Sharon Kendrick

MILENKOU SICILANA

PRVNÍ KAPITOLA „Madonna mia!”

Ta slova zazněla tak hořce jako sicilské citrony a stejně šťavnatě jako sicilské hroznové víno, Jessica ale nezvedla hlavu od práce. Musela umýt celou podlahu, a než se bude moci konečně vydat domů, bude muset ještě uklidit toalety pro vedení firmy. Kromě toho pohled na Salvatoreho ji vždycky vyváděl z míry. Krouživým pohybem přejela mopem po podlaze. Až příliš vyváděl z míry.

„Co je to s těmi ženskými?” zavrčel Salvatore, a když po chvíli pochopil, že od nezřetelné postavy v rohu žádnou odpověď nedostane, naštvaně přimhouřil oči. „Jessiko?”

Ta otázka zazněla tak ostře, jako kdyby ji vypálil z pistole. Jessica zvedla neochotně hlavu, zadívala se na muže, který ji oslovil, a pokusila se přitom obrnit proti jeho přitažlivosti, i když něco takového se rozhodně lépe plánovalo, než poté uskutečňovalo.

Dokonce i ona, s tak chatrnými zkušenostmi s opačným pohlavím, si uvědomovala, že takových mužů je málo, a to nejen kvůli tomu úžasnému vzhledu, ale také s ohledem na jeho aroganci a nechvalně známou výbušnost. Salvatore Cardini - představitel mocné rodiny

Cardiniů. Energický a dominantní muž a idol snad každé ženy v Londýně.

„Ano, pane?” zeptala se co nejklidněji, což v okamžiku, kdy na ni upíral pohled, nebylo zrovna jednoduché.

„Copak jste si nevšimla, že na vás mluvím?”

Jessica ponořila mop do kbelíku s mýdlovou vodou a těžce polkla. „Abych pravdu řekla, tak ne. Domnívala jsem se, že mluvíte sám k sobě.”

Zabodl do ní oči. „Nemluvil jsem k sobě,” pronesl ledově svou bezchybnou angličtinou, kterou kazil jen mírný přízvuk. „To nemám ve zvyku. Dával jsem průchod svému vzteku. Jestliže jste alespoň trochu vnímavá, mohla jste to zaregistrovat.”

Jessica cítila, že ta slova mají ještě podtext, který zněl přibližně tak, že kdyby byla vnímavá v tom smyslu, na který narážel, nedělala by tak podřadnou práci, jakou bylo vytírání podlahy v jeho kanceláři.

Když sem vlivný majitel Cardini Industries před několika měsíci přiletěl ze své rodné Sicílie, dělalo Jessice jeho poněkud výstřední chování zpočátku problémy, teď už si ale zvykla. Pokud si signor Cardini přál s ní hovořit, kdykoli samozřejmě mohl. Podlaha musela počkat až do doby, kdy ho to přestane bavit a odjede domů. Šéf tak úspěšné firmy se sice dal ignorovat, ale jedině na vlastní nebezpečí!

„Omlouvám se, pane,” zamumlala Jessica. „Můžu vám s něčím pomoct?”

„To pochybuji,” odvětil Salvatore a zamyšleně se zadíval na obrazovku počítače. „Zítra večer jsem pozvaný na jednu obchodní večeři.”

„To je hezké.”

Odvrátil hlavu od počítače a zavrtal do ní ten svůj ledový pohled. „To tedy není,” zabručel. „Proč vy Angličané vždycky popisujete věci jako hezké? Hezké přece není úplně všechno.”

Jessica se na něj zadívala poněkud bezradně. „Ne? No, asi máte pravdu… A jaký je problém s tou večeří?”

„Problém spočívá v tom…” Salvatore se znovu začetl do mailu na obrazovce a rty se mu přitom zkřivily do

znechuceného úšklebku, „…že ten muž, s nímž se snažím něco dojednat, má manželku. A ta má kamarádky. Spoustu kamarádek.” Začetl se do textu a začal ho citovat: „Amy se už nemůže dočkat, až se s vámi bude moci setkat. A stejně tak její přítelkyně. Některé vážně stojí za to! Nebojte se, Salvatore, než tenhle rok skončí, určitě budete zasnoubený s nějakou krásnou Angličankou!”

„A co je na tom špatného?” zeptala se Jessica trochu zamračeně, protože se jí nelíbil ten nepříjemný nával žárlivosti, který ji po jeho slovech zaplavil.

Salvatore si posměšně odfrkl. „Proč lidi tak moc rádi strkají nos do cizích věcí?” zeptal se pak. „A proč si sakra myslí, že potřebuji manželku?”

Jessica pokrčila rameny. Nemyslela si, že by po ní skutečně chtěl odpověď na tuhle otázku, a doufala, že proto na odpovědi nebude trvat. Protože co by mu asi tak mohla povědět? Že ho podle jejího názoru lidé chtějí oženit, protože je bohatý, má úžasné kontakty a navíc je až hříšně krásný?

Většina lidí si to o něm určitě myslela, nicméně ona měla pocit, že v tom jeho krásném obličeji je při bližším pohledu vidět chlad a bezohlednost. Ano, jeho plné rty byly smyslné, ale jen málokdy se usmívaly. A když se na člověka zadíval, dokázal ho tím pohledem přikovat na místě. I tak ale bylo v jeho vzhledu něco, co lidi odzbrojovalo a oni mu - když se na něj zadívali - byli schopni odpustit téměř vše.

Mnohokrát byla svědkem toho, jak na lidi působí. Viděla sekretářky, jak v jeho přítomnosti ztrácejí jistotu, postupně se stávají nervóznější a nervóznější a po chvíli budí dojem, že snad omdlí. Viděla jeho vlivné a bohaté kolegy chovat se k němu s takovou uctivostí, že by si vůči nim zřejmě mohl dovolit cokoli. Sledovala, co dělá a jak na lidi působí, protože jí to jednoduše činilo potěšení.

Byl vysoký a štíhlý a měl vypracované svaly, které jeho bílá obleková košile nezakrývala, ale spíše zdůrazňovala. Dostal do vínku černé havraní vlasy, které příjemně kontrastovaly s olivovou pokožkou a jen podtrhávaly jeho středomořské kouzlo.

Největší dojem ale dělaly jeho oči. Byly jasně modré, asi jako obloha nebo moře uprostřed léta. Jessica si ještě nedávno myslela, že všichni Italové mají černé oči. Ty jeho ale měly takovou barvu a hloubku, jako kdyby do sebe byly schopny nasávat vše živé ze svého okolí, a když se někdy upíraly na ni, šly z toho na ni skoro mrákoty. Jako třeba teď.

Ano, díval se na ni a zrychloval jí tím dech, z té netrpělivě působící rýhy mezi jeho očima se ale dalo usuzovat, že nějakou odpověď na svou otázku přece jen očekává.

Trhla sebou a pokusila si vzpomenout, na co přesně se jí vlastně ptal. „Možná se domnívají, že byste chtěl ženu, protože. ehm. protože máte na ženění ideální věk, pane.”

„To si myslíte i vy?”

Jessica se cítila jako v pasti. Zahnána do rohu. Rychle se ale vzpamatovala a zavrtěla hlavou. „Vlastně ne,” prohlásila pak co možná nejrozhodnějším hlasem. „Abych pravdu řekla, vaší případnou manželskou budoucností se vůbec nezaobírám. Ale znáte lidi. Když jednou muž překročí třicítku - což je, alespoň předpokládám, váš případ - všichni začnou očekávat, že se co nejdříve ožení.”

„Si,” řekl Salvatore a zamyšleně si několikrát přejel palcem po bradě, na které už mu navzdory skutečnosti, že se dnes ráno pečlivě oholil, začínalo vyrážet tmavé strniště. „Přesně tak. A v mé vlastní zemi je to úplně stejné!”

Znechuceně potřásl hlavou. Opravdu věřil, že to v Anglii bude jiné? Ano, jistěže věřil. Vždyť to byl přece jeden z důvodů, proč přijel do Londýna - aby si před tím, než dojde na splnění nevyhnutelné povinnosti najít si na Sicílii vhodnou nevěstu - užil trochu toho nekomplikovaného potěšení. Alespoň jednou chtěl v životě utéct před všemi těmi očekáváními, která byla automaticky spojována s jeho význačným jménem, samozřejmě převážně doma.

Sicílie, to byl malý ostrov, kde každý znal každého a kde otázka, kdy a koho si vezme nejstarší Cardini, zajímala až příliš dlouho příliš mnoho lidí. Jestliže byl na

Sicílii spatřen, jak déle než krátkou chvíli hovoří s nějakou ženou, pak její nedočkaví rodiče okamžitě začali navyšovat věno své dcery a házet lačnýma očima po jeho majetku!

To bylo poprvé, co žil delší čas někde jinde než ve své vlasti, trvalo mu ale jen pár týdnů, než zjistil, že dokonce i v relativní anonymní Anglii je osaměle žijící bohatý muž neustále pod drobnohledem. Časy se změnily mnohem méně, než čekal.

Ženy spřádaly plány a intrikovaly. A když viděly žádoucího muže se zdánlivě bezedným bankovním účtem, chovaly se jako supi. Kdy naposledy nějakou ženu požádal o její telefonní číslo? Už si ani nevzpomínal. Nutily mu ho samy, a to ještě dřív, než měl čas zjistit, jak se jmenují příjmením! Salvatore zastával v rámci rolí jednotlivých pohlaví tradiční hodnoty, a nijak to nezastíral. Podle něj to měl být muž, kdo má učinit první kroky.

„Otázka je, co s tím udělám,” zamumlal skoro nesrozumitelně.

Jessica si nebyla jista, jestli by bylo vhodné znovu se chopit mopu. Pravděpodobně ne. Díval se na ni, jako kdyby čekal, že z ní vypadne něco moudrého. Přesně věděla, co by řekla, kdyby se jí na totéž zeptala nějaká její kamarádka. Jak upřímná ale může být, když se jí takhle vyptává její vlastní šéf? „No, to záleží na tom, jaké máte možnosti, pane,” pronesla diplomaticky.

Salvatore chvíli rytmicky bubnoval prsty na vyleštěnou stolní desku, jako kdyby chtěl napodobit zvuk, který vydávaly dešťové kapky dopadající na sklo oken jeho kanceláře v nejvyšším patře správní budovy. „To pozvání na večeři můžu kdykoli odmítnout,” řekl po chvíli.

„Ano, to můžete, musel byste ale uvést nějaký důvod,” prohlásila.

„Mohl bych třeba tvrdit, že jsem se nachladil nebo dostal chřipku.”

Jessica se lehce usmála, protože představa, že by Salvatore Cardini bezmocně polehával v posteli a smrkal do kapesníku, pro ni byla jednoduše nepřijatelná. Zakroutila hlavou. „To by nepomohlo, protože by vás pozvali na někdy jindy.”

Salvatore přisvědčil. „To je pravda,” pronesl skoro nešťastně. „V tom případě bych to mohl zařídit tak, aby ta večeře byla mou starostí. Pak by se mohla konat na mém teritoriu, a kdo by byl pozván, to by bylo na mně.”

„Ale nebylo by to trochu netaktní? Nebylo by až příliš okaté, že chcete převzít kontrolu nad situací?” zeptala se opatrně.

Neuniklo jí, jak zamyšleně se na ni zahleděl, a v duchu si vynadala. Občas se zapomínala a říkala mu to, co měla na srdci, a ne to, co chtěl slyšet. Bylo to proto, že se jí začal svěřovat, takže na zažitá společenská a firemní pravidla někdy zapomínala?

Salvatore si najednou uvědomil, že s Jessikou hovoří způsobem, jakým by si to nikdy nedovolil k žádné své sekretářce nebo asistentce. Považoval by to totiž za potenciálně velmi nebezpečné.

Asistentky a sekretářky měly totiž tendenci špatně si vysvětlovat důvěru a domnívat se, že když už jim nějaký muž začne důvěřovat, znamená to, že s nimi chce strávit zbytek života! Propast mezi ním jako předsedou správní rady a Jessikou coby uklízečkou byla ale natolik obrovská, že si Jessica určitě nikdy něco tak pošetilého nemohla začít myslet. Přesto ale poměrně často nevědomky uhodila hřebíček na hlavičku. Jako právě teď, Salvatore se opřel a zauvažoval nad jejími slovy.

Necítil potřebu jakkoli urazit Gartha Somervillea a stejně tak se nechtěl nějak dotknout jeho manželky a jejích nedočkavých přítelkyň. Copak mu to něco udělá, když se zúčastní večeře, na níž budou přítomny? Nebude to přece poprvé ani naposled.

Přesto se mu nelíbila vyhlídka na odhánění šelem v sukních. Cítil se jako dítě, kterému jsou pořád nabízeny jen pamlsky a jež se jich logicky už přejedlo. Zdálo se být jedno, jak krásné takové ženy jsou. Sex, který tak otevřeně

MILENKOU SICILANA 8

nabízely, v sobě totiž neobsahoval onu mystiku, která ho tak vzrušovala.

„Si,” připustil. „Bylo by to netaktní.”

Skoro ani nezaregistroval, že Jessica vyndala z kapsy své pracovní kombinézy hadřík a malou umělohmotnou lahvičku a začala leštit desku jeho pracovního stolu. „Tak to vypadá, že tam nakonec přece jen půjdete,” prohlásila a stříkla na stůl ještě trochu leštícího přípravku s vůní citronu.

Salvatore se zamračil. Nebylo to poprvé, co zauvažoval, kolik jí tak asi může být let. Dvaadvacet? Třiadvacet? Proč se jen živí uklízením kanceláří? Copak ji opravdu uspokojuje každý večer sem docházet, ohánět se mopem, tahat se s kbelíkem a motat se tu kolem něj, zatímco on tady dodělává papíry a podepisuje dopisy?

Chvíli ji pozoroval při práci, nicméně k vidění toho zase až tolik nebylo. Vypadala celkem tuctově a nezajímavě a vlasy měla jako vždycky schované pod šátkem, který měl stejnou růžovou barvu jako její poměrně ošklivá pracovní kombinéza. Ta kombinéza byla hodně volná a on se na ni dosud nikdy nepodíval způsobem, jakým se muži automaticky dívali na ženy. Nikdy nepomyslel na to, že se pod tou kombinézou ukrývá ženské tělo, když teď ale sledoval rychlé krouživé pohyby její ruky, najednou si všiml, že se jí pod látkou rýsují pevná mladá prsa.

V tom okamžiku si uvědomil, že pod tou kombinézou je ženské tělo. Možná dokonce velmi pěkně tvarované. Salvatore polkl. Nečekanost tohoto objevu v něm probudil touhu.

„Neudělala byste mi kávu?” vysoukal ze sebe rozpačitě.

Jessica odložila hadr, pomalu se narovnala a zadívala se na něj. Hlavou jí přitom blesklo, jestli si tenhle arogantní šéf Cardini Industries náhodou nemyslí, že se tahle obrovská kancelář nějakým zázrakem uklízí

sama. Jestli nemá dojem, že všechny ty papíry a tužky, které tu nechává válet, a zaschlá kolečka od šálků kávy do rána nezmizí mávnutím nějakého kouzelného proutku.

Krátce se zadívala do těch jeho ledových očí. Muži jako on bývají zvyklí, že všechno běží jako po drátku. Mají spoustu lidí, kteří pro ně tiše a nenápadně pracují, a když jich už není zapotřebí, zmizí jako pára nad hrncem.

Zauvažovala, jak by asi zareagoval, kdyby mu řekla, že tu není od toho, aby mu dělala kávu. Že to nemá v popisu práce. Že je to sexistický požadavek a že si ji může docela dobře udělat sám.

Člověk ale takové věci předsedovi správní rady neříká, že? A i kdyby odhlédla od skutečnosti, jaké tady má postavení, bylo v něm něco natolik arogantního a působivého, že k odmítnutí nenašla odvahu. Jako kdyby byl zvyklý být obklopený spoustou žen dělajících kdykoli a s potěšením vše, co ho napadne.

Přistoupila ke kávovaru, který vypadal jako nějaký malý vesmírný koráb, jenž nedopatřením přistál v jeho kanceláři, nalila do šálku kávu a zanesla mu jej.

„Vaše káva, pane.”

Když se poté sklonila ke stolu, ucítil náhle vůni leštícího přípravku s citrónovou esencí smíšenou s vůní čehosi laciného, bylo to ale natolik zvláštní, že to na vteřinu či dvě zcela ochromilo všechny jeho smysly. A pak, když se vzpamatoval, ho najednou něco napadlo.

Začal si představovat, jak by to asi dopadlo, kdyby si na tu večeři vzal někoho s sebou. Někoho, kdo by se postaral o to, aby mu přítomné ženy nevěnovaly tolik pozornosti. Kdyby se tam objevil s nějakou mladou ženou držící se jako klíště jeho ruky, nebyl by to pro celý svět jednoznačný signál, že Salvatore Cardini už je zřejmě zadaný? Určitě by si o tom začali všichni hned povídat a za pár dnů by to věděl celý Londýn!

Kapky deště teď bubnovaly do okenních skel ještě hlasitěji, ale Salvatore to nevnímal, protože byl zcela zaujat pozorováním Jessiky, která se pustila do utírání prachu. Jako kdyby až do této chvíle nebyla ničím jiným než kusem papíru, na kterém se k hrubým obrysům až teď začaly přidávat detaily.

Co se týkalo žen, Salvatore měl velmi zkušené oko, a tak ho teď zase jednou použil - bylo to k nevíře, ale na ženu, která utírala prach z lampy.

Měla krásně tvarované boky, o tom se nedalo pochybovat. Poprvé věnoval pozornost i jejímu pasu, a musel uznat, že je nádherně útlý.

To ale nestačilo. Třebaže se v podnikání dokázal chovat velmi tvrdě, než učinil nějaké rozhodnutí, chtěl mít k dispozici co nejvíce faktů. Nikdy se nespoléhal jen na své instinkty. A ona by pro ten úkol mohla být v mnoha ohledech nevhodná.

„Kolik je vám let?” zeptal se náhle, a když se pak k němu otočila, zjistil, že má šedé a podivuhodně klidně působící oči. Připomínaly mu kameny, které občas vídal u paty vodopádů.

Jessica se pokusila nedat na sobě znát překvapení. Vzhledem k tomu, že se k ní až dosud choval jako ke kusu nábytku, to byla hodně osobní otázka. Spustila ruku s prachovkou dolů a zadívala se na něj.

„Mně? Je… je mi třiadvacet,” odvětila nejistě.

Zadíval se jí na prsty. Žádný prsten na nich neviděl, to ale v dnešní době nic neznamenalo. „Vdaná nejste?”

„Vdaná? Já? Bože chraň! Ne, nejsem, pane.”

„Ani na vás doma neceká nějaký žárlivý přítel?”

„Ne, pane,” hlesla zmateně. Neměla nejmenší tušení, proč se jí na takové věci vyptával.

Salvatore, pokýval hlavou. Bylo tomu přesně tak, jak se domníval. Ukázal na její kbelík. „Jste s takovým druhem práce spokojená?”

Jessica přimhouřila oči. „Spokojená? Obávám se, že vaší otázce moc dobře nerozumím, pane.”

Pokrčil rameny a znovu ukázal na kbelík a mop. „Vážně? Zdáte se být dostatečně inteligentní,” zamumlal. „Domnívám se, že taková mladá žena by mohla chtít víc než jen uklízet někde v kanceláři.”

Ta slova ji zabolela. Kromě toho, že se k ní choval povýšeně, ještě navíc naznačoval, že je snad nějaký naprosto bezduchý robot! Skutečnost, že si na ni vytvořil takový názor, svědčila o tom, že má málo představivosti, ale arogance na rozdávání.

Jessica začala v duchu počítat do deseti. Uvědomovala si, že má dvě možnosti. Mohla by ten kbelík popadnout a chrstnout mu jeho obsah do tváře. Pohled na jeho vytřeštěné oči a výraz naprostého pobouření by pro ni určitě byl sladkou odměnou. Něco takového si ale nemohla dovolit. Moc dobře věděla, že by to znamenalo její profesní sebevraždu.

Nebo mohla nevzrušeně a inteligentně odpovědět a možná ho i přimět, aby se za svá slova zastyděl.

„Já nejsem uklízečka na plný úvazek,” řekla.

„Ne?”

„Ne, navíc na uklízení není vůbec nic špatného,” vyhrkla vášnivě s myšlenkou na své kolegy v uklízecí agentuře Top Kleen, kteří se snažili odpracovat co nejvíce hodin, aby nějak uživili nejen sebe, ale v mnoha případech i své děti. Někteří z nich se přitom potýkali s takovými problémy, že to až přesahovalo lidskou fantazii. „Já přes den pracuji. Jsem zaměstnaná u jedné velké prodejní společnosti a připravuji se na manažerskou funkci, ale…”

„Ale?”

Přiměla se snést pohled těch jeho safírově modrých očí. „Moje práce není zrovna moc dobře placená. A život v Londýně není levný. Takže si vylepšuji příjem uklízením v

rámci vedlejšího pracovního poměru.” Pokrčila rameny. „Dělá to tak hodně lidí.”

Salvatore krátce zauvažoval. V jeho světě se tak lidé nechovali. Neměli k tomu důvod. Její nezáviděníhodná situace nicméně šílenost celého toho nápadu poněkud zmenšovala. Mohli by si totiž prokázat službu navzájem.

Zadíval se do oken své kanceláře, po kterých vytrvale stékaly další a další kapky, a zapřemítal, jaké asi má pod tím věčným šátkem vlasy. Mohla je mít krátké a nevkusně obarvené. V takovém případě by jí ten návrh nikdy nedal. S takovou ženou by se Salvatore Cardini na veřejnosti nemohl ukázat!

„Jak se odtud dostanete domů?” zeptal se.

Jak asi? To si myslí, že z práce lítá vrtulníkem? „Autobusem.”

„Zmoknete.”

Podívala se stejným směrem jako on. Venku pršelo tak hustě, že vedlejší budovy skoro nebyla schopna rozeznat. Tohle byl pěkně nechutný večer.

„Vypadá to tak. Ale to nevadí - jsem na to zvyklá. Neříká se snad, že dešťová voda je dobrá na pleť? Že dokáže eliminovat špatný vliv ústředního vytápění?”

Salvatore ty bláznivé řeči ignoroval. „Řeknu svému řidiči, aby zastavil u vašeho domu. Čeká venku, až skončím.”

I

Jessica se z nějakého důvodu začervenala. „To není třeba, pane, opravdu. Mám deštník a nepromokavý…”

„Jen tu nabídku přijměte,” nenechal ji domluvit Salvatore. „V kolik končíte?”

„Obvykle kolem osmi. To záleží na tom, jak mi jde práce od ruky.”

„Buďte připravená v sedm třicet.”

„Ale…”

„Nehádejte se.” Podíval se na drahé zlaté hodinky, které na jeho snědém zápěstí skoro svítily, a ušklíbl se. „Považujte to za danou věc.”

Poté navolil na telefonu nějaké číslo a začal do něj něco drmolit italsky. K ní se přitom otočil zády, jako kdyby opravdu byla jen kus nedůležitého nábytku.

DRUHÁ KAPITOLA

Jessica se pustila do práce se zvýšeným tempem, aby byla včas hotová, hlavou jí ale zběsile vířily myšlenky a srdce jí tlouklo jako splašené.

Bylo to jako splnění těch nejbláznivějších snů - její nádherný šéf trval na tom, že jí svou limuzínou zaveze domů!

A co, Jessiko?

Ty se snad domníváš, že s tebou tenhle mocný Sicilan chce být o samotě někde mimo svou kancelář? S tebou, svou uklízečkou? Aby tě třeba začal sváděť! To určitě. Přesně tohle má za lubem. Akorát že tě dole nebude čekat limuzína, ale kočár tažený čtyřmi bělouši!

Jednoduše přijmi jeho velkorysou nabídku, a udělej to s grácií, říkala si, zatímco odstraňovala z kávovaru nějakou skvrnu. Užij si možnosti nechat se zavézt domů luxusním autem - bude to náhrada za všechno to povýšené chování, kterým tě předtím častoval.

Přesně o půl osmé Jessica uchopila kbelík a odkašlala si. „Teď půjdu a převléknu se, pane,” řekla. „Mám na vás počkat dole?”

„Cože?” zeptal se Salvatore a podíval se na ni způsobem, jako kdyby úplně zapomněl, že je tady. „Ano, jistě. Kde přesně budete?”

„Víte, kde je zadní vchod? Není ho zas až tak jednoduché najít.”

Salvatore nepohnul ani brvou. „Ne, to nevím, nepochybuji ale o tom, že to zvládnu i bez plánku,” pronesl pak ironicky. „Auto tam bude, ale já dost nerad čekám, tak to moc neprotahujte.”

„Nebojte se,” zamumlala Jessica a vytratila se.

Když si pak sundávala pracovní kombinézu a rozvazovala šátek, chvěly se jí prsty a moc si přála, aby si dneska vzala něco jiného než jednoduchou sukni, svetr a dlouhý nepromokavý plášť.

Ale proč by měla? Tohle přece nebyl ten typ práce, aby se člověk musel nějak zvláštně oblékat. Převlékla se, strčila černé pracovní boty spolu s šátkem a kombinézou do skříňky a začala si česat vlasy, kterými to mohla alespoň trochu napravit. Sahaly jí na ramena, a třebaže měly poněkud fádní hnědý odstín, měla je nádherně husté a skoro vždy se jí leskly.

Jessica se zadívala do zrcadla. Její obličej vypadal bez mejkapu bledě a unaveně, na dně kabelky se jí ale podařilo najít lesk na rty. Chtěla ho z kabelky vytáhnout a hned použít, zaváhala však a ruka jí ztuhla.

Nevypadalo by to až příliš čitelně? Nepůsobila by dojmem, že něco očekává? Najednou jí to ale začalo být jedno. Každá žena přece má svou hrdost, a i když na sobě bude mít levné věci, neznamenalo to, že by se nemohla alespoň trochu zkrášlit.

Vzhledem k tomu, že skončila trochu dříve, nebyl naštěstí nikdo kolem. Žádný z uklízečů jí nemohl chtít doprovodit na autobusovou zastávku, nikdo ji taky - a to by bylo ještě horší - nemohl vidět nasedat do nějaké luxusní limuzíny.

Každý z jejích kolegů by si určitě myslel, že. Jessica lehce zrůžověla. No, určitě by to vypadalo podezřele a vrhlo by to nehezké světlo na její povahu.

Neměla ale čas zaobírat se pochybnostmi. Salvatore ji upozornil na to, že nerad čeká, a tak popadla kabelku, vyběhla z šatny a spěchala dolů. U zadního vchodu na ni

17 SHARON KKNDKICKOVÁ

už čekala dlouhá limuzína, předoucí tiše jako nějaká obrovitá kovová kočka.

Jessica s obtížemi polkla. Bylo pro ni obtížné představit si, že by někdo mohl takový vůz považovat za naprosto normální věc. V jejím světě lidé něco takového používali maximálně tak k cestě do kostela na vlastní svatbu.

Prsty se jí křečovitě sevřely kolem řemínku kabelky. Svatba? Svatba? Proč, proboha, pomyslela zrovna na svatbu? Asi proto, že se jí Salvatore zeptal, jestli je vdaná. No jo, ale proč to vlastně udělal? K čemu to potřeboval vědět?

Na další úvahy a otázku už ale neměla čas, protože z limuzíny vystoupil řidič v elegantní uniformě a otevřel zadní dveře. Pro ni!

„Děkuji pěkně,” řekla chvatně a pokusila se pokud možno elegantně nastoupit, což ale vůbec nebylo jednoduché, protože pohodlně usazený Salvatore ji při tom přivřenýma očima pozorně sledoval, jako kdyby ji hodnotil.

„Tak tady vás máme,” řekl s úsměvem, uvnitř ale pocítil zklamání. Jeho šílený nápad se ukázal být přesně takový. Tedy šílený. V tom velkém kabátě, který spolehlivě zakrýval vše, co na ní mohlo být ženského, a s tou bledou tváří vypadala obyčejně, tuctově. Neexistovala možnost, že by ho tahle žena mohla někam doprovodit. Maximálně by mu tak mohla donést domů nějaké věci, které by nakoupil, ale to bylo asi tak všechno. Kdo by uvěřil tomu, že by s takovou ženou mohl chodit? Nikdo, komu v hlavě zbyla alespoň jediná mozková buňka.

„Kde bydlíte?” zeptal se.

„V Shepherďs Bush,” odvětila Jessica, když se posadila, a pak oznámila řidiči název ulice. Ten přikývl a zavřel malé okénko v přepážce za sebou, takže Jessica se Salvatorem osaměla. Naposledy se cítila takhle nepatřičně poslední den ve škole, kdy zapomněla, že si stejně jako ostatní nemá vzít školní uniformu.

Když Salvatore zaregistroval, jak prkenně sedí a jak toporná má gesta, pobaveně se ušklíbl. Evidentně byla nervózní. Domnívala se snad, že po ní vyjede? Pokud ano,

MILENKOU SICILANA 18

pak měla setsakramentsky přehnané mínění o vlastní přitažlivosti!

„Uvolněte se,” vyzval ji tiše.

Jessica se pomalu opřela o opěradlo, které, jak okamžitě zjistila - bylo tak měkké, že by skoro ani nevěřila, že je v automobilu.

„Je to od vás opravdu velmi milé,” pronesla nejistě. „To je maličkost.”

„A kde… kde žijete vy?” zeptala se. Měla pocit, že je to velmi osobní otázka, ale jaká asi byla pravidla pro takovou situaci? Nemohla přece celou cestu strávit vyptáváním, jak je spokojený s kvalitou její práce!

„V Chelsea.”

Kde jinde! V bohaté skvostné Chelsea s nádhernými bílými vilami a spoustou úchvatně rozkvetlých stromů.

„Byla bych nerada, kdybyste si kvůli mně zajížděl, pane.”

Její ohleduplnost mu neunikla, stejně jako mu neuniklo, jak je oslovení „pane” za daných okolností nevhodné. Poposedl si a zadíval se z okna.

„Mohl bych řidiči říct, aby nejprve zavezl domů mě,” prohlásil nezúčastněně znějícím hlasem, „některé části vaší čtvrti ale zatím neznám, takže si tam docela rád udělám výlet.”

Nebude třeba tajit dech, chtělo se jí říci, místo toho se ale usmála. Pak zauvažovala, jestli si s ním nemá začít povídat a jestli se ho nezeptat, jak se mu v Anglii líbí, zdálo se však, že má vůči takovým formálním řečem averzi. A kromě toho to byl muž, který sám rád určoval směr hovoru.

Na Salvatoreho to ticho, které se v autě rozhostilo - a jež se ona překvapivě nepokoušela rušit nějakými hloupými řečmi - působilo podivně uklidňujícím dojmem. Proč nebyly ostatní ženy stejné? Proč si nedokázaly vychutnat chvíle klidu a neustále je rušily zcela zbytečnými slovy?

Jak tak projížděli deštěm zkrápěným městem, cítil se Salvatore ve své příjemně vyhřáté limuzíně jako v nějakém kokonu. A když pak auto zahnulo na cestu vedoucí

19 SHARON KKNDKICKOVÁ

k nějakým terasovitě uspořádaným domům, najednou ho napadlo, že je tak snadné brát luxus jako automatickou věc.

„Je to ten dům až na konci,” řekla Jessica, která byla hodně ráda, že cesta proběhla bez jakéhokoli zádrhelu. Na druhou stranu se jí ale ani trochu nechtělo vyměnit tu snovou nádheru, v níž se teď nacházela, za vnější studenou realitu. „Tenhleten.”

„Je váš?” zeptal se Salvatore, když zastavili před malým domkem.

Jessica se k němu obrátila. Zbláznil se snad? Ne, byl jen bohatý, a bohatí byli jiní. To věděl každý. Nebyla to jeho chyba, že netušil, jak žijí lidé jako ona. Zavrtěla hlavou. „Domy jsou v Londýně velmi drahé. Mám to tady jen pronajaté. A ne sama - bydlím tady ještě se dvěma dalšími ženami. Willow pracuje v módním průmyslu a Freya je letuška. Takže ta tady moc často nebývá.”

Salvatore ji ale moc neposlouchal. Možná proto, že déšť konečně ustal. Nebo proto, že zpoza jednoho mraku se vyhoupl měsíc. Bylo to zvláštní, co ta trocha stříbřitého světla dokázala s člověkem udělat.

Najednou si uvědomil, že se jí dívá do tváře, že fascinovaně hledí na její pokožku, která v tom měsíčním světle vypadala až neskutečně svěží a čistá. Stejně stříbřitě se jí v té chvíli leskly šedé oči a stříbro měla i na matně se lesknoucích rtech. Vypadala v té chvíli tak zvláště, skoro až pohádkově, že okamžitě pochopil, že si ten pohled už navždy uloží do paměti.

