

„Dej mi nohy kolem pasu,“ přikáže. Ovíjím je okolo něj a přitahuju si ho k sobě. Sklání se ke mně a ruce si zapírá po obou stranách mé hlavy, a zatímco stále stojí, pozvolna se prohne mým směrem.

To je slast. Zavírám oči a poddávám se jeho postupující nadvládě.

„Jsi v pořádku?“ ptá se s jasně patrným nádechem péče v hlase.

„Bože, Christiane. Jsem. Jsem. Prosím.“ Utáhnu kolem něj nohy a zároveň se vzepřu. Tím z něj vymámím jakýsi neartikulovaný zvuk. Chytám se ho za paže a on se pomalu začíná hýbat.

„Christiane, prosím. Dělej – já se nerozbiju.“

Zasténá a zrychluje, skutečně zrychluje, dává se mi víc a víc. A je to skvělé.

„Jo,“ vydechnu a sevřu ho ještě silněji, když ucítím, co ve mně probouzí… A on se začíná pohybovat s novou rozhodností… Už se to blíží. Ach, prosím. Nepřestávej.

„No tak, Ano,“ protlačí přes sevřené čelistí. A já mu podléhám, podléhám sobě, znovu a znovu a znovu. Sténám jeho jméno a on ve mně bez hnutí a s hlasitým voláním toho mého vrcholí.

Leží vedle mě a rukou mě hladí na břiše, prsty široce roztažené.

„Co dělá moje dcera?“

„Tančí,“ zasměju se.

„Tančí? No jo! Fakt. Já to cítím!“ rozzáří se, když ve mně Tečka Druhá udělá další přemet.

„Myslím, že už teď miluje sex.“

Christian se zatváří neradostně. „Opravdu?“ zabručí. Přesouvá se dolů, až se jeho rty ocitají na samém vrcholku mého břicha.

„Žádný sex až do třiceti, mladá dámo.“

Zahihňám se. „Teda, Christiane, ty jsi takový pokrytec.“

„To nejsem, pouze úzkostlivý otec.“ Zvedne ke mně podmračený pohled, který prozrazuje jeho obavy.

„Jsi úžasný otec, přesně jak jsem si myslela.“ Pohladím jeho laskavou tvář a on mě odmění plachým úsměvem.

„Tohle se mi líbí,“ zamumlá. Konečky prstů mi přejede po napnuté kůži a pak ji políbí. „Je tam víc tebe.“

Našpulím pusu. „Už aby mě zase bylo míň.“

„Když se teď uděláš, je to síla.“

„Christiane!“

„Ale už se těším, až zase ochutnám mlíko.“

„Christiane! Ty jsi takový zvrhlík!“

Najednou sebou mrskne zpátky. Vrhá se mi na rty, jednu nohu si přehazuje přes mou a za sevřená zápěstí mi zvedá ruce nad hlavu.

„Ty přece miluješ zvrhlé šukání,“ zašeptá a nosem přejede podél mého.

Uchichtnu se, nakažená jeho chlípným úsměvem. „Přesně tak, miluju zvrhlé šukání. A miluju tebe. Velmi.“

W

Trhnu sebou, budí mě radostné vypísknutí mého syna, a i když jeho ani Christiana nevidím, rozlije se mi po tváři přihlouplý úsměv. Teddy už se probudil z odpoledního spánku a teď nedaleko mě dovádí se svým otcem. Tiše ležím a naslouchám, ještě pořád žasnu nad tím, jak dokáže být Christian hravý. Má s Teddym mimořádnou trpělivost – mnohem větší než se mnou. Uculím se. Ale co, tak to má být. A můj milovaný chlapeček, naše malé potěšení, ještě nepoznal, co je to strach. To naopak Christian je až příliš ochranitelský – vůči nám oběma. Můj drahý, náladový, kontrolou posedlý Stín.

„Pojď, najdeme maminku. Bude někde na louce.“

Teddy řekne něco, co neslyším, a Christian se nevázaně a šťastně zasměje. Je to kouzelný zvuk, plný rodičovské lásky. Dál už to nevydržím. Vzepřu se na loket, abych je mohla sledovat ze svého úkrytu v dlouhé trávě.

Christian Teddyho několikrát zatočí dokola, takže malý znovu rozpustile zapiští. Potom se s ním zastaví, vyhodí ho vysoko do vzduchu – přestávám dýchat – a zase ho bezpečně chytá. Teddy

bezstarostně vykřikne a já vydechnu úlevou. Ach, můj chlapeček, můj malý klouček, pořád v pohybu.

„Eště, tatí!“ vypískne. Christian ho poslechne a mně skáče srdce do krku podruhé, když si ho znovu vyhodí nad hlavu, aby ho vzápětí zachytil a pevně sevřel v náručí. Políbí ho do měděných vlásků, vlepí mu pusu na tvářičku a chvilku ho nemilosrdně lechtá. Ted zavyje smíchy. Svíjí se a tlačí mu pěstičkami do prsou, aby se vysvobodil z jeho sevření. Christian ho s širokým úsměvem staví na zem.

„Tak pojď, najdeme maminku. Schovává se nám v trávě.“ Teddymu se rozsvítí oči, s radostí ze hry se rozhlíží po louce. Bere

Christiana za ruku a ukazuje někam, kde rozhodně nejsem, což mě přinutí se uchichtnout. Rychle zalehnu zpátky, taky zaujatá jejich hrou.

„Teddy, teď jsem zaslechnul maminku. Slyšel jsi ji taky?“

„Mami!“

Ujede mi další zahihňání nad Teddyho vítězoslavným tónem.

Ježiši – celý táta, a to mu jsou teprve dva.

„Teddy!“ ozývám se mu a s úsměvem idiota hledím vzhůru na oblohu.

„Mami!“

Až příliš brzy zaslechnu jejich blížící se kroky. Nejdřív se ve vzrostlé trávě zjevuje Teddy a hned po něm Christian.

„Mami!“ zapiští mrně, jako by našlo poklad ze Sierry Madre, a vrhá se na mě.

„Ahoj, ty můj chlapečku!“ Tisknu ho k sobě a líbám na buclatou tvářičku. Se smíchem mi pusu vrací a vyvléká se mi z náruče.

„Ahoj, mami,“ usměje se na mě Christian.

„Ahoj, tati,“ zakřením se na něj. Zvedá Teddyho, usazuje se vedle mě a našeho syna si dává na klín.

„Musíš teď opatrně s maminkou,“ napomíná ho. Uculím se, když mě napadne jistá asociace. Z kapsy vyloví BlackBerry a podá ho Teddymu. To nám pravděpodobně zajistí pět minut klidu, ma-

ximálně. Teddy mobil pozorně studuje, malé obočí zamyšleně pokrčené. Vypadá tak vážně, modré oči soustředěné, přesně jako jeho otec, když čte e-maily. Christian mu zaboří obličej do vlásků a mně při pohledu na ně zaplesá srdce. Podobají se jako vejce vejci: můj syn, sedící v klidu – aspoň na pár sekund – na klíně mého manžela. Moji dva nejoblíbenější muži na celém světě.

Ted je přirozeně to nejkrásnější a nejtalentovanější dítě planety

– jsem jeho matka, a tak mám plné právo si to myslet. A Christian je… no, on je prostě on. V bílém triku a džínách působí stejně přitažlivě jako obvykle. Jak jsem si něco takového zasloužila?

„Vypadáte dobře, paní Greyová.“

„Stejně jako vy, pane Greyi.“

„Řekni, je maminka pěkná?“ pošeptá Teddymu do ouška. Ten ho ale odstrčí, víc ho teď zajímá tatínkův mobil.

Zasměju se. „Toho tak snadno neukecáš.“

„Já vím,“ zvlní rty v láskyplném úsměvu a znovu ho políbí do vlasů. „Nemůžu uvěřit, že mu zítra budou dva,“ posteskne si. Natáhne ruku a rozloží ji na mém vypouklém podbřišku. „Co si jich pořídit celou hromadu?“ zasní se.

„Minimálně tu bude ještě jedno,“ usměju se a on mě tam pohladí.

„Jak se má moje dcera?“

„Dobře. Spí, aspoň myslím.“

„Zdravím, pane Greyi. Ahoj, Ano.“

Oba se otáčíme za hlasem Sophie, Taylorovy desetileté dcery, která se vynoří z přerostlé trávy.

„Sofí,“ protáhne Ted radostně, když ji pozná. Škrábe se Christianovi z klína a bez dalšího zájmu pouští BlackBerry na zem.

„Gail mi dala nanuky,“ řekne Sophie. „Můžu jeden dát Teddymu?“

„No jasně,“ souhlasím. Božínku, ten zase bude upatlaný.

„Nanu!“ Ted natáhne ručku a Sophie mu jeden podává. Už teď roztává.

„Ukaž – maminka ti s tím pomůže.“ Sedám si, beru mu nanuk z ručky a rychle z něj olíznu odkapávající zmrzlinu. Hmm… brusinková, studená a tak dobrá.

„Moje!“ zaprotestuje Ted rozhořčeně.

„Tumáš.“ Vracím mu teď už trochu zkultivovaný nanuk a on si ho okamžitě strká do pusy. Zatváří se tak spokojeně.

„Můžu vzít Teddyho na procházku?“ ptá se Sophie.

„Jen běžte.“

„Ale nechoďte daleko.“

„Nepůjdeme, pane Greyi.“ Její oříškově hnědé oči jsou velké a vážné. Myslím, že se Christiana tak trochu bojí. Natahuje ruku a Ted ji za ni ochotně bere. Společně se prodírají skrz hustou trávu pryč od nás.

Christian za nimi starostlivě hledí.

„Budou v pořádku, Christiane. Co by se jim tady mohlo stát?“ Na chvilku se zachmuří a já se přesouvám a choulím se mu na klín.

„Kromě toho, Teddy Sophii miluje.“

Se zafuněním mi zaboří nos do vlasů. „Je moc milá.“

„To je. A taky hezká. Blonďatý andílek.“

Ztuhne a rozloží mi ruce na břiše. „To jsou ty holčičky, co?“ utrousí se stopou úzkosti v hlase. Zády k němu si provlékám ruku za jeho krkem.

„Se svou dcerkou si nemusíš dělat starosti ještě aspoň tři měsíce.

Mám ji tady, v bezpečí. Víš?“

Dává mi pusu za ucho a sjede mi po něm zuby až k lalůčku.

„Cokoliv řeknete, paní Greyová.“ Potom mě kousne a já vyjeknu.

„Včerejší večer jsem si moc užil,“ pochvaluje si. „Měli bychom to dělat častěji.“

„To bych řekla.“

„A možná bychom mohli, kdybys přestala pracovat…“

Obrátím oči v sloup a on si mě přivine blíž. Na krku ucítím jeho úsměv.

