Sharon Kendrick

PANOVAČNÝ VLÁDCE

PRVNÍ KAPITOLA

Víte, jaké to je, náhle se vzbudit z děsivého snu? Nebo zápasit o holý život ve vodním víru?

Tohle bylo ještě tisíckrát horší.

Alexa několikrát rychle zamrkala, jako by se právě vynořila z vody. Zrak měla v tu chvíli zastřený, takže na okamžik doufala, že to snad není on. Na zlomek vteřiny ji zalila vlna optimismu, protřela si oči a znovu se zadívala na muže, který se s nedbalou elegancí loudal po ulici. Naděje však pohasla, jakmile přišel blíž. Skupinka kolemjdoucích žen se zastavila v polovině věty. Všechny naráz se za ním ohlédly.

Vykračoval si jako lev, král džungle, a bezpochyby se za něj považoval. Přišel na svět obklopen bohatstvím a další majetek během života nahromadil. Byl vysoký a nápadně pohledný, měl tmavé vlnité vlasy, černé oči s přímým povýšeným pohledem a nádhernou tvář, v nich se zračil nádech jakési zvláštní krutosti.

Měl olivovou pleť, velmi tmavou i na syna jižní Itálie. Na první pohled vypadal tajemně exoticky, snad proto, že pocházel z Neapole, města opředeného bájemi. Jeho matka byla okouzlující, otec neznámý.

Perfektně střižený světle šedý oblek mu na štíhlém vypracovaném těle dokonale seděl. Kudy prošel, ženy se otáčely a při pohledu na něj se málem rozplynuly blahem. Vypadalo by to až komicky, kdyby se Alexe nesevřelo srdce starou bolestí, a ještě něčím daleko palčivějším.

Měla strach.

Olízla si suché rty. Giovanni.

Giovanni – její manžel.

Žárlivý, panovačný, nerealistický, idealistický. Giovanni…

Tiše vyslovila jeho jméno, které se tak usilovně snažila zapomenout. Leč bezvýsledně. Stále ji k němu poutal právní vztah, nevyřešené pocity a snad i cosi daleko, daleko hlubšího? Cosi tak drahocenného, že… kdyby…

Znovu nasucho polkla. Všiml si mě? Srdce jí poskočilo, jak ji znovu zalila vlna bláhové naděje. Ví, že jsem tady?

Ale ještě dříve, než spatřila lesk v jeho ebenově černých očích, které se dívaly na výkladní skříň jako lovec na kořist, dříve než přešel ulici, jí bylo jasné, že takovou hloupou otázku nemá smysl si vůbec klást.

Samozřejmě, že to ví! Z jakého jiného důvodu by se ten chladnokrevný milionář promenoval po tiché uličce v zapadlém anglickém městečku, když by právě teď měl brázdit horkou hlučnou Neapol ve svém brčálově zeleném autě, za nímž všichni muži, kteří ho chtějí pozdravit, volají: „Ahoj, Gio!“ a všechny ženy před ním kroutí boky, div si nevymknou kyčle.

Co všechno ještě ví? Přišel na to?

Jen to ne! Zatmělo se jí před očima. Křečovitě sevřela hedvábnou šálu, kterou držela v ruce. Ach, prosím, ať jen se to nedozví!

Zachvěla se a srdce se jí znovu rozbušilo. Cítila, jak se jí potí ruce. Chvějícími se prsty složila šálu zpět na místo. Žádnému bohatému zákazníkovi by se nechtělo platit za předražený hadřík nasáklý jejím potem. Olízla si suché rty. Nemá smysl snažit se uhodnout, co má přesně za lubem, to by bylo holé šílenství. Počkám, s čím přijde, a budu se snažit alespoň na oko zachovat klid. To určitě zvládnu, když si pomyslím, co všechno je ve hře, ujišťovala se.

Dveře obchodu se rozletěly. Spatřila jej přímo před sebou. Stačila vykouzlit úsměv, který měl vyjadřovat dostatek společenské slušnosti a trochu lehké zvědavosti. Přesně takový úsměv, jakým by jakákoli žena po letech odloučení počastovala svého manžela, kdyby se náhodou setkali.