„Máte zítra večer nějaký program?” zeptal se najednou.

Jessica překvapeně zamrkala. „Ne. Proč?”

„Jak by se vám líbilo doprovodit mě zítra na tu večeři, o které jsem vám vyprávěl?”

„Myslíte jako vaše společnice?” vysoukala ze sebe rozechvělým hlasem.

Co si asi tak představovala, že by chtěl? Vzít si ji s sebou jako svou osobní uklízečku? Nemyslel si sice, že by si tu situaci špatně vyložila, raději se ale rozhodl být upřímný a říct jí úplnou pravdu.

MILENKOU SICILANA 20

„Ano, samozřejmě,” pronesl netrpělivě. „Ve skutečnosti bych si ale přál, abyste tam šla jako moje přítelkyně…”

„Vaše přítelkyně?” přerušila ho, třebaže moc dobře věděla, že šéfové se nepřerušují nikdy. Tohle ale bylo natolik bizarní, že na všechna zažitá pravidla během zlomku vteřiny zapomněla.

„Jen byste sehrála malou roličku,” zamumlal. „Nebylo by to nic složitého. Občas se mi zadívat do očí. Občas mi věnovat obdivný pohled. Domníváte se, že byste to mohla zvládnout?” zeptal se, jeho oči ale prozrazovaly, že tu otázku nemyslel vážně, protože moc dobře věděl, že na světě neexistuje žena, pro kterou by byl takový úkol nemožný. „Zbavte mě těch vdavekchtivých lovkyň. Postarejte se o to, aby jednou provždy konečně pochopily, že když budu chtít ženu, vyberu si ji sám.”

„Vždyť musí být milion žen, které o to můžete požádat!” vyhrkla Jessica.

„Ach, přinejmenším milion,” prohlásil s domýšlivým úsměvem. „Ale ani jedna se na to z mnoha důvodů nehodí.” Ten nejzávažnější byl přitom ten, že by po té roli až příliš toužily a že by ho skutečně chtěly získat, což v případě téhle prosté ženy určitě nehrozilo.

„Ale nebylo by to.” Jessica se kousla do rtu. Ta otázka pro ni byla dost ponižující, ale musela ji vyslovit. „Ale nebylo by to poněkud neuvěřitelné. že by někdo jako já chodil s někým, jako jste vy?”

„Možná,” připustil Salvatore a přejel očima po jejím příliš velkém převlečníku. „Kdybyste byla oblečena takhle, přesvědčit někoho by bylo velmi obtížné.”

„Je to zvláštní, ale vůbec mě nenapadlo, že bych si mohla do práce vzít své nejlepší večerní šaty,” pronesla poněkud dotčeně.

„Chcete tím říct, že doma máte něco vhodnějšího?”

Pocítila potřebu říct, že nemá, protože pak by si to Salvatore možná rozmyslel. Něco jí ale říkalo, že když už se jednou rozhodl, své rozhodnutí nezmění. Jen by získal pocit, že mu tak chce naznačit, že chce, aby jí něco koupil. A ona nemohla připustit, aby si něco takového myslel.

21 SHARON KKNDKICKOVÁ

Skutečnost, že uklízela jeho kancelář, přece ještě neznamenala, že se nedokáže pořádně obléknout!

A kromě toho nemohla popřít, že ji představa doprovodit Salvatoreho Cardiniho na večeři vzrušuje. Život občas člověku přináší příležitosti, které by byl zločin odmítnout.

„Samozřejmě že mám něco vhodného na sebe,” pronesla hrdě, a pak ji najednou zaplavil tak intenzivní pocit vlastní důležitosti, jaký ještě nezažila. „Ale ještě jsem neřekla, že tam s vámi půjdu, pane.”

To absurdní prohlášení ho přimělo usmát se, zároveň ale pocítil, jak mu ve spáncích pulzuje krev. Byla by to od ní hloupost, kdyby si s ním začala takhle zahrávat. Byl muž, ne nějaký dorůstající kluk. Mohl by ji přimět, aby mu vyhověla, jedním slůvkem nebo kývnutím prstu.

Lehce se k ní naklonil a řekl: „Ale já si myslím, že půjdete, nemám pravdu, Jessiko? A když už je řeč o té ve-č e ř i, asi byste měla zapomenout na toho pana. Za daných okolností by to znělo trochu divně.”

Byl tak blízko, že viděla, jak se mu v očích odráží mě-s í c , a do nosu se jí drala intenzivní vůně jeho mýdla a nefalšované mužnosti. Takhle blízko byl… Jessica pocítila, jak jí poskočilo srdce. Byl jednoduše neodolatelný.

Nezahrává si náhodou s ohněm?

„Ano, půjdu,” zašeptala a pak rychle, než by měl kterýkoli z nich čas změnit názor, vystoupila z auta.

TŘETÍ KAPITOLA

„Kam že to zítra večer jdeš?” zeptala se Willow nedůvěřivým hlasem.

„Na večeři,” pronesla Jessica zasněně, zatímco si sundávala převlečník. Musela ta slova zopakovat spíše pro sebe, protože jinak by tomu všemu snad sama nevěřila. „Se Salvatorem Cardinim.”

Willow na ni vykulila oči. „S tím Salvatorem Cardinim? S tím zazobaným italským plejbojem, co vlastní tu firmu, kde se každý večer oháníš s hadrem?”

„Přesně tak.”

„Musíme si ujasnit, jestli mluvíme o stejném chlapovi, Jessiko. Černovlasém, modrookém a přitažlivém, ale na pohled ďábelsky nebezpečném.”

„No, ano. Tenhle popis na něj docela sedne.”

Willow si odstranila z očí pramen rovných blonďatých vlasů. „Uvědomuješ si, že je to mezinárodní plejboj s pověstí ničitele ženských srdcí?”

„Takový názor jsem si na něj vytvořila taky.”

„A že každý prvotřídní časopis se pokouší domluvit si s ním rozhovor nebo alespoň sehnat na něj nějaké informace?”

Jessica zakroutila hlavou. „Ne, to jsem nevěděla, a je mi to jedno. A nedívej se na mě tak nadšeně, Willow.

23 SIIAKOM Kl NDKK KOVÁ

Vím, že v jednom takovém časopise pracuješ a že bys o něm moc ráda udělala článek, ode mě ale žádné informace nedostaneš. Salvatore je můj šéf, a jedním z důvodů, proč tuhle práci mám, je skutečnost, že jsem diskrétní.”

„Vždyť tam jenom uklízíš!”

„Ale díky tomu můžu platit účty!” opáčila Jessica a pomyslela na tu nekřesťanskou sumu, kterou musela dál každý měsíc dohromady, aby měla na nájemné. Navíc neměla na rozdíl od Willow a Freyi bohatou rodinu, která by jí mohla v případě nouze vypomoci.

„Možná mu ale jednou budeš moci říct, že jedna tvoje kamarádka by s ním moc ráda udělala rozhovor. Samozřejmě by ho měl možnost autorizovat. Byla bych ti neskonale vděčná.” Na okamžik se odmlčela a potřásla hlavou. „Takže tenhle chlápek si s tebou chce někam vyrazit. To je zkrátka neuvěřitelné!”

Jessica její reakci velmi dobře chápala. Willow byla vysoká blondýnka, která měla styl a o jejíž přízeň se draly zástupy mužů. Ale ani jí se nepodařilo vzbudit zájem muže Salvatoreho kalibru. A pak se objeví malá zakřiknutá Jessica, a podaří se jí to.

„Zdá se to trochu neskutečné,” připustila Jessica.

„A proč to vlastně dělá?”

Jessica dala do hrnku sáček čaje a zalila ho vařící vodou. Byla na rozpacích, a tak byla ráda, že může být k Willow alespoň chvíli zády, takže jí nepůjde vidět do tváře. Bylo jí trapně při představě, že by měla říct celou pravdu - že ji Salvatore pozval hlavně proto, aby od něj odháněla jiné ženy. Pak si ale řekla, že nikomu neuškodí, když na to nebude myslet a oddá se pro jednou nějakému snu, zvlášť když to opravdu bude jen jednou.

„Myslím, že chce jen společnost,” prohlásila.

„Ano, ale.”

Jessica se prudce otočila. „Ale co, Willow? Chtěla ses zeptat, co chce tak bohatý chlap dělat s takovou všední nickou, jako jsem já?”

„Ne, já jen.”

MILENKOU SICILANA 24

„Ale ano,” přerušila ji Jessica. „A víš co - máš pravdu. Myslíš si snad, že jsem si nepoložila tutéž otázku?” Zamířila do obývacího pokoje, posadila se na ošuntělou pohovku a sevřela v dlaních hrníček s kouřící a příjemně vonící tekutinou. Jak mohla být tak naivní a domnívat se, že jí tahle fantazie vydrží déle než pár vteřin? Copak se tomu vážně dalo uvěřit?

„Ti lidé, se kterými má povečeřet, se ho snaží za každou cenu oženit, a on už má takových pokusů plné zuby,” vysoukala ze sebe. „To, že mě bere s sebou, je od něj něco jako akt vzdoru. Nebo zoufalství, chceš-li. Doufá, že se to rozkřikne, a on bude mít pokoj.” Když krátce pohlédla na svou kamarádku, pochopila, že tohle vysvětlení ji určitě neuspokojí. „Vybral si mě,” pokračovala proto neochotně dále, „a ne někoho atraktivnějšího zřejmě proto, protože se z mé strany neobává nějakých falešných nadějí. Vím, kde je mé místo, a nebudu z toho večera dělat žádnou vědu.”

„Zaplatí ti za to?” zeptala se Willow ostře.

Jessica zamračeně odložila hrníček. „Nejsem přece nějaká. nějaká. prodejná děvka!”

Willow potřásla hlavou. „To je přece nesmysl. Jen mám pocit, že mu prokazuješ docela velkou službu. Co z toho budeš mít ty?”

Jessica se kousla do rtu. Upřímnost dělá člověka zranitelným a oslabuje ho, přičemž v moderním světě každý potřebuje mít kolem sebe co nejpevnější ochranný val. Dobře si to uvědomovala, nicméně najednou jí to bylo jedno. „Chci jen na chvíli poznat, jak vypadá takový život. Nikdy jsem nic podobného nezažila. Jediný problém je, jestli do toho prostředí zapadnu a co bych si měla vzít na sebe.” Věnovala Willow prosebný pohled. „Doufala jsem, že bys mi mohla pomoct.”

Willow, která byla nejméně o deset centimetrů větší než ona a také o několik kilogramů lehčí, se usmála. „Myslím, že bych ti pomoct dokázala. Neboj se, Jessiko Martinova, nějak už to uděláme, abys tomu domýšlivému Sicilanovi vyrazila dech!”

25 SIIAKOM Kl NDKK KOVÁ

Jessica na druhý den vynechala oběd, aby mohla odejít z práce dřív a strávit pak delší dobu v koupelně. Byla tak nervózní, že když si poté holila nohy, řízla se do kotníku, a jak voda ve vaně chladla a obloha za oknem tmavla, její nervozita dále rostla.

Pod kritickým dohledem Willow poté musela vyzkoušet asi dvacet šatů, až konečně našla jedny, ve kterých se cítila pohodlně. Všechny příliš přiléhavé nebo krátké automaticky odmítla, protože měla dojem, že by v nich působila lacině.

Těsně před osmou se jí začaly nekontrolovatelně chvět prsty, a když se pak ozval domovní zvonek, skoro se jí zastavilo srdce. Byla proto docela ráda, že Willow křikla „Já otevřu!”, a rozběhla se ke dveřím.

Použila ještě trochu parfému, naposledy se na sebe podívala a pak se vydala vstříc neodvratitelnému, tedy svému šéfovi. Našla ho, jak stojí vedle staré, sametem potažené pohovky a hovoří s Willow. Sotva ho spatřila, poznala, že její nervozita byla oprávněná. Už v kanceláři jí dokázal pořádně znejistět, teď ale vypadal přímo božsky. Na sobě měl dokonale ušitý večerní oblek, který zvýrazňoval

jeho dlouhé nohy a útlé sexy boky. Vypadal uhlazeně a velmi vybraně a… zcela mimo její ligu. Jessice začalo prudce bušit srdce a najednou pocítila strach. Bože, o čem by s ním vlastně měla mluvit?

„Dobrý večer, Jessiko,” pozdravil ji.

„Do. dobrý večer.”

„Vypadáte. jinak,” pronesl tiše.

„To se mi ulevilo,” řekla, za což si od Willow vysloužila varovný pohled. Zahanbeně sklopila hlavu. Ano, Willow měla pravdu - pokud bude pořád poukazovat na rozdíl mezi nimi, ten večer skončí pohromou. „Ehm. děkuji.”

Salvatore ji zamyšleně pozoroval, jak si bere kabát. Ty černé hedvábné šaty byly sice trochu konzervativní, to ano, ale líbily se mu. Zdůrazňovaly její postavu, a ta vůbec

MILENKOU SICILANA 26

nebyla špatná. Právě naopak. Přimhouřil oči. Opravdu, její postava byla skvostná. Měla husté a lesklé vlasy, které jí kolem hlavy a krku vytvářely krásnou bohatou hřívu. Vypadala lépe, než čekal, i tak ale byla na hony vzdálená typu, který normálně upřednostňoval.

Stejně to ale bylo zvláštní, jak člověk může na někoho během chvilky zcela změnit názor. Najednou viděl víc než jen průzračné šedé oči a čistou pleť - nemohl se vynadívat na to, jak to černé hedvábí nádherně obemykalo její svůdný zadeček. S poněkud zrychleným dechem jí vzal z rukou kabát a řekl: „Počkejte, pomůžu vám.”

Jessica vyrostla ve světě, kde se muži a ženy považovali za sobě rovné. Žádný muž, kterého znala, by ženě neotevřel dveře ani jí nepomohl do kabátu. Krátce zaváhala, pak ale vklouzla pažemi do rukávů. Bylo to hloupé, že tak prosté gesto mohlo být tak odzbrojující.

„Pojďme,” vyzval ji. „Je čas.”

„Hezký večer, Salvatore,” rozloučila se s ním Willow a věnovala mu megawattový úsměv. „Ráda jsem vás poznala. A doufám, že vás někdy zase uvidím.”

Došli spolu k čekající limuzíně, když jí pak ale řidič otevřel dveře, na chvíli se zastavila a zadívala se svému sicilskému šéfovi do tváře.

„Řekl. řekl jste jim, že si s sebou někoho přivedete?” zeptala se.

„Ano.”

„A co oni na to?”

Salvatore potřásl hlavou, přiložil jí dlaň na bedra a přiměl ji nastoupit do auta. Najednou si nebyl už tak jistý, že to byl dobrý nápad. Nebyla moc prostá na to, aby dnešní večer mohla zvládnout?

„To je jedno, co na to říkali,” zamumlal, když se limuzína zařadila do provozu. Pak si ale Jessica dala nohu přes nohu, a on najednou dokázal myslet jen na to, jestli to, co měla na těch svých krásných štíhlých nohou, byly punčochy, nebo punčochové kalhoty.

Možná to zjistíš později, ozval se mu v hlavě nějaký hlas. Salvatore v duchu zaklel, poposedl si a přinutil se zadívat na tmavé ulice venku za okénkem.

„Poslouchejte, Jessiko,” ozval se po chvíli. „Myslím, víte, aby nám věřili, že. že jsme. Prostě měla byste. bys mně před těmi lidmi tykat. A rozhodně mě neoslovovat, pane’.”

„Já…,” odmlčela se, „nevím, jestli to dokážu.”

„Musíš, jinak by to všechno, co děláme, bylo zbytečné.” Když viděl, jak je z jeho požadavku v rozpacích, cítil se náhle trapně.

V tom okamžiku se ozval jeho mobilní telefon. S pocitem úlevy ho vytáhl z kapsy a přiložil si ho k uchu.

Jessica se dívala ven a na půl ucha poslouchala, jak Salvatore celou cestu s někým hovoří rychlou italštinou, která jen umocňovala její pocit, že sem nepatří. Ten pocit ještě více nabyl na intenzitě, když pak limuzína v Knightbridgi zastavila před obrovským domem, takovým, jaké člověk obvykle vídá jen občas ve filmu.

„Ach, bože, ten je velikánský” vysoukala ze sebe.

Salvatore na ni pohlédl. „Je to jen dům.”

Pro něj to mohl být jen dům, pro Jessiku to ale bylo místo, k jehož návštěvě by si za normálních okolností musela koupit vstupenku. Uvnitř byli uniformovaní zaměstnanci. Jeden jí odebral kabát, další je pak zavedl do nádherně osvětlené místnosti s několika tiše konverzujícími lidmi, kteří při jejich příchodu okamžitě zpozorněli a nespustili oči nejen ze Salvatoreho, ale ani z ní.

Při představování bojovala s nepříjemným pocitem, že zatímco ostatní ženy vypadaly v těch nádherně barevných šatech a s těmi úžasnými šperky jako nějací rajští ptáci, ona musela být úplně nemožná, když přišla v černém, protože přesně tak tady byly oblečené číšnice.

Jejich hostitelé byli Garth a Amy, a pak tu byly ještě dvě ženy jménem Suzy a Clare, z nichž ani jedna se nezdála patřit k téměř bezkrevně působícímu muži jménem Steve či šlachovitému chlapíkovi s hnědými vlasy, který se představil jako Jeremy.

MILENKOU SICILANA 28

Takže to opravdu byla jedna z mnoha léček připravených na toho chudáka, pomyslela si Jessica, když k Salvatoremu doslova přitančila rudovláska Suzy a zastavila se těsně před ním.

„Dobrý večer, Salvatore, vzpomínáte si na mě?” za-šveholila s plachým úsměvem. „Seznámili jsme se v Monte Carlu a já vám tenkrát řekla, že Sicílie je podle mě to nejkrásnější místo na světě.”

Třebaže se Jessica snažila tvářit, že neposlouchá, opak byl pravdou, ze Salvatoreho odpovědi toho však moc nezachytila. Hned vzápětí si ale v duchu vynadala a otočila se k nim bokem. Náplní její dnešní práce určitě nebyly nějaké hloupé pocity žárlivosti.

„Šampaňské?” zeptal se Garth a nabídl jí broušenou číši se světlým, lehce napěněným sektem. „Je to docela dobrý ročník.”

„Ano, prosím,” odvětila Jessica a usmála se, jako kdyby pila kvalitní staré šampaňské každý den. Lehce usrkla a začala si povídat s Jeremym, který byl - jak se po chvíli ukázalo - navzdory svému neobvyklému vzhledu velmi mocným mužem ve finančním sektoru.

„A co vy?” zeptal se. „Pracujete?”

Jessica měla za to, že tohle je svět, v němž ženy pracovat nemusejí. „Ach, ano, jsem. jsem.” Bože, proč si něco nepřipravila? Nejistě se rozhlédla a zjistila, že na ni Salvatore upřeně hledí.

„Jessica se připravuje na manažerskou funkci,” prohlásil bez váhání.

Jessica překvapeně zamrkala. On si to zapamatoval?

„Ach, takže tak jste se seznámili?” zamumlala Clare. „Někde na vedení?”

„Dá se to tak říct,” odvětila rozpačitě Jessica.

Salvatore se pokusil skrýt úsměv. Byla pro tu roli dokonalá! Perfetto. Když se takhle červenala, vypadala tak nesměle a sladce, jako kdyby ji narážka na románek, který snad vznikl někde v kanceláři, uvedla do rozpaků. Do tak velkých, že ani Clare, jejíž rysy se ztrácely pod vrstvou mejkapu a která tak nestydatě ukazovala 34

prsa, že ve žlábku mezi nimi by se ztratil i Titanic, neměla odvahu dále se jí vyptávat,

„Tak co kdybychom se pustili do večeře?” navrhla Amy.

Jídelní stůj byl plný stříbra a blyšlícího se křišťálového skla a zdobilo ho několik malých váz s umně naaranžovanými bílými růžemi. Jessica se posadila, a zatímco si pak dávala do klína obrovský plátěný ubrousek, krátce zauvažovala, co jim asi budou servírovat. Willow jí sice během oblékání dala krátké školení, i tak ale hrozilo, že to bude něco, o čem nebude mít nejmenší představu, jak to jíst. Největší problém by jí zřejmě dělaly ústřice a artyčoky, nic z toho se ale naštěstí na stole neobjevilo, takže se během jídla mohla soustředit na konverzaci.

Nebylo to ale zas až tak jednoduché. Hovoru totiž většinou moc nerozuměla a navíc se zdálo, že i když pití nikdo neodbýval, jídlu se stolovníci věnovali jen symbolicky.

Hodně energie Jessica věnovala snaze nedívat se neustále na Salvatoreho, jehož černé vlasy, modré oči a úžasná postava se zdály všemu v místnosti dominovat. Měla pocit, že není jediná, kdo si přímo bytostně uvědomuje jeho přítomnost - nezdálo se, že by ženám v místnosti nějak vadila skutečnost, že si s sebou přivedl partnerku. Naprosto bezuzdně s ním flirtovaly.

Zauvažovala, jestli ho tyhle exaltované reakce ještě baví, a pustila se do hovoru s mužem, který seděl vedle ní.

To, co věděla o bankovnictví a přebírání kontroly nad firmami, by se dalo napsat na rub poštovní známky, podařilo se jí nicméně převést hovor na téma, jak Jeremy po práci odpočívá. Ukázalo se, že je úplný blázen do rybaření, přičemž naprosté nadšení mu z hlasu zaznělo v okamžiku, kdy začal popisovat, jak se hrabe v hlíně a hledá vhodnou návnadu.

„Rousnice, nebo červy?” zeptala se, načež se u stolu rozhostilo ticho.

Když Jessica zaraženě vzhlédla, zjistila, že se na ni Salvatore upřeně dívá.

MILENKOU SICILANA 30

„Bože, oni tady mluví o červech!” pronesla Clare znechuceně a teatrálně se otřásla.

„Vy ráda rybaříte, Jessiko?” zeptal se jí Salvatore.

Jessice z nějakého hloupého důvodu zčervenaly tváře. Sklopila hlavu, pokrčila rameny a odvětila: „Trochu jsem rybařila jako holka.” V dávných a dávných dobách, kdy její rodiče ještě žili a dny se jí zdály být plné slunce a her. Matka s ní tenkrát chodívala k řece, kde pak tiše vysedávala se svým rybářským prutem, který tvořila stará tyčka na rajčata s navázaným vlascem.

„Určitě jste byla pěkná divoška,” poznamenala Suzy. „Skoro jako kluk.”

Bylo to jako ocitnout se v jedné z těch noční můr, kdy se na člověka vždycky všichni dívají a čekají odpověď, ale on ze sebe nedokáže vypravit ani slovo. Akorát že tohle nebyla noční můra a ona mohla mluvit.

Tak tu neseď jako pecka a braň se, uslyšela říkat nějaký vnitřní hlas. Přece nějakým ženským nedovolíš, aby se do tebe navážely jen proto, že jsou celé pryč ze Salvatoreho.

„Ráda jsem lezla po stromech a chodila na ryby a plavala v řece,” prohlásila. „Nic z toho jsem ale nikdy nepovažovala za zábavu, která by byla určena výhradně klukům. Ostatně proč by měla, když je to taková legrace?”

„Bravo!” řekl Jeremy tiše a zasmál se.

Po zbytek večeře se cítila tak trochu jako v opojení,

zvláště když jí Jeremy nabídl, aby si s ním zachytala v

Hampshiru, kde mu patřil kus nějaké řeky. Navíc jí při

loučení vtiskl do ruky svou vizitku.

Její nadšení ale vyprchalo v okamžiku, kdy se Salvatorem nastoupila do auta a znovu se tak ocitla v malém soukromém světě, který patřil jen jim.

Otočil k ní hlavu a pomalu si ji změřil pohledem, jako by chtěl zjistit, jaký v ní dřímá potenciál. „Takže jsem měl možnost vidět malou šedivou anglickou myšku v akci,” zamumlal pak.

„Jak. jak tomu mám rozumět?”

Zaleskly se mu oči. „Tichou. Skromnou. Pak ale odhodí převlek a stane se z ní neskutečná svůdkyně.”

„Svůdkyně?” zopakovala po něm Jessica. „To si teda nemyslím.”

„Ne? Pohrávala sis s Jeremym. Bylo to očividné,” zabručel Salvatore a pak se na chvíli odmlčel. „A teď svádíš

mě.”

Až příliš pozdě si uvědomila hrozbu, která visela ve vzduchu. Až příliš pozdě zaregistrovala, jak hladově se na ni dívá.

Bylo příliš pozdě cokoli s tím udělat, protože Salvatore Cardini ji popadl, přitáhl ji k sobě a začal ji tak vášnivě líbat, že jí to vzalo dech.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Jessica blesklo hlavou, že takhle to asi musí vypadat, když se člověk topí - člověku se v takové chvíli prý před očima zrychleně promítne celý jeho dosavadní život. Když na svých ústech ucítila Salvatoreho rty, skutečně spatřila celou svou minulost - se vším dobrým i zlým, se všemi smutky i radostmi. Měla přitom ale pocit, jako by předtím byla jen stínem sebe sama, jako kdyby v ní jeho polibky probudily k životu dosud dřímající smysly.

Chutnal po víně a touze a příslibech a její rty té chuti neodolaly a rozevřely se, zvedla ruce a zaťala mu prsty do ramen, jako kdyby se bála, že by se mohla zhroutit. Přesně tak se ale taky cítila - že by ji mohl srazit a možná i odnést i sebemenší nápor větru.

„Salvatore.” zašeptala. Uvědomovala si, že to bylo vůbec poprvé, co ho oslovila křestním jménem, ta situace ale jiné oslovení nepřipouštěla.

„Si?” zasténal, vklouzl jí oběma rukama pod kabát a objal ji kolem pasu. Jeho ruce ale byly příliš neposedné a jen pár vteřin poté se jí vydaly k ňadrům. Vzal je do dlaní, jako kdyby chtěl zjistit jejich váhu, a pak začal hladit bříšky prstů bradavky.

„Ach,” zalapala po dechu Jessica, napůl v šoku a napůl blaženě.

Sjel jí oběma rukama na boky a pak ji vzal za zadeček. Tohle je přece šílené, blesklo mu přitom hlavou. Nic takového ani v nejmenším nezamýšlel. Byl snad právě to důvod, proč mu to všechno přišlo najednou tak neuvěřitelně vzrušující? Protože měl rád všechno pod kontrolou, a tahle situace se mu nečekaně vymkla z rukou? „Pověz mi, cara, co bys chtěla,” zašeptal. „Ukaž mi, jak to máš ráda.”

Dotkla se rty jeho krku. Jak všechny její nejtajnější představy najednou ožívaly a přemáhaly ji, nemohla se zastavit. „Salvatore…” zamumlala znovu.

Sjela rukou na jeho stehno, lehce se ho dotkla, ale pak ruku zase odtáhla. Salvatore už víc nepotřeboval. „Bydlím nedaleko odtud,” pronesl přerývaně. „Zajeďme tam. Adesso!”

Třebaže Jessica měla pocit, jako kdyby nastoupila na eskalátor, který s ní pak zamířil někam k nadoblačným výšinám ryzí slasti, někde v jejím podvědomí se ozvaly první protesty.

„Salvatore.”

„Hmmm?”

Rty ji zrovna líbal na krk a pomalu jimi klouzal dolů k ňadrům. I když v ní opět vystrčila růžky nejistota a nějaký vnitřní hlas ji znovu začal vyzývat, ať to okamžitě ukončí, zmohla se jen na to, že zatajila dech. Krása té chvíle byla totiž tak obrovská, že se o ni dobrovolně nemohla připravit. K čertu s pochybami, řekla si v duchu, ten vnitřní hlas tím ale neumlčela.

„Nemůžu.”

„Si, můžeš. Vlastně musíš,” zamumlal Salvatore, aniž by ji přestal líbat a dráždit jazykem. „Chceš to. A moc dobře to víš.”

Jessica měla pocit, jako kdyby se nořila do nějakých temných vod smyslnosti. Zaplavovaly ji a pomalu připravovaly o rozum. Otevřela oči a… spatřila strop auta. Auta! On ji sváděl na zadním sedadle svého vozu! „Ty. ty. ach. ach!”

Přestože pohled na vnitřek jeho vozu pro ni znamenal šok, plně si realitu uvědomila až tehdy, když jí přiložil ruku

na stehno a začal ji pomalu sunout výš. Vymanila se z jeho objetí a posunula se až do rohu, odkud se pak na něj zahleděla, jako kdyby se ocitla v kleci s nějakým smrtelně nebezpečným predátorem.

Přiložila si ruku ke krku a pokusila se uklidnit svůj zrychlený dech.

„Co si sakra myslíte, že asi děláte?” vychrlila poté ze sebe.

„Moc dobře víš, co dělám. Chystám se s tebou milovat.” Jessica těžce polkla. „To ani náhodou!” „Ale ty mě chceš.”

Ach, ta arogance a sebejistota, které mu vyzařovaly z tváře. Ještě horší ale byla pravda, kterou jeho slova bezesporu obsahovala. Ona ho totiž doopravdy chtěla! Víc než kohokoli předtím. Uvědomovala si, že ho může mít. Třeba teď hned. Ale. za jakou cenu? Čím by zaplatila? Ztrátou důstojnosti? Ztrátou práce? Uchopila spodní okraj svých šatů a stáhla ho níž, aby si zakryla stehna. „Možná jsem na chviličku chtěla, ale to v žádném případě nebylo součástí plánu na dnešní večer!”

„Ne?” zavrčel, protože to náhlé ukončení slibně se rozvíjejících hrátek jej zaskočilo. Kromě toho nebyl zvyklý na to, aby ho ženy odmítaly. Navíc takováhle!

„Nějak mi uniklo, že bychom si na dnešní večer domluvili něco jako itinerář!”

„Nic takového jsem nechtěla, a vy to dobře víte!” téměř vykřikla.

„Ne?”

„Ne!” Jessiku najednou zaplavil vztek. Nejen na něj, ale i na sebe. „To jste si myslel, že vám postačí lusknout prsty, a já vám vlezu do postele?”

Na okamžik se rozpačitě odmlčel. „Myslím si, že jste tomu byla docela blízko, Jessiko,” pronesl pak.

„Domníváte se, že vám postačí vzít mě s sebou na neobvyklou večeři a zavézt mě na ni limuzínou s šoférem, a já budu natolik. natolik. vděčná, že se vám ochotně poddám?”

35 SHARON KENDRICKOVÁ

Salvatoreho už to začínalo nudit. „Na něco takového jsem vůbec nemyslel,” zabručel. „Takový vývoj situace jsem jednoduše nepředpokládal.”

Byla to sice pravda, ji ale neuspokojila, ba právě naopak - svými slovy jen přilil olej do ohně. Jessica si totiž jeho prohlášení vyložila tak, že ji dosud neshledával dostatečně atraktivní. Byl to snad důvod, proč si vybral právě ji? Protože byla natolik všední, že se nebál toho, že by musel bojovat s nějakým pokušením? No, díkybohu, že to nezjistila ve chvíli, kdy by už bylo příliš pozdě.

Pokusila se představit si, co by se asi stalo, kdyby s ním skutečně zajela k němu domů a pomilovala se s ním. Řekl by jí pak uprostřed noci, ať se vrátí domů? Nechal by ji odvézt limuzínou, jejíž šofér by zkušeně počkal, až bude po všem, a možná by ani nevypnul motor? Zbavil by se jí jako hračky, která ho už přestala bavit? Nebo ještě hůř - nedal by jí snad peníze na taxík?

„Jsme jen muž a žena,” řekl tiše po chvíli, když se od ní žádných dalších slov nedočkal. „Občas člověka přepadne touha, když ji nejméně čeká. Právě to se teď stalo.” Zatímco hovořil, zvedl ruku a odstranil jí z tváře pramen vlasů, který se jí tam svezl. Ten prostý a v podstatě nevinný pohyb byl pro Jessiku téměř likvidační. Něco takového by totiž udělal skutečný milenec, zvláště když by po ní znovu zatoužil. Jessica v téhle oblasti samozřejmě nebyla žádnou odbornicí, dobře ale věděla, co jsou ženy ještě ochotny brát jako akceptovatelné, aby samy vůči sobě neztratily respekt, nicméně toto do té kategorie už nespadalo.

Kdyby teď Salvatoremu dovolila pomilovat se s ní, bylo by to totéž, jako kdyby mu řekla, že se k ní může chovat jako ke kusu hadru, že až bude po všem, klidně ji může odhodit.