„Že vy jste na mě převrátila oči, paní Greyová?“ Jeho pohrůžka je sice nevyslovená, zato smyslná. Přinutí mě ošít se. Ale protože jsme uprostřed louky a poblíž jsou dvě děti, přecházím jeho narážku bez povšimnutí.

„Grey Publishing má autora na seznamu bestsellerů v New York Times – Boyce Fox má fenomenální prodejnost. Ve velkém jsme rozjeli prodej e-booků a konečně jsem si kolem sebe vytvořila tým, se kterým chci pracovat.“

„A nezapomínej, že i v takových časech dokážeš vydělat peníze,“ dodává s pýchou v hlase. „Ale stejně… líbí se mi představa, že stojíš v zástěře u plotny a s dětmi za zadkem.“

Zakláním se, abych mu viděla do obličeje. Dívá se na mě, v očích jiskřičky humoru.

„To zní lákavě,“ zamumlám a on mě políbí. Ruce nechává rozložené na mém břiše.

Když vidím, že je v tak dobré náladě, zkouším znovu zapříst hovor na ožehavé téma. „Přemýšlel jsi ještě o tom mém návrhu?“

Znehybní. „Odpověď zní – ne.“

„Ale Ella je tak krásné jméno.“

„Nepojmenuju naši dceru po své matce. Ne. Konec diskuse.“

„To je poslední slovo?“

„Jo.“ Chytne mě za bradu a vážně se na mě zadívá, v jeho pohledu je jasně patrné podráždění. „Už se na to vykašli, Ano. Nechci si svou dceru spojovat s minulostí.“

„Tak jo. Promiň.“ Kruci… nechtěla jsem ho rozzlobit.

„To už je lepší. Přestaň se pořád snažit to napravit,“ zabručí.

„Přinutila jsi mě přiznat si, že jsem ji miloval; dotáhla jsi mě k jejímu hrobu. A to stačilo.“

Ach jo. Otáčím se mu na klíně, sedám si obkročmo a beru si jeho obličej do dlaní.

„Omlouvám se. Opravdu. Nezlob se na mě, prosím.“ Zlehka ho políbím na rty a pak do koutku úst. Po chvíli si ukáže na druhý a já

mu do něj s úsměvem dávám pusu. Ukáže si na nos. Dostává pusu i tam. Spokojeně se zakření a chytne mě za zadek.

„Teda, paní Greyová – co teď s vámi?“

„Jsem si jistá, že už něco vymyslíš,“ brouknu. Vycení zuby v úsměvu šelmy a nečekaně nás oba povalí, takže se ocitám vleže na dece.

„A co kdybych to vymyslel hned?“ zašeptá s hříšným výrazem.

„Christiane!“ okřiknu ho.

Najednou se ozve Teddyho vysoké zakvílení. Christian je na nohách s rychlostí a elegancí pantera a letí směrem, odkud zvuk přichází. Já ho následuju poněkud poklidnějším tempem. Upřímně, nejsem tak vyplašená jako on – není to ten typ pláče, který by mě donutil brát schody po dvou, abych urychleně zjistila, co se děje.

Christian už si vysazuje Teddyho na ruku. Náš maličký usedavě naříká a ukazuje na zem, kde leží zbytky rozteklého nanuku a vsakují se do trávy pod ním.

„On ho upustil,“ řekne Sophie posmutněle. „Dala bych mu svůj, ale už jsem ho dojedla.“

„No tak, Sophie, to je v pořádku,“ pohladím ji po vlasech.

„Mamí!“ zaúpí Teddy a natáhne ke mně ruce. Christian ho neochotně pouští a já se pro něj nahnu.

„Copak se stalo?“

„Nanu,“ zafňuká.

„Já vím, broučku. Zajdeme za paní Taylorovou pro jiný.“ Letmo ho políbím na hlavičku… páni, ten voní. Vůně mého malého chlapečka.

„Nanu,“ zaštká znovu. Beru ho za ručku a dávám mu pusu na ulepené prstíky.

„Mmm… teď jsem ochutnala tvůj nanuk tady z prstíčků.“ Ted přestává plakat a zkoumavě se zadívá na svou ručku.

„Dej si prstíčky do pusy.“ Udělá to a: „Nanu!“

„Ano. Nanuk.“

Šťastně se usměje. Můj malý náladový synáček, přesně jako tatínek. No, ten malý má aspoň omluvu – jsou mu teprve dva roky.

„Půjdeme najít paní Taylorovou?“ Přikývne, na rtech se mu zaskví upřímný dětský úsměv. „Necháš tatínka, aby tě vzal?“ Zavrtí hlavou a chytne mě kolem krku. Mačká se ke mně s hlavičkou zabořenou mezi mé rameno a krk.

„Myslím, že tatínek by taky chtěl ochutnat tvoje prstíčky,“ pošeptám mu do ouška. Ted se na mě zamračí, potom se podívá na svou ručku a napřáhne ji ke Christianovi. Ten se zasměje a olízne Teddymu prsty.

„Hmm… to je dobrota.“

Ted se zachichotá a natáhne ruce k tátovi, aby ho vzal. Christian si ho ode mě s užaslým úsměvem bere a usazuje si ho na bok.

„Sophie, kde je Gail?“

„Byla ve velkém domě.“

Ohlédnu se na Christiana. Jeho úsměv mi připadá lehce sladkobolný a já se zadumám nad tím, co se mu asi honí hlavou.

„Ty to s ním tak umíš,“ povzdychne si.

„S tímhle prckem?“ Pocuchám Teddyho vlásky. „To proto, že jsem vás, Greyovic chlapy, už dávno prokoukla,“ ušklíbnu se na Christiana poťouchle.

Uvolněně se zasměje. „Na tom něco bude, paní Greyová.“ Teddy se mu vykroutí z náruče. Teď chce pro změnu jít sám,

drobek můj paličatý. Beru ho za jednu ručku, táta za druhou a cestou k domu ho mezi sebou společně houpeme, zatímco Sophie před námi zvesela poskakuje.

U garáže ještě mávám Taylorovi, který využil jeden ze vzácných dnů volna k tomu, aby se v tílku a džínách povrtal ve své staré motorce.

W

Zastavuju se u dveří Teddyho pokoje a poslouchám, jak mu Christian čte.

„Jsem Lorax! A mluvím za stromy…“

Když nakouknu dovnitř, zjišťuju, že Teddy tvrdě spí, a Christian přesto dál předčítá. Otevírám úplně a on ke mně zvedá oči a knížku zavírá. Přikládá si prst ke rtům a zapíná dětskou chůvičku u Teddyho postýlky. Upravuje mu deku a ještě ho pohladí po tvářičce. Potom se narovná a naprosto neslyšně se po špičkách vydává ke mně. Je těžké při tom pohledu udržet vážnou tvář.

Venku na chodbě si mě přitáhne do náruče. „Bože, jak já ho miluju, ale je tak skvělé, když konečně usne,“ vydechne mi proti rtům.

„Absolutně s tebou souhlasím.“

Zadívá se mi do očí, ty jeho se lesknou pohnutím. „Těžko uvěřit tomu, že je s námi už dva roky.“

„Já vím.“ Dávám mu pusu a na chvíli se nechávám unést zpátky do dne, kdy se Teddy narodil. Akutní císařský řez, Christian paralyzovaný strachy a profesionální klid doktorky Greenové, když se malá Tečka dostala do potíží. U těch vzpomínek se bezděky zachvěju.

W

„Paní Greyová, už se snažíte patnáct hodin v kuse. Vaše kontrakce se navzdory Pitocinu zeslabují. Musíme provést akutní císařský řez

– vaše děťátko je v ohrožení,“ vyrukuje na mě doktorka Greenová neoblomně.

„Už bylo načase!“ zavrčí na ni Christian, ale ona ho ignoruje.

„Buď zticha, Christiane,“ zmáčknu mu ruku. Můj hlas zní tiše a slabě, všechno kolem je jakoby rozmazané – stěny, nemocniční přístroje, lidé v zelených doktorských svršcích… Chce se mi spát. Ale ještě předtím bych měla něco udělat… Aha, už si vzpomínám.

„Chtěla jsem porodit sama.“

„Paní Greyová, prosím. Je třeba udělat císařský řez.“

„Prosím, Ano,“ zaúpí Christian.

„A můžu se pak vyspat?“

„Můžeš, bejby, můžeš.“ To už je skoro vzlyk, následovaný polibkem na čelo.

„Než usnu, chci Tečku vidět.“

„Uvidíš.“

„Tak jo,“ zašeptám.

„No sláva,“ utrousí doktorka. „Sestro, zavolejte anesteziologa. Doktore Millere, příprava na císaře. Paní Greyová, teď vás převezeme na operační sál.“

„Převoz?“ vyjekneme oba s Christianem naráz.

„Převoz. A hned.“

A najednou jsme v pohybu – vezou mě chodbou a světla zářivek nad mou hlavou se slévají do jedné dlouhé světelné čáry.

„Pane Greyi, musíte se převléct.“

„Cože?“

„Hned, pane Greyi.“

Stiskne mi ruku a pouští mě.

„Christiane!“ volám za ním a zmocňuje se mě panika.

Projíždíme skrz další dveře a za okamžik už mi sestra na úrovni hrudníku roztahuje plentu. Dveře se otevírají a zavírají, je tu tolik lidí, tolik hluku… chci domů.

„Christiane?“ Očima pátrám mezi tvářemi po té, která patří mému muži.

„Bude u vás za chviličku, paní Greyová.“

Než se naděju, je u mě, v modrém stejnokroji. Sahám pro jeho ruku.

„Mám strach,“ zašeptám.

„Ne, bejby, neměj. Jsem tady. Nesmíš se bát. Ty ne, moje statečná Ano.“ Líbá mě na čelo a mně z tónu jeho hlasu připadá, že je něco špatně.

„Co se děje?“

„Co myslíš?“

„Něco je špatně.“

„Není. Všechno je v pořádku. Jsi jenom vyčerpaná, bejby.“ Ale z očí mu sálá strach.

„Paní Greyová, je tu anesteziolog. Zavede vám epidural a pak začneme.“

„Má další kontrakci.“

Kolem břicha se mi znovu sevře železná obruč. Sakra! Drtím Christianovu ruku a přečkávám další vlnu bolestí. Tohle je to, co mě tak vyčerpalo – překonávání bolesti. Jsem tak unavená. Cítím, jak se mi po těle rozlévá znecitlivující látka… jak postupuje dolů. Soustředím se na Christianův obličej. Na vrásku mezi jeho obočím. Je napjatý. On se bojí. Proč se bojí?

„Cítíte tohle, paní Greyová?“ zaslechnu hlas doktorky Greenové, schované za plentou.

„Co jestli cítím?“

„Tohle necítíte?“

„Ne.“

„Dobře, doktore Millere, můžeme.“

„Vedeš si skvěle, Ano.“

Christian je bledý. Na čele se mu lesknou kapky potu. Má strach.

Neměj strach, Christiane. Neboj.

„Miluju tě,“ zašeptám.