„A… ahoj Giovanni,“ pozdravila. Slyšela, jak se jí třese hlas. On to jistě slyšel také, protože si všimla jeho zkoumavého pohledu. Snažil se uhodnout, odkud pramení její nervozita. „To je ale…“

„Co?“ zasyčel jako had, který se chystá uštknout.

„Překvapení,“ vydechla se staženým hrdlem.

„Ale, ale, nepodceňuj mě, cara mia,“ zašeptal. „To sis opravdu myslela, že mě už nikdy v životě neuvidíš?“

Oslovuje mě „má drahá“ jako kdysi, ale teď to zní nějak hrozivě, pomyslela si. Nahlas řekla: „Moc jsem o tom nepřemýšlela.“

„Na to ti neskočím,“ řekl sladce a hodil po ní posměvačným pohledem. Že by nemyslela na mě? To by se dřív Sahara zalila mořem, než by se tohle stalo. „Všechny ženy, které mě kdy poznaly, mnou jsou přímo posedlé. A v jistém smyslu ty mě znáš lépe než většina ostatních. Jsi jediná, se kterou jsem se kdy oženil.“

Giovanni však dobře věděl, že jejich vztah byl jedinečný, silný a vážný nejen kvůli tomu, že byli spojení právně. Alexa viděla jeho obnažené city, jako jediná zažila Giovanniho zranitelného, a dala mu pořádnou lekci, jíž si zapamatoval navždycky: ženám se nemá nikdy věřit.

Úsměv začal Alexe tuhnout na tváři jako nějaká legrační maska. „Chceš… chceš se mnou mluvit?“

Obočí černé jako uhel se arogantně nadzvedlo: „Co bys řekla? Že jsem sem přišel nakupovat šaty pro milenku?“

Kdyby jen věděl! Kdyby jen měl tušení, že jí v hlavě víří tolik myšlenek, až jí lebka málem praská. Protože je mi jasné, že to, co jsem mu udělala, není správné?

Vzpomněla si, jak zlá a hořká slova si musela vyslechnout, a přinutila se tím utišit hlas svědomí. Všechno, co jsem dělala, mělo svůj důvod. „Teď nemůžu mluvit. Mám práci.“

„Ach tak.“ S předstíraným zájmem se rozhlédl po obchodě, ve skutečnosti se však od ní na chvíli potřeboval odvrátit, aby trochu uklidnil zběsilý tlukot svého srdce. Překvapilo ho, jak povážlivě se mu rozbušilo, neboť podcenil, jak setkání s ní zapůsobí na jeho smysly. Nebo to jednoduše zapomněl.

Hladově se na ní pásl očima. Světlé vlasy měla stažené do drdolu, takže vypadala nebývale přísně. Byla oblečená do úzké černé sukně a bílé blůzy, což byla pravděpodobně jakási pracovní uniforma. Na ní však vypadala jako nejnovější model od Versaceho. Tenká sukně zvýrazňovala ušlechtilou linii jejích boků a hedvábná blůza jemně hladila její oblá ňadra. Vypadala zkrátka jako oblíbená mužská představa s knoflíčky upnutými až ke krku, a přesto horká a vášnivá uvnitř. Giovanni polkl. To musí počkat.

„Pořád ještě prodavačka?“ zeptal se sarkasticky. „To ses daleko nedostala. Pokud ovšem ten obchod není tvůj.“

„Ne, není můj.“

Takže její kolo štěstí se v posledních letech nijak závratně neroztočilo. Žádný milenec se nenechal unést její zdánlivě nevinnou smyslností a nezahrnul ji bohatstvím. Neuhranula nikoho těma svýma světle zelenýma očima, které uměly být klidné a divoké zároveň. Měla tělo, jaké si člověk přeje pokrýt diamanty, a pak jej, jeden diamant po druhém, zase postupně obnažovat.