Jeho touha by do zítřka vyprchala. Asi by jí měl poděkovat, že v sobě našla tolik zdravého rozumu, aby vše zastavila dřív, než by se jim to vymklo z ruky. Jistě, vídat ho znovu po večerech v práci asi nebude zrovna jednoduché, nějak se s tím ale vypořádá.

Pokusila se zapomenout na jeho poslední dotek. „Možná to tak chodí ve vašem světě, v tom mém ale ne,” prohlásila odhodlaně.

Zahleděl se jí do tváře, aby v ní našel náznak toho, že si ho jen dobírá, že její řeči jsou jen součástí nějaké ženské upejpavé hry, kterou se s ním rozhodla hrát, ale ke svému zklamání nic takového nespatřil. Viděl jen odhodlanost hraničící se zavilostí. Jeho nálada během chviličky klesla z nadoblačných výšin až k zemi a vnitřní rozpálenost poznala, jak vypadá náhlé zchlazení na bod mrazu.

Bylo to horší než na Sicílii. Opravdu si myslela, že se o ni začne ucházet? A domnívala se, že mu každý večer prokáže jistou službu, že ho obdaří jistými privilegii? Že mu třeba jednoho večera dovolí nějaký ten polibek, na druhý den strpí, aby se párkrát dotkl jejích ňader… a tak to půjde dál, až mu jednou dovolí vzít si celé její tělo, po čemž samozřejmě od začátku prahla?

Skutečně si myslela, že má tolik času, aby ho plýtval na ženu, po níž jeho touha už začala uvadat, na ženu, která by měla děkovat své šťastné hvězdě, že si jí vůbec všiml a někam ji vzal? Ušklíbl se. Jak může být tak hloupá, že se dobrovolně zříká něčeho, co mohlo být jejím nejúžasnějším životním zážitkem?

„Pokud se domníváte, že vás tahle zdrženlivost v mých očích nějak povýší a že vás začnu pokládat za neodolatelnou, tak se krutě mýlíte, cara. Myslíte si snad, že neznám ty hry, které vy ženy s muži občas hrajete? Znám je všechny do jedné. Ale máte smůlu, protože já jsem vůči nim imunní.”

Jessica se narovnala. Takovou zlost neměla už. vlastně si ani nevzpomínala, kdy ji naposledy někdo takhle příšerně naštval.

„Ach, nebojte se, signore Cardini,” zavrčela. Bylo jí v té chvíli úplně jedno, že možná riskuje ztrátu práce. „Nějaké hraní si s vámi mi vůbec nepřišlo na mysl. A proč taky? Domnívala jsem se, že mě s sebou berete proto, abych vás zachránila před nevítanou přízní žen. Nějaké hrátky na zadním sedadle mi vůbec nepřišly na mysl. To vás ujišťuji! A teď bych byla ráda, kdybyste mě zavezl domů.”

37 SHARON KENDRICKOVÁ

Když domluvila, v autě se na chvíli rozhostilo tíživé ticho. Pak se Salvatore nehezky usmál a řekl: „Obávám se, že jste se trochu zapomněla, cara mia. Tohle auto vás domů samozřejmě zaveze. Ale až po mně.”

PÁTÁ KAPITOLA

Nejšílenější na tom všem bylo, že Salvatore nemohl dostal Jessiku z hlavy. Navíc ho neustále pronásledovala ironičnost celé té situace. Jak mohla jedna krátká falešná schůzka způsobit, že na tu zatracenou uklízečku nemohl přestat myslet? Pořád se mu vybavovaly její šedé oči, nemohl zapomenout na její jemnou čistou pleť, pořád v dlaních cítil ta její bujná, dekadentní prsa.

Stál před zrcadlem s břitvou v ruce, půlku tváře měl oholenou, ale na tu druhou ne a ne dojít. Snažil se přijít na to, co se stalo. A proč to dopadlo zrovna takhle. Logika mu říkala, že ta žena ho ještě stále tak silně přitahovala jen a jen proto, že ho odmítla. Byl zvyklý na ženy, které mu podlézaly. Které intrikovaly. Hrály s ním různé hry. Bože, kolik už v životě potkal takových, které o sex s ním přímo žebronily!

Jessica na něj tak působila, protože ve světě, v němž se s jednou věcí dalo počítat jako s axiomem - jeho ne-odolatelností ve vztahu k opačnému pohlaví - na něj vše neočekávané působilo až mučivě.

Co si z toho měl vyvodit? Taky si s ním hrála, jen jinak? Vycítila nějak, že to nejlepší, co by mohla udělat, je nedovolit jemu udělat vůbec nic? Nechat ho trošku

se jí dotknout, ale opravdu jen malinko? Nechat ho ochutnat, ale neukojit hlad?

Odjel do klubu a asi tak hodinu tam plaval, v místnosti s výhledem na Hyde Park absolvoval pracovní snídani a než se zbytek obyvatel staré dobré Anglie vyhrabal z postele, uskutečnil ještě konferenční hovor s představiteli jedné australské banky. Jeho nálada se ale během té doby nezměnila a pořád ho trápil vnitřní nepokoj.

Jak mohla nějaká nenápadná tuctová uklízečka vědět, jak zvládat muže - a co hůř, jak si jako kočka s myší pohrávat s ním?

Hodiny běžely, ale jemu nebylo o nic líp. Pořád musel myslet na to, že až dosud byl dostatečně chytrý, zkušený a mazaný, aby byla veškerá důležitá rozhodnutí na něm, a najednou se objevila jedna ženská, která ho svou neobvyklou vůní přiměla pohřbít někde zdravý rozum. Byla to opravdu zvláštní, pro něj neznámá vůně - vůně, která mu připomínala jaro a hebkost, vůně, které se včera v noci dlouhé minuty zbavoval pod studenou sprchou.

„Maledizione!” Zatracená ženská!

Giovanni Amato - starý kamarád ze Sicílie - měl toho dne přiletět z New Yorku, a Salvatore s ním chtěl povečeřet. Bylo to zvláštní, ale když mu Giovanniho sekretářka zavolala a sdělila mu, že let byl odložen a že Giovanni proto dorazí později, byl tomu rád.

„Povězte mu, ať mi zavolá,” řekl sekretářce. „Domluvíme se na jindy.”

Když Salvatore po chvíli zavěsil, pocítil zvláštní kombinaci úlevy a sebeopovržení. Přece dneska nebudu schválně zůstávat déle v kanceláři jen proto, abych zjistil, jestli se tam ta bledá nicka odváží ukázat, říkal si naštvaně.

Když se ale probíral papíry, které čekaly na vyřízení, uvědomil si, že přesně tohle dělá. Čeká, jestli Jessica přijde. Podíval se na hodinky. Bude mít odvahu přijít? Bude se obtěžovat přijít?

Když podepsal poslední dopis a odložil zlaté plnící pero, uslyšel, jak se za ním otevírají dveře. Ztuhnul. Najednou jako by se v něm krve nedořezal. Nenašel odvahu pohnout se. Tak intenzivní touhu po ženě už hodně dlouho

nezažil a chtěl ten svíravě mučivý pocit prodloužit -uvědomoval si, že jakmile by se otočil, ten sen by se změnil v prach. Už by před sebou neviděl ženu, která mu včera večer tak zabrnkala na smysly. Viděl by nenápadnou šedou myšku, která mu chce akorát tak uklidit kancelář.

Pomalu se i s křeslem natočil. „Dobrý večer, Jessiko,” řekl tiše.

Jessica ztuhla a mop i kbelík jí skoro vypadly z rukou. Nečekala, že tady bude, ale byl.

Schválně si jeho kancelář nechala na úklid až jako poslední, až na dobu, kdy už tady určitě nemohl být, jenže Salvatore Cardini ještě pořád seděl za svým pracovním stolem a jeho ledově modré oči v ní vzbuzovaly vzpomínky na to, k čemu včerejší noci skoro došlo v jeho autě. Kousla se tak silně do rtu, až jí skoro vytryskla krev, a mop v ruce sevřela tak, že jeho násadu skoro rozdrtila. Doufala, že se mu vyhne, ale štěstí se k ní evidentně rozhodlo obrátit zády.

Dlouho přemýšlela a váhala, uvažovala o tom, že zavolá na vedení Top Kleen a řekne jim, že je nemocná. Chvíli dokonce zvažovala, že by se s tou uklízeči agenturou jednou provždy rozloučila. Určitě by si našla práci někde jinde, v nějaké firmě, která by na seznamu svých klientů neměla nikoho kalibru Salvatoreho Cardiniho, ve firmě, která by jí poskytla možnost prostě jen uklízet a nemučit se nesmyslnými fantaziemi.

Jessica ale měla velmi vyvinutý smysl pro odpovědnost, který jí takové chování neumožňoval. Navíc si pořád dokola říkala, že přece neudělala nic špatného. Ne, neudělala nic, za co by se musela stydět.

Kam se ale všechno to přesvědčení a odhodlání najednou vytratilo? Podívala se na něj, a i na tu dálku jí neuniklo, jak pohrdavě si ji měří. Nicméně při pohledu na jeho husté černé vlasy a široká ramena ji opustila schopnost myslet rozumně. Vyschlo jí v ústech, protože si proti své vůli vybavila, jak se k ní to jeho úžasné tělo tisklo na zadním sedadle limuzíny.

Co by mu, sakra, měla říct, když jejich poslední setkání skončilo v tak tíživém tichu?

41 SHARON KENDRICKOVÁ

Chovej se normálně, řekla si. Jako kdyby se vůbec nic nestalo. Vyžeň si ty vzpomínky z hlavy. Jak to bezpochyby udělal on.

Odkašlala si. „Dobrý večer…” zaváhala, „…pane.”

Salvatore se posměšně usmál. Takže byli zpátky u oficialit?

Pomalu ji přeletěl očima. Na sobě měla jako obvykle růžovou kombinézu a vlasy měla skoro úplně zakryté růžovým šátkem. Neměla žádný mejkap a její šedé oči působily znepokojeně. Vypadala naprosto stejně jako vždycky, něco se ale přesto změnilo.

V něm?

Bylo to proto, že líbal ty nádherně tvarované rty a svíral v prstech ty lesklé vlasy, které teď tak pečlivě ukrývala pod šátkem? Bylo to proto, že teď už věděl, jak fantastické má pod tou příšernou kombinézou tvary a jak obrovská svůdnost se v ní ukrývá?

„Spala jste dobře?” zeptal se.

Jessica se začervenala. Samozřejmě že nespala dobře! Celou noc se převalovala, neustále si upravovala polštář a dvakrát vstala, aby si uvařila heřmánkový čaj. Nemohla zkrátka dostat Salvatoreho z hlavy.

Největší problémy jí dělaly vzpomínky na to, jak ji líbal. Nebylo to snad ostudné, že ten nejúžasnější polibek, jaký za třiadvacet let svého života dostala, jí dal muž, pro kterého vůbec nic neznamenala?

Říkala si v duchu, jestli je natolik vnímavý, aby zaregistroval, jak hrozně vypadá. Kdyby prohlásila, že spala jako miminko, neusvědčily by ji kruhy pod očima ze lži?

„Moc ne,” zamumlala.

„Ani já,” prohlásil Salvatore. „Celou noc jsem se převaloval.” Opřel se o opěradlo a zamyšleně se na ni zadíval. „Ale hádám, že to není moc překvapující, nemyslíte, cara?”

Přála by si, aby tu otázku nepronesl hlasem, jako kdyby namáčel zralou šťavnatou jahodu do misky s rozpuštěnou čokoládou. A taky aby se na ni tak nedíval. Jako kdyby měl nezadatelné právo dívat se bezuzdně na kteroukoli část jejího těla a v duchu ji přitom pomalu svlékat.

Zamračila se, pak si ale řekla, že to bude ignorovat. Bude se chovat jako obvykle, a jeho ty hry dříve nebo později přestanou bavit a dá jí pokoj.

„Ne, není to překvapující,” pronesla a uchopila umělohmotnou lahvičku s obrázkem dvou citronů jdoucích do bitvy s celou armádou baktérií. „To včerejší jídlo bylo docela těžko stravitelné.”

„Vždyť jste se jídla během celého večera skoro nedotkla,” připomněl jí.

„Udivuje mě, že jste si toho všiml.” „Všiml, všiml,” řekl a v očích se mu provokativně zablesklo. „A stejně tak jsem si všiml, že Jeremy Kingston setkání s vámi pravděpodobně považoval za tu nejúžasnější věc od posledního daňového zvýhodnění.”

„Jenom proto, že jsem se ho zeptala na rybaření,” zabručela. „Prohlásil, že už má plné zuby lidí, kteří se ho vyptávají jen na to, kterou banku chce převzít příště.”

„Uvědomujete si, že patří mezi nejmocnější evropské finančníky?” zeptal se jí.

„Ne,” odvětila. „Finančnictví mě nezajímá, a to málo, co o něm vím, mě mate. Nevadilo by vám, kdybych se konečně pustila do práce?”

„Obvykle se neptáte.”

To byla sice pravda, obvykle ale také nemyslela na to, jaké to je cítit na krku jeho horké rty a na těle jeho zvědavé ruce.

„Neptám,” řekla přiškrceným hlasem, „za daných okolností jsem se ale rozhodla udělat výjimku.”

Uchopila kbelík a zamířila s ním přes kancelář k toaletě. Kráčela toporně, protože si až moc intenzivně uvědomovala, že sleduje každý její pohyb. Budil dojem obří kočky, která pečlivě zvažuje, kdy se vrhnout na bezmocnou myšku. Ostatně nenazval ji včera večer právě myškou? A nebyla to od něj urážka?

Když Jessica zmizela na toaletě a začala do kbelíku napouštět vodu, Salvatore se zachmuřil. Čekal. Co vlastně? Že se dneska kvůli němu nějak zkrášlí? Že s ním bude trochu flirtovat? Rozepne si pár knoflíčků a ukáže

43 SHARON KENDRICKOVÁ

mu žlábek mezi ňadry? Nebo že se bude záměrně chovat naprosto nepřístupně a nevěnuje mu jediné slůvko, což ženy občas dělají a čemuž muži jen málokdy odolají, třebaže moc dobře vědí, že je s nimi manipulováno?

Ona se ale tvářila, jako kdyby vůbec k ničemu nedošlo!

Jenže ono skutečně k ničemu nedošlo, připomnělo mu jeho bolestně roztoužené tělo a přirozená sexuální domýšlivost ho přiměla sevřít zlobně pěsti. Pomalu se vztyčil a zašel za ní na toaletu.

„Obvykle přede mnou ale také neutíkáte, Jessiko.”

Prudce se k němu otočila. Tváře jí přímo hořely a srdce jí bušilo jako o závod. Veškeré odhodlání a dosavadní odvaha ji najednou opustily. „Ne, neutíkám,” vysoukala ze sebe rozechvěle.

„A stejně tak se mě většinou nedíváte, jako kdybych byl obrovský vlk s tlamou plnou ostrých zubů.”

Jessica se pokusila zatvářit normálně, ale jak se jí něco takového mohlo podařit tváří v tvář tak přitažlivému a neodolatelnému muži?

„Tohle dělám?”

Salvatore se ušklíbl. „Moc dobře víte, že ano.”

Zdálo se, že celou tu situaci záměrně vyhodnocuje špatně. Copak vůbec netuší, jak je to pro ni těžké? Nepochopil, že vůči němu chová jisté city, ale že je natolik rozumná, aby věděla, že jsou zcela nepatřičné? Jessica se zamračila, současně ji ale zaplavil smutek.

Dosud spolu měli pohodový, nekomplikovaný vztah, jak tomu někdy bývá, když se setkají dva lidé z naprosto odlišných společenských vrstev. Občas se povídá o tom, že se třeba nějaký velmi bohatý muž svěřuje svému šoférovi nebo že se nějaká milionářka dělí o svá tajemství se ženou, která jí chodí lakovat nehty u nohou. Naprosto nic to ale neznamená. Takovéto ojedinělé vztahy totiž fungují jen tehdy, když si obě strany uvědomují své místo. Když existuje striktně vymezená hranice, kterou se ani jedna strana nepokusí překročit.

A tak tomu bylo i s ní a Salvatorem. Do včerejšího večera. Včera večer ta nepsaná pravidla porušili. To, že ji vzal s sebou na večeři, by se dalo klasifikovat jen jako

MILENKOU SICILANA 44

malé překročení hranic, ale to, k čemu došlo potom, už bylo mnohem závažnější.

Udělala - nebo skoro udělala - něco, co nesměla. A třebaže to nečekané vzedmutí vášně včas zarazila, nemohla popřít, že její tělo po něm tehdy zoufale volalo.

Pohlédla na něj. Pokud připustí, aby se do těch naivních představ pohroužila ještě hlouběji, bude hrozit, že po něm zatouží právě teď. Černé vlasy měl trochu rozcuchané, světle modré oči měl tak přimhouřené, že mu do nich skoro nebylo vidět, a na aristokraticky řezané tváři mu už začínalo vyrážet strniště. Vypadal impozantně a téměř diktátorsky. a také jako někdo, kdo je od jejího světa a tím pádem i od ní vzdálený tisíce světelných let. Když se na něj teď dívala, ani nemohla uvěřit tomu, že spolu byť jen na kratičkou chvíli prožili něco tak intimního.

Jessica si uvědomovala, že má na vybranou a že jediná rozumná volba spočívá v tom, že bude ignorovat jak jeho významné poznámky, tak ty smyslné jiskřičky sršící z jeho safírových očí. Jen si se mnou hraje, říkala si v duchu. Ano, byla to hra, ale taková, ke které se nemohla připojit. Z ekonomických i emocionálních důvodů. Pokud si tuhle práci chce udržet a pokračovat v ní bez komplikací dále, musí na veškeré dřívější důvěrnosti zapomenout a dělat jen to, za co byla placená. Což byl úklid jeho kanceláře.

„Asi bych se měla vrátit k vytírání podlahy,” pronesla nejistě a otočila kohoutek s horkou vodou až na doraz. Když jí pak ale na ruku dopadla sprška horké, skoro až vařící vody, zasyčela bolestí a uskočila zpět.

„Sollecita!” vyhrkl Salvatore, přistoupil k ní, uchopil ji za ruku, pustil studenou vodu a strčil jí do ní prsty.

Chladivý proud byl sice velmi příjemný, Jessica ale v té chvíli vnímala jen jeho dotek. Pokusila se uvolnit z jeho sevření, on jí to ale neumožnil.

„Nechejte tu ruku v proudu vody,” přikázal jí. „Řekl jsem, ať ji tam necháte, Jessiko!”

Neměla v sobě dost síly vzdorovat mu. Stál přímo u ní, poskytoval jí něco na způsob první pomoci, a její tělo -ještě pořád trochu roztřesené šokem - zaplavovaly vlny rozkoše pramenící z jeho doteku. S obtížemi polkla.

45 SHARON KENDRICKOVÁ

Možná po minutě jí ruku obrátil dlaní vzhůru, pozorně si ji prohlédl a opatrně jí po ještě stále horké kůži přejel prstem.

„Myslím, že to přežijete,” řekl pak skoro sametově znějícím hlasem.

Překvapivá jemnost toho doteku byla zcela odzbrojující a stejně tak něha v jeho hlase.

„Jsem v pořádku,” zamumlala a znovu se pokusila vyprostit si ruku.

„Vy možná ano,” pronesl tiše Salvatore a přitáhl si ji k sobě. „Ale já ne.”

Jessica na něj šokovaně vytřeštila oči. „Co to. Co to

děláte?”

„Tohle,” zavrčel jako šelma a zadíval se jí do náhle pobledlé tváře. „Musím udělat tohle.”

Věděla, že se ji chystá políbit - přímo mu to vyzařovalo z očí. Vycítila to z toho, jak se mu najednou celé tělo napjalo, poznala to z jeho vůně, která byla najednou prodchnuta ryzí živočišností. Najednou zapomněla na všechno, co si slibovala, když nad ránem poslouchala tikání budíku a čekala na jeho zazvonění. Hodlal ji políbit, a třebaže věděla, že by mu v tom měla zabránit, její schopnost cokoli proti tomu udělat byla asi stejně velká, jako kdyby se rozhodla zastavit otáčení zeměkoule. „Salvatore.” zašeptala.

Takže oslovení pane jsme zase jednou dali k ledu, pomyslel si s uspokojením Salvatore. „Si,” řekl arogantním tónem. „Tak se jmenuji.”

Poté s krátkým zasténáním přitiskl rty na její ústa. Chutnala sladce a po mátě, jako kdyby si právě vyčistila zuby. Udělala to snad proto, že doufala, že se s ní bude chtít líbat? Pomyšlení na to, že s něčím takovým snad počítala - že to chtěla - ho ještě více vzrušilo.

Přitáhl si ji blíž, sklouzl rukama dolů a uchopil ji za zadeček. V porovnání s ním byla malá, útlá a drobná. Zaregistroval to až teď, a to zjištění ho naplnilo nadšením. Večer v autě - když vedle sebe seděli - mu to ani nepřišlo, ale teď. Jako by mu v rukou zmizela, jako kdyby se pod jeho doteky rozpustila a vsákla se do jeho těla.

Když Jessica na svém pozadí ucítila jeho ruce, ztuhla, ale jen na okamžik. Ty doteky a všechny ty polibky na ni byly až příliš. S každou další vteřinou jí měkla kolena a hrozilo, že se jí nakonec podlomí a ona skončí na zemi.

Možná Salvatore vycítil, že zachází už moc daleko, protože i když ji nepustil, přestal ji líbat.

Jessica otevřela oči, zaklonila hlavu a omámeně se na něj zadívala.

Jeho modré oči teď vypadaly skoro černé, dýchal přerývaně a ve tváři měl zvláštní výraz, jako kdyby se mu to všechno, co právě dělal, moc líbilo, ale zároveň tím pohrdal.

„Měli bychom odtud vypadnout,” zachrčel. „Pojeďme ke mně domů.”

Jessica těžce polkla a v duchu si řekla, že musí být silná. Vykonávala tady sice podřadnou práci, to ale ještě neznamenalo, že by neměla hrdost.

„Ne,” pronesla odhodlaně. „Nemůžu.”

Salvatore netrpělivě potřásl hlavou. „Zapomeňte pro dnešek na uklízení.”

Jessica se skoro rozesmála. On si evidentně myslel, že ho odmítla proto, že jí ležel na srdci prach v jeho kanceláři! To si vážně myslel, že jiných myšlenek není schopna? „To jsem nemyslela.”

Když Salvatore zaregistroval odhodlanost v jejím hlase, zarazil se. Včera večer jí umožnil sehrát scénku vzdoru, už mu ale začínala docházet trpělivost. Odvažuje se s ním snad smlouvat?

„A co jste myslela?” zavrčel.

Jessica se ale nehodlala nechat zastrašit. Zvedla bradu a zadívala se mu zpříma do očí. „Vy se domníváte, že s vámi jen tak klidně pojedu do vašeho bytu a dovolím vám, abyste se se mnou pomiloval?”

„Chcete si hrát na upejpavou, když oba dobře víme, že přesně tohle chcete, cara mia?”

Jessica o krok ustoupila, aby získala trochu větší prostor, a pak mu věnovala pohled plný vzdoru. „V životě si nemůžete vždycky dělat, co chcete, Salvatore. Je třeba dělat ty správné věci.”

47 SHARON KENDRICKOVÁ

Překvapeně zvedl obočí. „Přece mi teď nezačnete kázat o morálce, Jessiko.”

Jessica si netrpělivě povzdechla. „Vy si myslíte, že když vám uklízím kancelář, můžete po mně kdykoli sáhnout a pak mě zase odložit? To se tak chováte ke všem ženám? Ne, samozřejmě že ne! Kdybych byla někdo jiný, určitě byste slušnost a normální chování alespoň předstíral. Možná byste mě pozval do divadla nebo na večeři. Snažil byste se ve mně vzbudit zdání, že mě chcete poznat jako člověka, nešlo by vám jen o to co nejdřív mě dostat do postele!”

Dýchala přerývaně a dívala se na něj s takovou ne-ohrožeností, na jakou rozhodně nebyl zvyklý, a už vůbec ne od ženy.

„Skončila jste?”

Tak do toho, pomyslela si Jessica. Vyhoď mě! Mně na tom nesejde! „Ano.”

Salvatoremu se na rtech objevil zvláštní úsměv. „Myslím, že jsem pochopil, odkud vítr vane,” řekl pak. „Odmítáte ne proto, že byste se se mnou nechtěla vyspat, ale proto, že jsem vynechal všechny ty rituály, které dnešní společnost vyžaduje.”

„Děláte si ze mě legraci?”

„Ani v nejmenším,” prohlásil a pobaveně se na ni zahleděl. „Pochopil jsem vás, vy moje malá odhodlaná myško, a jsem ochoten sehrát tu hru podle vašich pravidel.” Na okamžik se odmlčel a pak se významně zeptal: „Povečeříte se mnou, Jessiko?”

Jessica s obtížemi polkla. „V rámci další předstírané schůzky?”

Salvatore zakroutil hlavou. „Ne, tentokrát by byla skutečná,” odvětil téměř něžně.

Byla natolik zaskočena, že ze sebe několik vteřin nedokázala dostat ani slovo.

„Kdy?”

Krátce se zasmál. „Co takhle v úterý?” Jessica se na něj dlouze zadívala. Nechápala to. Ještě před chvílí naléhal, jako kdyby měl za pár hodin nastat

MILENKOU SICILANA 48

konec světa, a teď klidně hovořil o dnu, který se zdál být nekonečně daleko. „V úterý?” zopakovala po něm nejistě. „Si, to budu mít první volný večer. Na víkend totiž odlétám do Říma.” „Do Říma?” „Hm. Už jste tam někdy byla?”

„Ne, ještě nikdy,” odvětila. Cítila potřebu zeptat se ho, s kým tam letí, nic jí do toho ale nebylo.

Když k ní poté přistoupil trochu blíž, spatřil, jak jí potemněly oči a jak se jí lehce rozevřely rty. Blesklo mu hlavou, že by ji měl zase začít líbat a vzít si ji rovnou tady. Ten její neupřímný odpor by určitě brzy zlomil.

Ještě nikdy nebyl nucen čekat. Také nikdy nemusel věnovat pozornost bláznivým ženským rozmarům. Bylo to poprvé, a bylo to zvláštním způsobem vzrušující. Proč by jí neměl umožnit vychutnat si tu krátkou chvíli moci? Brzy ji bude mít tam, kde ji mít chtěl.

„Tak co, sejdeme se v úterý?” zeptal se.

„Ano,” zašeptala.

Dlouze se na ni zadíval, pak zvedl ruku a přejel jí prstem po rtech. Neuniklo mu, že se při tom doteku zachvěla. Skoro slyšel nevyslovenou prosbu, aby ji znovu políbil, aby tu dohodu stvrdil starým tradičním způsobem. Mírně se usmál a odvrátil se od ní. Jen ať se trochu podusí ve vlastní šťávě. Ať si počká stejně tak, jak přinutila čekat jej.

„Takže se uvidíme v úterý, cara,” pronesl tiše a bez jakéhokoli dalšího slova odešel.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ta restaurace vyrazila Jessice dech. Slyšela o ní, samozřejmě, ani ve snu by ji ale nenapadlo, že by v ní někdy mohla jíst. Nacházela se v samotném srdci Londýna, ale zvenčí byla tak nenápadná, že kdo o ní nevěděl, vůbec si jí nevšiml. Vstupovalo se do ní nenápadnými dveřmi přímo z chodníku jedné rušné ulice, a když do ní člověk vešel, jako by se najednou ocitl v úplně jiném světě.

Jednalo se o velký, ale intimně působící prostor s okny s barevnými skly, která dovnitř propouštěla příjemně zabarvené světlo, ale zároveň znemožňovala zvědavcům nahlížet dovnitř. Třebaže byl úterní večer, bylo tam plno. Jednalo se totiž o jedno z těch míst, kde obyčejný smrtelník sežene stůl až po dlouhém čekání. Salvatore ale obyčejný smrtelník nebyl.

Když je pak číšník vedl ke stolu, řekla si v duchu Jessica, že ho tam asi dobře znají. Personál se na něj zářivě usmíval, sklepník ho pozdravil lehkou úklonou. Zajímalo by ji, jestli byli zaměstnanci takových restaurací nabádáni k tomu, aby si pamatovali jména všech důležitých hostů, nebo za to mohly jeho jasné modré oči a nepřehlédnutelná vysoká snědá postava, že si ho vždycky lidé tak dobře pamatovali.

Zatímco se proplétali mezi stoly pokrytými lněnými

ubrusy, Jessica se v sobě snažila potlačit nepříjemné pocity. Ještě nikdy nebyla v tak velkých rozpacích. Zahlédla pár tváří, které znala z televizní obrazovky, a poznala také jednoho velmi známého autora, který předchozího roku obdržel prestižní literární cenu a jehož knihu měla doma.

Všechny přítomné ženy vypadaly velmi štíhle a byly velmi krásné. Když na ni několik z nich pohlédlo, Jessica by přísahala, že se lehce zamračily. Zdálo se, že si ji marně snaží někam zařadit.

Proč je muž jako on s ženou, jako je ona? viděla jim v očích otázku. Nebo se jí to jen zdálo? Mohla za to její vlastní nejistota? Ale to bylo jedno. Bože, jak by se všichni divili, kdyby znali pravdu!

„Pobavilo vás něco?” zeptal se jí Salvatore, když se posadili.

Jessica počkala, až jí číšník rozprostře do klína obrovitý ubrousek. „Jen jsem si říkala, jestli se mi pokaždé podaří použít správnou vidličku.”

Salvatore se krátce zasmál. „Vzpomínám si, jak jsem poprvé odjel ze Sicílie. Jeden z mých strýců mě vzal do jedné z nejlepších pařížských restaurací. Vidličky bych tam tenkrát snad ani nespočítal a všude kolem seděla jen samá pařížská smetánka.”

„Byl jste z toho vyděšený?” zeptala se Jessica, která na okamžik zapomněla na všechny ty otázky, kterými se po celý den trápila - jestli vypadá dobře a jak ten večer asi skončí.

Salvatore pokrčil rameny. Hádal, že by jí asi moc nepomohlo, kdyby jí řekl, že doopravdy ho nevyděsilo ještě nikdy nic. Že mužům bylo souzeno, aby byli silní, zatímco nějaké trápení se pochybnostmi bylo výsadou žen. „Ne. Pozoroval jsem strýce a dělal přesně to, co dělal on. Jediný rozdíl spočíval v tom, že jemu na talíři zbylo nějaké jídlo. Lidé to tak tenkrát dělávali, aby ukázali, že nejsou sprostí sedláci, ale já byl v těch letech věčně hladový, a tak jsem na talíři nenechal vůbec nic.”

Jessica chápavě pokývala hlavou. Ráda by toho slyšela víc. Ta nečekaná malá exkurze do minulosti ho v jejích

očích zlidštila. Najednou už nepůsobil tak nebezpečným dojmem. Jako kdyby se z něj opět stal ten člověk, který si s ní ještě před pár dny s oblibou nezávazně povídal ve své kanceláři. Bylo teď pro ni snadnější zapomenout, jaký je vlastně účel této schůzky, a předstírat, že jsou v té noblesní restauraci jen proto, že je jim spolu dobře.

„A nesnažte se mě přesvědčit,” pronesla s úsměvem, „že jste od té doby jedl něco lepšího.”

Salvatore potřásl hlavou. „Jedl, a mnohokrát. To jídlo bylo tenkrát příliš komplikované. Tak moc, že jsem vůbec nemohl rozeznat původní ingredience. Nejlepší jídlo bývá jednoduché a hlavně čerstvé. Čím čerstvější, tím lépe. Ryba, kterou jste právě vytáhla z vody a rovnou dala nad oheň. Králík, který ještě před chvílí běhal, a teď už je v hrnci. Žádný pomeranč není sladší a šťavnatější než ten, který byl právě utržen ze stromu.” Odmlčel se a se záchvěvem nostalgie pomyslel na to, že tenkrát večer byly uspokojeny i jiné chutě.

Před očima znovu viděl tu krásnou číšnici, která mu -zatímco strýc vyrovnával účet - nenápadně dala lístek se svým telefonním číslem. Nikdy nezapomene na to, jak pak vklouzl do jejího malého pokoje blízko Sacré Cour a následující dlouhé hodiny vášně. Na její slastné sténání, do něhož se ozývalo vyzvánění zvonů a hlasy nějakých lidí dole z ulice. Na šálek výborné silné kávy, na kterém si pak ráno pochutnal v posteli…

Zadíval se na Jessiku, na nádherné lesklé vlasy lemující její tvář, a najednou ho přepadla touha. Uvědomil si, že ji chce a že tak intenzivní touhu nepocítil už hodně dlouho.