„Bože, Ano,“ vzlykne. „A já tebe, strašně moc.“

Najednou cítím uvnitř těla divný tah. Nic takového jsem v životě necítila. Christian se podívá přes zástěnu a zpopelaví, ale fascinovaně tam zírá dál.

„Co se tam děje?“

„Odsávání! Dobře…“

Vzduch pročísne pronikavý rozzlobený křik.

„Máte chlapce, paní Greyová. Zkontrolujte Apgar.“

„Apgar skóre devět.“

„Můžu ho vidět?“ zajíknu se.

Christian mi mizí ze zorného pole a za vteřinku se znovu objevuje – v náručí svírá mého syna zavinutého v modré pleně. Má sytě růžovou tvářičku, ještě je pokrytý bílým šlemem a potřísněný krví. Moje děťátko. Moje Tečka… Theodor Raymond Grey.

Podívám se na Christiana a v jeho očích spatřím hluboké dojetí.

„To je váš syn, paní Greyová,“ zašeptá sevřeným hlasem.

„Náš syn,“ vydechnu. „Je nádherný.“

„To je,“ řekne Christian a vtiskne našemu kouzelnému chlapečkovi polibek na čelo pod chomáček tmavých vlásků. Theodor Raymond Grey tomu nevěnuje nejmenší pozornost. Předešlý křik už je zapomenut, oči má zavřené a spí. Je tím nejkrásnějším stvořením, které jsem v životě viděla. Tak krásným, až mě to nutí k pláči.

„Děkuju, Ano,“ vydechne Christian a taky se neubrání slzám.

W

„Co se děje?“ Christian mi zvedá bradu.

„Jenom jsem si vzpomněla, jak přišel na svět.“ Zbledne a položí mi dlaň na břicho.

„Tohle už podruhé nedopustím. Tentokrát to bude plánovaný císař.“

„Christiane, já…“

„Ne. Posledně jsi mi málem umřela, Ano. Říkám – ne.“

„Nepřeháněj.“

„Ne.“ Poslední ne je velmi důrazné, takže vím, že další dohadování nemá smysl. Ale jak se na mě dívá, jeho pohled přestává být tak zarytý. „Líbí se mi jméno Phoebe,“ řekne tiše a otře se o mě nosem.

„Phoebe Greyová? Phoebe… Jo. Taky se mi líbí,“ usměju se na něj.

„Dobře. Chci složit ten dárek pro Teddyho.“ Bere mě za ruku a společně odcházíme dolů. Vyzařuje z něj chlapecké nadšení; těšil se na to celý den.

„Myslíš, že se mu to bude líbit?“ Upře na mě znepokojený pohled.

„Bude z toho nadšený. Asi tak dvě minuty, Christiane. Jsou mu teprve dva.“

Christian dokončil stavbu dřevěné dráhy pro vláčky, kterou mu koupil k narozeninám. Dokonce přiměl Barneyho, aby mu předělal dva motůrky vláčků na solární pohon, podobně, jako to měla helikoptéra, kterou jsem kdysi dala Christianovi k narozeninám. Vidím na něm, jak se nemůže dočkat, až zítra vyjde slunce. Podezírám ho, že si s tím chce hrát sám. Dráha teď pokrývá většinu kamenné podlahy v našem předsazeném pokoji na terase.

Zítra pořádáme pro Teddyho rodinnou oslavu. Přijede i Ray a José a samozřejmě všichni Greyovi, včetně Teddyho nové sestřenice Avy, Kateiny a Elliotovy dvouměsíční dcerky. Už se těším, až si s Kate popovídáme a jak omrknu, jestli jí mateřství svědčí.

Dívám se ven, jak slunce zapadá nad Olympijským poloostrovem. Je to přesně tak úchvatné, jak Christian sliboval, a já jsem z toho pohledu u vytržení stejně jako poprvé. Stmívání nad Soundem je zkrátka ohromující přírodní divadlo. Christian si mě přitahuje do objetí.

„To je ale výhled,“ vydechnu zasněně.

„To je,“ odpovídá mi, ale když se na něj kouknu, zjišťuju, že se dívá na mě. Zlehka mě políbí. „Nádherný výhled,“ zabrouká. „Můj oblíbený.“

„Je to domov.“

Usměje se a znovu mě políbí. „Já vás miluju, paní Greyová.“

„Já tebe taky, Christiane. Navždycky.“

Konec

Poznámka autorky

Jsem si plně vědoma toho, že dnes nemůžete jen tak vejít do americké banky a požadovat výběr pěti milionů dolarů. Konverzace, kterou Ana neslyšela, probíhala takto:

„U telefonu Troy Whelan.“

„Tady Christian Grey. Právě jsem domluvil s manželkou. Ty peníze jí dejte.

Dejte jí, co bude chtít.“

„Pane Greyi, já přece nemohu…“

„Tak převeďte pět milionů z mých majetků ve společnostech. Třeba: Georges, PKC, Atlantis Corps, Ferris a Umatic. Z každé milion.“

„Pane Greyi, toto je vysoce nestandardní postup. Budu jej muset konzultovat s panem Forlinesem.“

„Příští týden s ním hraju golf,“ zasyčím. „Takže to prostě zatraceně udělejte, Whelane. Najděte nějaký způsob, nebo u vás zavřu všechny účty a přesunu obchody GEH někam jinam. Rozumíte?“

Na druhém konci se rozhostí ticho.

„Ty zatracený papíry podepíšeme později,“ dodávám o něco mírněji.

„Jistě, pane Greyi.“

Christianovy odstíny

Stínovy první Vánoce

Můj svetr škrábe a voní jako nový. Všechno je nové. Mám i Novou Maminku. Je to doktorka. Má te-to-skop, který si můžu strkat do uší a slyšet s ním svoje srdce. Je hodná a usmívá se. Pořád se usmívá. Její zuby jsou malé a bílé.

„Chtěl bys mi pomoct ozdobit stromek, Christiane?“

V pokoji s velkými gauči je velký strom. Velký strom! Už jsem takové viděl. Ale jenom v obchodech. Ne vevnitř, kde jsou gauče. Můj nový dům má spoustu gaučů. Ne jenom jeden. Ne hnědý a ulepkaný.

„Vidíš? Podívej.“

Moje Nová Maminka mi ukazuje krabici a ta je plná kouliček.

Hodně hezkých lesklých kouliček.

„To jsou ozdoby na stromeček.“

O-zdo-by. O-zdo-by. Moje hlava si to opakuje. O-zdo-by.

„A tady…“ přestane mluvit a vytahuje řetěz s malými kytičkami, „tady jsou světla. Ta rozvěsíme jako první a potom můžeme stromek ozdobit.“ Sáhne dolů a dotkne se prsty mých vlasů. Přestanu se hýbat. Ale mám rád, když mi dává prsty na vlasy. Mám

rád být s Novou Maminkou. Hezky voní. Čistě. A sahá mi jenom na vlasy.

„Mami!“

To zavolá on. Lelliot. Je velký a je hodně slyšet. Hodně slyšet! On mluví. Pořád. Já nemluvím. Ztratil jsem slova. Ale mám slova v hlavě.

„Elliote, lásko, jsme v obýváku.“

Vbíhá dovnitř. Byl ve škole. Má obrázek. Nakreslil ho pro moji Novou Maminku. Ona je taky Lelliotova maminka. Ona si k němu klekne a obejme ho a podívá se na obrázek. Je to dům s maminkou a s tatínkem a s Lelliotem a s Christianem. Christian na obrázku Lelliota je hodně malý. Lelliot je velký. Lelliot se hodně usmívá a Christian má smutný obličej.

Je tu i Tatínek. Tatínek jde k mamince. Chytnu si dečku o hodně víc. Tatínek dá Nové Mamince pusu a Nová Maminka se ho nebojí. Usměje se na něj. Taky mu dá pusu. Držím pevně svou dečku.

„Ahoj, Christiane.“ Tatínek má tichý hlas, jako když se bručí. Líbí se mi. Nikdy nemluví moc nahlas. Nikdy nekřičí. Není jako… A čte mi knížky, když jdu spát. Čte mi o kočce a klobouku a zelených vejcích a šunce. Nikdy jsem zelená vejce neviděl. Tatínek se skrčí dolů, takže je malý.

„Copak jsi dnes dělal?“ Ukážu mu na strom.

„Tys koupil stromek? Vánoční stromek?“ Hlavou mu řeknu, že jo.

„Je moc krásný. Vybrali jste ho s maminkou dobře. To je důležitý úkol, vybrat správný stromek.“

Taky mi sáhne na vlasy a já se přestanu hýbat a o hodně víc si podržím dečku. Tatínek mi ale neublíží.

„Tati, koukni na můj obrázek.“ Lelliot se zlobí, když Tatínek mluví se mnou. Lelliot se zlobí na mě. Když se na mě zlobí, praštím ho. To se pak Nová Maminka zlobí na mě. A Lelliot se mě bojí.

Světla na stromečku jsou hezká.

„Počkej, já ti to ukážu. Háček provlékneš tady tím očkem a potom ho pověsíš na větvičku.“ Maminka věší červenou o-zdo… o-

-zdo-bu na stromeček.

„Zkus pověsit tady ten modrý zvoneček.“

Malý zvoneček cinká. Zatřepu s ním. Ten zvuk je šťastný. Zatřepu s ním znovu. Maminka se usměje. Hodně. Takhle se směje jenom na mě.

„Líbí se ti ten zvonek, Christiane?“

Hlavou jí řeknu, že jo, a zatřepu s ním ještě a on pěkně zacinká.

„Máš tak krásný úsměv, miláčku.“ Maminka mrká a rukou si sahá na oči. Pohladí mě po vlasech. „Tolik mě těší, když ho vidím.“ Její ruka se posune na moje rameno. Ne. Dělám krok zpátky a víc chytnu svou dečku. Maminka vypadá smutně a potom zas vesele. Pohladí mě po vlasech.

„Dáme ten zvoneček na stromek?“ Moje hlava řekne, že jo.

„Christiane, musíš mi říct, když budeš mít hlad. To dokážeš. Můžeš vzít maminku za ruku, odvést ji do kuchyně a ukázat.“ Dává přede mě dlouhý prst. Její nehet je leskle růžový. A hezký. Ale já nevím, jestli se na mě moje Nová Maminka zlobí, nebo ne. Snědl jsem celé jídlo. Makarony se sýrem. Jsou dobré.

„Nechci, abys měl hlad, zlatíčko. Rozumíš? Chtěl bys teď trochu zmrzliny?“

Moje hlava řekne jo! Maminka se usměje. Mám rád, když se směje. Je to ještě lepší než makarony se sýrem.

Stromek je pěkný. Stojím a dívám se na něj a držím svou dečku. Světýlka blikají a každé má jinou barvu a každá o-zdo-ba má jinou barvu. Líbí se mi ty modré. A na špičce stromečku je velká hvězda.