Překvapilo ho, že na něj nezaútočila žádostí o rozvod a chamtivé vyrovnání? Asi překvapilo, ale nějaký právník ji nejspíš upozornil, že sotva tříměsíční sňatek by jí toho moc nevynesl.

„To opravdu není moc rychlý vzestup, že?“ uvažoval nahlas. „Prodavačka ve stejném zapadákově, kde jsi vyrostla.“

Mluví anglicky tak perfektně a nenuceně! A její situaci zhodnotil až příliš přesně. Nezávazně se na něj usmála.

„Každý nemůže být velkopodnikatelem,“ konstatovala klidně. „Poslyš Giovanni, nikdo nikdy nepochyboval o tom, že v našem vztahu jsi ty ten úspěšný, ale já skutečně nemám čas tu jen tak postávat a rozprávět.“ Především ne o něčem tak bolestivém a nebezpečně doutnajícím jako naše minulost.

Rozhlédl se po prázdném obchodě. „Vždyť tu není ani jeden zákazník!“ poznamenal kousavě. „Kdyby to tu patřilo mně, pořádně bych se nad sebou zamyslel.“

„Naštěstí pro mě mi to tu nepatří. Tak co chceš, Giovanni?“

Odvrátila od něj pohled, nechtěla, aby si všiml, jak se jí zlomil hlas. Emoce vás zkrátka někdy zaskočí v okamžiku, kdy je to nejméně vhodné.

Co když přijel, protože chce svobodu? Někoho potkal a zamiloval se, tentokrát opravdu, není to jen mladická nerozvážnost, chtíč a nereálné představy. „V rychlosti mi to naznač.“

Giovannimu neušla stopa naděje v jejím hlase a pomalu se na ni usmál: „To si vážně myslíš, že se sem táhnu z Itálie, abych ti něco v rychlosti naznačil?“ zašeptal medově.

Cítila, že ztrácí půdu pod nohama, a chtěla tomu zabránit. Chtěla, aby jí přestalo bušit srdce, aby se přestala cítit na omdlení, chtěla učinit přítrž lítosti a všem ostatním pocitům, které ji zavalily během posledních pěti minut.

Zhluboka se nadechla. „Měl jsi mě varovat, že přijedeš,“ řekla tiše. Jak by zareagovala, kdyby jí to vědět dal? Utekla by, vzala Paola s sebou a skrývala se, dokud by vzduch nebyl čistý? Nemůžu přece utéct z vlastního života! Najednou se jí zmocnil strach. „Měl jsi mě varovat,“ zopakovala naléhavěji.

Giovanni si všiml jejích chvějících se rtů. Ani na chvíli si nemyslel, že by ji snad už nevzrušoval, ale takovouhle reakci nečekal.

Byla daleko nervóznější, než by se za daných okolností dalo čekat. Rád by byl věděl proč. Protože si uvědomila, o co všechno přišla? Nebo si přála, aby ji objal a políbil, aby přitiskl své pevné tělo k jejímu jemnému a tvrdě do něj pronikl, dokud nebude prosit o vysvobození?

Ucítil, jak mu při představě dalšího vývoje událostí zapulzovala krev v bederní krajině. Stáhl své smyslné rty do krutého úsměvu, protože ho vyděsilo a rozčílilo, jaké naprosto nečekané pocity v něm Alexina přítomnost vyvolala.

Při pohledu do její bledé oválné tváře jej zachvátila vzpomínka na to, jak se cítil zrazen a podveden, přitom však cítil i chtíč, palčivý sexuální hlad, který nikdy docela neukojil. Jistě proto mu najednou srdce tak prudce poskočilo.

Přijel sem z jednoduchého důvodu: nemohl se dočkat, až někomu řekne, jakého fantastického pozvání se mu dostalo. Přál by si, aby vyhověla jeho žádosti a doprovodila ho, když už je jeho zákonná manželka. Svou roli však hrála i zvědavost. Pocit něčeho nedovršeného, nedokončeného, otázka, jíž si jistě klade každý, komu se nevyvedlo manželství: co kdyby?