Celý víkend myslel na to, jak moc ji chce a jak její sladký, po květinách vonící parfém zaútočil na jeho smysly. Cítil, jak mu ve slabinách roste tlak. Netušil, proč tak na něj působila, ale nemohl se tvářit, že se nic neděje.

Číšník jim přinesl dvě skleničky šampaňského, postavil je na stůl a hodlal se opět vzdálit, aby si mohli v klidu pročíst jídelní lístek, Salvatore ho ale mávnutím ruky přivolal zpět, protože chtěl mít všechny formality spojené s výběrem a objednáním jídla už za sebou. „Můžeme si objednat?” zeptal se netrpělivě.

MILENKOU SICILANA 52

„Ano, jistě,” odvětila Jessica a pomyslela si, že klidně taky mohl říct, ať se na nějaké jídlo úplně vykašlou. Moc dobře věděla, proč tak spěchá. Poznala to ze způsobu, jakým se na ni díval, z náhlého napětí ve vzduchu. Ze změny výrazu jeho tváře.

Celá tahle akce je jen formalitou, připomněla si s píchnutím u srdce. Nebylo to opravdové. Byla to jen hra. Přiměla se usmát a propletla si prsty obou rukou, aby si nevšiml, jak se jí chvějí. „Co byste doporučil?”

„Dáme si steak a salát. a láhev barola,” řekl, krátce pohlédl na číšníka, a když poté znovu osaměli, opřel se a hloubavě se na ni zadíval. „Kde obvykle jíte?” zeptal se ze zdvořilosti.

„Většinou jen v malých nezávislých podnicích,” odvětila s nepříjemným pocitem, že bude muset absolvovat hru na nenucenou konverzaci. Jako by ho zajímalo, kde normálně jídá! „Není to ale jednoduché, když je všude tolik velkých řetězců. Nejsem žádná velká fanynka…”

„Vypadáte dneska velmi. půvabně,” přerušil ji.

„Opravdu?”

„Ano, opravdu. Jste skoro k nepoznání. A ta barva vám moc sluší.”

„Děkuji vám,” zamumlala Jessica a nervózně si olízla spodní ret. Nebyla si totiž vůbec jistá, že si takový kompliment zasloužila. Na sobě měla opět půjčené šaty, samozřejmě znovu od Willow, která jí nicméně tentokrát vyšla vstříc s podstatně menší ochotou.

„On tě zase někam bere?” zeptala se Willow nevěřícně, když se Jessica vrátila domů z práce a celá pobledlá jí sdělila tu novinu.

„Přesně tak. Na večeři.”

Neřekla jí proč. Nenašla k tomu odvahu. Sama tomu mohla jen těžko uvěřit. Nedokázala jí přiznat, že se vydala na cestu, která mohla zničit její dosavadní sice jednotvárný, ale relativně dobře uspořádaný život. Navíc si přála, aby k té schůzce došlo. A když se teď její přání splnilo, cítila se najednou prázdná jako propíchnutý balon.

Když ji Salvatore vzal minulý týden na tu obchodní večeři, neměla co ztratit. Měla jen předstírat, že mezi nimi

něco je. Dostala přidělenu roli, a věděla, jak ji hrát. Dnešní večer byl ale jiný. Ta večeře byla něco, co si ona vyžádala, aby dodala punc vážnosti něčemu, co si žádnou vážnost nezasloužilo. Doopravdy totiž uvažovala o tom, že se vyspí se svým šéfem.

Dneska večer tady byla sama za sebe, a měla pocit, že rozdíl mezi nimi ještě nikdy nebyl tak do očí bijící. Skutečně se domnívala, že spolu chvíli posedí u jídla a pak spolu skočí do postele, jako kdyby to byla ta nejpřirozenější věc na světě? Nezáleželo na tom, jak moc po něm toužila nebo jak dlouho do něj byla hloupě zakoukaná, protože někde hluboko ve svém nitru věděla, že je to zkrátka špatně. Tím spíš, že oba pocházeli z naprosto odlišných světů.

Jessica se zadívala do talíře. „Jít sem byla chyba,” pronesla nešťastně.

Salvatore se znepokojeně zadíval do její smutně vyhlížející tváře a na její svěšená ramena a zeptal se: „Proč něco takového říkáte?”

„Protože. Ale no tak, Salvatore, vy přece dobře víte proč,” zašeptala.

„Domníval jsem se, že se mnou chcete povečeřet.”

„Ano, to jsem chtěla. ale asi jsem to chtít neměla. Nebo proto nenastaly vhodné okolnosti.”

„Tehdy jste se tak upejpavě nechovala.”

„Já si to uvědomuji. A asi toho teď lituji.”

„Litujete?” zeptal se Salvatore, žádné reakce se ale nedočkal. „Podívejte se na mě, Jessiko.”

Jessica slyšela smích a tlumený hovor ostatních hostů a cinkání skleniček a příborů, ty zvuky se ale zdály přicházet z veliké dálky.

Neochotně zvedla hlavu a zadívala se do jeho hlubokých modrých očí. A jen co to udělala, okamžitě ucítila, jak jí poskočilo srdce. Třebaže se cítila mizerně, při pohledu do jeho krásné tváře ji nevyhnutelně zaplavilo vzrušení a teplota krve jí znatelně vzrostla.

Věděl, že přesně to se stane? Že postačí, aby na něj pohlédla, a bude ztracena? Samozřejmě že to věděl. Nebyl

MILENKOU SICILANA 54

to žádný hlupák a své působení na ženy si v praxi už určitě mnohokrát ověřil.

Naklonil se nad stůl, uchopil ji za ruku a pozorně se na ni zadíval. Nehty měla krátce zastřižené a jejich okraje pečlivě opilované a kůži měla neobvykle suchou. Ženy, s nimiž se obvykle scházel, měly pokožku na dotek skoro hedvábnou a vždy pečlivě ošetřenou. To ale bylo vzhledem k množství hodin, které týdně trávily v salonu krásy logické.

Tohle jsou ruce pracujícího člověka, uvědomil si najednou a pocítil náhlou potřebu něco milého pro ni udělat. Ještě před několika hodinami se domníval, že návštěva téhle restaurace pro ni bude znamenat velmi příjemnou změnu, teď měl ale pocit, že se tady spíše trápila. „Pokud nechcete, nemusíme tady být,” pronesl tiše. „Vždyť jsme si právě objednali.”

„Můžeme tu objednávku zrušit. Mohli bychom zajet ke

mně a dát si něco k jídlu tam. Tedy pokud máte hlad.”

„Ne, nemám.”

Jejich pohledy se setkaly. „Ani já ne.” Jessica s obtížemi polkla, protože jí začal bříškem palce pomalu kroužit po dlani. Ještě více tak oslaboval její rozhodnutí, které bylo dost chatrné i bez toho. Zadívala se na jeho smyslně tvarované rty a v duchu si položila otázku, jestli ji opravdu tak vášnivě líbaly. Odpověď samozřejmě znala. Pokud by jí k tomu nestačily vzpomínky, přesvědčily by ji o tom ty neuvěřitelně smyslné doteky jeho prstu. Uměl s ním přímo kouzlit. „A nevypadalo by to divně, kdybychom se jen tak zvedli a

odešli?”

Salvatore se usmál „Copak záleží na tom, jak by to vypadalo? Mě je úplně jedno co si myslí ostatní.” Pokrčil rameny, ještě několikrát jí přejel palcem po dlani a pak jím pomalu přejel po celé délce jejího prostředníčku. Když uviděl, jak zatajila dech a jak jí potemněly oči, usmál se.„Tak pojďme,” řekl ochraptěle. Svým způsobem to bylo to nejšílenější rozhodnutí ze

všech možných. Jestliže se Jessica cítila trapně a nepatřičně už předtím, zvednout se k odchodu přesně v okamžiku, kdy jim číšník přinesl červené víno a salát, byla bezesporu spolehlivá metoda, jak k nim přitáhnout pozornost nemalé části hostů.

Nicméně i navzdory tomu pocítila velikou úlevu, že odcházejí - protože všechno bylo lepší než pokoušet se pořád tvářit, jako že se jedná o normální rande, když ve skutečnosti to s běžnou schůzkou nemělo vůbec nic společného. Necítila potřebu nutit se do žvýkání nějakého hloupého steaku. Na jídlo totiž neměla už nějakou dobu ani pomyšlení. Vlastně to byla v té chvíli ta úplně poslední věc na světě, kterou by chtěla.

Když se ocitli venku, mohla mu konečně povědět, že to celé byl špatný nápad a že co se týkalo jí, udělala obrovskou chybu. Nikdy nic takového neměla chtít. Když to ale teď zarazí, vyjde z toho beze šrámů.

Zachvěla se. Lednový vítr byl totiž nepříjemně studený a ona si zapomněla vzít rukavice.

„Nejlepší asi bude,” řekla odhodlaně a přitáhla si kabát blíže k tělu, „když na to všechno zapomeneme a tuhle schůzku ukončíme. Vrátím se domů metrem.”

„Zbláznila jste se?” zeptal se Salvatore nevěřícně a nechápavě zakroutil hlavou. „Vy si myslíte, že vás dneska večer nechám jít někam beze mě?” Když poté přímo u nich zastavila neslyšně limuzína, Salvatore - který si byl dobře vědom skutečnosti, že v okolí s oblibou postávají fotografové z různých podřadných plátků - rychle otevřel dveře a doslova ji strčil do auta.

„Salvatore,” zaprotestovala, když se o pár vteřin později posadil na vedlejší sedadlo, „nemůžete mě přece nikam odvézt proti mé vůli.”

„Tyhle protesty a hraní si na nevinnou vám pomáhájí udržet si pocit čistého svědomí?” zeptal se. „Nebo vás to jednoduše vzrušuje?”

„To není fér. A taky to není pravda.”

„Ne?”

Zavrtěla hlavou. „Ne.”

Dal jí prst pod bradu a zvedl jí hlavu. Když jí pak pohlédl do očí, uvědomil si, že se dnes večer zdají být ještě šedivější, jako kdyby je pokrýval kouřový příkrov. Rty se

MILENKOU SICILANA 56

jí leskly a také se trochu chvěly. Pomalu sklonil hlavu a zlehounka ji políbil. Byl to opravdu jen lehounký polibek, jako když se motýl při letu otře křídlem o stéblo trávy. Mohla to kdykoli zastavit, neudělala to však.

Salvatore cítil, jak v něm postupně roste touha. Uvědomoval si její netrpělivost, neuniklo mu, jak moc se musí ovládat, aby své ruce přinutila zůstat v klidu a nesáhnout po něm. S pocitem uspokojení ji dále trápil, dále ji líbal tak, jako kdyby jí jen pírkem přejížděl po rtech, až to nakonec nevydržela a se zasténáním vzala jeho obličej do dlaní.

„Ach, Salvatore,” zamumlala skoro zlomeným hlasem. „Salvatore.”

Zadíval se jí do očí a přisvědčil. „Ano, cara. Dokázala jste to sama sobě. Chcete mě, a já chci vás. Je to tak jednoduché, nemyslíte? A teď pojedeme ke mně domů,” dodal pak co nejpřirozeněji znějícím hlasem, aby zamaskoval, jak triumfální zažívá pocity.

Když se k ní po té Salvatore znovu sklonil, Jessica zav ř ela o č i a vyšla mu vst ř íc svými rty. Vůbec si nevšimla, že se limuzína v té chvíli rozjela a zamířila k Chelsea.

SEDMÁ KAPITOLA

Když se za nimi zaklaply vchodové dveře, Jessica se nejistě zadívala na Salvatoreho. Netušila, co by měla udělat. Byla sice rozpálená touhou, v podobné situaci se ale ještě nikdy předtím neocitla.

Stejně tak se ještě nikdy dříve neocitla v tak obrovském a luxusně zařízeném bytě, své okolí ale v té chvíli nebyla schopna vnímat. Jen se mlčky dívala na muže, který stál tak blízko ní, a přemýšlela, jestli se jí to všechno jen nezdá. Skutečně byla doma u svého šéfa a snažila se vydržet jeho pohled plný sexuální lačnosti?

Salvatore vzal její tvář do dlaní a přejel jí palci po spáncích, ve kterých jí divoce pulzovala krev. „Vy jste vyděšená.”

Nebyla to otázka, ale prosté a choulivě pronesené konstatování.

Jessica přikývla. „Trošku.” „Mám tomu rozumět tak, že takové věci zrovna moc často neděláte?” Zavrtěla hlavou.

„Nikdy,” zamumlala trochu dotčeně, že se na něco takového vůbec zeptal. Mohla mu to ale vyčítat? Nedalo se zrovna říct, že by si hrála na nedostupnou. A snad ani na vteřinu nepřestala toužebně myslet na to,

k čemu by, snad, mohlo dojít. „Podívejte se, Salvatore, možná je to trochu bláznivé…”

Víc toho ale Jessica říct nestačila, protože Salvatore se znova dotkl rty jejích úst a opojnost toho polibku ji zcela ochromila.

„Ne,” zamumlal a nasál do sebe vůni jejího parfému. „Není to ani trochu bláznivé. Je to perfetto. Perfektní. Nebo to bude perfektní. Věřte mi, Jessiko. A teď už běžme pryč z téhle neosobní předsíně. Pojďme někam, kde nám spolu bude podstatně příjemněji.”

Uchopil ji za ruku, propletl si prsty s jejími a vydal se s ní ke konci zdánlivě nekonečné chodby. Hovořil o příjemných pocitech, Jessica ale ještě nikdy v životě nebyla tak nervózní. Salvatore byl tak… sebejistý, tak přesvědčený o svém sexuálním umění, že ji tu klidně ujišťoval, že to bude perfetto, evidentně si ale neuvědomoval, že ten skvělý zážitek slibuje ženě, která sice nebyla v oblasti sexuálních hrátek úplný nováček, moc zkušeností ale zrovna neměla,

Měla by mu to říct? A co by mu vlastně pověděla? Že se bojí, že ho zklame? Že ve srovnání s ním p ř edstavuje úpln ě jinou ligu? Že je to totéž, jako kdyby se poník co dosud vozil děti v lunaparku, rozhodl utkat na dostihové dráze s dlouhonohým plnokrevníkem? Něco mu říct chtěla a asi i měla, když ji ale poté vedl do ložnice, měla najednou tak sucho v krku, že ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

Než se odvážila zvednout hlavu, registrovala jen naleštěnou podlahu pokrytou tu a tam malými a příjemně barevnými koberečky. Když se pak konečně odhodlala vzhlédnout, zjistila, že je v natolik velké místnosti, aby se do ní kromě obrovské postele vešla ještě pohovka a několik křesel. Klenutým průchodem se dalo projít do pracovny, o jejíž útulnost se staralo množství exotických rostlin v decentně zbarvených keramických květináčích.

„Ach, Jessiko,” zamumlal Salvatore, vzal ji do náruče a pak jí odstranil z obličeje pramen vlasů. „Tváříte se, jako kdybyste měla být předhozena lvům.”

„O… opravdu?”

„Ano. Chcete, abych byl vaším lvem? Vaším velikým, divokým lvem?” zašeptal s ústy těsně u jejího krku. „A chcete, abych vás kousek po kousku celou snědl, cara mia? Povězte, přejete si to?”

„Salvatore!” vyhrkla rozechvěle.

Když zaslechl šok v jejím hlase, musel se usmát. Líbilo se mu, že se chová tak nejistě. Po všech těch zkušených ženách, které už v životě měl, mu její relativní nevinnost a zdráhání přišly jako příjemná změna.

Pokud to všechno samozřejmě jen nehrála. Mohla to být také jen přetvářka, s jejíž pomocí si u něj chtěla získat více „respektu”.

Přitáhl si ji blíž a pak jí přiložil obě dlaně na prsa. Okamžitě se jí zrychlil dech. Možná to vážně jen hrála, ale pokud ano, záleželo na tom? Vždyť šlo jen o chvilkové potěšení. A jestliže budou oba dodržovat pravidla, užijí si a obejde se to bez následků.

Podíval se na ni. Dneska večer na sobě měla nachové hedvábné šaty, které se vpředu zapínaly drobnými knoflíčky. Bez váhání je začal jeden po druhém rozepínat.

„Bože, tolik knoflíků! Vzala jste si ty šaty schválně, abyste mě mučila?”

Jak jí Salvatore postupně rozepínal šaty a vystavoval chladnému vzduchu víc a víc její nahé kůže, přicházela Jessica o schopnost myslet, natož mluvit. Ale i kdyby ji hlasivky poslouchaly, stejně by mu asi neřekla, že ty šaty bylo to nejlepší, co byla Willow schopna najít ve svém šatníku.

Přejel prstem po okraji její podprsenky. S náznakem jistého zklamání si uvědomil, že je to obyčejná funkční podprsenka, pak si ale řekl, že se svlékáním ještě neskončil a že se nakonec nějakých krajek možná přece jen dočká.

„Salvatore,” zašeptala Jessica s divoce bušícím srdcem, protože když jí šaty rozepnul až k břichu, sklonil se a začal ji na to břicho líbat. A když jí pak vjel špičkou jazyka do pupíku, hlasitě zalapala po dechu a zatnula mu prsty do ramen.

Blaženě se usmál. „Copak, cara mia?” zeptal se, aniž by se jí přestal věnovat.

Chtěla mu říct, jak moc se bojí, že ho zklame, ale nevyšlo z ní ani slovo.

„Já. já.”

„Uklidněte se,” zamumlal. „Uklidněte se a jen si to užívejte.”

Nějakým záhadným způsobem se jí to podařilo, zapomněla na všechno a vnímala jen jeho jazyk dráždivě laskající její břicho. Začala se v ní probouzet žádostivost, a to takovou měrou, jakou nikdy předtím ještě nezažila. Cítila, jak v ní postupně bobtná a roste - bylo to něco podobného, jako když se člověk snaží udělat velikou kouli z čerstvého vlhkého sněhu. Začne malou kuličkou, a než se naděje, vyroste mu před očima tak, že s ní po chvíli už ani nepohne. Chtěla, aby sklouzl ještě níž a…

Jenže Salvatore to neudělal. Když jí rozepnul poslední knoflíček, napřímil se, šaty jí rozevřel a stáhl jí je z útlých ramen. Vycítil její zklamání, byl ale rozhodnutý nespěchat. Ze zkušenosti věděl, že když se muž miluje s nějakou ženou poprvé, nejlepší je nechat ji trochu čekat. Pomalu po ní přejel očima. Třebaže si na sebe dneska vzala překvapivě drahé šaty, její spodní prádlo bylo přesně tak ubohé, jak čekal. Jednoduché a zaměřené pouze na funkčnost. A kalhotky jí navíc zakrývaly naprosto nemódní ošklivé punčochy. Tak tohle si na sebe už nikdy nevezmeš, holčičko, blesklo mu hlavou.

„Teď mi sundejte košili,” vyzval ji.

Jessica, která byla vždycky tak zručná, najednou zjistila, že mu téměř není schopná vyhovět. Ten jednoduchý úkol byl skoro nad její síly. Doufala, že ji nenechá trápit, vypadalo to však, že mu její zápolení s knoflíky dělá radost. Nakonec se jí to ale přece jen podařilo a jeho košile se ocitla na zemi.

Při pohledu na jeho snědý trup jí vyschlo v krku. Byl nádherný. Štíhlý a svalnatý, bez jediného gramu tuku. Zrychlil se jí dech. Jestli jí teď řekne, aby mu svlékla kalhoty, nepřežije to.

Salvatore ale nic takového nechtěl. Znovu po ní sáhl, vjel jí prsty do vlasů a pak ji opět začal líbat. Líbal ji tak dlouho, dokud se nezačala obávat, že se pod těmi polibky snad rozpustí. Měla pocit, že se jí každou chvíli musí podlomit kolena. Přitiskla se k němu a nedočkavě se o něj začala otírat. Salvatore ale její nevyslovenou prosbu ignoroval a jen ji dále líbal. Nakonec už to nemohla déle vydržet a sjela rukama k jeho opasku.

Až tehdy se nad ní Salvatore slitoval. Usmál se, vjel jí rukou do kalhotek a dotkl se jí přesně tam, kde to chtěla nejvíc.

„Ach, si,” zamumlal, když hlasitě zasténala. „Teď už jste na milování připravená.”

Její hladové omámené smysly byly všemi deseti pro, jeho slova jí ale pořád dokola zněla hlavou. Na milování? Copak má tohle něco společného s milováním? ptala se v duchu, zatímco ji Salvatore pomalu nesl v náruči k posteli. Samozřejmě že nemá. Vůbec nic. Použil to slovo jen proto, že znělo lépe než sex.

Bez hnutí ležela a pozorovala ho, což bylo evidentně to, co chtěl. Skoro obřadně si rozepnul opasek a pak totéž udělal se zipem. Poté si sundal boty a ponožky. Když se na podlaze ocitly i jeho kalhoty, narovnal se, na okamžik znehybněl a pak si pomalu svlékl černé boxerky. Byl vzrušený A ne málo.

Když se pak zadívali navzájem do očí, řekla si Jessica, že se přestane trápit zbytečnými myšlenkami. K čemu by to taky bylo? Byla s ním a byla rozhodnutá vychutnat si každou vteřinu.

„Pojď za mnou,” pronesla chvějícím se hlasem.

Tiše se zasmál, a když si pak lehl vedle ní, okamžitě po něm sáhla.

„Nemůžeš se dočkat, maličká?”

„Šílím po tobě, když už to musíš vědět.”

„To je dobře.” zamumlal, sundal jí podprsenku a začal věnovat pozornost jejím nahým ňadrům. Nejprve si je chvíli se zalíbením prohlížel, pak se k nim sklonil a vzal do úst jednu

růžovou bradavku. Sál je, jednu po druhé, přejížděl po nich špičkou jazyka a občas je s citem tiskl v zubech. „Nádherně chutnáš,” zamumlal. „Po medu. A po touze.”

Ta slova ji udělala tak dobře, že se rozhodla odhodit i poslední zábrany. Nejistě sklouzla rukou po jeho těle a uchopila jeho penis.

Salvatore na několik vteřin ztuhl, protože v tom pohybu bylo něco nepatřičného. V hlavě se mu rozezněly poplašné zvonky. Překryl rukou prsty, které tak intimně spočívaly na jeho penisu, a pokusil se připravit na scénář, na který do této chvíle ani nepomyslel. Jak mohl být tak hloupý? Copak nebyl jeden z jeho bratranců vlákán do pasti právě takovým způsobem?

„Jen mi, prosím tě, netvrď, že jsi panna,” pronesl hlasem, který připomínal sypoucí se štěrk.

Jessica netušila, jestli se má rozesmát, nebo začít plakat. Znamenalo to snad, že si její váhavost a nejistotu vyložil absolutním nedostatkem zkušeností? „Samozřejmě že ne. Ale kdyby ano, bylo by to snad důležité?”

Opřel se o loket a odstranil jí vlasy z obličeje. „Jistě, bylo! Ale na tom teď nezáleží. Ted záleží jenom na tomhle. Na tomhle…”

Poté se v ní pokusil svými polibky zarazit všechna další slova a myšlenky. Jessica s tím náporem blažených pocitů chvíli zápolila. Snažila se mu vzdoroval, protože v jeho postoji bylo něco, čemu nerozuměla a co ji trápilo, po chvíli to ale vzdala. Co jí ostatně zbývalo jiného, když to byl ten nejúžasnější milenec, jakého si vůbec uměla představit?

Líbal každý čtvereční centimetr jejího těla a mazlil se s ní způsobem, který ji přiváděl do vytržení. Nikdy netušila, že by nějaký muž mohl mít takové potěšení z polibků a prostých doteků.

„Líbí se ti to?” zeptal se jí Salvatore sametovým hlasem poté, co na jejím těle jazykem nalezl jedno obzvláště citlivé místo.

„Já.” zamumlala Jessica se zavřenýma očima a zachvěla se. „Já.”

„Pověz mi to.”

„Ještě nikdo mi nic takového nedělal,” řekla bez dechu.

„A co tohle?”

„Ach, Salvatore,” zaúpěla. „Tohle taky ne.”

Salvatore s ní nedělal nic, co by předtím už mnohokrát nevyzkoušel, nesmírně se mu to s ní ale líbilo. Jako milenka pro něj byla zkrátka fantastická. Nebyla panna, ale taky nebyla přehnaně zkušená. Byla nejistá, ale ne nevinná. Prostě perfetto.

Byla taky neuvěřitelně sladká. Opravdu neuvěřitelně, pomyslel si, když si k sobě přitáhla jeho hlavu a začala mu na ústa a na tvář sázet jeden polibek za druhým. Bylo to fantastické, ale copak jí nikdo neřekl, že aby muže plně zaujala, měla by si něco nechávat v záloze?

„Jessiko,” pronesl nečekaně nejistým hlasem, a protože už nemohl čekat ani o vteřinu déle, sáhl pro kondom.

„Ano,” zašeptala. „Už.”

„Rád bych, ale to by ses alespoň na chvíli musela přestat svíjet.”

„Já ne. nemůžu!”

„ A n i já už nedokážu zůstat v klidu,” zachroptěl a nekompromisně do ní vnikl. „Mia tesoro.”

Bylo to úžasné. Ona byla Úžasná. A Salvatore nedokázal přijít na to proč. Bylo to její nedočkavostí a potřebou potěšit ho? Mohla za to slast, kterou zažívala, když ho přiváděla do extáze? Nebo za tím byla schopnost jejího drobného, ale nádherně tvarovaného těla intenzivně prožívat orgasmus? Co jej tak fascinovalo? Její slastné a skoro nesrozumitelné výkřiky, které - při použití trochy fantazie - zněly jako jeho křestní jméno?

Když dosáhl vyvrcholení i on, zhroutil se celý pokrytý potem do polštářů a s divoce bušícím srdcem se zadíval do stropu. Lapal po dechu jako člověk, kterého na poslední chvíli - jen několik vteřin před tím, než by se utopil -vytáhli z vody.

Jessica si lehla těsně vedle něj a hlavu si položila na jeho paži. Udělala to s takovou přirozeností, jako kdyby to bylo jediné místo, kde kdy chtěla být.

„Hmm,” vysoukala ze sebe. „To teda bylo něco.”

Salvatore se zamračil, protože se v něm - jako obvykle bezprostředně po sexu - probudila ostražitost. Bude k ní muset být naprosto upřímný a bez obalu jí říct, že jakýkoli románek s ním má vždy pevně stanovené hranice. Určitě ale nebyla tak naivní, aby se domnívala, že by je dva mohla čekat nějaká společná budoucnost.

„Hmm,” zabručel, zívl a pak se od ní kousek odtáhl. „Mám hlad. Ty ne?”

Cítila potřebu povědět mu, že by si určitě něco dala, ale ne jídlo, jenže něco se změnilo. Salvatore se najednou někam stáhl. Bylo docela možná, že se v rámci téhle bizarní situace nechovala úplně normálně a byla trochu přecitlivělá, nemělo by ale smysl, aby si něco nalhávala. Jeho nálada se změnila. Najednou byl tak nějak… chladnější. Co se stalo? Čekal snad od ní, že se oblékne a odejde?

„Mám nám přinést něco k jídlu?” zeptal se.

Jessica se skoro nenáviděla za ten pocit úlevy plynoucí z vědomí, že se jí nehodlá zbavit jako už nepotřebné služky! A ještě více se nenáviděla za to, že to všechno akceptovala, že mu umožňovala diktovat podmínky a stanovovat, co bude příště.

Jak se ale mohla chovat jinak, když se v jeho náruči cítila tak úžasně živoucí - jako kdyby až dosud pořádně nežila a jediný důvod, proč vůbec přišla na svět, jí byl vyjeven až teď?

„Ano, prosím,” odvětila Jessica a přiměla se slétnout z oblaků zpátky na zem. Během víkendu skoro nic nesnědla. Navštívila babičku, která se jí zeptala, jestli náhodou není nemocná. Byla to logická otázka, protože Jessica udělala do té doby neslýchanou věc - odmítla si vzít byť jen kousek jejího legendárního koláče s citrónovou polevou. Co měla říct té skvělé ženě, která se jí ujala poté, co přišla o oba rodiče? Ne, jsem zdravá, jen musím pořád myslet na to, že se příští úterý vyspím se svým šéfem? To nepřicházelo v úvahu. Bylo by to proti všem zásadám, které jí babička vtloukala do hlavy.

Krátce se na ni zahleděl a pak vylezl z postele. „Tak to moc rád slyším,” zamumlal. „Když člověk přestane mít v restauraci chuť na jídlo, dá se to pochopit, já ale nesnáším ženy, které se cílevědomě trápí hlady!”

„Mně. ehm. se to taky protiví,” přiměla se říct. Možná by se o tu informaci měla později podělit s Willow. Nepochybovala ale o tom, že Willow by jí nikdy neuvěřila, že Salvatore něco takového prohlásil. „Mám vstát?”

Na chvíly se na ní zahleděl. S těmi rozcuchanými vlasy a zrůžovělými tvářemi vypadala úchvatně.

„Ne z ů sta ň v posteli. Vypadáš úžasně. Dáme si něco v posteli.”

Když se vzdálil, zašla Jessica do koupelny a pokusila se tam něco ud ě lat se svými vlasy. Pak se vrátila zpátky, posadila se na postel a netrpělivě čekala, až se Salvatore zase objeví.

Když se vrátil, měl v rukou podnos se spoustou dobrot. Šampaňským. Hroznovým vínem. Voňavým, čerstvě vypadajícím chlebem. Na podnose byla taky dřevěná krabička se sýrem a skleněná dóza s kousky tmavé čokolády.

„To vypadá skvěle,” pronesla nadšeně.

Položil podnos na postel, posadil se vedle ní a krátce ji objal. „Ty ses učesala,” poznamenal pak.

„Musela jsem s tím vrabčím hnízdem něco udělat,” prohlásila. „Půjčila jsem si tvůj hřeben. Nevadí ti to?”

Salvatore za tou otázkou slyšel možná tisíc dalších. Moc dobře věděl, že chvíle bezprostředně po pohlavním styku jsou pro každou ženu velmi specifické, že ženy tehdy bývají značně zranitelné, ale že je to také nejlepší čas pro stanovení základních podmínek a zásad.

„Když budeš tady, můžeš si kdykoli půjčit cokoli,” prohlásil.

Ta slova jí měla dodat jistotu, stal se ale opak. Tápala čím dál víc, a musela zjistit, jak na tom u něj je. V práci mohla být jen uklízečkou v jeho kanceláři, ale sem mu

nepřišla uklidit. Vyspala se s ním. To jí bezpochyby dávalo právo vědět, co od ní vlastně chce.

„Položil jsi mi dneska otázku,” pronesla rozpačitě.

Salvatore zvedl obočí. „Jakou otázku máš na mysli?”

„Zeptal ses mě, jestli jsem panna. Proč?”

Chystal se sjet jí prstem z břicha k neodolatelnému černému trojúhelníku klínu, nakonec to ale neudělal. Jestliže chtěla pravdu, měla ji mít. Alespoň mu nebude moci vyčítat, že ji pomocí sexu přiměl k něčemu, co by jinak neudělala.

„Protože by to mělo vliv na to, co bych udělal potom,” prohlásil, vstal a pustil se do otvírání láhve. Přál si přitom, aby místo šampaňského přinesl raději něco jiného, protože i sekt se dal vykládat špatně. Mlčky nalil šampaňské do dvou skleniček, jednu jí podal, tu svou pak ale odložil na malý stolek stojící kousek od postele. „Děkuji,” zabručela Jessica, když si od něj skleničku se skrývanou neochotou vzala. Ten sekt vypadal tak trochu jako zázvorová limonáda, a ona by byla ráda, kdyby to zázvorová limonáda opravdu byla, protože když tak seděla nahá v jeho posteli a držela v ruce skleničku se šampaňským, cítila se dost hloupě.

Salvatore se posadil na okraj postele a zahleděl se na ni. „Když se žena rozhodne přijít s nějakým mužem o panenství, je to ten nejkrásnější možný dar. Samozřejmě s výjimkou dětí, které mu jednou porodí.”

Zmiňoval tady dva až nechutně staromódní postoje, ji ale v této chvíli zajímal jen jeden z nich. „A kdybych byla panna, v čem konkrétně by byl problém?”

Doufal, že si to uvědomí sama a on to nebude muset vyslovovat nahlas. Nastala bohužel situace, že pro něj nebylo zbytí.

„To panenství by bylo naprosto zbytečně obětováno,” pronesl tiše. „Kdybys byla panna, řekl bych ti, ať si to necháš pro někoho, koho si jednou vezmeš, a poslal bych tě pryč.”