Tatínek držel Lelliota vysoko a Lelliot dal hvězdu na stromek. Lelliot rád dává hvězdu na stromek. Chtěl jsem ji tam dát já… ale nechci, aby mě tatínek držel vysoko. Vůbec nechci, aby mě Tatínek držel. Hvězda je lesklá a třpytí se.

Vedle stromku je klavír. Moje Nová Maminka mě nechá sahat na to černé a bílé. Černá a bílá. Líbí se mi bílé zvuky. Černé zvuky nejsou správně. Ale taky se mi líbí. Hraju bílou a černou. Černou a bílou. Bílou, bílou, bílou, bílou. Černou, černou, černou, černou. Ty zvuky se mi líbí. Mám moc rád zvuky.

„Chceš, abych ti něco zahrála, Christiane?“

Moje Nová Maminka si sedne. Dotkne se bílé a černé a začne zpívat písničku. Šlápne na pedál pod klavírem. Někdy jsou zvuky nahlas a někdy potichu. Ta písnička je veselá. Lelliotovi se taky líbí, když Maminka zpívá. Je to o ošklivém káčátku. Maminka legračně zakváká. Lelliot legračně zakváká a udělá si ruce jako křídla a mává s nimi jako pták. Lelliot je legrační.

Maminka se směje. Lelliot se směje. Já se směju.

„Líbí se ti ta písnička, Christiane?“ A Maminka má zase ten smutný veselý obličej.

Mám po-nož-ku. Je červená a má na sobě obrázek pána s červenou čepicí a bílými vousy. Je to Santa. Santa nosí dárky. Už jsem ho viděl na obrázcích. Ale nikdy mi dárky nepřinesl. Byl jsem zlobivý. Santa nenosí dárky zlobivým klukům. Teď už jsem hodný. Moje Nová Maminka říká, že jsem hodný, moc hodný. Moje Nová Maminka neví, že jsem byl zlobivý. Nikdy jí o tom nepovím… že jsem zlobil. Nechci, aby to Nová Maminka věděla.

Tatínek věší po-nož-ku nad krb. Lelliot má taky po-nož-ku. Lelliot umí číst slovo na své po-nož-ce. Je to Lelliot. Na mojí po-nož-ce je taky slovo. Christian. Maminka ho čte nahlas. C-H-R-I-S-T-I-A-N.

Tatínek sedí na mojí posteli. Čte mi. Držím si dečku. Mám velký pokoj. Někdy je tu tma a mně se zdají ošklivé sny. Ošklivé sny o dřív. Moje Nová Maminka chodí ke mně do postele, když mám ošklivé sny. Leží a potichu zpívá písničku, až zase spím. Voní moc čistě a nově a hezky. Moje Nová Maminka není studená. Ne jako… ne jako… A taky nemám ošklivé sny, když se mnou spí.

Byl tu Santa. Santa neví, že jsem byl zlobivý. Jsem rád, že to neví. Mám vlak a letadlo a helikoptéru a auto a helikoptéru. Moje helikoptéra umí létat. Moje helikoptéra je modrá. Letí okolo vánočního stromku. Letí okolo klavíru a přistává uprostřed bílé. Letí nad Maminkou a letí nad Tatínkem a letí nad Lelliotem, který si hraje s legem. Helikoptéra letí po celém domě, v jídelně i v kuchyni. Letí okolo dveří Tatínkovy pracovny a nahoru do mého pokoje, do Lelliotova pokoje a do Maminčina a Tatínkova pokoje. Letí po celém domě, protože je to můj dům. Můj dům, kde bydlím.

Seznamte se – Stín

Pondělí, 9. 5. 2011

„Tak zítra,“ utrousím směrem ke Claudu Bastillovi, který už je jednou nohou z mé kanceláře.

„A co si dát tento týden golf, Greyi?“ zazubí se ten arogantní bastard, protože přesně ví, že na golfovém hřišti má vítězství v kapse. Zamračím se na něj a on konečně mizí. Poslední slova mého osobního trenéra mi sypou sůl do ran. Přes mé pokusy o hrdinství mi dnes ráno v tělocvičně nakopal prdel. Bastille je jediný, komu to dovolím, a on si teď brousí zuby na můj skalp na golfovém hřišti. Nesnáším golf, jenže se tam dá uzavřít spousta obchodů, a tak musím strpět jeho lekce i tam… a i když si to odmítám přiznat, daří se

mu mou hru zdokonalovat.

Když bezděky vyhlédnu z okna na horizont Seattlu, prostoupí mě důvěrně známý pocit znuděnosti. Uvnitř jsem tak prázdný a šedivý jako to počasí. Dny plynou jeden jako druhý a já nutně potřebuju nějak rozptýlit. Makal jsem celý víkend a teď, v omezeném prostoru kanceláře, cítím neklid. Nemělo by to tak být, každopádně ne po několika kolech s Bastillem. Ale je.

Znovu se zamračím. Tentokrát nad znepokojujícím zjištěním, že jedinou věcí, která mě za poslední týden trochu zabavila, bylo rozhodnutí odeslat dvě plná nákladní letadla do Súdánu. Což mi připomíná – Ros se přece měla vrátit s těmi čísly a logistikou. Kde kčertu vězí? S úmyslem zjistit, kde se zasekla, sahám po telefonu a přitom zavadím pohledem o diář.

Á, Kristepane! Budu muset přetrpět ten rozhovor s neodbytnou slečnou Kavanaghovou ze studentských novin WSU. Do hajzlu, proč jsem na to vlastně kývnul? Nenávidím rozhovory – stupidní otázky od stupidních, špatně připravených bezduchých idiotů. Než se vzpamatuju, telefon zazvoní.

„Ano,“ štěknu, jako bych z toho mohl vinit Andreu. Když nic jiného, pokusím se ten rozhovor zkrátit.

„Přišla za vámi slečna Anastasia Steeleová, pane Greyi.“

„Steeleová? Čekám Katherine Kavanaghovou.“

„Ale přišla slečna Anastasia Steeleová, pane.“

Už se zase mračím. K neočekávaným věcem mám přirozený odpor. „Tak ji pusťte dovnitř,“ odseknu a vím, že zním jako nějakej nevychovanej klacek, ale teď mi všichni můžou.

Ale, ale… takže slečna Kavanaghová není k mání. Znám jejího otce, majitele Kavanagh Media. Měli jsme tu čest obchodně a působil na mě jako protřelý podnikatel a racionálně uvažující člověk. Tím rozhovorem mu vlastně prokazuju službu – takovou, kterou zhodnotím později, až se mi to bude hodit. Musím připustit, že jsem byl na jeho dceru tak trochu zvědavý; zajímalo mě, jak daleko od stromu dopadlo jablko. Na nohy mě prudce staví rozruch ve dveřích, když jimi dovnitř vlít-ne vír dlouhých kaštanových vlasů, následovaný bledými končetinami a hnědými botami. Zakoulím očima, abych potlačil přirozenou rozmrzelost nad takovou neohrabaností, a spěchám k nebožačce, která mi tu přistála na všech čtyřech. Chytám ji za útlá ramena a pomáhám jí vstát. Zadívá se na mě pár jasně modrých rozpačitých očí. Vmžiku

mám v hlavě jako vymeteno. Mají tu nejpozoruhodnější barvu – bezelstná pomněnková modř – a já mám na krátkou děsivou chvíli dojem, že do mě vidí. Cítím se… obnažený. Ten pocit je zneklidňující. Má drobný hezký obličej, který se momentálně sytí barvou

– zaplavuje ho nevinná světle růžová. Bleskově mě napadá, jestli je její pleť taková úplně všude, bezchybná, a jak by asi vypadala, kdyby se zahřála a zčervenala po šlehnutí rákoskou. A dost! Zarážím tok svých neukázněných představ, zděšený směrem, kterým se ubírají. Co tě to krucinál popadlo, Greyi? Na to je moc mladá. Nepřestává na mě zírat a já mám chuť znovu obrátit oči v sloup. Nenech se mýlit, bejby, je to jenom obličej, ta krása je povrchní. Mám nutkání ji toho nepokrytě obdivného pohledu nějak zbavit.

Představení začíná, Greyi. Co takhle si přitom užít trochu srandy?

„Slečno Kavanaghová. Christian Grey. Jste v pořádku? Nechcete se posadit?“

A znovu ta barva ve tvářích. Se zájmem si ji prohlížím, teď když jsem zase ve své kůži. Je celkem přitažlivá, takovým nenápadným způsobem – štíhlá, bledá, s úžasnou hřívou leskle hnědých vlasů, co se sotva vejdou do gumičky. Brunetka. Jo, je přitažlivá. Podávám jí ruku. Ona vykoktá začátek nějaké omluvy a vloží svou útlou dlaň do mé. Má chladivou a jemnou kůži, ale překvapivě pevný stisk.

„Slečna Kavanaghová je indisponována, takže mě posílá místo sebe. Doufám, že vám to nevadí, pane Greyi.“ Je nositelkou tichého hlasu s nádechem melodičnosti. Nepravidelně pomrkává a její dlouhé řasy se míhají přes ty velké modré oči.

Nedokážu úplně zakrýt pobavení, když si vybavím její poněkud neelegantní vstup do své kanceláře, a ptám se jí, kdo teda je.

„Anastasia Steeleová. Společně s Kate, totiž… Katherine… totiž… slečnou Kavanaghovou studuji angličtinu na Washingtonské státní.“ Nervózní, ostýchavá, tak trochu knihomolka, co? Vypadá na to.

Oblečená je děsně, všechny křivky skrývá pod nevýrazným svetrem

a klasickou hnědou sukní. Prokrista, copak nemá žádný vkus? Nervózně se rozhlíží po mé kanceláři – dívá se všude, jenom ne na mě, zaznamenávám s pocitem ironie.

Jak může tahle holka dělat novinařinu? Nemá v sobě jedinou průbojnou kost. Je tak skvěle vystresovaná, umírněná, poddajná… submisivní. Lehce potřesu hlavou, zmatený směrem, kterým se ubírají mé nepřístojné myšlenky. Vypouštím nějakou otřepanou frázi a vyzývám ji, aby se posadila, ale vzápětí si všímám, jak kritickým pohledem hodnotí obrazy na zdi mé kanceláře. Dřív než se stihnu zarazit, už o nich žvaním.

„Místní malíř. Trouton,“ vysvětluju.

„Jsou překrásné. Povyšují obyčejné na neobyčejné,“ řekne zasněně s pohledem vpitým do té dokonalé umělecké krásy. Má jemný profil – trochu zvednutý nos a měkké plné rty. Těmi slovy přesně vyjádřila můj názor. „Povyšují obyčejné na neobyčejné.“ A máme tu zjevné a potěšující zjištění. Slečna Steeleová je chytrá.

Něco zamumlám na souhlas a sleduju, jak se jí zase pod kůží pomalu rozlévá krev. Sedám si naproti ní a pokouším se utřídit myšlenky.