Ztuhly mu rysy ve tváři. To je přece jen pouhý pocit, a Giovanni se nenechává unášet nějakými pocity! Přestal o tom přemýšlet a najednou mu bylo jasné, o co mu skutečně jde. O víc než jen souhlas, že ho doprovodí při tak významné příležitosti. Aha, si. Ještě naposledy ji chtěl. Bude se kochat jejím tělem a až se jím nabaží, pak… hladově polkl. Tím bude vadnoucí pouto jejich nešťastného manželství uspokojeno a Giovanni bude moci zapomenout a jít dál.

Světla v luxusním butiku ozařovala její vlasy a proměňovala jejich lesk v blyštivou svatozář. Světlo dokázalo vyvolat tak působivý dojem, protože její vlasy nebyly jen zlaté, měly jakousi zvláštní barvu mezi plavou a zrzavou, odstín, který se nazývá jahodová blond. Vyskytuje se velice vzácně, a ještě vzácněji v jižní Itálii.

Oči měla pistáciově zelené a její kůže měla barvu vanilky. Když ji poprvé spatřil, řekl jí, že vypadá jako zmrzlinový pohár a jen taktak se přinutil, aby nedodal, že by ji nejraději celou slízal. Později ji provokoval, že by do ní rád zabořil lžičku. Ruměnec v její tváři pak rozhodl o jejím osudu. Tvář mu potemněla.

Ona mi patří.

Alexa.

Alexa O’Sullivanová. Jméno tak neobvyklé jako její vlasy, jako jemná křivka jejího těla, jako světlá saténová kůže. Vypadala stejně nevinně jako toho dne, kdy se poprvé setkali. Ovšem nevinní většinou nelžou, ani nepodvádějí.

Byl připraven na to, že ho znovu zachvátí vztek, nebyl však připraven na lítost. Litoval toho, že si ji vůbec vzal? Nebo snad toho, že jej její malinová ústa zmámila natolik, že uvěřil pohádce?

„V kolik končíš?“ zeptal se.

Alexa na chvíli zaváhala. Bylo jí jasné, že neodjede dřív, dokud nedosáhne svého, ať už to bylo cokoli. Nejlepší by bylo setkat se s ním nazítří na oběd, získala by tak čas, aby se dala nějak dohromady a připravila se na slovní bitvu. Ale znamenalo by to, že by se zdržoval v okolí, možná by dokonce přespal v některém z místních hotelů. A to by znamenalo co? Vyptával by se. Vetřel by se do přízně všech žen zaměstnaných v hotelu, anebo všech místních, které by se pozorněji zadívaly do jeho překvapivě tmavé jižanské tváře. Pak by si snadno daly dvě a dvě dohromady.

„Končím v šest,“ řekla raději rychle.

„Výborně.“

Oči mu zasvítily uspokojením. První části cíle bylo dosaženo, zbývá druhá část, kam ji pak vezme? Do hotelu? Zřejmě ano, bude příjemné mít teplou ložnici za rohem. Budu pokračovat podle plánu, myslel si. Chtíč mu vykouzlil na tváři tvrdý úsměv.

„Vyzvednu tě tady.“

„Ne!“ vylétlo z ní. Chtěla se setkat na neutrálním území, v klidném a bezpečném prostředí. Bezpečí však s Giovannim stejně neexistuje nikde. Svou přítomností dokáže ovlivnit jakékoli prostředí, utéct se před ním nedá. Její oči se setkaly s jeho tázavým pohledem.

„Šéfová nechce, aby byl někdo v obchodě, když vybírám pokladnu,“ vykoktala. „Musím se postarat o tržbu.“

„Soudě podle nedostatku zákazníků ta tržba moc velká asi nebude,“ poznamenal sarkasticky. „Budeš si muset najít nějakou lepší výmluvu, cara.“

Bylo od něj neomalené upozorňovat na to, že hledá výmluvu. Rozhodla se využít jeho nadutosti ve svůj prospěch: „Nemohla bych se soustředit, kdybys mi dýchal na krk.“

Usmál se. To už znělo lépe. „Jistě, chápu, že by tě to mohlo vyvést z konceptu,“ souhlasil. „Tak kde se sejdeme?“

Myšlenky jí vřely v hlavě. Bude muset samozřejmě zavolat chůvě a domluvit se, že přijde později, ale to snad nebude problém.