„Ale…”

„Podívej,” přerušil ji a lehce přimhouřil oči. „Musíš pochopit že jsem Sicilan, Jessiko, a že mám jednoznačný

názor ohledně životních hodnot. A stejně tak ve vztahu i manželství. Jednoho dne se na Sicílii vrátím a ožením se s nějakou sicilskou dívkou, která ještě bude panna To je zkrátka daná věc.”

Jessica na něj vytřeštila oči. Copak si neuvědomoval, jak se za takových okolností cítí? Co s ní asi taková slova dělají? Že v ní vzbuzuje pocit, jako kdyby byla nějaká prodejná holka? Kdykoli lehce nahraditelná? Ne, to ho určitě ani nenapadlo. A proč taky?

„To je tak… staromódní.”

Pokrčil rameny. „Vím, jak to vypadá, ale je mi to fuk. Já jsem v mnoha ohledech velmi staromódní člověk. Pro mě je důležité, aby matka mých dětí měla. jak to říct. neposkvrněnou pověst.”

Jessica se tak prudce napřímila, že z její skleničky vystříklo trochu šampaňského. Spustila nohy z postele a chvějící se rukou postavila skleničku na stolek. „Jak se opovažuješ takhle mě shazovat?” zavrčela. „Jsem snad nějaká šlapka? Vždyť ty jsi měl v životě určitě víc žen než já teplých večeří! Ach, ty.!”

Salvatore se po ní rychle natáhl, strhl ji zpátky na postel a umlčel ji polibkem. Jessica sebou ale prudce trhla a vykroutila se mu.

„Neopovažuj se na mě sahat!” vykřikla a prudce ho udeřila pěstí do hrudi. „Ruce pryč!”

„Skutečně si to přeješ?” „Ano! Chci to!” Sama sebe ale usvědčila ze lži, protože zavřela oči a přestala se bránit. „Jessiko?” Pomalu oči zase otevřela a věnovala mu pohled zvířete, které pochopilo, že bylo zahnáno do rohu. „Co?”

„Nechci ti dávat žádné falešné sliby,” řekl bez vytáčení. „Líbíš se mi. To je taky důvod, proč jsi tady. To dnešní milování se mi moc líbilo. Rád bych si to zopakoval. A taky bych tě rád trochu rozmazloval. Chtěl bych s tebou zaletět do Paříže a dát si tam s tebou ústřice. Chtěl bych ti ukázat alespoň kousek ze světa, který jsi dosud nepoznala a který by se ti podle mě líbil.”

Jessica se na něj zmateně zadívala. „Já ti nerozumím. Co ode mě chceš?”

Salvatore si povzdechl, protože si uvědomil, že její nezkušenost asi bude v praxi představovat dvojsečnou zbraň. Líbila se mu na ní, zároveň ale znamenala nutnost pořád něco vysvětlovat, a on přívržencem nějakého vysvětlování rozhodně nebyl.

Zadíval se jí do široce rozevřených očí a pak řekl: „Chci, abys byla mojí milenkou.”

OSMÁ KAPITOLA

Jessica na něj vytřeštila oči. Určitě mu musela špatně rozumět. „Tvojí milenkou?” zopakovala nevěřícně, protože v jejím světě muži ženám takové věci neříkali. „Vždyť jsi říkal, že se oženíš až jednou!” Podezřívavě si ho změřila, protože ji napadla děsivá myšlenka. Bylo to možná zvláštní, ale něco takového jí zatím vůbec nenapadlo. „Nebo jsi mi lhal?”

Ušklíbl se a pak zavrtěl hlavou. „Ne, nejsem ženatý, cara, ale muž přece nemusí být ženatý, aby mohl chtít milenku.” Když spatřil v její tváři zmatený výraz, pohladil ji. „Je to jen označení pro ženu, která v mužově životě plní jistou specifickou úlohu. V takovém vztahu nemá místo nejistota, protože obě strany moc dobře vědí, jak na tom jsou. Postačí, když oba akceptujeme fakt, že ten románek nemá budoucnost, a jen si ho skvěle užijeme. To je celé.”

Několikrát rychle po sobě zamrkala. „To je celé?”

„Možná jsem to podal trochu moc zjednodušeně,” připustil, „ale v podstatě tomu tak je. Navíc si myslím, že ty jsi pro takovou roli naprosto ideální, cara.”

Zatímco mluvil, něžně ji líbal na obě tváře a znovu v ní probouzel záchvěvy touhy. Byla v jeho náruči tak slabá, skoro bezmocná. Ale to by asi byla každá žena.

Nicméně jak by mohla takovou nabídku přijmout? Jak by o ní vůbec mohla začít uvažovat? Copak to mohla brát nějak jinak než jako urážku?

Zvedl jí hlavu a přejel jí prstem po rtech. „Proč nic neříkáš?”

Když v jeho hlase zaznamenala překvapení, dotklo se jí to. Opravdu se domníval, že přijme nabídku, za kterou by ho většina slušných soudných žen odměnila fackou? Možná si dokonce myslel, že by mu za to měla být vděčná!

„Ne. nevím, co na to říct,” vysoukala ze sebe nakonec, třebaže si nebyla jistá, proč na to vůbec něco říká. Nerozuměla mu. Proč se s ní jednoduše nepomiloval a nedomluvil se s ní, že ji někdy zase někam vezme? Proč to nemohlo proběhnout, jak to obvykle mezi mužem a ženou probíhá?

Protože pak bych mohla začít snít a myslet si, že by ten vztah snad mohl mít nějakou budoucnost! Jednoduše mi dává už na začátku jednoznačně najevo, že něco takového se nikdy nestane!

S a l v a t o r e s e k n í najednou sklonil a políbil ji. Jessica

se mu pokusila odolat, ale její odpor netrval dlouho. Její

tělo bylo totiž příliš horké a roztoužené.

„Che voglia,“pronesl náhle ochraptělým hlasem.

Když do ní pronikl, Jessica zalapala tak prudce po

Dechu, že znejistěl.

„Je všechno v pořádku?” zeptal se.

„ A… ano,” zamumlala.

„Chceš, abych pokračoval?”

„Ty víš, že chci,” zašeptala.

Pronikl do ní ještě hlouběji a ona znovu zalapala po dechu. Ve tváři jí přitom bylo vidět, jak v ní vášeň rozpouští i ty poslední pochybnosti. A když pak tiše zasténala, přestal se pochybami trápit i on a začal v pravidelném rytmu přirážet.

Když bylo po všem, zůstali vyčerpaně ležet ve vzájemném objetí. Salvatore ji něžně hladil po zpocené pokožce, nasával do sebe květinovou vůni jejího parfému a hlavou mu přitom zběsile vířily myšlenky.

Vypadalo to, že Jessica jeho nabídku zvážila se stejnou chladností a pečlivostí, s jakými on přistupoval ke svým obchodním záležitostem. Nezdálo se, že by přitom hrály roli nějaké emoce. Bylo to zvláštní. Znal spoustu krásných a bohatých žen z té nejvyšší společnosti, které by za možnost sdílet s ním lože daly cokoli na světě! Tu nabídku ale nedal žádné z nich. Oslovil Jessiku, a ona mu ještě stále nedala odpověď.

„Chce se ti spát?” zeptal se.

Jessica otevřela oči. Spát? Ne, tělo měla sice unavené, mozek jí ale pracoval na plné obrátky. Možná by ale bylo lepší, kdyby usnula. Pak by totiž nemusela čelit nepříjemné realitě. Co by měla udělat? „Trošku.”

„Ještě pořád jsme nepovečeřeli.”

„To máš pravdu,” řekla Jessica, a když se posadila, všimla si, jak se fascinovaně dívá na její prsa. Svým způsobem jí tím pomohl vymanit se z vnitřního chaosu. Uvědomila si totiž konečně, že pro něj nic neznamená. Zajímalo ho jen její tělo. Uspokojila jeho sexuální apetit stejně tak, jako měl teď chléb a sýr uspokojit jeho další základní potřebu. Když na tuto skutečnost nezapomene, možná neskončí se zlomeným srdcem. „Tak se pusťme do jídla,” řekla a přiměla se usmát. „Až se najíme, půjdu.”

Salvatore ztuhnul. „Půjdeš?” zopakoval po ní nevěřícně.

„A kam?”

Překvapeně na něj pohlédla. „Kam asi? Přece domů.”

Salvatoreho její slova vyvedla z míry, což byl stav, na který nebyl zvyklý. Obvykle dokázal v ženách číst jako v otevřené knize, jako by ho ta schopnost ale najednou opustila. Je snad svědkem něčeho, co se podle všech přírodních zákonů nemohlo stát? Ona ho už nechce? Nebo ho tak chce testovat? Rozhodla se zjistit, kam až může zajít? Pokud ano, brzy zjistí, že není muž, s nímž by mohla manipulovat!

„Proč?” zeptal se.

„Protože je úterý večer,” prohlásila Jessica s pocitem uspokojení, že ho konečně něco přimělo přestat zírat na její prsa a pohlédnout pro změnu zase jednou do její tváře, „a já jdu zítra ráno do práce.”

Salvatore se natáhl a opřel si hlavu o polštář. „A v čem je problém? Zůstaň tady přes noc, můj šofér tě ráno do práce zaveze.”

Jessica na něj pohlédla a navzdory svým chaotickým myšlenkám se usmála. Ach, jistě, to by bylo úžasné. Uměla si představit, jaké řeči by o ní asi začaly kolovat, kdyby ji - vyfintěnou a namalovanou - zavezla do práce něčí limuzína!

„Je to od tebe moc milé, Salvatore,” pronesla rozvážným hlasem, „ale já si nemyslím, že by to byl dobrý nápad.”

„Proč ne?”

„Třeba proto, že s sebou nemám nic na převlečení.”

„A proč sis nic nevzala? Tys nepočítala s tím, že spolu dneska večer skončíme v posteli? Vždyť to bylo přece od začátku nad slunce jasné!”

Třebaže jeho slova nebyla zrovna lichotivá, byla naprosto pravdivá.

„Asi ano,” řekla s povzdechem. „Myslím, že jsem s tím počítala.”

„Tak proč sis nic nevzala? Něco na převlečení, kartáček na zuby…”

Copak o ženách vůbec nic nevěděl? „Protože pak by to vypadalo. moc okatě. Nemohla jsem si přece vyrazit na večeři s brašnou! Poslyš.” naklonila se k němu a lehce ho políbila na rty, „povečeřím s tebou a pak se vrátím domů. Ty se pořádně vyspíš, no a já taky.”

Dlouze se na ni zadíval. „Mluvíš, jako kdybys byla moje ošetřovatelka.”

Jessica se zasmála. „Kdybych byla tvoje ošetřovatelka, tak bych dneska večer dost zásadním způsobem porušila všechny profesní zásady, nemyslíš?”

Salvatore se zamračil. To, co říkala, sice mělo svou logiku, jemu se to nicméně ani trochu nelíbilo. Místo toho,

aby hltala každé jeho slovo a čekala na vyslovení jakéhokoli přání, to byla ona, kdo určoval, co se bude dít dál! To bylo neskutečné. Vždyť to byla jeho uklízečka! „Hraješ si na nepřístupnou?”

Jessica se zaculila. Netušila, jestli to bylo tím nejúžasnějším milováním, jaké kdy zažila, nebo za to mohlo pití šampaňského na hladový žaludek, ale najednou se cítila v naprosté pohodě. „Na to už by bylo trochu pozdě.” Naklonila se k talířku s hroznovým vínem, utrhla dvě kuličky, jednu si strčila do úst a druhou nabídla jemu. „Vezmi si.”

„Nemám chuť,” zavrčel Salvatore a najednou pocítil potřebu napít se něčeho silnějšího. Ta potřeba pak ještě vzrostla, když Jessica spustila nohy z postele a pomalu se vztyčila. Takže z její strany to nebyla planá hrozba! „Takže ty chceš doopravdy odejít?”

Zatímco Jessica kráčela ke svým na zemi se válejícím věcem, snažila se nemyslet na skutečnost, že je nahá -nemít na sobě nic v posteli při milování s mužem totiž byla jedna věc, ale jít si přes celý pokoj pro oblečení, to bylo něco úplně jiného. „Ano.”

Chvíli zvažoval, že vstane taky, půjde za ní, přitiskne ji ke stěně a přiměje ji sténat a chrčivě ze sebe vyrážet jeho jméno, pak si ale uvědomil, že i kdyby se mu ji podařilo ještě chvíli zdržet, v odchodu by jí zabránit nedokázal. Navzdory skutečnosti, že si musela uvědomovat, jak velké to pro něj znamenalo rozčarování, byla k odchodu odhodlaná. Aby to pochopil, stačil mu jediný pohled na její pevně stažené rty.

Zatímco si Jessica oblékala kalhotky a nasazovala podprsenku, krátce zauvažovala, jak mohou striptérky se svým spodním prádlem cokoli dělat tak, aby to působilo eroticky, navíc v sále plném cizích mužů. Možná to dokáží právě proto, že jde o cizí muže, řekla si a uchopila punčochy. Musím zkrátka předstírat, že si ten jeho dravčí pohled neuvědomuji, dodala v duchu a punčochy si natáhla.

„Jessiko?”

Pohlédla na něj. „Ano?” Pohrdavě se ušklíbl.

„Až spolu budeme příště, byl bych rád, kdybys tu věc na sobě neměla.”

„Myslíš punčochové kalhoty?”

„Jo,” odvětil. „Ať už tu věc vymyslel kdokoli, měl být zastřelen. Ženy by měly nosit zásadně jen krajkové punčochy a podvazkový pás.”

„Budu na to myslet,” zamumlala Jessica a začala si oblékat šaty. Necítila potřebu svěřovat se mu se skutečností, že na sobě krajkové punčochové kalhoty a podvazkový pás nikdy v životě neměla. Měla nepříjemný pocit, že kdyby mu to řekla, měl by ji za blázna.

„To bych byl rád,” prohlásil Salvatore, zatímco na ni upíral kritický pohled. Ty nachové šaty jí podle něj moc slušely, protože zdůrazňovaly její krásné křivky. Jen délka byla špatná.

„A proč vlastně nosíš tak dlouhé šaty?”

Jessica se začervenala. „Tobě se nelíbí?”

Pomalu jí přejel pohledem po nohou od prstů až po stehna, a tam se na chvíli zdržel. „Zakrývají ti nohy. Máš je nádherné. Proč bys měla něco tak krásného zakrývat?”

Zaváhala. Měla by mu povědět pravdu? A chtěl pravdu znát? Skutečně si přál vědět, jak její život ve skutečnosti vypadá?

„To jsou Willowiny šaty.”

„Willowiny?” Zamračil se. „A to je kdo?”

„To je moje spolubydlící,” oznámila mu dotčeně. Nechápala, jak je možné, že si nezapamatoval jméno její krásné blonďaté kamarádky. „Je vyšší než já.”

Salvatore se stále tvářil nechápavě.

„Šaty, které mám na sobě, jsou její, rozumíš? Patří Willow. Já si je pouze půjčila.”

Salvatore se najednou cítil lépe. Podstatně lépe. To totiž bylo něco, s čím se dokázal vypořádat, co dokázal pochopit. Mlčky sledoval, jak si Jessica zapíná poslední knoflíček a jak si pak rukou uhlazuje vlasy. Možná byla chytřejší, než si původně myslel - nebo jí to vyklouzlo jen náhodou - v každém případě mu tahle drobná informace

umožnila znovu získat onen důvěrně známý pocit moci a kontroly.

Vzala si ty šaty, aby dosáhla přesně tohohle výsledku? Chtěla, aby mu jí bylo líto a začal ji zahrnovat dary? Nebylo by to poprvé, co by k něčemu takovému došlo, a jemu by to přitom vůbec nevadilo.

Odložil prázdnou skleničku, vstal z postele a pomalu k ní zamířil. Neuniklo mu přitom, že ztuhla, ale že jí oči zároveň potemněly očekáváním a touhou. Když k ní došel, uchopil ji za ruce, zvedl si je k ústům a postupně ji - jako kdyby hrál na foukací harmoniku - políbil na konec každého prstu.

„Nepřeji si,” řekl poté naléhavým hlasem, „abys nosila laciné věci.”

Jessica otevřela pusu, aby mu řekla, že to není tak jednoduché, že většina věcí z jejího šatníku se pro místa, která byl zvyklý navštěvovat, naprosto nehodí, on ji ale prudkým zakroucením hlavy včas zarazil.

„Vím, co chceš říct,” prohlásil, spustil ruce dolů a zlehka jí přejel dlaněmi po bocích. „Že si věci, jako jsou tyhle šaty, nemůžeš dovolit.”

„Správně, nemůžu,” řekla Jessica hlasem, v němž nebyla ani špetka studu či lítosti. Zaznívala v něm spíše hrdost.

„Být milenkou bohatého muže má řadu výhod. Jedna z nich spočívá v tom, že on má na takové věci peněz dost.” „Ne!” vyhrkla.

„Ale ano, Jessiko. A neprotestuj, protože ty protesty jsou zcela zbytečné. Když mi umožníš, abych tě oblékl od hlavy až k patě, budu z toho mít obrovskou radost.” Zvedl ruku a dráždivě pomalu jí přejel prstem po šatech od žlábku mezi ňadry až po břicho, a když se zachvěla, věnoval jí oslnivý úsměv. „A stejně tak nechci, abys nosila ty hrozné kalhotky a podprsenku.”

Měla pocit, jako kdyby se ji rozhodl roztrhat na malé kousky a pak ji zase poskládat dohromady. „Jestliže je můj vzhled pro tebe takovým zklamáním, proč se nepodíváš po někom, kdo by tě přitahoval?”

„Ty mě přitahuješ,” pronesl s úsměvem. „Nesmírně. Ale jsi jako jeden ze stromů v sadu u mého domu na Sicílii. Abys mohla rozkvést do skutečné krásy, potřebuješ správně ořezat. A teď pojď ke mně.”

„Salvatore…”

On ji ale nenechal domluvit. Umlčel ji polibky a přitáhl si ji ke svému nahému tělu. „Tak co?” zeptal se pak. „Ještě pořád chceš odejít?”

Jessica zavřela oči, moc to ale nepomohlo, protože na břichu cítila jeho penis, evidentně znovu připravený k milostnému zápolení. Jak by bylo snadné říci, že ne. S radostí by se nechala znovu svléknout a odnést do postele. Ale to by byla známka slabosti. Prokázala by, že je jen loutkou v jeho rukou, že s ní může kdykoli podle libosti manipulovat. Navíc skutečně nehodlala jít zítra do práce v křiklavých večerních šatech.

„Musím.”

Ztvrdly mu rysy. „No, když musíš, tak musíš. Dám vědět řidiči.”

Chtěla něco namítnout, Salvatore ale její námitky odbyl mávnutím ruky, krátce pohovořil s řidičem, a když skončil a zase se k ní otočil, oči se mu zvláštním způsobem zaleskly a ve tváři se mu objevil výraz, který si nedokázala vyložit.

„Zavolám ti,” prohlásil stručně.

Kdy? chtělo se jí zeptat, ale zůstala raději zticha. Najednou se totiž cítila zmateně, dezorientovaně. Když žena souhlasí s tím, že se stane milenkou bohatého muže, platí pak vůbec nějaká pravidla běžná pro normální vztahy, nebo má právo o všem rozhodovat jen on? Sehnula se pro kabelku. Co si to, proboha, pokouší namluvit? Samozřejmě že o všem bude rozhodovat jen a jen on. Jako tomu bylo ostatně v jeho životě vždycky.

„Dobrou noc, Salvatore,” zamumlala, když se s kabelkou v ruce zase narovnala, a co nejrychleji zamířila ke dveřím, aby neměl čas poznat z výrazu její tváře, jak trýznivými se mučí otázkami a obavami.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Co tím myslíš - jeho milenka!” zaburácela Willow.

Jessica se zadívala do misky s vločkami zalitými mlékem a bez zájmu vločky už možná po desáté promíchala lžičkou. Neměla své spolubydlící nic říkat. Proč tu svou nevymáchanou pusu vůbec otvírala? Proč cítila potřebu svěřit se jí s tím šokujícím erotickým návrhem, který jí Salvatore dal? Věděla, proč to udělala. Protože kdyby se s tím někomu nesvěřila, asi by se zbláznila!

„Muži se přece k něčemu takovému snaží ženy přimět pořád,” řekla s ledabylým pokrčením ramen, jako kdyby takové návrhy dostávala každý den.

„To mu ale přece nedává právo chovat se taky tak!” zavrčela Willow. „A proč jsi s tím vůbec souhlasila, Jessiko? Tedy za předpokladu, že jsi s tím souhlasila!”

„Už to tak vypadá, že souhlasila.”

„Ale proč? Copak jsi přišla o rozum?”

„Protože… protože…” Jessica se kousla do rtu. Protože ho obdivovala. Protože mezi nimi za tu dobu, co u něj uklízela, vzniklo něco na způsob přátelství, které k tomu, že nakonec souhlasila, značně přispělo.

„Tak proč?” naléhala na ni Willow.

Jessica odstrčila misku s nedotčenými vločkami a zadívala se na svou krásnou blonďatou spolubydlící s do

konalou pokožkou připomínající porcelán a zauvažovala, jestli je tak zlomyslná a škodolibá, nebo jen naivní. „Chceš mi snad říct, že ty bys jeho šarmu nepodlehla?”

„Nějakou dobu bych dělala drahoty a nechala ho čekat,” odvětila Willow.

„To si umím představit,” zabručela Jessica. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo svěřovat se s něčím takovým nějaké jiné ženě, ale Willow nebyla jen její spolubydlící, ale i kamarádka, a navíc musela vědět, že na světě existují muži, kterým se jednoduše nedá odolat, no a Salvatore byl jedním z nich.

„Zajímalo by mě ale, proč si vybral tebe,” pronesla Willow zamyšleně. Když si pak ale všimla, jak dotčeně se Jessica tváří, pokusila se alespoň trochu zmírnit dopad svých slov. „Chci říct - není to trochu riskantní, Jessiko? Když tam pracuješ a tak.”

„Myslíš, když tam uklízím,” opravila ji Jessica a narovnala se. „A jestli chceš opravdu vědět, proč si podle mého názoru vybral právě mě, Willow.” Protože když jsi v nějaké situaci schopna poznat základní pravdu, podstatu, od níž se vše odvíjí, řekla své spolubydlící v duchu, umožní ti to vyhnout se případné bolesti. Do potíží se dostaneš jen tehdy, když tu pravdu nevidíš nebo se ji rozhodneš ignorovat. „Domnívám se,” pokračovala dále nahlas, „že si mě vybral právě proto, že mu uklízím kancelář. Vím, kde je moje místo, a nepředstavuji pro něj žádnou hrozbu. Můžeme si. užívat a on se přitom nemusí obávat, že by vůči mně mohl mít někdy nějaké závazky.” S bolestí v srdci si vybavila jeho slova o tom, že se jednou vrátí na Sicílii a vezme si nějakou tamní pannu. „K tomu totiž nikdy nedojde.”

„A nezmínil se.” zamumlala Willow a rozpačitě si prohrábla vlasy, „…a nezmínil se náhodou o mně?”

Někdo méně citlivý by možná řekl, že ten úžasný Sicilan si ani nepamatoval její jméno, Jessica ale nebyla krutá a navíc pochybovala, že by jí Willow něco takového uvěřila. „Ne,” řekla tiše. „Měl snad?”

Willow ale její otázku ignorovala a místo odpovědi jí položila vlastní: „Takže kdy ho zase uvidíš? Nebo to ne—

79 SHARON KENDRICKOVÁ

víš? Třeba ti za chvíli bez předchozí domluvy zavolá, jako kdyby si objednával pizzu.”

Jessica na něco takového necítila potřebu reagovat. Nemohla ale popřít, že Willowin posměch jen přiživil její vlastní pochybnosti. „To nehrozí,” zamumlala. „Je pryč. Pracovně. Často takhle někam jezdí. Tenhle víkend je třeba v New Yorku,”

„Ten se má. Viděla jsi ho, než odjel?”

„Jen krátce,” odvětila.

Když mu měla na druhý den po tom osudovém večeru uklidit kancelář, měla nervy napjaté až k prasknutí. Neměla ponětí, jak zvládne pohled na něj nebo co by mu měla říct. A když pak do jeho kanceláře po všech těch hodinách sebetrýznění vstoupila a našla ji prázdnou, nevěděla, jestli má plakat, nebo se smát. Nakonec ale neudělala ani jedno z toho a raději se pustila do práce. Tentokrát uklízela možná ještě pečlivěji než obvykle. Když po nějaké době vyšla z toalety s mokrým hadrem v ruce, otevřely se najednou dveře a objevil se Salvatore.

Měl na sobě tmavý oblek, který ještě více zvýrazňoval ebenovou barvu jeho vlasů, a jeho modré oči jí připadaly ještě průzračnější a zářivější než jindy. Postavil na zem kožený kufřík, narovnal se a dlouze se na ni zahleděl.

„Jessiko,” řekl pak tiše.

Netušila, co by měla udělat. Nejraději by se k němu rozběhla, skočila mu do náruče, něžně se ho dotkla, jako kdyby nemohla uvěřit, že je skutečný. K ničemu z toho ale nenašla odvahu. Jen tam tak v té směšné růžové kombinéze stála a hloupě na něj zírala. „Pojď ke mně,” vyzval ji.

Jako ve snu k němu vykročila a asi cestou upustila hadr, protože když k němu došla, už ho neměla.

Salvatore ji uchopil za obě ruce, zvedl je a pak se s úšklebkem zadíval na její žluté gumové rukavice.

„Nikdy jsem nechápal sexuální stimulaci, kterou některým lidem podněcuje guma,” zabručel a začal jí rukavice sundávat. Když obě skončily na zemi, objal ji a zadíval se jí do očí. „Ty ano?”

MILENKOU SICILANA 8U

„N… ne,” vysoukala ze sebe. „Ale abych se přiznala, vlastně jsem o tom nikdy nepřemýšlela.”

Zvedl jí bradu a lehce se zamračil. „Ty jsi nervózní,” poznamenal pak.

Jessica přikývla. Nemělo význam popírat něco, co bylo tak očividné a nezpochybnitelné jako obrovitý stříbrný měsíc za oknem jeho kanceláře. „Trochu,” připustila.

„Ale proč? Vždyť jsme spolu prožili tak nádherné intimní chvíle! Navíc s příslibem mnoha dalších. Zlobíš se snad, že jsem ti nezavolal?”

„Vždyť sis nevzal mé telefonní číslo,” upozornila ho Jessica důrazněji, než měla původně v úmyslu.

Usmál se. „A ty si myslíš, že by to byl problém, cara! Že bych si tě nenašel?”

Předpokládala, že pro něj by to problém nebyl. Evidentně patřil k lidem, kterým stačilo jen lusknout prsty, a sehnali jakoukoli informaci. „A teď mě polib,” zamumlal. Tak trochu se bála - a tak trochu doufala - že než se vydá na letiště, kde na něj čekalo letadlo - bude si s ní chtít trochu užít, ale Salvatoremu k jejímu překvapení o sex nešlo. Možná dospěl k názoru, že by pak neměl čas osprchovat se, nebo se bál, že by si pomačkal oblek. Případně nehodlal připustit, aby nějaká žena dominovala jeho myšlenkám. Zatímco ona nebyla schopna myslet na nic a nikoho jiného než na něj, nevypadalo to, že by si na ni v mezidobí vůbec vzpomněl. Ten polibek byl nicméně neuvěřitelně sladký. Tak sladký, že to skoro nemohla vydržet. S bolestí v srdci si uvědomila, jak polibky mohou být bolestné. Ty jeho ji totiž nutily přát si, aby to nebyl Salvatore Cardini, šéf jedné z největších korporací na světě. Nutily ji přát si, aby to byl jen obyčejný muž a nikoli zářivá hvězda putující oblohou zcela mimo její dosah. Kdyby to byl třeba účetní, kterého by potkala někde v baru, nebylo by to všechno mnohem jednodušší? Odešli by spolu do jejího bytu - nebo jeho - a ona by uvařila špagety a otevřeli by si k nim láhev nějakého laciného vína.

81 SHARON KENDRICKOVÁ

Neměla by žádná nerealistická očekávání, netrápila by se tím, co by si měla vzít na sebe nebo jestli, až ji s sebou někam vezme, neřekne něco nevhodného. A zrovna teď by se nesužovala myšlenkami, jak dlouho to asi ještě potrvá.

„Kdy se vracíš?” zeptala se, třebaže se možná stokrát zařekla, že to neudělá.

„O víkendu už bych měl být doma,” prohlásil a zadíval se jí do očí. „Uvidíme se?”

„Doufám,” odvětila nesměle.

„Dobře,” řekl a pohladil ji po vlasech. „Zavoláme si.”

„Ale já nemám tvoje číslo!”

„Já zavolám tobě.”

Ještě jednou ji lehce políbil a zamířil ke dveřím. Dívala se, jak odchází, a už teď se jí po něm stýskalo.

„Takže kdy se s ním uvidíš?” Willowina slova ji přivedla zpět do přítomnosti. Trhla sebou a podívala se na žluté hodiny visící na stěně. „Měl by se pro mě každou chvíli zastavit.” „Neměla by ses v tom případě připravit?” „Já jsem připravená.” Willow se zarazila. „Ach.”

Když Salvatore tak zkritizoval její oblečení, rozhodla se Jessica, že už si od Willow nic půjčovat nebude. Po chvíli uvažování se rozhodla obléct si své oblíbené džínsy. Byly staré a už poněkud vybledlé, perfektně jí ale pasovaly. K nim si vzala měkký šedý kašmírový svetr, který si minulý rok koupila v lednovém výprodeji. Vlasy si stáhla do copu černou sametovou stužkou a jen lehce se nalíčila.

Nemusela čekat dlouho. Za chvíli se skutečně ozvalo hlasité zaklepaní na dveře, a když Jessica otevřela, našla za nimi řidiče limuzíny, která, jak si všimla, skoro blokovala úzkou ulici. Salvatore seděl uvnitř a s někým telefonoval.

„Signor Cardini má hovor z Milána, ale už končí,” řekl na vysvětlenou řidič.

MILENKOU SICILANA 82

„To je v pořádku,” řekla Jessica, vrhla varovný pohled na Willow, aby jí zabránila pronést nějaký rádoby vtipný komentář, uchopila kabát a vydala se k čekající limuzíně.

Když ji Salvatore spatřil přicházet, řekl rychle do telefonu několik italských slov a hovor ukončil.

„Ciao, bella” pozdravil ji sametově znějícím hlasem. „Pojď ke mně a přivítej se se mnou.”

Přejížděl po ní hladovýma očima, jako kdyby byla nějaká cena, kterou právě získal v eroticky zaměřené tombole, ale jí to nevadilo. Copak o tom nesnila po celý ten čas, co ho neviděla? Sotva za ní šofér zavřel dveře, vrhla se mu do náruče jako štěně, které se po delší době zase shledalo se svým pánem.

„Hmm…” zamumlal Salvatore s ústy přitisknutými k jejím rtům a pocítil náhlý nápor intenzivní touhy. Chutnala po zubní pastě a voněla čistotou a svěžestí. A takou tou zvláštní nevinností, která nebyla součástí žádného šamponu či parfému, ale prýštila z ní samotné. Když k ní přitiskl rty, tiše zasténala, a když jí poté přejel dlaní po boku, slastně vydechla.

„Zavezu tě rovnou k sobě,” oznámil jí, když se od ní po chvíli odtáhl. „Těch pět dnů jsem totiž nedělal nic jiného, než myslel na to, jak se s tebou miluji.”

„Už se nemůžu dočkat,” prohlásila a objala ho oběma rukama kolem krku.

„To vidím,” poznamenal škádlivě, Jessica ale na to nic neřekla a jen zvedla hlavu, aby ho znovu políbila.

Radostně se zasmál. To, že si za milenku vybral ji, byla dobrá volba. V jeho rukou se chovala zcela bez zábran -jako divoké hříbě, které se nemůže dočkat, až se bude moci od svého trenéra naučit zase něco nového. Rád by se do toho učení pustil okamžitě a pomiloval se s ní přímo tady, na zadním sedadle limuzíny, ale ona na sobě měla džínsy.

„Ty džínsy jsou jako brnění,” zabručel a pomalu jí přejel dlaní po stehnu.

„Ale jsou praktické.”

„Právě naopak,” prohlásil. „Pro milence, kteří se několik dnů neviděli, jsou velmi nepraktické.”

83 SHARON KENDRICKOVÁ

Jessica se najednou cítila, jako kdyby jí bylo znovu osmnáct.

„Nikdy ti nikdo neřekl,” zeptal se Salvatore, „jak se máš oblékat, abys co nejvíc potěšila muže?”