Nejdřív z toho svého lodního pytle tahá zmamlaný list papíru a hned po něm diktafon. Diktafon? Není to ještě na kazety? Ježiši, ta je nešikovná. Dvakrát ten zatracený krám upustí na můj luxusní taburet Bauhaus. Očividně to nikdy předtím nezapojovala. Z nějakého důvodu, který tak úplně nechápu, mi to přijde zábavné. Normálně by mě taková míra neohrabanosti dokázala přivést k šílenství, ale teď si musím podržet ukazováček na rtech, abych se nerozesmál, a bojovat s nutkáním jí to sám nainstalovat.

Je z toho čím dál víc vynervovaná a mě přitom napadá, že bych uměl ty její motorické potíže napravit – s pomocí jezdeckého bičíku. Když se použije trefně, dokáže divy i s těmi největšími nemehly. U téhle zbloudilé úvahy už si musím poposednout. Vykoukne na mě skrz řasy a skousne si ten nadýchaný spodní ret. No to mě poser! Jak to, že jsem si tý pusy nevšiml dřív?

„Promiňte, na tohle nejsem zvyklá.“

To bych řekl, bejby – pomyslím si posměšně –, ale právě teď je mi to ukradený, protože nedokážu odlepit oči od tvý pusy.

„Klidně si dejte načas, slečno Steeleová.“ I já potřebuju chvilku, abych si uspořádal své nezvladatelné představy. Okamžitě s tím skoncuj, Greyi!

„Nebude vám vadit, když si nahraju vaše odpovědi?“ ptá se s upřímným výrazem plným očekávání.

Mám chuť se zasmát. Ach, ta úleva.

„To se mě ptáte teď? Poté, co jste s tím tak zápasila?“ Poplašeně zamrká, v očích má na chvíli ztracený vyděšený pohled, kvůli kterému pocítím nezvyklé bodnutí provinilosti. Přestaň se chovat jako debil, Greyi.

„Ne, nebude mi to vadit,“ zahuhlám. Zkrátka nechci být za ten pohled zodpovědný.

„Vysvětlila vám Kate, teda slečna Kavanaghová, k čemu je to interview určeno?“

„Jistě. Objeví se v promočním vydání novin, protože budu předávat diplomy na letošním promočním ceremoniálu.“ A fakt nevím, co mě ksakru přimělo, abych do toho šel. Sam z propagačního mi vysvětlil, že je to čest a že výzkumný program na katedře životního prostředí ve Vancouveru potřebuje publicitu, aby přitáhl další sponzory, kteří by něco přihodili k mým vlastním darům.

Slečna Steeleová zaraženě zamžiká, modré oči jako dva talíře, a zatváří se, jako bych jí právě prozradil nějaké sladké tajemství a… kruci, působí trochu zamítavě! Copak se na ten rozhovor nepřipravovala? Tohle by měla vědět. Zjištění, že je tomu naopak, mě zchladí. Je to… nemilé. Nic, co bych očekával od ní nebo od kohokoliv, komu věnuju svůj drahocenný čas.

„Dobře. Mám nějaké otázky, pane Greyi.“ Uhlazuje si zbloudilý pramen vlasů za ucho a vytrhává mě z mrzutosti.

„To jsem si myslel,“ pronesu suše. Jen se trochu zavrť. Což ochotně udělá a pak se konečně sebere, celá se vyztuží, narovná a zvedne ta svá útlá ramena. Předkloní se, aby zapnula přehrávač, a soustředěně se zadívá do svých zmuchlaných poznámek.

„Na to, že jste vybudoval takové impérium, jste velmi mladý.

Čemu vděčíte za takový úspěch?“

Panebože! Určitě by dokázala vymyslet něco lepšího, ne? Taková nezáživná otázka bez špetky originality. Velmi neuspokojivé. Vychrlím na ni svou obvyklou odpověď o tom, že zaměstnávám jedny z nejvýjimečnějších lidí ve Státech. Lidi, kterým důvěřuju tak jako nikomu jinému a kterým dobře platím a bla, bla, bla…

Jenže, slečno Steeleová, prostým faktem zůstává, že jsem v tom, co dělám, kurevsky geniální. Je to pro mě hračka. Kupuju oslabené, špatně vedené firmy a dávám je do kupy; nebo když jsou na tom opravdu špatně, očešu je a prodám za nejvyšší nabídku. Jde jenom o to rozeznat, která varianta je vhodná, což obloukem končí u lidí, kteří jsou v dané společnosti u kormidla. Pro úspěch ve světě obchodu je potřeba, aby byli schopní. A to já dokážu odhadnout – líp než většina.

„Možná máte prostě štěstí,“ řekne tiše.

Štěstí? Pocítím nový nápor rozmrzelosti. Štěstí? V tomhle se na žádné podělané štěstí nehraje, slečno Steeleová. Působí tiše a nenápadně, a přitom mi položí tak zákeřnou otázku. Nikdo se mě nikdy nezeptal, jestli mám štěstí. Tvrdě dřu a nutím k tomu i ostatní, dohlížím na ně, a pokud je třeba, taky si je prověřuju, a když nemakají, nemilosrdně se jich zbavím. Jo, tohle dělám, a dělám to dobře. Se štěstím to nemá co dělat! Zatraceně.

Pochlubím se svou sečtělostí, když ocituju svého oblíbeného amerického průmyslníka.

„Teď zníte jako někdo, kdo je posedlý kontrolou,“ utrousí a myslí to naprosto vážně.

Co to sakra?

Možná do mě ty nevinné oči skutečně vidí. Kontrola je mé druhé jméno. Vrhnu na ni nesmlouvavý pohled. „Ovšem, já praktikuji kontrolu v každé situaci, slečno Steeleová.“ A rád bych ji praktikoval i na tobě, hned teď a tady.

Úžasem se jí rozšiřují oči. Zčervená tím magneticky přitažlivým způsobem a znovu si zaboří zuby do rtu. A tak tlachám dál ve snaze odpoutat svou pozornost od její pusy: „Mimoto, obrovská moc spočívá v tom, když se ve svých tajných snech dokážete přesvědčit, že jste se narodila proto, abyste ovládala.“

„Vy si myslíte, že máte obrovskou moc?“ ověřuje si tichým, zdánlivě klidným hlasem, ale povytáhne přitom jedno bezchybně tvarované obočí, takže mi odhalí opovržení, které se jí objeví v očích. To se mě snaží schválně vyprovokovat? Co mě na ní tak rozčiluje? Jsou to ty otázky, její vystupování, nebo skutečnost, že mě přitahuje?

„Zaměstnávám víc než čtyřicet tisíc lidí, slečno Steeleová. To mi dává jistý pocit odpovědnosti – moci, chcete-li. Pokud se rozhodnu, že už mě nezajímá telekomunikační byznys a rozprodám ho, dvacet tisíc lidí bude řešit, jak následující měsíc zaplatí hypotéku.“

V ohromení otevírá pusu. Tak je to lepší. A teď si to vyžerte, slečno Steeleová. Cítím, jak znovunabývám rovnováhu.

„Nemáte snad dozorčí radu, které byste se z toho zodpovídal?“

„Já svou společnost vlastním. Žádné radě se zodpovídat nemusím,“ ohradím se příkře. Ale to by měla vědět. Tázavě pozvednu obočí.

„A máte nějaké zájmy, kromě své práce?“ pokračuje honem, když správně vyhodnotí situaci. Ví, že mi dochází trpělivost, a mě to z nějakého nevysvětlitelného důvodu extrémně těší.

„Mé zájmy jsou pestré, slečno Steeleová. Velmi pestré,“ usměju se. V hlavě se mi nechtěně líhnou obrazy, na kterých zaujímá různé pozice v mé herně: připoutaná ke kříži; s doširoka roztaženými údy přivázaná ke sloupkům postele; ohnutá přes lavici. Do pekla!! Kde

se to ve mně bere? A jako na povel se jí znovu prokrvují tváře. To je snad nějaký obranný mechanismus. Uklidni se, Greyi!

„Když tedy tak tvrdě pracujete, co děláte pro to, abyste se po práci uvolnil?“

„Uvolnil?“ uchechtnu se. Z její kultivované pusy to vyzní zvláštně. Kromě toho, kdy já mám čas se uvolnit? Má vůbec představu o tom, kolik společností vedu? Jenže ona na mě upírá ten svůj bezelstný modrý pohled a já se přistihnu u toho, že o té otázce přemýšlím. Co vlastně dělám pro to, abych se uvolnil? Plavím se, létám, šukám… zkouším meze drobných tmavovlasých dívek, jako je ona, a vynucuju si jejich poslušnost… To pomyšlení mě přinutí si poposednout, ale odpovídám bez většího zaváhání a vynechávám přitom své dva nejoblíbenější koníčky.

„Investujete do výroby. Proč konkrétně?“ Ta otázka mě vrací zpátky do reality.

„Rád tvořím. Líbí se mi, když vím, jak věci fungují: co je uvádí do chodu, jak se skládají a zase rozkládají. A mou vášní jsou lodě. Co k tomu dodat?“ Že lodě rozváží jídlo po celé planetě, že přepravují zboží od bohatých k těm méně šťastným? Ještě aby se mi to nelíbilo.

„Teď to skoro znělo, jako by mluvilo vaše srdce místo logiky a faktů.“

Srdce? Moje? Co tě vede, bejby. Už je to dávno, co se zatvrdilo k nepoznání. „To je možné. Nicméně existují lidé, kteří by řekli, že žádné srdce nemám.“

„Proč by to říkali?“

„Protože mě dobře znají,“ usměju se zahořkle. Když se nad tím zamyslím, nikdo mě nezná dobře, snad kromě Eleny. To by mě zajímalo, co by říkala tady na malou Miss Steeleovou. Ta holka je snůška protikladů: plachá, nesvá, ale taky evidentně chytrá a pekelně žhavá. Jo, dobře, uznávám. Je to lákavé soustíčko.

Mechanicky mi čte další otázku.

„Řekli by vaši přátelé, že je snadné vás dobře poznat?“

„Jsem velmi uzavřený člověk, slečno Steeleová, a dělám všechno pro to, abych si ochránil soukromí. Rozhovory neposkytuji často.“ S tím, co dělám, jak žiju, ani nemám na vybranou.

„Tak proč jste souhlasil s tímhle?“

„Protože jsem sponzorem univerzity. A protože se mi, přes veškerou snahu, nepodařilo slečnu Kavanaghovou odbýt. Velmi dlouho a neoblomně naléhala na mé lidi z propagačního a já takovou houževnatost dokážu ocenit.“ A přesto teď spíš oceňuju, že ses tu objevila ty a ne ona.

„Investujete také do zemědělských technologií. Proč se zabýváte právě tímto odvětvím?“

„Peníze se jíst nedají, slečno Steeleová, a na této planetě je příliš mnoho lidí, kteří nemají co do úst.“ Nasazuju svůj pokerový výraz.