Přemýšlela o nějakém místě, kde by ji pravděpodobně nikdo nepoznal. Jako žena, která večer nikdy nikam nechodí, měla naštěstí z čeho vybírat. „Sejdeme se v Billowing Sail,“ navrhla. „Chvíli po šesté. Je to taková malá hospůdka naproti přístavu.“

„V hospodě?“ protáhl nelibě.

„Přesně tak.“

„Ale já nemám hospody rád, Alexo,“ namítl, „to přece víš.“

Stejně jako já nemám ráda, když mě někdo nutí do setkání, které by mi mohlo pořádně rozvířit city, pomyslela si. Budeme se s tím zkrátka muset oba vyrovnat. „Obávám se, že hospody jsou nedílnou součásti života v Anglii, a kavárny budou v šest už zavřené.“

„Tak pojďme raději na večeři.“

„Ve… večeři?“

„To jídlo, které se jí večer, víš?“ vysvětloval sarkasticky.

Alexa cítila, jak jí srdce nervózně zabušilo na poplach. Jedním si byla jistá, v žádném případě by mu nedokázala vzdorovat v intimitě restaurace, při světle svíček a tiché hudbě.

Zavrtěla hlavou: „Ne, na večeři ne.“

Zkoumavě se na ni zadíval: „Máš na mysli, že nechceš večeři, že nevečeříš, anebo že jdeš s někým jiným?“

Na chvíli se jí chtělo říci, že ano, že na ni doma čeká muž jejích snů s vřelým úsměvem a zahřátou postelí. Protože většina mužů by to vzdala a vyklidila pole, kdyby věděla, že si našla jiného. Jenomže Giovanni není většina mužů a jeho žárlivost je přímo legendární. Otrávila a zničila jejich vztah. Alexa neměla sílu znovu se s ní utkat.

Zavrtěla hlavou. „Ne, nejdu s nikým jiným. Ale jsem unavená,“ řekla po pravdě. „Mám za sebou těžký týden a nedokážu si představit, že bychom si měli co říct. Rozhodně toho nebude tolik, abychom se při jídle o několika chodech nezačali nudit. Aperitiv bude určitě stačit.“

Na chvíli se jejich pohledy setkaly v tichém souboji. Napřed ji chtěl přemlouvat, ale rozmyslel si to. Alexa má něco, co on chce, a proto bude výhodnější jí pro tentokrát vyhovět. Kromě toho jí její pesimistický názor rychle brzy vymluví, nebo možná vylíbá. Srdce mu při té představě znovu překotně zabušilo. Aperitiv a dost, to určitě!

„Tak dobře,“ souhlasil, „setkáme se v Billowing Sail, krátce po šesté. Ciao, bella.“

Otočil se k ní zády a odkráčel ke dveřím. Když vyšel z obchodu, vypadalo to, jako by všechna světla pohasla a všechny barvy zešedivěly.

Alexa za ním hleděla jako omráčená, třásla se jí kolena a cítila se na omdlení. Jen těžko mohla uvěřit tomu, že se právě přihodilo to, čeho se nejvíc v životě obávala.

Jenomže ještě není konec. Tohle bylo jen první kolo.

Otočila se a pod pultem nahmatala krabici papírových kapesníčků, které nabízela bohatým zákaznicím, aby si mohly setřít rtěnku, než si začnou zkoušet značkové hadříky, a rozčíleně si setřela slzy, které se jí řinuly z očí. Ani si nevšimla, že se dveře znovu otevřely. Otočila se teprve v okamžiku, když za sebou uslyšela hlas a spatřila majitelku obchodu, asi padesátiletou elegantní blondýnu, jak ji ustaraně pozoruje.