„Takové věci nejsou součástí anglického vzdělávacího procesu.”

„V tom případě tě to budu muset naučit já,” pronesl s úsměvem. „A taky tě budu muset vzít na nákup.”

„Vystrojit mě tak, abych odpovídala představám, jak má vypadat milenka velmi bohatého muže?”

„Přesně tak, cara mia.”

„A co když ti povím, že ti nedovolím cokoli mi kupovat?” zeptala se hrdě.

„V takovém případě bych to ignoroval a přinutil tě být mi po vůli.” Zvedl jí prstem bradu a zadíval se jí do očí. „Myslíš, že by se ti líbilo, kdybych tě nutil být mi po vůli,

cara?”

Jak se dalo čekat, začervenala se, a Salvatore ji - jak se rovněž dalo čekat - hned vzápětí políbil. „Ach, Salvatore. ty. ty.”

„Ty co, cara?” zeptal se, vjel jí oběma rukama pod svetr a začal ji laskat.

Cítila potřebu říct mu, že je s ním tady, v jeho náruči, protože to chce, ne kvůli tomu, co všechno by od něj mohla dostat. Limuzína v té chvíli ale zahnula do ulice, v níž bydlel.

Za denního světla vypadala poněkud jinak než za tmy. Byla krásná, lemovaná stromy, které už brzy měly začít kvést. Co vlastně Salvatore udělá, až přijde jaro? Vrátí se zpátky na Sicílii, začne si tam hledat nevěstu a nechá tady Jessiku se spoustou krásných vzpomínek a očima plnýma

slz?

Také jeho byt vypadal za denního světla jinak. Zdál se být podstatně větší a také luxusnější, než jaký si ho pamatovala. Každý kus nábytku budil dojem, že byl dlouho a pečlivě vybírán, každá odkládací plocha či police se přímo leskla. Kdo mu tady asi uklízel?

MILENKOU SICILANA 84

„Ten nábytek jsi vybíral sám?” zeptala se a přejela prstem po čalounění malé pohovky, která vypadala příliš krásně na to, aby si na ni někdo sedl.

Salvatore se lehce zamračil. Co to dělala? Inventář? Chtěla zjistit, co všechno tu má a jakou to má cenu? „Ne,” odvětil po krátkém zaváhání. „Mám někoho, kdo pro mě tyhle věci kupuje. Někoho, kdo se vyzná ve starožitnostech i úpravách interiérů. Vysvětlil jsem té ženě po telefonu, co se mi líbí a co naopak ne, ona se pak zaletěla podívat na můj milánský byt, no a tohle je výsledek.”

„Líbí se ti to?”

„Moc. Tobě ne?”

„Ach, ano,” zamumlala Jessica poněkud nejistým hlasem. Salvatore žil úplně jinak než ona. Ten rozdíl byl propastný. Až teď pochopila, že za peníze se dá pořídit úplně všechno. Od vzdělání a postavení přes nábytek až po stůl ve vybrané restauraci.

Rychle prošla kolem krásného obrazu, u něhož by se za normálních okolností na dlouhé minuty zastavila, a zamířila k oknu s výhledem na řeku. Byl to krásný, uklidňující pohled, nepochybovala ale o tom, že za možnost dívat se z bytu na něco takového musel Salvatore zaplatit nemalé peníze.

Salvatore k ní přistoupil, položil jí dlaně na ramena a přitiskl se k ní.

„Co se děje?” zeptal se šeptem s ústy u jejího krku. „Jsi celá napjatá a zdáš se být někde hodně daleko.”

Obrátila se k němu a pohlédla mu do tváře. „Tady jsem.”

Salvatore jí vjel oběma rukama pod svetr a vzal do dlaní její prsa. Kromě rychle rostoucí touhy ale pocítil i pochybnosti. Opravdu tady byla? A pro něj? Zdálo se mu to, nebo jí z očí vyzařovaly výčitky? Neudělal přece nic špatného!

Byli dospělí lidé, kteří učinili při plném vědomí společné rozhodnutí. A pokud se tak odlišovala od žen, na které narážel v každodenním životě, proč by si tu rozdílnost neměl jednoduše užívat?

85 SHARON KENDRICKOVÁ

Když pak ale přikládal její ruku na přezku svého opasku, zatoužil po tom, aby byla jednou z těch zkušených žen. Ženou, která by se na něj nedívala s tou šílenou směsicí láskyplnosti a oddanosti v očích. Copak si neuvědomovala, že takové city znamenají jen plýtvání časem a že na něho nebudou mít žádný účinek?

Zachmuřil se. Bude ji muset naučit, jak se mají ženy, které si pustí do postele, chovat.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Asi bychom už měli vstát.”

Salvatore pomalu otevřel oči a zívl. „Proč?”

„Protože…” Jessica se pokusila uspořádat si alespoň trochu myšlenky, s nahým sicilským milencem po boku to ale nebylo jednoduché, zvlášť když měl jednu snědou svalnatou nohu přehozenu přes její. „Protože jsme v posteli už skoro celý den,” prohlásila nakonec. „Ostatně mám pocit, že nic jiného ani neděláme.”

Usmál se, zvedl ruku a přejel jí jedním prstem po ňadru. Když se zachvěla rozkoší a touhou, usmál se a řekl: „A co je na tom špatného, mia cara? V posteli si můžeme povídat, můžeme v ní spát, jíst. a samozřejmě taky se milovat. Je snad nějaké místo, kde bys byla radši?”

Jessica se zadívala do jeho hlubokých modrých očí a s obtížemi polkla, protože z toho jeho zkušeného laskání se jí dělalo skoro až mdlo. „Asi ne.”

„Tak v čem je problém?”

Problém spočíval v tom, že se Jessica nemohla zbavit pocitu, že si ke svému sicilskému milenci začíná vytvářet silný vztah a že proti tomu není schopna nic udělat. Byla jako člověk, který nikdy neochutnal čokoládu, pak jí najednou dostal plnou krabici a bylo

mu řečeno, že jí může sníst, kolik chce - zdálo se, že se ho nikdy nenasytí. Všechny ty dny, které strávili ve vzájemném objetí, ještě zvýšily její pocit, že k sobě patří -vnímala sebe a Salvatoreho jako pár obklopený vlastním malým světem. Už byla jeho milenkou dva měsíce, její touha po něm ale stále rostla a už dosáhla nebezpečné hranice.

„Když se mě takhle dotýkáš, nedokážu pořádně myslet,” vysoukala ze sebe.

„Tak nemysli. Jen se nechej opájet pocity. Jsou příjemné, ne?”

„Ty víš, že ano.”

Znovu se s ní pomiloval - pomalu, aby si mohl vychutnat všechny její reakce. Nevadilo jí dávat na sobě znát, jak si užívá, a vyjadřovat svou vděčnost. Pokaždé, když ji uspokojil, se chovala, jako kdyby právě dostala nádherný dar. Byla to ta nejbáječnější milenka, jakou kdy měl.

Políbil ji na špičku nosu a pak se jí zadíval do tváře. Byla zrůžovělá, vlasy měla rozprostřené po celém polštáři a její lehce rozevřené rty jako by si říkaly o polibek. Její věčná dychtivost ho uchvacovala, také v něm ale vzbuzovala ostražitost. „Ty jsi v životě moc mužů neměla, viď?” zeptal se.

Jessica ztuhla. Měla to být kritika. V něčem ho snad neuspokojuje? A proč s tím začíná zrovna teď?

„Chceš tím říct, že nejsem dost dobrá?”

Zavrtěl hlavou. „To v žádném případě, cara.”

„Tak proč si to myslíš?”

Pokrčil rameny a krouživým pohybem jí přejel dlaní po břichu. „Rychle se učíš a moc ráda mi poskytuješ potěšení, ale od většiny ostatních žen se odlišuješ. Ty totiž bývají v sexu tak zkušené, že k němu přistupují… třeba jako k jídlu. Tímhle vždycky začínají, pak dělají to. Rozumíš, co tím chci říct?”

Jessica přikývla. „Asi ano,” odvětila, pak se ale kousla do rtu, protože najednou pocítila stud. „Když to ale říkáš, nutí mě to myslet na to, kolik žen už jsi asi měl.”

Salvatore se usmál. „Pravděpodobně ne tolik, kolik si myslíš. Ale si, samozřejmě jsem nějaké měl. A co bys čekala, mia tesoro! Vždyť je mi už šestatřicet.”

„Hmm.”

„A kolik milenců jsi měla ty?”

Chtěla mu říct, že ptát se jí na něco takového nemá právo, někde hluboko uvnitř ale cítila potřebu povědět mu pravdu, dát mu na vědomí, že její minulost neprovázela nepřetržitá řada sexuálních partnerů. „Jen jednoho,” přiznala se.

Zvedl obočí a dlouze se na ni zadíval.

„Milovala jsi ho?”

Chabě se usmála. To, co kdysi cítila k Williamovi, byla ubohá imitace toho, co teď cítila k Salvatoremu. „Tehdy jsem si to myslela.”

„Ach,” zamumlal a pokýval hlavou. „To je škoda, že jsi nepočkala. Že jsi svou nevinnost takhle promarnila a obětovala ji někomu, koho už odvál čas.”

„Promarnila?”

„Si. Samozřejmě. Mohla být darem, který bys svému muži dala o svatební noci.” Usmál se. „Pak bys ale samozřejmě nebyla se mnou v posteli, cara mia.”

Jessica pomalu napočítala do deseti. Říkala si přitom, že nesmí zapomínat na to, že je to Sicilan - tvrdý, neústupný a nekompromisní. Nebylo v její moci změnit ho, a tak nemělo smysl vést tenhle ponižující rozhovor znova a znova.

Pokusila se nedat na sobě znát, že ji jeho krutá slova znovu upozornila na to, jak krátkodobý ve skutečnosti je jejich vztah, a v duchu si řekla, že musí udržet na uzdě své city, protože v opačném případě skončí špatně.

Problém spočíval v tom, že už zřejmě bylo pozdě. Už do toho zabředla příliš. Kam ji to asi zavede? Naprosto nikam. Od rána do večera se opájela bláznivými představami, v nichž hrál hlavní roli on, jeho sny se jí ale určitě netýkaly! A kdyby věděl, co si v duchu představuje, asi by se zděsil. Měla by se proto začít chovat jako milenka, a ne jako nějaká chudinka zoufale prahnoucí po lásce, které se jí od něj nikdy nedostane.

Dala si ruce za hlavu, protáhla se a zívla. Neuniklo jí přitom, jak se na ni zadíval a jak se mu zrychlil dech. Trochu jí to zvedlo náladu a řekla si, že uskutečňovat erotické představy, jimiž se muž jako on opájí, možná zase není až tak složité.

„Neříkal jsi něco o nakupování?” zeptala se.

Salvatore přimhouřil oč. Ano, mluvil o nakupování, její slova ho ale vyvedla z míry. Všechny jeho dosavadní návrhy, že jí koupí nějaké oblečení, razantně odmítala, a protože spolu většinu času trávili v posteli, neměl potřebu nějak ji k tomu nutit.

Byla to snad z její strany jen lest? Chtěla ho ukolébat a přimět myslet si, že ji nezajímají jeho peníze? Byl to ten nejstarší trik, který ženy vůči mužům používaly - nejprve je omámily svým tělem, a když je pak měly ve své moci, vrhly se na jejich peníze? A byl on, protřelý a světaznalý Salvatore Cardini, natolik hloupý, aby na to skočil? „Si, cara, moc rád ti koupím nějaké oblečení,” odvětil. Jessica měla dojem, jako by v jeho hlase zaslechla varování. Ale nebylo to přesně to, co chtěl - obléci ji jako panenku, aby s ním pak mohla bez uzardění chodit do těch nejlepších londýnských salonů? „Nemluvil jsi náhodou o tom, že se příští týden pořádá nějaká velká večeře, na kterou bys mě chtěl vzít?”

Salvatore se nadzvedl na loktech. „To je pravda,” prohlásil, zatímco jí přejížděl očima po těle. „Tak co kdybychom se oblékli a vyrazili na ty nákupy?”

Jessica spustila nohy z postele a vstala. Z jeho pohledu a tónu jeho hlasu ale neměla dobrý pocit. Jako kdyby jí dával najevo, že s ním právě uzavřela nějakou dohodu a že od ní očekává splnění její části úmluvy.

Nervózně si olízla rty a začala si oblékat spodní prádlo. Snažila se, aby to působilo co nejerotičtěji, obávala se však, že výsledek byl značně amatérský. Jak mohla chtít soupeřit se všemi těmi ženami, s nimiž se v minulosti intimně stýkal? S ženami z téže společenské třídy, které byly tak bohaté, že si mohly dovolit oblékat se do spodního prádla z toho nejjemnějšího hedvábí a saténu a působit pak

při svlékání tak, jak o tom nadšeně mluvil, když se spolu poprvé vyspali?

Salvatore cítil, jak se mu při pohledu na ni v těle znovu rozechvívá každý nerv. Bože, jak byla dobrá! Skvělá! Když si špičkou jazyka vlhčila rty nebo když se jí někdy lehce zachvěly řasy, měl vždycky pocit, že se mu snad rozskočí srdce. Nebo když se k němu otočila zády, aby se mohl pohledem popást na jejím dokonalém pozadí! To vždycky bezděčně zatajil dech a pokaždé bojoval s nutkáním vrhnout se na ni jako divoké zvíře.

„Pojď ke mně,” vyzval ji.

„Ale… Říkal jsi, že…”

„Pojď ke mně, povídám.”

Jessica si moc dobře uvědomovala, že v jeho očích je jen věc, ale stejně mu nedokázala vzdorovat. Její touha po něm byla zkrátka až příliš silná. Sáhl po ní, stáhl ji na sebe a bez váhání jí vjel rukou pod podprsenku.

„Salvatore,” zaprotestovala. „Vždyť jsem si to prádlo právě oblékla.”

„Tak se ho jednou provždy zbavíme,” zavrčel. „Neříkala jsi snad, že by sis ráda pořídila nové?” Po těch slovech jí zastrčil ruku za horní okraj kalhotek a prudkým škubnutím je roztrhl.

„S… Salvatore,” vysoukala ze sebe překvapeně. Určitě chtěl, aby to vypadalo jako nějaká erotická hra, na ni to ale tak nepůsobilo.

On ale na její námitky nedal. Vjel jí rukama pod zadeček, nadzvedl ji a pak ji nechal dosednout na svůj penis.

Když se na něj Jessica vlastní váhou nasunula, hlasitě zalapala po dechu a široce rozevřela oči. a pak už byly jakékoli další námitky zbytečné. Kontrolu nad jejím tělem i myslí převzal úplně jiný orgán, než byl mozek.

Když později zůstala nehybně ležet vedle něj a rychlými nádechy se pokoušela uchlácholit strádající plíce, uvědomila si, že si ji netiskne k hrudi ani ji nehladí po vlasech, jak to obvykle po milování dělával.

Jak podivný sex někdy může být, pomyslela si. Někdy člověku přivodí pocit, že je k tomu druhému tak blízko, no

a někdy v něm probudí pocit až nepřekonatelné vzdálenosti. Jako třeba teď.

Když ucítila, že se pohnul, natočila k němu hlavu. Zrovna vstával. Zvedl se z postele jako nějaká velká a velmi elegantní kočka, neřekl přitom ale ani slovo a rovnou zamířil do koupelny.

Chvíli si lámala hlavu, co asi zapříčinilo tu náhlou změnu v jeho chování, pak si ale řekla, že se tím nebude trápit, vstala a zamířila do jedné z dalších koupelen.

Osprchovala se a oblékla, a když vyšla z koupelny, Salvatore už na ni čekal. Třebaže se ještě pořád netvářil zrovna nejpříjemněji, zamířila rovnou k němu a chytila ho oběma rukama kolem krku.

„Fantasticky jsem si tu sprchu užila,” zašeptala.

O tom nepochyboval. Voněla po fialkách a jasmínu a vlasy měla ještě trochu vlhké. Opakovaně si říkal, že když teď má v plánu nakupování, určitě ji nic nezastaví, nepočítal ale s něhou, která jí zaznívala v hlase, když byla v jeho náruči. Bylo to do značné míry odzbrojující.

Neměl by na ni přehodnotit názor? Koneckonců to byl on, kdo o novém oblečení začal hovořit. A ona po něm rozhodně nechtěla, aby ji bral na atraktivní vyhledávaná místa a do drahých podniků. Když se jí třeba minulý týden zeptal, jestli by s ním nechtěla absolvovat setkání s jedním členem italské vlády, začervenala se a řekla, že by tam jen překážela. Měla samozřejmě pravdu, protože - jak se ukázalo - to setkání nebylo pro partnerky vhodné.

Na ženu se Jessica chovala hodně neobvykle. Nesnažila se využít každou možnou příležitost, aby s ním byla viděna. Necítila potřebu dávat světu najevo, že ona je ta, která s ním tráví noci.

To ale samozřejmě nebyl důvod, proč tehdy jeho pozvání odmítla. Udělala to, protože měla obavu, že pro takovou příležitost nemá vhodné oblečení. Salvatore se zamračil. Možná nemá, pomyslel si, ale to se rychle změní. Když je limuzína zavezla k jednomu z nejluxusnějších londýnských obchodních domů, Salvatore ji zavedl přímo do oddělení s dámskými oděvy.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?” zeptala se elegantní francouzka oblečená celá do černého, která toto oddělení evidentně vedla.

Salvatore uchopil Jessiku jednou rukou kolem pasu a řekl: „Rád bych své přítelkyni koupil nějaké oblečení.” Šťastné přítelkyni, opravila ho francouzka pohledem. „Máte na mysli něco konkrétního, pane?” „Zajímá nás všechno.”

Byli odvedeni do zvláštní místnosti v zadní části obchodu, kde pak bylo Salvatoremu nabídnuto křeslo a káva. Francouzka poté Jessiku zavedla do obrovské převlékárny se spoustou zrcadel a začala jí nosit jeden krásný kousek oblečení za druhým.

„Váš přítel má velmi jasnou představu o tom, co se mu líbí,” prohlásila francouzka poté, co jí pomohla zapnout zip na šatech z tak jemného hedvábného šifonu, že Jessica nechápala, jak je někdo vůbec dokázal ušít.

„To teda máte pravdu,” řekla omámeně. Něco takového nikdy nezažila. Byla obsluhována s takovou okázalou a do všech detailů propracovanou dokonalostí, že měla pocit, jako kdyby nebyla v obchodě, ale v opeře. A když pak před ní francouzka položila krajkový podvazkový pás a několik hedvábných punčoch, poprvé se jako milenka i cítila.

Po nějaké době - Jessica měla pocit, že to muselo být po několika hodinách - jí všechno zabalili a jedna z prodavaček dostala pokyn zanést zakoupené věci do limuzíny. Jessica, která ji následovala s několikametrovým odstupem, kráčela k autu jako v mrákotách. Na sobě přitom měla jedny z nových šatů, které jí Salvatore koupil. Byly hedvábné, určené pro denní nošení, sahaly jí přesně po kolena, a pokud mohla soudit, ještě nikdy na sobě nic tak krásného neměla.

Její staré věci skončily v jedné z tašek, v níž už asi měly navždy zůstat. Jessica jejich osudu nelitovala, jen si nebyla jistá, jestli se má cítit jako krásný motýl právě se vylíhnuvší z kukly, nebo jako někdo, kdo prošel naprostým znásilněním své osobnosti.

„Vysadím tě doma,” řekl Salvatore, „a rozloučíme se. Uvidíme se ve středu.”

Nechápala to. Právě kvůli ní utratil tolik peněz, a chce se s ní vidět až za čtyři dny?

„Ne dneska večer?” zeptala se překvapeně.

Chvíli to trvalo, než jí Salvatore odpověděl. Cítil, že potřebuje trochu prostoru. Že ji musí zařadit na správné místo ve svém životě a ukázat jí, kdo je tady šéf. „Ne, dneska večer ne, cara. Musím odletět do Santa Barbary. Nezmínil jsem se o tom?”

Ne, o nějaké Santa Barbaře jí neřekl ani slovo. Ale proč by taky měl? Milenkám muži přece neříkají o všem. Nechovají se k nim jako ke svým životním partnerkám.

„Myslím, že ne,” zamumlala.

Když pár vteřin poté limuzína zastavila před jejím domem, nějak se jí podařilo usmát se na něj. „Děkuji ti za všechny ty nádherné věci,” přiměla se říct, třebaže jeho současné chování ji nutilo spíše beze slova odejít a nechat ty krásné nové věci ležet v kufru.

Co by jí to ale přineslo? Ten hrdý Sicilan by to možná vzal jako urážku, a to bylo něco, co rozhodně nehodlala riskovat.

„Přeji ti šťastnou cestu, Salvatore,” zamumlala a naklonila se k němu, aby ho letmo políbila.

Její rty byly chladné, stejně jako její chování. Ještě ji takovou nezažil, z nějakého záhadného důvodu ji ale chtěl ještě více než kdykoli jindy. Přitáhl si ji k sobě a políbil ji do vlasů. Že by stačilo pár nových věcí, aby začala být rozmazlenou? Hodlala se snad chovat, jak to občas dělali nenadálí zbohatlíci? Vymění teď své dosavadní nadšení a nedočkavost za znuděné rozladění?

„Asi jsem změnil názor, cara,” zašeptal s ústy u jejího krku. „Asi s tebou přece jen pojedu k sobě domů.”

Třebaže to jen nerada přiznávala, jeho blízkost na ni měla stejně vzrušující účinek jako příslib zaznívající v jeho hlase. Uvědomovala si ale i něco jiného než vlastní touhu. Uvědomovala si, že role jeho milenky - teď už v podstatě vydržované - znamená mimo jiné to, že by mu měla být kdykoli k dispozici. Jenže představa, že by měla být něco jako pěšák na šachovnici, s kterým by si kdykoli dle vlastní vůle postrkoval sem a tam, se jí nelíbila. Nejdříve ji od

sebe odstrčí, hned vzápětí ji zavolá zpátky. Má všechny jeho nálady a rozmary jen tak přijímat? Jistě, chtěla ho, ale když mu dovolí odvézt ji k sobě domů do Chelsea, nebude se ráno po probuzení cítit zneužitá!

„Měl by ses začít připravovat na tu cestu,” řekla mu a odtáhla se od něj.

Zamyšleně ji pozoroval, jak si bere svou novou kabelku a chystá se k odchodu. Co to dělala? Patřila snad k lidem, kterým peníze dávaly pocit moci? Měl by trvat na tom, aby mu byla po vůli? Líbat ji tak dlouho, dokud by mu nevyhověla? Když se jí pak ale zadíval do tváře a uviděl v nich tu odhodlanost, rozmyslel si to. Jen ať si užije to své male vítězství. Jednoho dne odjede zpátky na Sicílii a o n a t u z ů s t a n e - s a m a . Pak si bude moci pořád dokola klást otázku, jak se mohla dobrovolně připravit o možnost strávit s ním o noc víc. „Takže se uvidíme příští týden,” zabručel.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Když se zvonek u dveří ozval o hodinu dřív, než měl, ještě neoblečená Jessica se zděsila. Přijel dřív, což ještě nikdy neudělal!

Na dveřích šatníku měla pověšené až na zem dlouhé bílé šaty z hedvábného saténu, které byly tak krásné, že se je skoro bála vzít na sebe. Samozřejmě by to ale udělala, protože chtěla vypadat co nejlépe.

Byl to hrozný týden. Litovala rozhodnutí umožnit své pýše odmítnout ho a nestrávit tak s ním poslední noc před jeho odjezdem. Chyběl jí. Moc jí chyběl. Měla pocit, že kdykoli někam odjede, jeho nepřítomnost jí vrhne na život ostré světlo, v němž se odhalí všechny jeho nedostatky.

Sotva si přetáhla šaty přes hlavu, ozvalo se zaklepání na dveře jejího pokoje, když je ale otevřela, nenašla za nimi Salvatoreho, ale Freyu.

„Musíš jít podepsat převzetí balíčku,” oznámila jí a poté obdivně hvízdla. „To jsou ty nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla, Jessiko.”

„Balíček?” zeptala se Jessica zmateně, vyšla do předsíně a zamířila k čekajícímu doručovateli.

Sotva podepsala převzetí, obě její spolubydlící se k ní vrhly a nedočkavě sledovaly, jak chvějícími se prsty

balíček otevírá. Chvěly se jí tak proto, že na celém světě existoval jen jediný člověk, který jí ten balíček mohl poslat?

„Je tam nějaká krabička,” vysoukala ze sebe.

„To vidíme samy! Dělej, otevři ji!”

Rozvázala tmavě zelenou sametovou stužku a krabičku otevřela. A pak jí, stejně jako jejím spolubydlícím, poklesla brada.

„Ach, bože!”

„Jessiko!”

Jessica těžce polkla. „To musí být nějaký omyl.” „Přečti si tu kartičku!”

Znovu polkla a vytáhla z přiložené obálky kartičku z tvrdého papíru. Byl na ní následující text: Nepodařilo se mi najít kameny, které by měly barvu tvých očí, tyhle ale taky nejsou k zahození. Nevěřícíma očima se zadívala na diamantový náramek. „Ty určitě nejsou pravé,” hlesla.

Willow vytáhla náramek z krabičky a pátravě se na něj zadívala. „Podle mě pravé jsou. Bože, Jessiko, co jsi musela udělat, abys ho přinutila něco takového ti koupit?”

„To muselo stát celé jmění,” ozvala se Freya. „Být tebou, tak si to zahrnu do pojištění.”

„Ale já žádné pojištění nemám!” vyhrkla Jessica.

„V tom případě je nejvyšší čas, abys nějaké pojištění uzavřela. Zvlášť pokud takových věcí dostaneš víc.”

Jessica si náramek vzala, nasadila si ho na ruku a fascinovaně se na něj zadívala. Byl překrásný. Zkrátka překrásný. Nechápala však, proč jí ho Salvatore koupil. Tedy kromě toho, že chtěl, aby si ho dneska večer vzala.

V tom okamžiku se znovu ozval zvonek.

„To nebude on. Obvykle sem posílá šoféra,” pronesla Willow s pohledem upřeným na Jessiku, která si rychle sundala náramek, vrátila ho do krabičky, tu strčila do kabelky, přehodila přes sebe štolu a popadla brašnu se svým pracovním oblečením a kartáčkem na zuby.

Salvatore ale dnes večer do jejího bytu šoféra neposlal. Přišel si pro ni osobně a vypadal přitom ještě přitažlivěji než obvykle.

Na sobě měl smoking a motýlka a Jessica na něm mohla oči nechat. Když ho poté představila Freyi, která ho ještě nikdy předtím neviděla, neuniklo jí, že její spolubydlící je jím naprosto okouzlena. Nedivila se tomu. Na ni samotnou při prvním setkání zapůsobil naprosto stejně.

Salvatore na ni dlouze spočinul pohledem. Ten bílý satén k jejímu tělu lnul jako vrstva té nejjemnější smetany. Skoro ji nepoznával. Tohle byla Jessica, kterou neznal. Krásná, neodolatelná Jessica, již svými penězi pomohl vytvořit.

„Vypadáš nádherně, cara” řekl okouzleně, když po chvíli nastoupili do auta. „Proč ale nemáš ten náramek, co jsem ti koupil?”

Jessica si uvědomovala, že nádherná nikdy nebude, musela ale připustit, že ty šaty dokázaly s jejím tělem provést něco podivuhodného, téměř zázračného. Vytáhla z kabelky krabičku a otevřela ji.

„Tohle je nádherné,” pronesla tiše. „Půjčil sis to

někde?”

Zatvářil se překvapeně. „Samozřejmě že ne. Je to dárek. Pro tebe. Nasaď si ho.”

„Ale já nemám narozeniny, Salvatore. A i kdybych měla, asi bych něco tak drahého stejně nemohla přijmout. Děkuji ti, ale tohle nejde.”

Zamyšleně se na ni zahleděl. Další hra? Hodlá odmítnout jeho dárek, aby ho tak přiměla myslet si, že ji nezajímají jeho peníze? Je přesvědčena, že jí takové hrdé gesto zajistí další podobné dárky? Jessica se ale tvářila natolik odhodlaně a vzdorovitě, že si svým soudem přestal být tak jistý.

„Nechci slyšet ne. Přeji si, abys ten náramek měla dneska večer na ruce,” prohlásil a vyndal náramek ze sametového pouzdra.

„Já ale…”

„Nechci slyšet žádná ale. Poslechni, Jessiko. Jsem zámožný muž, kterého opravdu moc potěšilo, že ti mohl koupit pár diamantů. Nechce se mi věřit, že bys svému Salvatoremu odepřela takovou drobnou radost.”

Cítila potřebu vychrlit na něj, že on není o nic víc její Salvatore než ona jeho Jessica, on to celé ale podal tak, že odmítnout se jí zdálo ztřeštěné, navíc se v ní stále silněji ozýval nějaký vnitřní hlas, který ji vybízel, aby ten dar přijala.

„Když. když na tom tak trváš.” vysoukala ze sebe.

Usmál se a náramek jí nasadil. „Nechej si ho. A polib mě a řekni mi, jak moc se ti po mně stýskalo.”

Lehce ho políbila. „Chyběl jsi mi,” řekla pak, ale ne proto, že si to přál. Řekla to, protože ho skutečně postrádala.

Oddala se sice jeho polibkům, myšlenky jí ale přitom běžely v hlavě jako splašené. Nebyla ten náramek schopna odmítnout, jeho přijetí v ní ale vzbuzovalo pocit, že překročila nějakou neviditelnou hranici. Jako by se zaprodala.

Najednou zřetelně viděla, kým se stala. Byla tady, aby mu - když po ní zatouží - zahřívala postel. Aby si s ní hrál a oblékal ji jako panenku, kupoval jí drahé šaty a šperky, s jejichž pomocí chtěl vzbuzovat zdání, že patří do jeho světa, zatímco ona do něj nepatřila a nikdy patřit nemohla. Byla vlastně podvodnice. Uklízečka vydávající se za legitimní partnerku miliardáře. Uklízečka, která se do toho miliardáře shodou okolností zamilovala.

Ten náramek se jí najednou zdál stejně chladný a těžký jako její srdce. Zachvěla se.

„Je ti zima?” zeptal se Salvatore, jemuž její zachvění neuniklo.

„Trochu,” hlesla a přitáhla si štolu více k nahým ramenům. „Ty šaty toho moc nezakrývají.”

„Ale právě v tom spočívá jejich kouzlo,” prohlásil Salvatore přesně ve chvíli, kdy limuzína zastavila před přírodovědeckým muzeem.

Jessica vykulila oči na obrovskou budovu muzea, do které ji jednou o prázdninách vzala babička. „Neříkej mi, že ta večeře se koná tady!”

„Ano. Muzeum své prostory často pronajímá ke společenským a charitativním účelům.”

Když vešli dovnitř, Jessica překvapením otevřela ústa. Vnitřní prostory muzea totiž byly upraveny tak nádherně, že jí z toho přecházely oči. Všude byly rozestaveny vysoké tmavé vázy s jasně červenými růžemi, na mramorové sochy stojící podél stěn dopadalo matné světlo z umně rozmístěných reflektorů a okolo nesmírně věrně působící repliky dinosaura stály prostřené stoly potažené bělostnými ubrusy.

Když došli ke svému stolu, spatřila u něj sedět šlachovitého rudovlasého muže, který jí byl nějak povědomý.

„Nečekal jsem, že se uvidíme tak brzy!” pronesl potěšené a potřásl Salvatoremu rukou. Pak se obrátil k Jessice. „Salvatore a já jsme na sebe narazili před pár dny v Santa Barbaře. Rád vás poznávám, madam. Mimochodem já jsem Jeremy.”

Jessica si najednou vzpomněla, odkud ho zná. Byl to ten nadšený rybář, s nímž se seznámila na první večeři se Salvatorem. Pocítila úlevu. Takže tady přece jen někoho znala. Třeba se díky tomu bude cítit méně nepatřičně.

„Už jsme se setkali,” řekla s úsměvem. „Já jsem Jessica. Vzpomínáte si na mě?”

Jeremy se zatvářil zmateně. „Nejsem si jistý.”

„V tom nádherném domě v Kensingtonu. U Gartha a Amy.”

„Ach, ano, už vím. Vyptávala jste se mě na rybaření. Ale co se to s vámi stalo?”

Jessica se na něj nechápavě zadívala. „Co máte na

mysli?”

Jeremy potřásl hlavou. „Já… ehm… nic. Zapomeňte na

to.”

„Prosím, Jeremy! Co jste tím chtěl říct?”

Nejistě se na ni usmál. „Já jen, že tenkrát jste vypadala… jinak.” Odkašlal si a sáhl po skleničce s vínem, čímž jí chtěl dát najevo, že v tomhle tématu už nehodlá dále pokračovat. „Ten náramek je úžasný.”