„To zní velmi filantropicky. Je to něco, co vás naplňuje? Krmit hladovějící?“ Zaujatě mě pozoruje, jako bych byl hlavolam, který by chtěla rozluštit, ale já v žádném případě nedovolím, aby ty velké modré oči dostaly příležitost nahlédnout do mé černé duše. Tohle není téma do rozhovoru. Bez debat.

„Je to prostě dobrý byznys.“ V předstíraném nezájmu pokrčím rameny, a abych se zbavil myšlenek na hladovění, radši si představuju, jak tu její prořízlou pusu šukám. Jo, ta pusa si říká o výcvik. Tomu říkám svůdná myšlenka. A dovolím si ji ještě rozvinout, když si představím, jak přede mnou klečí na kolenou.

„Zastáváte nějakou životní filozofii? Jestli ano, jaká to je?“ vyruší mě, když odříká další otázku.

„Nemám filozofii jako takovou. Možná vůdčí princip, Carnegiho: Člověk, který dokáže plně vlastnit svou mysl, si dokáže přivlastnit cokoliv, na co má oprávněný nárok. A já jsem velmi ukázněný, jdu si za svým. Mám rád kontrolu – nad sebou i nad svým okolím.“

„Takže vy chcete věci vlastnit?“ vykulí na mě oči.

Přesně tak, bejby. Tebe, například.

„Chci si zasloužit svoje právo je vlastnit, ale ano, sečteno a podtrženo, chci.“

„Teď jste zněl jako nefalšovaný prototyp konzumenta.“ Do hlasu se jí promítne stopa pohoršení a to mě znovu nadzdvihne. Zní jako zbohatlická dceruška, která vždycky dostala, na co si ukázala, ale když se pozorně zaměřím na její oblečení – nejspíš má na sobě něco z Walmartu, nebo Old Navy –, vím, že to tak není. Ona nevyrůstala v bohaté rodině.

Já už bych se o tebe postaral.

Krucinál, co to se mnou je? I když, jak o tom přemýšlím, už bych potřeboval novou sub. Jak je to dlouho – dva měsíce, co jsem skončil se Susannah? Žádný div, že tu slintám nad další brunetou. Pokusím se o úsměv a zamumlám souhlasnou odpověď. Na konzumním stylu není nic špatného. Když nic jiného, udržuje v chodu to, co zbylo z americké ekonomiky.

„Jste adoptovaný. Nakolik myslíte, že vás tato skutečnost formovala?“ Co to má sakra společného s mou kariérou? Zamračím se na ni. Tak absurdní otázka. Kdybych zůstal s tou děvkou na cracku, už by bylo nejspíš po mně. Odbývám ji takovou odpovědí-neodpovědí a snažím se, aby mi přitom nezakolísal hlas. Ale ona se v tom šťourá

dál a ptá se mě, kolik mi tehdy bylo. Okamžitě ji utni, Greyi!

„To jsou všechno veřejně dostupné informace, slečno Steeleová,“ zazním mrazivě. Tuhle špínu by o mně beztak měla znát. Aspoň se zatváří kajícně. Taky dobře.

„Kvůli práci jste obětoval rodinný život.“

„To není otázka,“ odseknu.

Už zase rudne a kouše si ten zatracenej ret. Ještěže má tu slušnost a omlouvá se.

„Musel jste kvůli práci obětovat rodinný život?“

Co bych asi tak dělal s podělanou vlastní rodinou?

„Ale já mám rodinu. Mám bratra, sestru a dva milující rodiče.

A nemám zájem ji dál rozšiřovat.“

„Jste gay, pane Greyi?“

Co to sakra?! Nemůžu uvěřit, že mi položila takovou otázku! Tu nikdy nevyslovenou, co se nade mnou vznáší a které se obává i moje rodina – k mému pobavení. Co si to dovoluje?! Musím bojovat s nutkáním ji vytáhnout z té sedačky, přehnout si ji přes koleno a vysázet jí na holou, co se do ní vejde; pak jí pevně svázat ruce za záda a ošukat ji ohnutou na svém stole. To by byla pádná odpověď! Proč mě ta ženská tak popouzí? Uklidňuju se hlubokým nádechem. A přitom zaznamenávám, že je ze své vlastní otázky úplně rozhozená.

„Ne, Anastasie, to nejsem.“ Pozvedám obočí, ale jinak se tvářím netečně. Anastasia. To je hezké jméno. Líbí se mi, jak se převaluje na jazyku.

„Omlouvám se. Je to, totiž… je to tu napsáno.“ Nervózně si strká uvolněný pramen vlasů za ucho.

Ona neví, jaké tam má otázky? Možná ani nejsou její. Ptám se jí na to a ona bledne. Je opravdu velmi přitažlivá, takovým nenápadným způsobem. Klidně bych mohl tvrdit, že je krásná.

„Ehm… ne. Kate – teda slečna Kavanaghová –, to ona je sestavovala.“

„Copak vy nejste kolegyně ze studentských novin?“

„Ne. Je to moje spolubydlící.“

Žádný div, že je tak mimo mísu. Mnu si bradu a rozjímám, jestli ji v tom ještě pořádně nepodusím.

„Nabídla jste se jí dobrovolně?“ zpovídám ji. A ona mě odmění nefalšovaným submisivním pohledem: velké oči, které nervózně sledují mou reakci. To se mi zamlouvá, že na ni mám takový vliv.

„Byla jsem vybrána. Ona se necítí dobře,“ pípne.

„Tím se ovšem mnohé vysvětluje.“

Ozývá se zaklepání na dveře, ve kterých se zjevuje Andrea. „Pane Greyi, omlouvám se, že vyrušuji, ale za dvě minuty máte další schůzku.“

„Ještě jsme neskončili, Andreo. Prosím, zrušte to.“

Andrea zaváhá, zaraženě na mě zírá. Prošpikuju ji všeříkajícím tvrdým pohledem. Ven! A hned! Teď tu mám nějakou práci s malou Miss Steeleovou. Andrea zrudne, ale nakonec se vzpamatuje.

„Samozřejmě, pane Greyi,“ zamumlá a odchází.

Obracím pozornost zpátky k tomu fascinujícímu stvoření na pohovce.

„Kde jsme to skončili, slečno Steeleová?“

„Jenom se se mnou, prosím vás, zbytečně nezdržujte.“

Ale ne, bejby. Teď je řada na mně. Chci se dozvědět, jestli se za těma krásnýma očima neskrývá nějaké tajemství.

„Teď se chci pro změnu já něco dozvědět o vás. Myslím, že jedině tak to bude spravedlivé.“ Když se zakloním a opřu si sepnuté prsty o rty, zabloudí k nim očima a naprázdno polkne. Ach ano – obvyklá reakce. Je potěšující vědět, že ji mé osobní kouzlo nenechává úplně chladnou.

„O mně se toho moc říct nedá,“ řekne a zase zčervená. Já jí snad naháním hrůzu. Což není k zahození.

„Jaké máte plány, až doděláte školu?“

Zlehka pokrčí rameny. „Nemám žádné plány, pane Greyi, teď hlavně potřebuju udělat státnice.“

„Máme tu výborný program pro absolventy.“ Tak ale už! Co to do mě vjelo? Porušuju tu zlaté pravidlo – nikdy, za žádných okolností nešukat se zaměstnanci. Jenže, Greyi, ty ji ani šukat nebudeš. Vypadá překvapeně, její zuby se znovu vtisknou do toho rtu. Proč mě to tak vzrušuje?

„Aha. Budu to mít na paměti,“ zamumlá tiše. A pak jakoby pro sebe dodává: „I když si nemyslím, že bych se sem hodila.“

A to jako proč? Co je na mé společnosti špatného?

„Proč něco takového říkáte?“ podivím se.

„To je snad zřejmé, ne?“

„Mně ne.“ Její odpověď mě lehce vyvedla z míry.

Už zase znervózní a natáhne se pro diktafon. Sakra, ona odchází.

V hlavě si procházím svůj odpolední program – nic, co by nepočkalo.

„Chtěla byste tu provést?“

„Jsem si jistá, že máte hodně práce, pane Greyi, a mě čeká dlouhá cesta.“

„Vracíte se zpátky do Vancouveru?“ Vrhám rychlý pohled z okna. To je kus cesty – a navíc prší. Zatraceně. V tomhle počasí by vůbec neměla sedat za volant, ale zakázat jí to nemůžu. Což mě dost žere. „Tak to byste měla jet opatrně,“ doporučím jí poněkud přísněji, než jsem zamýšlel.

Konečně dobojuje s přehrávačem. Už chce být pryč, a já ji z nějakého důvodu, kterému sám nerozumím, nechci pustit.

„Máte vše, co jste potřebovala?“ dodávám průhledně, abych ji zdržel.

„Ano, pane,“ hlesne.

Tak. A ta dvě slova mě definitivně sráží na zadek – způsob, jakým je vyslovila tou nezdárnou pusou. Znovu si krátce představuju, jaké by to bylo, mít ji plně k dispozici.

„Děkuju, že jste mi poskytl rozhovor, pane Greyi.“

„Potěšení bylo plně na mé straně,“ odpovídám upřímně, protože mě už dlouho nikdo tak nezaujal. Ta myšlenka je znepokojující.

Stoupá si a já jí podávám ruku, celý žhavý se jí dotknout.

„Dokud se zase nesetkáme, slečno Steeleová,“ řeknu tiše, když vsouvá malou ruku do mé dlaně. Je to tak – chci ji bičovat a šukat ve své herně. Chci ji spoutat a rozpálit… aby mě potřebovala, aby mi věřila. Rychle polknu. Tohle se nestane, Greyi.

„Pane Greyi,“ kývne a spěšně se mi vyvléká… až moc rychle.

Kruci, přece ji nemůžu nechat odejít tak vyděšenou. Je zjevné, že přede mnou v podstatě prchá, a to mě štve. Ale když ji vyprovázím, jako zázrakem přichází náhlé vnuknutí.

„Jen se ujišťuji, že projdete bez úhony, slečno Steeleová,“ zavtipkuju a otevřu dveře dokořán.

Jako lusknutím prstů se jí po tvářích rozlije ta úchvatná barva.

„To je od vás velice ohleduplné, pane Greyi,“ šlehne po mně. Ale ale, slečna Steeleová vycenila zoubky! Jakmile projde, neslyšně se uchechtnu a následuju ji ven. Andrea i Olivie překvapeně vzhlédnou. No a co – tak ji vyprovázím.

„Měla jste nějaký kabát?“ ptám se jí.

„Sako.“

Vrhám podmračený pohled na Olivii, která okamžitě vyskakuje a podává mi modré cosi. Beru jí to z ruky a dalším výmluvným pohledem jí naznačuju, aby si zase sedla. Kriste, ta mi ale pije krev

– pořád se kolem mě motá.