„Teri,“ vydechla, „omluvám se. Na chvíli jsem se zamyslela. Nevím, jak…“

„To chápu, že nevíš jak. To byl tvůj manžel, že?“ uhodla Teri. „Italský oř, toho času roznášející srdce lyminghamských žen na svých ohnivých kopytech.“

Alexa přikývla a pokoušela se co nejrychleji vzpamatovat. „Bývalý manžel,“ opravila ji a snažila se přestat slzet.

„Nevěděla jsem, že jste se rozvedli.“

„Oficiálně ne. Rozvod je jenom kus papíru, stejně jako svatba,“ řekla Alexa tvrdě.

„Myslíš?“ opáčila Teri nevěřícně. Neudržela se a zvědavě se zeptala: „Jak to, že jsem ho tu ještě neviděla?“

Alexa ztuhla.

„Protože bydlí v Neapoli a já bydlím tady. Žijeme odděleně.“

„Tak to nemyslím, Ali,“ uklidňovala ji Teri laskavě. „On je přece Paolův otec, nebo ne?“

Nastala pauza. Přesně toho se Alexa obávala. Jejich podobnost na první pohled přímo bila do očí. Chlapec jako by Giovannimu z oka vypadl. „Ano,“ přikývla.

Teri začínalo být jasno. Šeptem se zeptala: „A nemá o tom ani tušení, že?“

Tentokrát byla pauza ještě delší.

„Ne.“

„Ach, Alexo!“

Alexa si vzpomněla na Giovanniho hořká slova. Vzdorovitě pohodila hlavou. Když dospěl k názoru, že nedosahuje ideálu toho, jaká by jeho žena měla být, život s ním začal být hotové peklo. Jeho obviňování bylo nesnesitelné, a tak opustila jeho dům, jeho město a jeho život. Dobře si pamatovala na jeho obrovské bohatství i obrovské odhodlání. Ani nápad! Bylo by šílenství připustit si nějakou radostnou vzpomínku na muže, za kterého se provdala, a bylo by ještě šílenější podceňovat jeho moc.

„Vzal by mi ho, kdyby o něm věděl,“ řekla rezolutně. „Neubránila bych se.“

„Ale jak… proč?“ zeptala se Teri nechápavě, „jak jen se to všechno stalo?“

Dobrá otázka, jak? Proč se něčí sny tak bolestivě rozpadnou a jiné vyblednou jako staré fotografie?

Nebudu přece Teri vyprávět, jak jsem přijela do Neapole a na první pohled se zamilovala do toho pulzujícího chaotického města na úpatí Vesuvu, do ostrova Capri a do blankytně modrých vln Tyrhénského moře. Stejně tak se zamilovala do Giovanniho, nebo si alespoň myslela, že je to láska. Měl nádhernou tmavou pleť, nebezpečné charisma a byl odhodlaný zmocnit se jí – ano, zmocnit – nedalo se mu odolat.

Právě dokončila vysokou školu, matka se po druhé vdala a odešla do ciziny, budoucnost před ní vypadala jako neznámá černá díra. Sebrala se a odjela do Itálie, aby se zdokonalila v italštině, kterou zvládala ze školy celkem plynně.

Zanedlouho zjistila, že italské muže zajímá jen jedno, sex nekomplikovaný žádnými city, se ženami, které nevyžadují žádnou intelektuální předehru. Alexa taková nebyla. Měla za sebou jen jeden vztah, což bylo právě dost na to, aby si na příslušníky opačného pohlaví dávala pozor. Muž, jemuž věnovala své panenství, byl citlivý jako řeznický pes. Jakmile se však objevil Giovanni, všechna její předsevzetí se rázem rozplynula.

Pracovala v komfortním klimatizovaném obchodním domě, největším a nejpřepychovějším v celém městě. Najednou se stala místní atrakcí. V Neapoli opravdu není mnoho prodavaček z Anglie, které mluví plynně italsky. Zákazníkům se líbil její přízvuk a zvláště muži se jen hrnuli kupovat lehké kožené rukavice od té pohádkově šaramantní bledé víly se zelenýma očima a s narudle zlatými vlasy. Tržby vzrostly. Dostala přidáno a mohla prodávat kabelky.