Když se Jessica po chvíli pustila do jídla, musela se do každého sousta nutit. Třebaže se to Jeremy pokusil

zamluvit, vyjádřil se jednoznačně. Žena, kterou tehdy večer poznal a s níž se mu tak líbilo, někam zmizela.

Místo ní tu teď byla jiná žena, žena stvořená Salvatorem a pro Salvatoreho. Vše, co pro ni bylo kdysi charakteristické, bylo zlikvidováno, aby mohla vzniknout stereotypní milenka.

Nějak se jí podařilo přečkat nejen večeři, ale i následnou aukci, do které Salvatore přispěl nabídkou plně hrazeného pobytu v nějaké luxusní vile na Sicílii. Účastníci aukce si mohli vilu i krásy ostrova prohlédnout na diapozitivech, které jim byly promítnuty na obrovské plátno.

Když promítání skončilo, Jessica na Salvatoreho kradmo pohlédla. Na co asi při prohlížení těch diapozitivů myslel? Představoval si, jak se už natrvalo vrátí domů a ožení se tam s nějakou pannou? Při té představě ji píchlo u srdce. Když pak odcházeli, zauvažovala, jestli si někdy vzpomene, že znal nějakou Jessiku Martinovou, nebo jestli skončí v zapomnění jako jedna z celé řady anonymních milenek.

Když nastoupili a limuzína se rozjela, Salvatore se k ní otočil. „Byla jsi dneska nějaká tichá, Jessiko,” podotkl.

„Opravdu?”

„Ano. Měla jsi k tomu nějaký konkrétní důvod?” Zadívala se z okénka. „Ne.”

„Možná ti trochu vadilo, že Jeremy dnes nebyl tak okouzlen tvým šarmem jako tenkrát.”

„Vůbec mě nepoznal,” zamumlala.

„Ale to je snad dobře, ne? Nepořizují si snad lidé nové šaty, aby v nich vypadali jinak?”

„Myslíš?” Připadala si jako květina přesazená z prosté venkovské zahrady do snobského skleníku, ve kterém ztratila všechnu svou dosavadní křehkost a svěžest.

„Jistě. Bylo by naivní domnívat se, že na tobě náš vztah nezanechá nějaké stopy, Jessiko.”

Měla pocit, jako kdyby se zaprodala, a nemohla se zbavit dojmu, že si toho Jeremy všiml a že se mu to vůbec nelíbilo. Salvatoremu se s tím ale svěřovat nechtěla.

Ostatně právě se vrátil z dlouhé a náročné cesty a určitě nechtěl slyšet o pocitech nejistoty, které jí zmítaly. Milenky se neměly na milence emocionálně vázat. To bylo pravidlo číslo jedna. Pravidlo, které už dávno porušila.

„Bude to fajn, být s tebou zase jednou sama,” zamumlala.

„Fajn?” zeptal se a přitáhl si ji k sobě. „Co jsem ti povídal o neslaných nemastných slovech, která nic neříkají? Zkus to říct jinak, mia tesoro.”

Jessica zavřela oči a polkla. „Bude to naprosto úžasné mít tě jen a jen pro sebe,” zašeptala. „Bylo to lepší?”

Dotkl se jejích prsou. „Podstatně lepší.”

„A… jak bylo v Santa Barbaře?”

„Ach, chladno. A hekticky. Jak se ostatně dalo čekat.” A také tam byla spousta krásných žen, z nichž mnohé neztrácely čas a už při prvním setkání mu daly najevo, že jej považují za mimořádného muže. Jemu to ale bylo jedno, protože po celou dobu svého pobytu v Santa Barbaře myslel na Jessiku. Chyběla mu. Nejen sex s ní, ale ona sama. Chyběly mu ty příjemné pocity, které v její společnosti zažíval. Její schopnost naslouchat mu. Její neochota říkat to, co se od ní čekalo.

Pohladil ji po vlasech. „Chyběl jsem ti?”

„Ano.”

„Jak moc?”

Zatoužila po tom vzít jeho hlavu do dlaní a pokrýt mu celou tvář něžnými polibky, ale to milenky taky nedělaly. Čekalo se od nich něco jiného. Dráždivě ho proto pohladila po stehnu. „Takhle.”

„Ach, si” řekl ochraptěle. „Pokračuj.” Vzrušila ho tak, že by si ji nejraději vzal rovnou v autě, ovládl se však. Sotva ale za nimi zaklaply dveře jeho bytu, okamžitě se po ní začal sápat. Přetáhl jí šaty přes hlavu, přitiskl ji ke zdi, rukou jí nadzvedl jednu nohu, zaklesl si ji kolem boku, rozepnul si kalhoty a bez otálení či jakýchkoli něžností do ní pronikl.

Když skončili, cítila se Jessica otřeseně. Ne z toho divokého, nespoutaného sexu, ale z poznání, jak moc ho bude postrádat.

V noci skoro nespali, protože na spánek neměli čas. A Jessica se musela v duchu ptát, jestli se spolu tentokrát milují tak intenzivně v důsledku jeho několikadenní nepřítomnosti. Jako kdyby se přesunuli do nějaké jiné dimenze. Nebo si to jen namlouvala? Opájela se snad jen bláznivými fantaziemi, protože se zamilovala do muže, který jí nebyl předurčen? Zamilovat se do Salvatoreho bylo stejně rozumné jako chtít coby neplavec skočit z vysokého skalního útesu do moře. Varoval ji přece, že to nikam nepovede, takže z toho mohla vinit jen sebe.

Na druhý den ráno tiše vyklouzla z postele a zašla se osprchovat. Když se pak vrátila do ložnice, aby si oblékla šaty, v nichž chtěla jít do práce, už byl vzhůru.

„Byla to fantastická noc,” řekl.

„To ano.”

Zadíval se jí do očí. „Tak si to deska zopakujme. V podvečer mám za městem v jednom domě blízko řeky nějakou schůzku. Pojď na ni se mnou. Pak bychom si mohli zajít na večeři. A taky bychom tam mohli přespat. Je tam totiž moc hezký hotel.” Usmál se. „Byla by to příjemná změna vzbudit se ráno na venkově.”

„Salvatore, já nemůžu…”

Zamračil se. „Nemůžeš?”

„Ne, je mi líto. Takhle na poslední chvíli.’

Salvatore pocítil zlost. Dal si polštář vysoko pod hlavu a upřel na ni spalující pohled.

„Domníval jsem se, že jsme si už základní pravidla stanovili. Pokud si myslíš, že když mě budeš odmítat jako nějaká šestnáctiletá panna, budu po tobě o to víc toužit, tak se mýlíš.”

Jessica ztuhla. Nejenže zapomněl, že má vlastní skutečný život, jehož součástí je práce, kterou si vydělává na nájem, on ji navíc obvinil z emocionální manipulace! To ji za celou tu dobu vůbec nepoznal? Nic o ní nezjistil?

Samozřejmě že ne. Vždyť v ní přece neviděl normální lidskou bytost.

„Musím jít večer do práce,” pronesla tiše. „Musím uklidit tvou kancelář. Už jsi na to zapomněl, Salvatore? Tak jsme se přece seznámili.”

Chvíli na ni mlčky hleděl. „Tak já tě té povinnosti zprostím. Dneska večer tam jednoduše nechoď. Bože, jeden den přece klidně můžeš vynechat.”

„To nejde.”

„Ale jde. Jsem předseda správní rady té společnosti, Jessiko, a co řeknu, to se taky stane!”

Zavrtěla hlavou. Držela se toho posledního střípku nezávislosti jako tonoucí stébla trávy. „Ale já nepracuji pro tebe, Salvatore. Dělám pro firmu Top Kleen. Určitě by se jim nelíbilo, kdybych jen tak nepřišla. Taky by mohli začít přemýšlet, proč si šéf společnosti, kde mám uklízet, přeje, abych si večer udělala volno. A my přece nechceme, aby si kladli takové otázky, nemám pravdu? Navíc.’ Na okamžik se odmlčela, pak si ale řekla, že mu musí povědět úplnou pravdu. „Navíc si tím vydělávám peníze. Já je potřebuji. To je důvod, proč tu práci dělám.” Salvatore se usmál. To byla řeč, které rozuměl. Natáhl se pro peněženku a vyndal z ní tlustý štos bankovek. Několik jich oddělil a s nataženou rukou se zeptal: „Kolik potřebuješ?”

Jessica se zatvářila dotčeně. „Tak jsem to nemyslela. Já nechci tvoje peníze.”

„Ach, bože, o nic přece nejde,” zavrčel. „Chci tvou společnost. Nepřeji si, abys mi uklízela kancelář. Když se na tu věc podíváš s chladnou hlavou, určitě si uvědomíš, že je to logická nabídka. Mám spoustu peněz, víc než potřebuji. Ty ne. Tak si ty zatracené peníze vezmi, Jessiko.”

Zakroutila hlavou.

„Prosím, Jessiko.”

Slovo prosím ji obměkčilo. Jak by mu mohla něco odepřít, když ji takhle žádal? S povzdechem přikývla.

Cítila se přitom ale mizerně. V jeho nabídce opravdu byla logika, nicméně celá ta situace byla značně ponižující.

„Takže ty si ty peníze vezmeš?”

„Ano, vezmu,” odvětila, přistoupila k němu a chvějícími se prsty si vzala dvě bankovky. Byla to totiž suma, kterou by si za večer vydělala.

„Jessiko.’

„Uvidíme se později,” pronesla tiše, políbila ho a rychle odešla.

Když vyšla ven, okamžitě se do ní opřel studený vítr. Zachvěla se. Kolem projel autobus a postříkal jí nohy vodou z kaluže. Tiše zaklela.

Jakmile dorazila do práce, hned zamířila k automatu a koupila si kávu. Chutnala jako vždycky příšerně, ale byla horká a Jessica nutně potřebovala zahřát. Tělo i duši. Posadila se ke svému pracovnímu stolu, pustila počítač a začala pročítat dopisy, které jí v mezidobí dorazily. Pracovala ale sotva pár minut, když zazvonil telefon.

Volali jí z nemocnice, přičemž po tom telefonátu viděla všechny své problémy z naprosto odlišné perspektivy.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Vaše babička bude v pořádku, slečno Martinova. Utrpěla ale navíc šok.”

Jessica přikývla, uchopila babičku za ruku a oči se jí znovu zalily slzami. Na tom nemocničním lůžku vypadala tak malá a slabá. Takové pocity ale ve svých blízkých zřejmě vzbuzovali všichni ti, kteří dosud působili nezničitelným dojmem, a pak se jim podařilo nějak se zranit. Jessica si poprvé uvědomila, že babička stárne. Že nic nikdy nezůstane stejné.

Zadívala se na chirurga. „Moc vám děkuji, pane doktore. Oceňuji, co jste pro babičku udělal.”

„Je to velmi zajímavá pacientka,” řekl na to lékař a usmál se na ni.

Když odešel, Jessica se vyčítavě zadívala na babičku. „Tančit salsu byl pěkně hloupý nápad!” vyčinila jí. „Ve svém věku bys takové věci neměla dělat!”

Její babička se usmála. „To je nesmysl, Jessiko. Když je člověku přes šedesát, slyší tyhle rady skoro pořád. Tohle nedělej, tamto nedělej. Vždycky jsem ráda tančila, jak víš. Navíc za to může to motovidlo, s nímž jsem tančila.” Zadívala se na růžovou sádru, kterou měla na zápěstí, a ušklíbla se. „Problém je v tom, že je to pravá ruka. Nějakou dobu ale nebudu moci nic zvedat ani no

sit. Budu si muset sehnat někoho, kdo by mi obstarával nákupy.”

Jessica pokývala hlavou. „A taky někoho, kdo ti bude uklízet,” prohlásila a zauvažovala, jak by babičce mohla pomoct ona. Mohla by tu přes noc s babičkou zůstat. Vlastně by to udělat měla. Už ostatně zavolala Salvatoremu, kterého vyrušila uprostřed nějakého jednání, což ještě nikdy předtím neudělala. S lítostí v hlase mu oznámila, že se večer neuvidí.

„Co se stalo?” zeptal se podrážděně.

„Moje babička spadla a zlomila si zápěstí, jinak je ale v pořádku.”

„To je dobře,” řekl, nicméně Jessica ve sluchátku zaslechla nějaké tlumené hlasy a také vyzvánění telefonu, a tak pochopila, že Salvatoreho její rodinné problémy v té chvíli asi moc nezajímají. Rychle proto hovor ukončila.

Znovu se zamyslela. Nemohla počítat s tím, že by jí v práci dali volno, navíc na neurčitou dobu. Nedávno jedné ženě z finančního oddělení zemřel v Irsku otec, přičemž firma jí na cestu a pohřeb poskytla jen dva dny.

„Potřebujeme sehnat někoho, kdo by ti pomáhal,” řekla. „Ve vedlejším městě je jedna agentura.’

Její babička se zatvářila znepokojeně. „Ale oni jsou drazí, Jessiko. Každý to říká. A my nemáme dost.’

„Ale máme, babi. Nemusíš se ničím znepokojovat. Vůbec ničím. Nějak to zařídím.”

Jessica moc dobře věděla, co udělá. V kabelce měla náramek, který jí dal Salvatore. Nosila ho pořád u sebe, protože měla strach nechávat tak cennou věc doma. Myšlenky na to, že se ho zbaví, jí svým způsobem přinášely úlevu. Ten náramek pro ni znamenal velmi mnoho a nic zároveň. Nebyl to dárek z lásky. Byla to věc, která měla jen vytvářet dobrý dojem. Její hodnota byla rovna ceně. Proč by si ten náramek tedy měla chtít za každou cenu nechat? Stejně by jí jen připomínal, co od Salvatoreho nikdy nebude moci mít.

Suma, kterou jí nabídl klenotník, se jí zdála bláznivě vysoká. „Je to vážně fantastický kousek,” pronesl obdivně, zatímco si šperk prohlížel pod lupou.

Když Jessica nabídnutou částku bez protestů akceptovala, vypadal překvapeně, copak ale něco věděla o cenách diamantů na trhu? Potřebovala peníze, a to rychle. Navíc to, co lidé tvrdili, byla výjimečně pravda. Ta agentura, jejíž služby hodlala pro babičku využít, byla skutečně drahá.

„Zařídila jsem, aby za tebou někdo dvakrát denně přijel a pomohl ti,” řekla babičce, když se vrátila zpátky do malého domku, v němž Jessica strávila dětství. „Uvaří ti, uklidí, nakoupí… Ti lidé udělají všechno, o co si řekneš.”

„Bože, asi si budu muset zlomit zápěstí častěji.”

„Opovaž se!”

Jessica byla vyčerpaná. Byl to pro ni zvláštní pocit spát zase jednou ve své malé posteli v zadní ložnici, z níž byl výhled na jabloně. Obloha byla černá jako uhel, zářily na ní stříbrné hvězdy, a když zavřeli v jediné místní hospodě, zavládlo všude uklidňující ticho. Pobyt v téhle poklidné vesnici byl pro její ztrápenou mysl hotový balzám.

Ráno Jessiku probudil zpěv ptáků. Zůstala ležet v posteli a chvíli přemýšlela, jestli udělala dobře, že se přestěhovala do Londýna, aby se svým životem něco podnikla. Přerostly jí snad ambice přes hlavu? Žila sice v celkem obstojném domku, měla šanci na postup ve firmě a našla si úžasného milence, ten s ní ale dlouho neměl zůstat a navíc musela pracovat v podstatě od rána do večera.

Rozloučila se s babičkou, zanechala ji ve společnosti jedné starší sousedky a vydala se zpátky do Londýna. Za svůj pracovní stůl zasedla kolem oběda.

Čas od času sklouzla pohledem na kabelku spočívající na zemi u jejích nohou. Měla v ní tlustý štos bankovek od klenotníka. Čekaly ji dvě povinnosti - musela ty peníze odnést do banky a taky by o tom, co udělala, měla informovat Salvatoreho.

Kousla se do rtu a zamračila se. Opravdu by mu měla povědět, že musela jeho krásný dárek prodat? Nevypadalo by to, že si tak nenápadně říká o víc?

Koneckonců Salvatoremu bylo jedno, jestli ten náramek nosí, nebo ne. Pro něj bylo důležité gesto obdarování,

přičemž diamanty byly lidmi jako on považovány za vhodný dárek pro milenku.

Třebaže se celý den trápila nepříjemnými myšlenkami, když se pak večer setkali, vlétla mu do náruče, jako kdyby ho neviděla skoro rok, a když ji začal líbat, radostně se rozesmála.

„Chyběl jsem ti?”

„To víš že ano.”

„Jak se má tvoje babička?”

„Je jí docela dobře.”

Vzal ji na výlet do Paříže, kde se ubytovali v nádherném hotelu na náměstí Svornosti. V malém obchůdku na Avenue Montaigne jí koupil krásné svůdné prádélko a Jessica se ho pak pokusila přemluvit, aby spolu podnikli projížďku lodí po Seině. Salvatore se smíchem prohlásil, že ho chce přimět cítit se jako turista.

„Ale my jsme turisté!” namítla. „Kromě toho jsem tě ještě nikdy neviděla tak uvolněného.”

To je pravda, pomyslel si, když pak v Musée ďOrsay stáli ve frontě na lístky. V žádné frontě nestál už celé roky, ale vůbec mu to nevadilo. Cítil se báječně. A volný jak ten pták.

Zašli si spolu také na bleší trh, kde se Jessica zdála být ve svém živlu. Bylo to báječné pozorovat ji, jak se zářícíma očima hltá všechnu tu veteš. Když pak narazila na měsíční kámen zavěšený na stříbrném řetízku, rozzářila se, uchopila ho a podívala se na něj ve světle.

„Koukni, má tutéž barvu jako Seina!”

Salvatore se zamračil. Říkala si snad o další dárek? Pokud ano, přece se nerozhodla pro takovou obyčejnou lacinou tretku!

„Kde vůbec máš ten náramek?” zeptal se jí později u oběda, zatímco si kapal citron na ústřici.

Jessica ztuhla. „Já. Nechala jsem ho doma,” zalhala. Věděla, že jednou bude muset stejně s pravdou vyjít ven, nechtěla ale ten fantastický výlet ničit.

V pondělí podlehla sladkému nátlaku a opět se omluvila v práci, aby si se Salvatorem mohla zajít na strhující houslový koncert.

V úterý hned po práci uháněla za babičkou, která - jak se zdálo - si poměrně rychle zvykla na nový, zahálčivý způsob života.

Ve středu večer šla uklízet schválně později, protože jí Salvatore sdělil, že bude mít v kanceláři jednání, které se zřejmě protáhne, a ona se přece nemohla před všemi jeho kolegy ukázat s šátkem na hlavě a v růžové pracovní kombinéze. Když pak ale vešla do jeho kanceláře, našla tam ke svému překvapení místo Salvatoreho někoho úplně jiného. Svou šéfovou z uklízecí firmy. „Asi byste mi měla něco vysvětlit!” zahřímala na Jessiku.

I

„Po celé budově se ta informace šíří jako požár! Zaměstnankyně Top Kleen má románek s předsedou správní rady téhle společnosti. Něco takového jsem ještě neslyšela!”

Jessica pocítila potřebu říct jí, že to hodně vypovídá o úrovni zaměstnanců Top Kleen a že by tomu měla být ráda, protože to zvedá prestiž firmy. Asi to ale neměla dělat, protože tak jenom přilila olej do ohně. Došlo tedy k nevyhnutelnému.

Když pro ni o půl hodiny později přijela Salvatoreho limuzína, chtělo se jí začít nad ironií té situace smát. Pro právě vyhozenou uklízečku jede šéfova limuzína! Potřeba smát se ji pak ale cestou do Chelsea rychle přešla. Nemohla se totiž ubránit dojmu, že její život se postupně rozpadá.

Když ji Salvatore vpustil do svého bytu, nepřivítal se s ní, protože právě telefonoval. Jen hlavou ukázal směrem k podnosu s nápoji. Jessica by se mu nejraději vrhla do náruče a vychrlila ze sebe všechno o své práci a agresivní šéfové, chlácholení ale nebylo součástí jeho role. Odložila proto kabát, nalila si drink a čekala, až domluví.

„Ciao, bella,” řekl, když skončil.

„Něco důležitého?” zeptala se automaticky, protože si všimla, že se lehce mračí.

„Jen jedna záležitost na Dálném východě, která by si možná zasloužila trochu pozornosti. Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal o jednom hotelu na Phuketu? Jeden z mých bratranců - Giacomo - uvažuje o tom, že by ho koupil. Cena je ale podle mě příliš vysoká a Giacomo se občas chová moc zbrkle.” Přejel ji očima. „Říkal jsem si, proč jsi asi chtěla vyzvednout tak brzy. A když teď vidím, jak jsi bledá, napadá mě, jestli náhodou nejsi nemocná. Jsi, cara?”

Jessica s obtížemi polkla. „Ne, nejsem nemocná. Jen mě vyhodili. Z té uklízeči firmy.”

Jeho vrásky se prohloubily. „Proč?”

Zasmála se, moc se jí to ale nepovedlo. „Padla slova o neprofesionálním chování. V agentuře nějak zjistili, že. my dva. Oni o nás už zkrátka vědí, Salvatore. Jsou přesvědčeni, že románkem s tebou firmu znevažuji, a svým způsobem mají pravdu. Je mi líto, jestli tvá pověst v důsledku toho utrpí.”

Krátce se na ni zahleděl. „Ty si myslíš, že by něco mohlo poškodit mou pověst? Nebo že mi záleží na názoru ostatních?” Vykročil k ní. „Chceš něco vědět? Já jsem rád, že jsi o tu hloupou práci přišla. Připravovala tě o příliš mnoho času. O čas, který jsi měla trávit se mnou.”

Jessica na něj vytřeštila oči. Klidně zlehčil důležitou součást jejího života, jako kdyby neměla vůbec žádný význam! „Samozřejmě že mě připravovala o čas. Vždyť to byla práce! Nedělala jsem to pro potěšení.”

„To vím. Dělala jsi to pro peníze. Ty ale přece nejsou problém, cara. Mám jich víc než dost. Už jsme spolu přece o tom mluvili. Tak co kdybys to konečně akceptovala?”

Bylo to lákavé. Kdo by tomu odolal, zvlášť když se jí přitom tak krásně dotýkal a ona cítila na tváři jeho dech? Něco ji ale nutilo jeho nabídku odmítnout. Bylo by to příliš jednoduché. Ještě nezapomněla, jak mizerně se cítila, když si od něj brala peníze minule.

Kousla se do rtu. „Už jsem si od tebe vzala dost.”

„Ale já na tom trvám.”

„Můžeš si trvat, na čem chceš, Salvatore, já to ale nepřijímám.”

Dlouze se na ni zadíval. Vadilo mu, když odmítala

splnit jeho přání, dělala to ale tak roztomile! Líbilo se

mu, jak lpěla na tom, aby si udržela samostatnost.

Všechno ale mělo své hranice. Svůj názor už mu řekla,

teď nastal čas, aby jí on sdělil ten svůj.

„Když musíš, tak mé peníze klidně odmítej. Nepřeji si však, aby sis hledala nějakou další práci. Alespoň ne po dobu, co budeme spolu. Rozumíš?”

Skoro mu řekla, že nemá právo určovat, jak by měl vypadat její život, pak mu ale pohlédla do očí a s bušícím srdcem si řekla, že to právo možná má. Nebylo snad její povinností jako jeho milenky být mu k dispozici? Nebylo pošetilé odmítat ho, protože někde čekal kbelík s hadrem?

Opřela si hlavu o jeho rameno a zavřela oči. Najednou jí bylo jedno, jestli se jí snaží něco diktovat. Byla totiž, kde být chtěla - v jeho náruči. „Tak dobře,” zašeptala. „Souhlasím.”

Když se na ni pak Salvatore zadíval, zaplavil ho zvláštní pocit, který měl co dělat s jeho srdcem. Zatřásl hlavou, jako kdyby se tak mohl toho pocitu zbavit. Nechtěl ho totiž. Nechtěl nic cítit. A už vůbec ne v její přítomnosti.

Ztvrdly mu rysy. „Jsem rád, že jsme si to vyjasnili,” prohlásil. „Od této chvíle mi budeš, když tě budu potřebovat, vždy k dispozici. Je to jasné?”

Třebaže se Jessice termín k dispozici moc nezamlouval, přikývla a nastavila mu rty.

Když pak Salvatore ležel vedle ní v posteli, vracel se v myšlenkách neustále k Sicílii. Bylo to zvláštní - tak intenzivně na rodný ostrov nemyslel už hodně dlouho. Měl by to snad chápat jako nějaké znamení? Nenastal už čas, aby se vrátil domů a začal se rozhlížet po ženě, která by mu porodila syny, jak to měl vždycky v plánu? Jessica se vrtěla. „Nemůžeš spát?” zeptala se a automaticky mu položila ruku na hruď. „Ne.”

„Můžu ti nějak pomoct?”

„Můžeš to zkusit,” odvětil a zasmál se.

Třebaže tentokrát nikam nespěchali, intenzita orgasmu Salvatoreho překvapila. Jak mohl být někdo natolik nezkušený tak dobrý? Asi proto, že v ní bylo tolik vášně. Ta její vášeň… ta mu bude chybět.

Než se mu konečně začaly zavírat oči, rozhodl se, že zítra zavolá svému bratranci Vincenzovi a promluví si s ním o svém návratu na Sicílii. Ale než odjede, koupí Jessice další šperk. Tentokrát ale něco většího. Něco, co by jí pomohlo zapomenout na ty problémy s prací. Něco, co by jí ho připomínalo.

Když na druhý den odpoledne jeho sekretářka odešla domů, otevřel si internetové stránky jednoho ze svých oblíbených klenotníků. Zamyšleně si prohlížel jeho nabídku, když tu náhle ztuhnul.

Ne, nemohlo se jednat o omyl.

Vyschlo mu v krku a na spánku mu naběhla žíla. Sáhl po telefonu a vytočil Jessičino číslo.

„Jessiko?” řekl kovově znějícím hlasem. „Můžeš teď hned přijet ke mně do bytu?”

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Venku pršelo, a tak když k němu Jessica dorazila, leskly se jí ve vlasech drobné kapičky vody. Jako diamanty, pomyslel si Salvatore s úšklebkem. Na sobě měla velmi elegantní kožený kabát, který krásně zvýrazňoval tvary jejího těla a dodával jí punc výjimečnosti.

Jak rychle si tahle uklízečka zvykla na luxus, blesklo mu hlavou. Ano, zvykla si rychle, řekl si, když si pak Jessica kabát sundala a on spatřil její značkové šaty z úpletu a drahé boty na vysokém podpatku. Vypadala úchvatně. Zapřemítal, jak asi přijme skutečnost, že už ji nebude finančně podporovat.

Nejdříve jí ale poskytne poslední možnost vše vysvětlit a nějak se ospravedlnit.

„Vypadáš skvěle,” řekl a gestem ji vyzval, aby ho následovala do obývacího pokoje.

„Vážně?” zeptala se. Nebyla si jista, jestli je opravdu hezká, on ji ale naučil cítit se takovou. „Děkuji,” dodala a upřela na něj pohled plný očekávání. „Je všechno v pořádku? Když jsi mi volal, měla jsem pocit, že je to něco naléhavého.”

„Posaď se. Dáš si něco k pití?”

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky.”

Přejel ji pohledem.

„Ty šaty jsou nádherné, něco by to ale ještě chtělo, aby byl výsledný dojem dokonalý.” „A co?”

„Nějaký malý doplněk. Proč nikdy nenosíš ten diamantový náramek, který jsem ti koupil? Nelíbí se ti?”

Jessica se nuceně usmála. „Ach, ten náramek. se mi líbí moc. Tak moc, že jsem ho raději dala na nějaké bezpečné místo. Ale víš, co se v takových případech často stává. Nemůžu ho teď najít.”

Salvatoremu se zlostně zablýsklo v očích.

„Víš, co jsi? Zatracená podvodnice a lhářka!” vybuchl, protože už tu přetvářku nedokázal déle snášet. „A taky idiot, když sis myslela, že mě můžeš takhle balamutit a podceňovat!”

„Ty. Ty jsi to zjistil?” vysoukala ze sebe s obtížemi.

„Že jsi dárek ode mě při první příležitosti střelila?” zavrčel. „Ano, zjistil jsem to, Jessiko. To tě nenapadlo, že ty nejkvalitnější šperky si vždycky najdou cestu k těm nejlepším obchodníkům? Kolik jsi za něj dostala?”

Jessice bylo skoro na umření. „Salvatore, prosím…”

„Netvař se, prosím tě, jako kdyby tě každá zmínka o penězích urážela! Byla to pro tebe jen transakce, na které jsi od samého začátku chtěla vydělat. No tak, kolik? Devět tisíc liber? Deset?”

Nešťastně zavrtěla hlavou.

„Víc?”

„Ne. Polovinu.”

Zaskřípal zuby. „Takže ty ses navíc ještě nechala vzít na hůl?” Skřípavě se zasmál. „To vypadá, jako bys takovou věc ještě nikdy předtím neudělala.”

„Samozřejmě, že neudělala!”

Salvatore o tom upřímně pochyboval. Bohatí a mocní lidé vždycky přitahovali jedince, kteří nabízeli málo, ale chtěli hodně. Udělal chybu, když si myslel, že Jessica je jiná. Nemohl ji ale upřít, že byla chytrá. Nejprve se tvářila, že ten náramek nechce, že ho nemůže přijmout, dělala to ale jen proto, aby ho přiměla dát jí ve výsledku víc, a navíc ho přinutila platit jí, aby nemusela chodit do práce. Jak jednoduché a mazané!

„Proč jsi to udělala?” zeptal se jí téměř konverzačním tónem. „Pověz mi to. Jsem zvědavý.”

Když spatřila odevzdaný výraz v jeho tváři, zabolelo ji to možná ještě víc než jeho příkrá slova. Budil dojem, že něco takového od ní čekal celou dobu. Dalo jí práci nerozplakat se. Pocítila potřebu říct mu, ať jde k čertu a klidně si o ní myslí to nejhorší. Pak si ale uvědomila, že možná právě to si Salvatore přeje.

Přesně tak totiž viděl okolní svět a ženy zvláště. Takový obrázek si o nich už dávno vytvořil. Jen panny byly hodny jeho opravdové pozornosti a poté manželské postele. Ostatní ženy byly jen zlatokopky a bezcharakterní podvodnice.

„Prodala jsem ho, když si babička zlomila zápěstí! Potřebovala jsem jí zajistit pomoc!” Nevěřícně se zasmál.

„Takže ty jsi vlastně něco jako Červena Karkulka, viď?” zeptal se sarkasticky. „S košíkem v ruce se prodíráš lesem a neseš jídlo babičce. Vážně sis myslela, že budu věřit takovým pohádkám?”

„Panebože,” povzdechla si Jessica. „Ono to asi není jednoduché být Salvatorem Cardinim, že? Muset žít s tak obrovskou nedůvěrou v lidskou povahu!”

„S nedůvěrou, jejíž oprávněnost jsi právě potvrdila!” vyštěkl. „Jestliže jsi chtěla pomoci babičce, tak proč jsi mi to neřekla? Proč jsi za mnou nepřišla a nevysvětlila mi, co se stalo? Jsem snad tak necitelný, že jsi k něčemu takovému nenašla odvahu? Tak proč? Vždyť přesně to by přece normálně udělala každá jiná žena!”

„Ať už bych udělala cokoli, ve tvých očích bych vždycky byla jen zlatokopka. Když jsem si ten náramek na tvé naléhání nakonec přece jen vzala, netušila jsem, že jsou s tím spojeny podmínky, co s ním mohu dělat. Předpokládám, že kdybys mi dal třeba parfém, dostala bych taky seznam příležitostí, kdy ho smím použít.”

„Máme ale přece spolu vztah,” zavrčel, „který ti dává oprávnění požádat mě, abych pomohl tvé rodině.”

„Oprávnění?” Kdyby nebyla tak naštvaná, zřejmě by se rozesmála. „Ty mluvíš o vztazích a oprávnění jedním

dechem? Vztahy jsou založeny na vzájemném sdílení něčeho, na ohleduplnosti a rovnosti. To jsou věci, o jejichž existenci nemáš ani tušení. I když se topíš v penězích, o životě nic nevíš. Ty jsi spíš robot než člověk!”

„Myslíš?” Byla to od ní samozřejmě urážka, když se ale díval do její vzteky zrůžovělé tváře a viděl, jak se jí dmou prsa, jeho zlost se začala pomalu přeměňovat v něco, s čím se byl schopen vypořádat mnohem snadněji. Popadl ji a silně ji k sobě přitiskl.