Vida. To sako je z Walmartu. Slečna Steeleová by měla chodit v lepším. Přidržím jí ho, a jak jí ho nasazuju na útlá ramena, krátce se dotknu její kůže na krku. V důsledku našeho kontaktu znehybní. Jo! Takže jsem na ni zapůsobil. To pomyšlení je nesmírně uspokojivé. Přecházím k výtahu, abych ho přivolal, a ona si stoupá vedle mě a nervózně se ošívá.

Však já bych tě odnaučil sebou šít, bejby.

Výtah se otevírá a ona hned vystřelí dovnitř. Pak se na mě naposledy otočí.

„Anastasie,“ vyslovím na rozloučenou.

„Christiane,“ zašeptá. Dveře výtahu se zavírají a mé jméno zůstává viset ve vzduchu; zní mi zvláštně, nezvykle… a žhavě až k zbláznění.

Sakra práce. Co to má znamenat?

Potřebuju o ní zjistit víc. „Andreo,“ štěknu cestou zpátky do kanceláře. „Sežeňte mi okamžitě k telefonu Welche.“

Když si sedám za stůl, abych počkal na ten hovor, zadívám se na kresby na zdi kanceláře. A slova slečny Steeleové mě znovu dostihnou: „Povyšují obyčejné na neobyčejné“. To klidně mohla mluvit o sobě.

Zazvoní telefon.

„Mám na lince pana Welche.“

„Spojte nás.“

„Jistě, pane.“

„Welchi, potřebuju trochu zapátrat.“

Sobota, 14. května 2011

Potisící podrobně studuju ten stručný výčet, který se mi dostal pod ruku před dvěma dny. Pátrám po nějakém průzoru do života Anastasie Rose Steeleové. Nedokážu tu zatracenou holku dostat z hlavy a vážně mi to začíná lézt na nervy. Celý týden jsem si v průběhu obzvlášť nudných schůzek v duchu přehrával náš rozhovor. Její nešikovné prsty na diktafonu, způsob, jakým si strkala vlasy za ucho, kousání rtu. Jo. To kousání rtu mě vždycky dostane.

A tak jsem se ocitl v autě zaparkovaném před Claytonovic železářstvím, neobyčejným obchodem pro kutily na předměstí Portlandu, kde pracuje.

Jsi blázen, Greyi. Co tady děláš?

Věděl jsem, že to takhle skončí. Celý ten týden… jsem prostě věděl, že ji musím znovu vidět. Věděl jsem to od chvíle, kdy ve výtahu vyslovila mé jméno a zmizela v útrobách budovy. Zkoušel jsem tomu odolat. Čekal jsem pět dnů, pět zatracenejch dnů, jestli na ni nezapomenu. A já nečekám. Nenávidím čekání… na cokoliv. Nikdy předtím jsem o žádnou aktivně neusiloval. Všechny, které jsem až doteď měl, věděly, co od nich očekávám. A teď mám obavy, že je slečna Steeleová až moc mladá a že ji moje nabídka nezaujme… nebo snad ano?

Bude vůbec dobrou sub? Potřesu hlavou. Je jenom jediný způsob, jak to zjistit… a proto jsem tady, jako ten podělanej hňup, a dřepím na předměstským parkovišti v pochmurný čtvrti Portlandu.

Její prověrka neodhalila nic pozoruhodného – kromě poslední položky, která se nějak dostala do popředí mého zájmu. Je to důvod, proč jsem tady. Proč žádný přítel, slečno Steeleová? Sexuální orientace nezjištěna – možná je lesba. Jen na to pomyslím, pochybovačně se uchechtnu. Vzpomínám si na tu otázku, kterou mi položila, na její šílené rozpaky a způsob, jakým se jí přitom prokrvila kůže… A dost. Tyhle absurdní představy mě sužují od chvíle, co jsem ji potkal.

A proto jsi tady.

Nemůžu se dočkat, až ji znovu uvidím – její modré oči mě nepřestávají pronásledovat, dokonce ani ve spánku. Flynnovi jsem se o ní ještě nezmínil a jsem rád, protože právě teď se chovám jako fanatický magor. Možná bych mu to měl říct. Převrátím oči – nechci, aby mě naháněl do nějaké další na-řešení-zaměřené hovadiny. Potřebuju jenom rozptýlení… a právě teď jediné rozptýlení, které mě zajímá, pracuje jako prodavačka tady v železářství.

Urazil jsi dalekou cestu. Tak se zvedni a jdi zjistit, jestli je slečna Steeleová pořád tak přitažlivá, jak si ji pamatuješ. Představení začíná, Greyi. Vystupuju z auta a volným krokem přecházím přes parkoviště ke dveřím. Když vcházím, zvonek na nich zahraje strohý elektronický tón.

Obchod je mnohem větší, než vypadá zvenku, a i když je těsně před polednem, je tu klid – na sobotu. Regály jsou přecpané krámy, které se na takovém místě dají očekávat. Úplně jsem zapomněl, jaké možnosti může obchod pro kutily skýtat někomu, jako jsem já. Pro svoje potřeby nakupuju hlavně na internetu, ale když už jsem tady, možná si pár položek doplním… A vida, velcro pásky, kroužky na klíče – Jo. Najdu půvabnou slečnu Steeleovou a užiju si trochu srandy.

Zabere mi celé tři sekundy, než ji zahlédnu. Je shrbená nad pultem, upřeně sleduje monitor počítače a nimrá se v jídle – obložené housce. Bezmyšlenkovitě si setře drobeček z koutku úst a vsaje ho i se špičkou prstu do pusy. A mně zaškube ve slabinách. Kruci! Copak je mi čtrnáct? Moje reakce mě dost nakrkne. Možná tyhle pubertální odezvy pominou, až ji spoutám, ošukám a zmrskám… ne nutně v tom samém pořadí. Jo. Přesně tohle potřebuju.

Je naprosto zabraná do svého úkolu a to mi dává příležitost si ji pořádně prohlédnout. I když se oprostím od chlípných myšlenek, pořád je přitažlivá, velmi přitažlivá. Pamatoval jsem si to dobře.

Zvedne oči a zcepení. Prošpikuje mě pár inteligentních rozvážných očí – těch nejjasnějších modrých očí, které budí dojem, že mě prohlédnou jako nic. Je to stejně znepokojivé jako poprvé. Jenom se na mě dívá, v šoku, řekl bych, a já netuším, jestli je to dobré, nebo špatné znamení.

„Slečno Steeleová. Jak příjemné překvapení.“

„Pane Greyi,“ zašeptá, celá nervózní a bez dechu. Aha… takže dobré znamení.

„Pohyboval jsem se tady v okolí. Potřebuju si dokoupit pár věcí. Moc rád vás zase vidím, slečno Steeleová.“ Opravdu moc rád. Na sobě má upnuté tričko a džíny, ne ty beztvaré hadry, ve kterých jsem ji viděl na začátku týdne. Má dlouhé nohy, úzký pas a perfektní kozy. Dál na mě zírá a já musím bojovat s nutkáním natáhnout se a zvednout jí bradu, aby zavřela pusu. Přiletěl jsem až ze Seattlu, jenom abych tě viděl, a to, jak se teď tváříš, mi za tu cestu stálo.

„Ana, jmenuji se Ana. S čím vám mohu pomoci, pane Greyi?“ Zhluboka se nadechne, vyztuží ramena stejně, jako to udělala při rozhovoru, a věnuje mi úsměv, o kterém jsem přesvědčený, že ho má naučený pro zákazníky.

Hra začíná, slečno Steeleová.

„Je pár věcí, které potřebuji. Pro začátek bych chtěl kabelové svorky.“

S dalším nádechem se jí rozevírají rty.

To byste koukala, co s nimi dokážu, slečno Steeleová.

„Nabízíme různé délky. Mám vám ukázat, kde jsou?“

„Veďte mě, prosím, slečno Steeleová.“

Vykročí zpoza pultu a ukáže na jednu z uliček. Na nohách má plátěnky. Bezděky mě napadne, jak by asi vypadala na vysokých podpatcích. Od Louboutina… nejlíp od Louboutina.

„Jsou v oddělení elektrického zboží, osmá ulička.“ Zakolísá jí hlas a zčervená… už zase.

Takže na mě reaguje. Svitla mi naděje. Není to lesba. Uchechtnu se.

„Až po vás,“ zamumlám a pokynu jí rukou, aby mě vedla. To, že je přede mnou, mi zároveň dává prostor a čas, abych mohl obdivovat její fantastický zadek. Je to zkrátka kus: milá, zdvořilá a krásná

– se všemi fyzickými přednostmi, které na svých sub oceňuju. Jenže otázka za milion zní: mohla by být sub? Pravděpodobně o tom životním stylu – o mém životním stylu – nic neví, ale já ji do něj milerád zasvětím. Trochu moc předbíháš, Greyi.

„Jste v Portlandu obchodně?“ ptá se a vytrhává mě ze zamyšlení. Hlas jí vyskakuje o oktávu výš, i když se snaží předstírat nezájem. Mám chuť se zasmát, což je osvěžující. Ženy mě zřídka rozesmějí.

„Zastavil jsem se ve Vancouveru na zemědělské fakultě vaší univerzity,“ zalžu.

Vlastně jsem přijel za vámi, slečno Steeleová.

Ona rudne a já se cítím pod psa.

„V současné době tam podporuji výzkum týkající se střídání plodin a nauky o půdě.“ Tak, to je aspoň pravda.

„To je taky součástí vašeho plánu, jak nakrmit svět?“ zvlní rty v náznaku úsměvu.

„Dalo by se to tak říct,“ odtuším. Ona si ze mě utahuje? Eh, jak rád bych jí to zatrhnul. Ale čím začít? Možná večeří, to by bylo lepší než obvyklý pohovor… rozhodně by to byla novinka, vzít uchazečku na večeři.

Ocitáme se u kabelových svorek, které jsou v regálu roztříděné podle velikostí a barev. Bezmyšlenkovitě přejíždím prsty po jednotlivých balíčcích. Mohl bych ji prostě pozvat na večeři. Jako na rande? A šla by? Když se na ni podívám, soustředěně zkoumá své propletené prsty. Nedokáže se na mě podívat… to vypadá slibně. Vybírám si balení dlouhých svorek. Dají se použít různými způsoby – sepnou kotníky a zápěstí najednou.

„Tyhle budou vyhovovat,“ poznamenám a jí se okamžitě hrne krev do tváří, opět.

„Ještě něco dalšího?“ vyhrkne – buď je tak ochotná, nebo se mě snaží co nejrychleji zbavit. Teď ale co z toho?

„Snad nějakou širokou lepicí pásku.“

„Tapetujete?“

Znovu musím potlačit uchechtnutí. „Ne, netapetuji.“ Například štětku jsem nedržel v ruce celou věčnost. Při tom pomyšlení se pousměju, na tyhle práce mám lidi.

„Tudy,“ hlesne a vypadá lehce rozmrzele. „Lepicí pásky jsou v oddělení dekorací.“

No tak, Greyi. Nemáš moc času. Mluv na ni, vtáhni ji do hovoru.

„Pracujete tady už dlouho?“ No jasně, že odpověď dávno znám. Na rozdíl od některých se na setkání umím připravit. Už zase červená – bože, ta holka je ale plachá. Tady nemám šanci. Honem se otáčí a zamíří uličkou dál, až k sekci označené DEKORACE. Dychtivě ji následuju. Copak jsem nějaký štěně?

„Čtyři roky,“ utrousí, když přicházíme na místo. Ohýbá se pro dvě pásky různé šíře.

„Vezmu si tuhle,“ řeknu. Ta širší je přes pusu mnohem lepší. Když mi ji podává, krátce se dotkneme špičkami prstů. A mně ten dotyk proteče až do klína. Sakra práce!

Ona při něm zbledne. „Přejete si ještě něco?“ Její hlas je teď tichý a jakoby rozechvělý.

No to mě podrž, mám na ni stejný vliv jako ona na mě. Možná…

„Nějaký provaz, myslím.“

„Tudy.“ Peláší k dalšímu regálu a já dostávám novou šanci obdivovat její fajnovou prdelku.

„Jaký typ byste si představoval? Máme tu syntetické, z přírodních vláken… různé motouzy… kabelové šňůry…“ Prokrista – už dost. V duchu zaúpím a snažím se zahnat představu, ve které je spoutaná a zavěšená ze stropu mé herny.

„Dejte mi pět metrů toho z přírodních vláken, prosím.“ Je hrubší a dokáže se víc zaříznout, když se člověk vzpírá… to je moje volba. Sice se jí třesou prsty, ale zručně jimi odměřuje přesnou délku.

Z pravé kapsy vytahuje odlamovací nůž a jedním energickým pohybem provaz odřízne, pečlivě ho smotá a sváže volným uzlem. Jak působivé.

„Chodila jste do Skauta?“

„Organizované skupinové aktivity mi zrovna nesvědčí, pane Greyi.“

„A co vám svědčí, Anastasie?“ Zaklesnu se do jejího pohledu a vidím, jak se jí rozšiřují zorničky. Jo!

„Knihy,“ zašeptá.

„Jaké knihy?“

„No, znáte to. Nic neobvyklého. Klasika. Hlavně britská literatura.“ Tak britská literatura, jo? Vsadil bych se, že Brontëová a Austenová. A vůbec, všechny ty romantický tlachy o srdcích a květinách.

Kruci. To není dobrý.

„Potřebujete ještě něco dalšího?“

„Já ani nevím. Doporučila byste mi něco?“ Chci vidět, jak zareaguje.

„Myslíte něco, co by se vám hodilo, až budete kutit?“ ujišťuje se překvapeně.

Málem vyprsknu smíchy. Teda, bejby, kutilství zrovna není můj obor. Zadusím smích a kývnu. Očima mě sjede od hlavy k patě a já znejistím. Ona si mě normálně prohlíží. No tohle.

„Montérky,“ vyhrkne.

To je ta nejvíc nečekaná věc, kterou jsem z té její lákavé pohotové pusy slyšel od otázky s gayem.

„Nechcete si přece zničit oblečení.“ Nesměle ukáže rukou na moje rifle.

Tak tomu neodolám. „Vždycky si je můžu sundat.“

„Ehm…“ Do obličeje se jí překotně žene krev a očima skenuje podlahu.

„Tak já si nějaké vezmu. Bůh chraň, abych si zničil oblečení,“ řeknu, abych ji vysvobodil z trapné situace. Beze slova se otáčí a vede mě jinam. A já ještě jednou následuju ten úchvatný výhled.

„Bude to všechno?“ Se zajíknutím mi podává modrou pracovní kombinézu. Je úplně bez sebe, oči pořád zapíchnuté do země a tváře červené. A že to se mnou dělá věci.

„Jak jste na tom s tím článkem?“ napadá mě v naději, že by se mohla trochu uvolnit.

Zvedne ke mně oči a odvděčí se mi letmým úlevným úsměvem. No konečně. „Já ho nepíšu, to Katherine. Slečna Kavanaghová. Moje spolubydlící, to ona je jeho autorka. A je z něj unešená. Katherine je šéfredaktorkou našich novin a samozřejmě byla zdrcená, že s vámi nemohla ten rozhovor udělat sama.“

To byl nejdelší projev, který mi adresovala od chvíle, kdy jsme se setkali poprvé, a ke všemu v něm mluví o někom jiném než o sobě. Zajímavé.

Dřív než to stihnu komentovat, dodává: „Jen ji mrzí, že k němu nemá žádné vaše nové fotky.“

Tak houževnaté slečně Kavanaghové se zachtělo fotografií. Nejlíp propagačních, že? To pro ni můžu udělat. Jen když mi to umožní strávit víc času s delikátní slečnou Steeleovou.

„A jaké snímky by si představovala?“

Chvíli na mě zaraženě kouká a pak nerozhodně zavrtí hlavou.

„No, ještě se tu zdržím. Co zítra…?“ Mohl bych zůstat v Portlandu. Pracovat z hotelu. Třeba si pronajmout pokoj v Heathmanu. Budu potřebovat, aby sem přijel Taylor a přivezl mi laptop a pár věcí na převlečení. Nebo Elliot – pokud se teda nechystá ojet půlku Seattlu, což je jeho obvyklý modus operandi na víkend.

„Vy byste souhlasil s fotografováním?“ nedokáže zamaskovat údiv.

Krátce přikývnu. Byla byste překvapená, co jsem ochotný udělat pro to, abych s vámi mohl strávit víc času, slečno Steeleová… vlastně, taky mě to překvapuje.

„Kate by byla nadšená – tedy pokud seženeme fotografa.“ Usměje se naplno a její tvář zazáří jako letní úsvit. Kristepane, ona je úchvatná.

„Tak mi dejte vědět, pokud mě budete zítra potřebovat.“ Sahám do peněženky pro navštívenku. „To je moje vizitka. Je tam číslo i na mobil. Musela byste zavolat ráno, před desátou.“ A když nezavolá, odtáhnu zpátky do Seattlu a prostě na tuhle pitomou anabázi zapomenu. Až na to, že mě ta myšlenka znervózňuje…

„Tak jo,“ culí se na mě dál.

„Ano!“ Oba se otáčíme za hlasem mladíka v ležérním, ale drahém oblečení, který se objevuje na opačném konci uličky. Zubí se na slečnu Steeleovou jako o život. Co je to za fracka?

„Ehm, omluvte mě na chvíli, pane Greyi.“ Odchází k němu a ten hajzlík ji sevře v gorilím objetí. V žilách mi začíná vařit krev – je to instinktivní reakce. Koukej z ní ty pracky sundat. Ruce se mi samy sevřou v pěst a jen málo mě uklidní, když vidím, že mu jeho objetí neoplatí.

Vedou spolu šeptanou konverzaci. Kruci, možná se Welch spletl. Možná je ten kluk její přítel. Věkem by odpovídal a zároveň z ní nedokáže spustit ty nenasytný malý oči. Na chvilku si ji podrží na délku paží, zkoumá ji pohledem a pak zůstává stát s jednou rukou ležérně položenou na jejím rameni. Je to zdánlivě nenucené gesto, ale

já vím, že si tím vymezuje své území a naznačuje mi, abych odpálil. Ona působí rozpačitě, nervózně přešlapuje z nohy na nohu.

Zatraceně. Asi bych měl vypadnout. Pak mu ale něco říká a vyvléká se mu, dotkne se přitom jeho paže, ne ruky. Je evidentní, že si nejsou blízcí. A to je dobře.

„Takže, Paule, tohle je Christian Grey. Pane Greyi, Paul Clayton. Jeho bratr to tu vlastní.“ Věnuje mi zvláštní pohled, kterému neporozumím, a pokračuje: „Znám Paula od té doby, co tu pracuju, i když se nevídáme moc často. Právě se vrátil z Princetonu, kde studuje obchodní management.“

Takže šéfův bratr, ne přítel. Míra úlevy, kterou pocítím, je tak nečekaná, že mě dožene k zamyšlenému výrazu. Ta holka se mi nějak dostala pod kůži.

„Pane Claytone,“ řeknu úmyslně úsporným tónem.

„Pane Greyi.“ Stisknu jeho ochablou ruku. Leklá ryba. „Počkat

– snad ne ten Christian Grey? Ten z Grey Enterprises Holdings?“ Vmžiku se jeho chování mění z teritoriálního na podlézavé.

Jo, to jsem já, ty blbe.

„Páni – můžu vám něco nabídnout?“

„Anastasia už se o mě postarala, pane Claytone. Věnovala mi veškerou svou pozornost.“ A teď odprejskni.

„Super,“ rozplývá se celý vyjukaný a nadevše uctivý. „Takže se uvidíme potom, Ano.“

„Jasně, Paule,“ řekne ona a dotyčný se vytrácí, díkybohu. Bedlivě ho sleduju, jak mizí v zadní části obchodu.

„Ještě něco dalšího, pane Greyi?“

„To bude všechno,“ zabručím. Sakra, čas vypršel a já pořád nevím, jestli ji ještě uvidím. Musím zjistit, jestli je nějaká šance, že by aspoň přemýšlela o tom, co bych jí mohl navrhnout. Jak jí to jenom naznačit? A jsem vůbec připravený na novou sub? Ke všemu takovou, která nic nezná. Zatraceně, bude potřebovat základní vý-

cvik. Jenže pak v duchu pookřeju při pomyšlení, kolik zajímavých možností to představuje… ať se propadnu, jestli by takový výcvik nebyl sám o sobě radost. Bude mít vůbec zájem? Nebo jsem ji špatně odhadnul?

Vede nás zpátky ke kase a markuje mi zboží, celou dobu nezvedne oči. Tak se na mě podívej, krucinál! Chci se do nich ještě jednou podívat a zkusit odhadnout, na co myslí.

Konečně zvedá hlavu. „Bude to čtyřicet tři dolarů, prosím.“

A to je všechno?

„Vezmete si na to tašku?“ zeptá se schovaná za maskou prodavačky, když jí podávám svou kartu.

„Vezmu, Anastasie.“ To jméno – krásné jméno pro krásnou dívku. Znovu ho polaskám na jazyku.

Rychle a zručně mi balí věci. A je to. Teď musím odejít.

„Takže mi zavoláte, pokud mě budete chtít na to focení?“ Přikývne, když mi podává tašku a vrací kartu.

„Dobře, zítra na shledanou, snad.“ Přece jen tak neodejdu. Musím jí dát najevo, že mám zájem. „Jo, a Anastasie, jsem rád, že slečna Kavanaghová nemohla na ten rozhovor přijít.“ Potěšený jejím ohromeným výrazem si přehazuju tašku přes rameno a vyrážím ven.

Ano, navzdory všemu ji chci. Teď musím čekat… už zase… Zatracený čekání.