Jeho arogantní výpad - protože jinak se to snad nazvat nedalo, ji měl znechutit, nic takového se ale nestalo. „Ne,” vysoukala ze sebe, ale místo toho, aby jej od sebe odstrčila, pouze zalapala po dechu.

„Ale ano,” zamumlal. „Já vím, že mě chceš. Vždycky jsi mě chtěla a vždycky mě budeš chtít.” On ji ale nechtěl o nic míň. Odhalení její prolhanosti a pokrytectví mu dávaly perfektní možnost všechno to ukončit. Bez slz a bez scén, s nimiž až do dnešního dne počítal.

On ale nechtěl. Ještě ne. Nejdřív z něj musel jednou provždy vyprchat ten těžko vysvětlitelný hlad po ní.

„Jessiko,” zašeptal a něžně ji políbil.

Ta náhlá změna v jeho chování ji zaskočila. Cítila, že by se mu měla vykroutit, dát mu sbohem a odejít, místo toho se ale nechala znova políbit. A ještě jednou.

Její hrdost někam zmizela. Cítila, že všechno to krásné už končí, a toužila po něm snad jako nikdy v životě. Možná by se s ním mohla ještě jednou pomilovat. Naposledy. Zvedla ruce a chvějícími se prsty mu začala rozepínat košili.

Její náhlá povolnost ho překvapila, ale méně než skutečnost, že na sebe vzala iniciativu. Když mu sundala košili a začala mu rozepínat pásek u kalhot, zrychlil se mu dech, a když pak na penisu ucítil její ruku, slastně zachrčel.

„Jessiko!” vyrazil ze sebe, ona ale beze slova pokračovala dále a dokončila jeho svlékání. Když byl nahý, nekompromisně ho přiměla lehnout si na zem.

Vzrušením skoro neschopný dýchat fascinovaně sledoval, jak si pomalu svléká šaty a odhazuje je vedle něj na zem. Zůstala nad ním stát v černých krajkových kalhotkách

a podprsence, které doplňoval podvazkový pás a punčochy. Chvíli s lehce pootevřenými rty hleděla na jeho penis, pak si sundala kalhotky a zvolna na něj nasedla.

„Dio, Jessiko!” zaúpěl, když ho do sebe pojala. Byla to úžasná milenka, ta nejlepší, jakou si kterýkoli muž mohl přát, ale obvykle to byl on, kdo určoval průběh milování. Tentokrát tomu tak ale evidentně být nemělo. „Co to děláš?” vypravil ze sebe s námahou.

„Ty nevíš?” zeptala se nevinně a začala se nad ním pomalu nadzvedávat, pak na okamžik znehybněla a po té na něj prudce dosedla. Třebaže věděla, že na takový přístup není zvyklý, cítila, že si to ve skrytu duše přeje A byla mu to - samozřejmě i sobě - ochotna dopřát.

„Jessiko?” řekl Salvatore skoro unylým hlasem.

V Jessice by se v té chvíli krve nedořezal. Moc dobře věděla, že je mistr načasování, a bála se, že nastala ona osudová chvíle. Naposledy si s ní užil, takže jí teď může dát navždy sbohem.

„Ano, Salvatore?”

Přinutil ji zvrátit se dozadu na záda a lehl si na ni. Chvíli jí hleděl do očí a pak ji skoro něžně znějícím hlasem požádal: „Už mi nikdy nelži.”

Jessica na něj vytřeštila oči. „Cože? Domnívala jsem se, že.”

„Co ses domnívala, cara! Že ti nebudu schopen odpustit?” „A… ano.”

Líbilo se mu, jak je zmatená. „Ale já ti odpouštím. Každý si zaslouží druhou šanci.” Přejel prstem po okraji podprsenky, s jejímž sundáváním se jí předtím nechtělo ztrácet čas. „Navíc to byl natolik úžasný výkon, že by byla škoda nezopakovat si to. Třeba teď hned. Tentokrát ale v posteli.”

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

Jessica brzy poznala, že Salvatore má o odpuštění jinou představu než ona. I když se mu nechtělo jejich vztah ukončit, neznamenalo to, že by se mezi nimi všechno jako mávnutím kouzelného proutku změnilo k lepšímu. Něco se sice změnilo, ale právě naopak - k horšímu. Jeho přístup k ní.

Dříve mívala občas pocit, že ji nechává nahlédnout pod to brnění, do kterého se jinak tak důsledně odíval. Že jí umožňuje spatřit pod tou tvrdou skořápkou člověka. A pokaždé, když k tomu došlo, měla pocit malého vítězství. Už k tomu ale nedocházelo.

Bylo tomu tak proto, že už jí nedůvěřoval?

Sex byl stejně úžasný jako předtím, ale připadal jí až příliš technický. Jako kdyby se z něj na jeho straně vytratilo potěšení a zůstala jen technika, třebaže dokonalá.

Dělal to záměrně? Chtěl ji tím snad zraňovat? Chtěl ji tím trestat?

Ten báječný výlet do Paříže se jí teď zdál být strašlivě dávno. Jako by tam tehdy byla úplně jiná dvojice. Občas se dokonce přistihla při tom, jak se smutkem v srdci vzpomíná na dny, kdy mu ještě uklízela kancelář, kdy se jí svěřoval, žádal ji o rady a někdy se podle nich dokonce i řídil.

Tehdy to byla opravdová důvěrnost. Bylo to mnohem intimnější, než když jí teď kupoval drahé šaty a pak je z ní strhával.

Jessica si povzdechla a zadívala se z okna na pomalu tmavnoucí oblohu. Když chvíli poté zazvonil telefon, polekaně sebou trhla, třebaže na Salvatoreho zavolání už nějakou dobu netrpělivě čekala. V posledních dnech měla ostatně každou chvíli pocit, že se z jejího života stalo jedno velké čekání. Občas se s ní na něčem domluvil dopředu, převážně pokud šlo o nějakou společenskou akci nebo třeba návštěvu divadla, jinak ale musela čekat, jestli na ni bude mít náladu.

„Haló,” řekla do sluchátka přiškrceným hlasem.

„Jessiko?”

„Ahoj, Salvatore,” pozdravila jej a pokusila zahnat nepříjemné myšlenky, které jí vířily hlavou jako prádlo v pračce. „Jak to šlo v práci?”

„Měl jsem jednu nudnou pracovní schůzku, ale nechce se mi o tom mluvit,” řekl. „Chci tě vzít na večeři. Budeš připravená za hodinu?”

Jessica se zadívala do zrcadla a zamračila se. Udělat se sebou něco za tak krátkou dobu, to by byl skoro zázrak. „Ale říkal jsi, že se ti dneska nikam chodit nechce…”

„Vážně? Tak promiň, změnil jsem plány. Jeden můj kamarád přijel nečekaně do města a chce se sejít. Je tu i se svou přítelkyní, a tak mě napadlo, že by ocenila i dámskou společnost.”

Co nato měla říct? Že ráda pozná jeho přátele? Nebyla to pravda. Navíc to z jeho strany nebyla ani tak žádost, jako spíše rozkaz. Ale od toho tady přece byla, ne? Aby mu ve všem vyhověla.

„Jistě, to zvládnu,” prohlásila.

Když pak vystoupila z limuzíny, kterou pro ni Salvatore poslal, a vešla do restaurace, už tam se svými přáteli byl. Sotva ji spatřil, okamžitě se postavil, aby se s ní uvítal.

„Ciao,” řekl a políbil ji na obě tváře. a taky se lehce dotkl jejího boku, zřejmě aby jí tak naznačil, co ji bude

čekat po večeři. „Seznam se s Giovannim a Mariou. A to je Jessica.”

„Dobrý večer,” pozdravila je a v duchu zauvažovala, co jim o ní asi pověděl.

Giovanni Amato byl poněkud zneklidňujícím dojmem působící Sicilan a jeho dívka byla velmi milá, všichni tři ale spolu neustále mluvili italsky. Třebaže si to občas uvědomili a přešli do angličtiny, Jessičin pocit nejistoty to jen zvyšovalo.

Cítila se tam jako nějaký vetřelec. S pohledem upřeným do talíře přemýšlela, co tam vůbec dělá. Giovanni a Maria alespoň vypadali jako skutečný pár. Cítila se zbytečná jako ty drobky z bílého chleba, které před chvílí číšník smetl malým smetáčkem z jejich stolu.

Nic pro Salvatoreho neznamenám, pomyslela si s bolestí v srdci, zatímco se dívala, jak se upřímně směje něčemu, co právě řekl Giovanni. Jsem tady jen do počtu. A abych potom ukojila jeho sexuální pud.

Když se pak cestou do Chelsea dlouhé minuty jen mlčky dívala z auta, Salvatore už to nevydržel a řekl: „Jsi dneska večer nějaká zasmušilá, cara.”

Otočila k němu hlavu. „Opravdu?”

Zamyšleně se na ni zahleděl a vzal ji za ruku. Mlčela snad z nějakého konkrétního důvodu? Možná nastal čas potěšit ji nějakým dárkem. Třeba opět šperkem, zamračil se. Nebo by jí možná měl dál rovnou peníze, Alespoň jí tak ušetří námahu s pozdějším prodejem.

„Ty víš, že ano. Možná jsi unavená,” prohlásil, zvedl jí ruku a postupně ji políbil na všechny prsty.

„Ani trochu,” řekla a zadívala se mu do očí. Od milenek se přece únava nečekala! Musí být věčně usměvavé a zářící a připraveny vyjít maximálně vstříc svým milencům.

Když pak ale zastavili před jeho domem, dospěla Jessica k názoru, že už taková být nemůže. Její sebeúcta se totiž s každou další minutou, kterou strávila jako jeho milenka, hrozivě zmenšovala.

Bylo to špatné od samého začátku, a čas to jenom podtrhával. Potřebovala z toho vlaku vystoupit, dokud ještě měla šanci vzpamatovat se z toho. Musela mu to říci.

Ale ne dřív než ráno. Chtěla strávit ještě jednu noc v jeho náruči. Určitě toho od života zase tolik nechtěla. Už jen jednu jedinou noc.

Když se ocitli v jeho bytě, otočila se k němu, protože si najednou uvědomila, jak moc jí bude chybět.

„Salvatore,” zašeptala a začala mu rozvazovat uzel na kravatě.

„Ano, tranquilo cara!”

Zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Chtěla bych. jít do postele.”

„To bys chtěla?” Neuniklo mu, že se celá chvěje, a vědomí její nedočkavosti v něm rovněž probudilo touhu. „To je dobře, protože já taky.”

Svým způsobem to bylo to nejlepší a zároveň nejhorší možné loučení, které trvalo skoro celou noc a jež bylo plné něhy i spalující vášně. Je to jen sex, opakovala si přitom Jessica. Muži jsou takového přístupu schopni. Zvláště muži jako Salvatore. Dokáží se v posteli chovat, jako kdyby to něco znamenalo, třebaže ve skutečnosti to pro ně neznamená vůbec nic.

Vzbudila se poměrně brzy, osprchovala se a pak posbírala těch pár věcí, které měla v koupelně. Když poté vešla do kuchyně, našla tam Salvatoreho. Už byl oblečený, popíjel kávu a probíral se nějakými papíry. Automaticky jí taky nalil šálek a postavil ho na protilehlou stranu stolu. Káva voněla opravdu lákavě a možná by si ji vzala, ale příliš se jí chvěly prsty.

„Salvatore, chtěla bych si s tebou promluvit.”

„Nemůže to počkat?” zeptal se a poklepal prstem na štos nějakých právnických listin. „Celý den budu mít nějaká jednání, tak bych si to potřeboval pročíst.”

Zaváhala, pak ale zavrtěla hlavou. „Obávám se, že to počkat nemůže.”

Salvatore si povzdechl a zatvářil se netrpělivě. „O co jde, Jessiko?”

„Jen jsem chtěla, abys věděl, že.” Olízla si rty. „Že už se neuvidíme.”

Nejprve se domníval, že se asi přeslechl, z výrazu její tváře ale poznal, že slyšel dobře. „Pokračuj.”

„Chtěla jsem ti říct, že být tvou milenkou bylo báječné a že jsem si to užívala, když už ne každou vteřinu, tak určitě po většinu času.”

Salvatore odsunul listiny stranou. „Mám tomu rozumět tak, že končíš?”

Přikývla. „Přesně tak.”

„Nepovíš mi proč?”

Udivilo ji, že se na to cítil potřebu zeptat. Člověk, který byl tak opatrný a podezíravý vůči citům a závazkům, určitě nechtěl vědět, co přesně ji k tomu rozhodnutí přivedlo. Opravdu by ho zajímalo, že se cítí jako věc, že je do něj zamilovaná a že se obává, že kdyby v tom pokračovala až do doby, kdy to bude chtít ukončit on, zlomilo by jí to srdce? Ne, nic takového slyšet určitě nechtěl.

„Nefunguje to, Salvatore. Nemá to smysl.”

„Cože?” zavrčel. „Podívej, jestli má tohle tvoje gesto znamenat nějaké ultimatum či co, na jehož základě si mě chceš k sobě připoutat a přinutit mě, abych ti nasadil na prst zásnubní prsten, tak tě můžu ujistit, že plýtváš časem! Už jich to na mě pár zkoušelo. Nezabralo to v minulosti a nezabere to ani teď. Já odmítám podléhat nátlaku. Ani v zasedací místnosti správní rady, ani v ložnici.”

Pobouřeně se na něj zadívala. „To není žádné gesto, Salvatore!” vyhrkla. „Myslím to vážně! A taky to není žádné ultimatum. Chystala jsem se k tomu dlouho, a tvá reakce mě nutí ptát se, proč jsem s tím tak otálela.”

Vstal a přistoupil k ní s tak zlobným výrazem ve tváři, že se ho skoro polekala. Zahleděl se na ni, jako kdyby byla nějaký odporný zločinec, a procedil přes zuby: „Pokus se tady nezapomenout žádné své věci. A až budeš odcházet, nechej na stole ležet klíč.”

Nějakou chvíli to ještě trvalo, než se připravil k odchodu, Jessice se ale podařilo nějak ty trýznivé minuty zvládnout. Rozplakala se až poté, co za ním zaklaply dveře.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

I když si Salvatore ty řádky pročítal už možná po desáté, nedávaly mu žádný smysl. Písmenka jako by se mu vysmívala.

Měl být šťastný.

Zbavil se vztahu, který na jeho vkus začínal být příliš složitý. Zbavil se ženy, které šlo jen o jeho peníze a která přecenila míru svého vlivu na něj. Londýnská filiálka prožívala pod jeho vedením svůj dosavadní nejlepší rok a jeho společenský život byl přesně tak rušný, jak si to přál. Ano, měl by být šťastný.

Tak v čem byl problém? Co v n ě m vzbuzovalo ten neklid? Proč musel pořád myslet na ty široké šedé oči, svěží rty a lesklé vlasy rozprostřené po celém polštáři?

Zatracená ženská!

Vztekle se ještě jednou podepsal a posunul složku s dopisy směrem k sekretářce, která na něj vrhla další z udivených pohledů. Uvědomoval si, že má mizernou náladu a že si své soukromé problémy tahá s s ebou do práce, ale nedokázal s tím přestat, a stejně tak nedokázal přesně určit, co je příčinou tohoto jeho stavu.

Bylo to snad proto, že Jessica byla tím kdo celý vztah ukončil? Zadíval se z okna. Bylo to docela možné protože byl zvyklý dominovat a mít vždy všechno pod kontrolou.

Zřejmě to zranilo jeho hrdost - a pro Sicilana byla hrdost vším.

Hlavní důvod ale možná spočíval v tom, že s ní ještě pořád chtěl spát. Že ještě pořád pociťoval fyzickou touhu, která mu nedávala usnout.

Co s tím bude dělat?

Opřel se a promnul si strniště, které už mu začínalo rašit na bradě. Odpověď se zdála být až neuvěřitelně jednoduchá.

Mohl by ji svést. Dostat ji na jednu jedinou noc do postele, aby jí připomněl, o co se dobrovolně připravila. A aby připomněl sám sobě, o co přišel. Olízl si suché rty. Když ji přiměje znovu slastně sténat v jeho náruči, pomůže mu to dostat ji definitivně z hlavy? Mohl by pak na ni konečně zapomenout?

Zvedl sluchátko a vytočil její číslo, když ale poznala, kdo jí volá, a z jejího hlasu se okamžitě začala ozývat ostražitost, překvapilo ho to. Kdykoli některou ze svých bývalých milenek poctil svým telefonátem, pokaždé přímo předla blahem. Jessica naproti tomu hovořila úsečně a slova odměřovala snad na laboratorních vahách.

„Co pro tebe můžu udělat, Salvatore?”

Zamračil se. Proč s ním hovořila tónem, jako kdyby ji připravoval o čas? Na něco takového skutečně nebyl zvyklý!

„Vzpomínáš si, jak jsme plánovali, že spolu půjdeme patnáctého do opery?” zeptal se. „Ještě jsem nezapomněl, jak moc ses těšila, a tak mě napadlo, že bychom tam snad přece jen mohli zajít.”

Jessica ztuhla. Nechápala, jak v sobě mohl najít odvahu něco takového jí navrhnout. „To nejde,” pronesla stroze, i když jí moc chyběl a třebaže ji i pouhá možnost slyšet jeho hlas naplňovala nadšením.

„Proč ne?”

Nejraději by se ho zeptala, jestli se nezbláznil. Copak netuší, že i když si pořád říkala, jak egoistický je to tyran, tak bez něj trpí? Samozřejmě že ne. Možnost uvědomit si něco takového vyžadovala schopnost vžít se do někoho a cítit, což Salvatoreho obcházelo širokým obloukem.

„Protože by to nebylo vhodné. Už se spolu nestýkáme.

Nijak.”

Chvíli se domníval, že s ním hraje nějakou hru, že si ho jen dobírá, ale že nakonec bude souhlasit, ona už ale nic dalšího neřekla.

„Děláš si legraci?”

„Ne, Salvatore, nedělám.”

Najednou si uvědomil, že se ocitl v naprosto neslýchané situaci - vždyť on se snažil přemluvit nějakou ženu, aby si s ním vyšla! To poznání bylo vážně tristní.

„Je to ale jedna z nejlepších oper všech dob a to zpracování je naprosto bezkonkurenční!”

„To nikdo nepopírá.”

„A tys to tak chtěla vidět.”

Tak moc zase ne, řekla si v duchu.

„Nepochybuji o tom, že najdeš někoho jiného, kdo by tam s tebou šel.”

„A tobě by to nevadilo, kdybych tam šel s nějakou jinou ženou?”

„Můj názor na tvou volbu je naprosto irelevantní.” „No, tak si to promysli,” vysoukal ze sebe, „a dej mi

vědět.”

K jeho zklamání to ale neudělala. Čas běžel, a ona mu nezavolala, dokonce mu neposlali ani stru č nou textovku nebo mail, kde by mu sd ě lila, že se trochu unáhlila a že s ním půjde samozřejmě ráda.

Salvatore se tím ale nenechal odradit a poslal jí domů večerní toaletu a spolu s ní i diamantový náhrdelník, který ji určitě musel obměkčit. Pak jen netrpělivě čekal, až mu zavolá.

Zavolala mu, to ano, ale ten telefonát si představoval trochu jinak. Zněla skoro vztekle. „Proč jsi mi ty věci poslal?” „Tobě se nelíbí?”

Jessica se zadívala na šaty, které jí před chvílí přinesl poslíček. Měly barvu vlčích máků, byly ušity z toho nejjemnějšího hedvábí, jaké si vůbec uměla představit, a byly tak nádherné, že se neodvážila zkusit si je. Ten diamantový náhrdelník byl dokonce ještě skvostnější -

vypadal, jako kdyby někdo sundal z oblohy kousek nádherně zářící duhy. „Proč?” zopakovala.

Salvatore si v duchu řekl, že si zahrává s ohněm. Moc dobře totiž věděla, proč jí to poslal. „Je to takový malý úplatek, cara. Vezmi si to se mnou do opery. Budeš vypadat naprosto dokonale.”

Samozřejmě že by se jí to líbilo, krása těch věcí ale spočívala v tom, jak vypadaly, nikoli v tom, kolik stály. Stejně tak chtěla vidět jej, ne nějakou hloupou operu. Neodvážila se s tím ale souhlasit. Neviděla důvod vystavit se tak nebezpečné situaci. Proč by se měla chtít znovu sejít s mužem, který ji nemiloval?

Jessica přejela prsty po diamantech a zhluboka se nadechla. „Řeknu ti to ještě jednou, Salvatore - já s tebou na tu operu nepůjdu.”

Salvatore sevřel v ruce sluchátko. „Čím tě přiměji změnit názor, Jessiko? Chtěla bys kámen velikosti Gibraltaru?”

Evidentně mu to ještě pořád nedošlo.

„Mě si nemůžeš koupit!” křikla do telefonu. „Já totiž nejsem na prodej!”

Bylo to poprvé, co mu nějaká žena zavěsila. Ještě dlouho přihlouple zíral na sluchátko, jako kdyby tomu nemohl uvěřit. Když ho konečně odložil, odjel do svého klubu, kde si zaplaval s jedním zámožným šejkem, po celou dobu se ale v myšlenkách vracel k Jessice.

Myslela to vážně? Všechno nasvědčovalo tomu, že ano.

Bylo to až bizarní, ale najednou zjistil, že neví co s časem, že to jediné, čeho byl schopen, je trápit se chmurnými myšlenkami. Přistihl se, že často vzpomíná na to, jak spolu byli v Paříži, kde ještě nevěděl, že prodala ten náramek. Byl to ten nejkrásnější možný víkend, jaký si dokázal představit. Taky ale nezapomněl na to, jak zvláštní uspokojení pocítil, když později odhalil její lež. On na ni chtěl mít špatný názor!

Jenže ona ten náramek prodala, aby se mohla postarat o babičku. Co to z ní dělalo? Prohnanou potvoru, nebo starostlivou bytost?

Zamračil se. Bylo tu totiž ještě něco, co se mu pořád vynořovalo ze vzpomínek.

Na radu své sekretářky strávil celé odpoledne na obrovském tržišti jménem Camden Market, kam obvykle vůbec neměl důvod chodit. Dlouho si vůbec nebyl jist, co vlastně hledá, pak to ale najednou uviděl.

Když pak večer zaklepal na dveře jejího domu, přišla mu otevřít jedna z jejích spolubydlících. Když ho spatřila, vykulila oči a pak si rychle začala rukou uhlazovat blonďaté vlasy.

„Ach, dobrý večer!”

„Hledám Jessiku.”

Zatvářila se, jako kdyby jí ulétly včely „Povím jí to.” Když po několika vteřinách uslyšel zevnitř přicházet tlumené hlasy, ušklíbl se. Pokud se Jessica domnívala, že se nechá poslat pryč, tak se zatraceně mýlila. Klidně ty dveře vykopne.

A najednou před ním stála a zdála se být tak maličká, křehká a zranitelná… Na sobě měla staré vybledlé džínsy a svetr, který byl možná ještě starší a vybledlejší.

„Ahoj, Salvatore,” vysoukala ze sebe. „Co si přeješ?”

Nehleděla na něj zrovna dvakrát nadšeně, Salvatore se tím ale nenechal odradit. „Mohu jít dál?” zeptal se a usmál se na ni.

Chtěla mu říct, že v žádném případě, a zabouchnout mu dveře před nosem. Stejně tak ho ale chtěla popadnout, vtáhnout dovnitř a přitisknout k sobě. Nic z toho ale na sobě nedala znát.

„Jistě,” zamumlala.

Odvedla ho do onoho nudně působícího malého obývacího pokoje, který si pamatoval ze své návštěvy, postavila se před něj a zeptala se: „Tak co pro tebe můžu udělat, Salvatore?”

V jejím hlase nezaregistroval vůbec žádnou vřelost, což ho trochu překvapilo. a taky trochu znejistělo, protože se jí hodlal omluvit, přičemž muži, jako byl on, se omluvy neříkaly snadno.

„Uvědomil jsem si, že jsem tě urazil,” začal.

Zauvažovala, kterou z urážek má konkrétně na mysli, nahlas se ho však nezeptala.

„Poslat ti šaty a diamanty asi nebylo zrovna moc taktní.” Krátce se zasmál. „I když na druhou stranu jsi asi jediná žena na světě, která je na podobný dar schopna takhle zareagovat.” Znovu se zasmál, ale pak zvážněl a vytáhl z kapsy malou krabičku. „Chtěl bych ti proto místo toho dát

tohle.”

Krátce pohlédla na nabízenou krabičku, ale nevzala si ji. On to evidentně ještě pořád nechápal. „Já od tebe nic nechci.”

„Vezmi si to, prosím.”

V hlase mu zazněla taková naléhavost, že jeho prosbu nemohla odmítnout. Neochotně si od něj krabičku vzala a otevřela ji. Když se do ní ale zadívala, nespatřila nádherně se blýštící diamanty, jak čekala, ale měsíční kámen a jednoduchý stříbrný řetízek.

Zvlhly jí oči, ale nedopustila, aby se jí v nich objevila jediná slza. I když ji potěšilo, že si tenkrát všiml, jak moc se jí ten měsíční kámen líbí, moc dobře si uvědomovala, jak to má chápat - jen jako další věc, pomocí níž si ji chtěl koupit.

„Zapamatoval jsem si, jak moc se ti ten kámen líbil,” řekl nejistě s pocitem, že se chová jako zmatený výrostek. „Prohlásila jsi tehdy, že ti připomíná Seinu.”

Jessica jen přikývla, protože ze sebe hodnou chvíli nebyla schopna vypravit ani slovo. „Ano,” hlesla nakonec. „Proč jsi mi ten přívěšek ale koupil?”

„Protože bych tuhle hloupou situaci rád ukončil. Přál bych si, aby ses vrátila zpátky do mého života.”

Jessica se dlouze zadívala do jeho tváře, kterou navzdory všemu stále milovala. Všimla si, jak se pomalu začíná usmívat. Ach, jistě, jak jinak. Určitě si ani vteřinu nemyslel, že by mu mohla dát jinou odpověď než tu, kterou chtěl slyšet.

Samozřejmě, mohla by se mu vrhnout do náruče, ale k čemu by to bylo? Jen by mu umožnila, aby ji zase zranil, znovu by si přivodila bezesné noci, zase by jí krvácelo srdce. Neměla na vybranou musela věci

nechat tak, jak byly. Nechat jejich vztah pozvolna skomírat, až by po něm nakonec nezůstalo nic než hořkosladké vzpomínky.

Zavrtěla hlavou. „To já ale udělat nemůžu,” pronesla šeptem. „Zkrátka nemůžu.” „Nemůžeš?” „Ne. Už nechci být tvoje milenka. Nejde to.”

„Proč ne?”

Chtěl slyšet její vysvětlení jen proto, aby ho pak zbagatelizoval slovy či polibky? Nebo ji vážně nechápal? Možná nechápal. Možná strávil celý život s ženami, které mu dávaly přesně to, co chtěl, a tak ho ani ve snu nenapadlo, že by ženy mohly mít také své potřeby.

„Protože mi nezávaznost našeho vztahu přerostla přes hlavu. Protože jsem se v tom vztahu začala cítit nepříjemně. Začala jsem mít pocit, že dělám něco nízkého. Něco, co nebude mít trvání, co je pouze dočasné. Promiň, ale já už zkrátka nemůžu být tvojí milenkou.” Zničeně pokrčila rameny. „Role, kterou bych měla hrát ve tvém životě, mě přestala uspokojovat. Nadešel čas, aby sis za mě našel náhradu.”

Když se Salvatore díval do Jessičiných zmučených očí a na její chvějící se rty, něco se stalo - najednou si uvědomil, že v žádném případě Jessiku nechce nahrazovat nějakou jinou ženou. Že ona je ta, která jeho srdce nutí zpívat. Že je o ni odhodlaný bojovat.

„Tebe žádná nahradit nemůže, Jessiko,” vychrlil ze sebe. „S žádnou jinou jsem se nikdy necítil jako s tebou. Já si uvědomuji, že už nechceš být mou milenkou. Nehodlám tě k tomu ale nutit. Víš, Jessiko, já ještě nikdy předtím nebyl zamilovaný. Mé srdce je plné lásky, cara mia, a chci si tě vzít. Provdej se za mě, prosím. Samozřejmě jen v tom případě, že to skutečně chceš. Pokud mě taky miluješ.” Jessica hlasitě vydechla. „Ty víš, že ano.” Salvatore po těch slovech rozpřáhl ruce a ona se do jeho náruče vrhla jako poštovní holub, který se po dlouhém letu konečně vrátil ke svému holubníku. Možná se přitom rozplakala, protože všechno najednou viděla jako v mlze, nebo se radostně rozesmála, protože se už

sto tisíc let necítila tak dobře, ale bylo jí to jedno. Hlavní bylo, že ta mučivá bolest, kterou cítila ve svém srdci, najednou zmizela.

Přivinul ji k sobě a pohladil ji po vlasech. „Nepochybuj o tom, že tě miluji,” zašeptal a políbil ji. „Jen mi dovol, abych ti to dokázal.”

EPILOG

„Je tvoje babička spokojená?”

Jessica se s úsměvem zadívala na jeho rodinu, která bez ohledu na žhnoucí sicilské slunce dále slavila třetí narozeniny jeho synovce Gina. Oslava byla čím dál tím hlučnější, brzy ale měla nastat chvíle, kdy bude přinesen slavnostní dort, takže se dalo čekat, že všechen ten halas alespoň na chvíli umlkne.

Zástupci snad všech generací klanu Cardiniů hráli poněkud komplikovanou sicilskou verzi hry na honěnou, pro kterou měla její babička - jak se navzdory jejímu věku zdálo - vrozený talent. Dalo se tak soudit podle pochvalného bručení a občas dokonce i aplausu, který si svými výkony zasloužila.

Jessica mu ovinula ruku kolem paže a přivinula se k němu. „Ta je přímo nadšená! Víš, ani ve snu mě nenapadlo, že by někdy mohla chtít dobrovolně opustit

Anglii!”

Salvatore se usmál.

„Kdo by odmítl možnost přestěhovat se na místo, jako

je tohle?”

Měl pravdu - kdo? Jak úžasným se její život stal! Byl tak dokonalý, že si občas myslela, že se jí to všechno jen zdá, a bála se, že se z toho báječného snu probudí

do všední reality. Jenže realitou byl právě ten neskutečný sen!

Salvatore se s ní oženil v jednom překrásném kostele v Trapani, přičemž svatební obřad byl velmi jednoduchý. Kostel byl vyzdoben nádhernými bílými květy - týmiž, jaké měla připevněny k svatebnímu závoji - a sbor, který jim k tomu vytvářel kulisu, zpíval tak nádherně, jako kdyby byl vytvořen z andělů.

Když ji Salvatore požádal, aby se stala jeho ženou a odjela s ním na Sicílii, řekla mu, že si neumí představit, že by měla babičku nechat v Anglii samotnou. „Já vím, že Sicílie není daleko a že se tam dá dostat letadlem za chvíli,” prohlásila tehdy, „ale ona kromě mě už nikoho nemá a… “

„Tvoje babička se tam samozřejmě přestěhuje taky,” přerušil ji, jako kdyby žádné jiné řešení nepřipadalo v úvahu. „Na Sicílii rodina znamená všechno. A každý její člen v ní má své pevné místo.”

Při myšlenkách na jeho rodinu se Jessica musela usmívat. Byli vážně fantastičtí. Dohromady vlastnili velkou část ostrova a každý z nich měl přinejmenším jeden nádherný dům a vlastní pozemky, cítili ale potřebu vídat se a zároveň si chtěli ponechat jisté soukromí.

Její babička do tohohle na první pohled složitého, ale v praxi velmi jednoduchého vzorce snadno zapadla. Docela rychle si vytvořila vztah zejména k malému Ginovi, což bylo víc než jen dobře, protože jeho matka byla stejně jako Jessičina babička Angličanka, která čekala další dítě. Vize, že jejich potomci budou mít možnost učit se angličtině s rodilým mluvčím, Salvatoreho rodina brala skoro jako dar z nebes.

Salvatoremu se nějak podařilo přesvědčit svého horkokrevného bratrance Giaeoma, aby nekupoval ten hotel na Phuketu a aby místo toho raději zasedl místo Salvatoreho do křesla předsedy správní rady filiálky rodinné firmy v Londýně.

A Jessica? Ta se začala učit italsky, nebo spíše sardsky, protože - jak už věděla - mezi italštinou a sardštinou byl

obrovský rozdíl. Se Salvatorem po svém boku se ale učila i jiným věcem.

Hlavně tomu, jak milovat.