Jednoho rána vešel dovnitř Giovanni a svět se zatočil. V tu chvíli ji zalil ten pocit, o němž si myslívala, že vůbec nemůže existovat… dokud mu sama nepodlehla. Nikdo nevěří, dokud to sám nezažije!

Svět se přestal točit a zastavil se ve vzduchoprázdnu. Celý vesmír byl v tu ránu nepodstatný, kromě jediného muže, který vplul dovnitř a zdánlivě si nevšímal všech pohledů, jež se na něj lačně upíraly, a zahleděl se bez zaváhání přímo na ni. V tu chvíli se Alexa zamilovala.

Netušila, že obchodní centrum patří jemu, a že mu patří hezkých pár dalších po celé Itálii, netušila ani, že často figuroval v časopisech jako nejlépe oblečený muž a nejžádanější mládenec. Věděla jenom, že má ebenově černé oči a obzvláště tmavou lesklou pokožku, a že jeho perfektní oblek nedokáže zakrýt jeho dokonale vypracované pevné tělo. Zírala na něj s otevřenými ústy, ale včas to dokázala skrýt za profesionální úsměv prodavačky.

„Tak vy jste ta žena, která tu působí rozruch,“ zašeptal.

Alexa se chvatně rozhlédla po obchodě a všimla si všech žen, které zíraly na něj. Usmála se a italsky mu odpověděla: „Vypadá to, že vy sám děláte přesně totéž.“

Trochu jej zaskočila její pohotová odpověď i perfektní výslovnost. Věděl, že italsky umí, ale překvapilo ho, jak dokonale.

„Slyšel jsem, že jste krásná,“ začal, „ale to není výstižné. Nikdy jsem neviděl ústa, která by tak úpěnlivě prosila o polibek.“

Podezíravě přivřela oči. Podobné fráze už mnohokrát slyšela. Během posledních týdnů musela odmítat návrhy nesčetných mužů, ale dosud to nikdy nebylo tak obtížné. „Máte zájem o naše kabelky, pane?“ zeptala se nakonec.

Giovannimu proběhlo hlavou sto způsobů, jak zareagovat. Mohl by říct, že ano, hrát obvyklé flirtovací divadélko, zeptat se jí na radu a nakonec koupit kabelku, kterou by mu doporučila, pravděpodobně tu nejdražší. Potom by jí kabelku věnoval spolu s obrovským pugétem a pozval ji na večeři. Jakýsi chladný odstín v jejích zelených očích mu však napověděl, že touto cestou by asi nedosáhl cíle. Neflirtuje se mnou, uvědomil si nakonec s úžasem. Ona se mnou neflirtuje!

„Ne, o kabelky zájem nemám. Mám zájem ukázat vám Neapol.“

„Děkuji, mám mapu.“

„Já mám auto.“

Alexa se sotva znatelně usmála. „Raději chodím pěšky. Ale i tak vám děkuji.“

„Většinou se dostanu, kam chci,“ pronesl svůdně.

„V tom případě mám dojem, že tentokrát budete zklamán.“

„Nikdy nejsem zklamán, pokud mě mé srdce někam táhne.“

Alexa zjistila, že je bohatý a že střídá milenky častěji než auta. Rozhodla se, že nejlepší bude se mu vyhýbat. Jenomže Giovanni da Verrazzano na ni měl políčeno, a čím více odmítala jeho pozvání, tím neúprosněji ji pronásledoval.

Kdyby byla starší a zkušenější, jistě by si byla uvědomila, že právě její rezervovanost přikrmuje jeho odhodlání a jeho obdiv k ní. Alexa však nehrála žádnou hru. Utíkala před ním, protože se bála zklamání.

Za nějaký čas už vzdorovat nedokázala a souhlasila, že půjde na rychlý oběd do malé restaurace, která voní jasmínem a má výhled na město. Mezitím ji Giovanni začal zbožňovat a vzhlížel k ní jako k vrcholku Vesuvu.

Strhl ji mistrně, až se jí zatočila hlava. Jeho překvapivě něžný nátlak účinně rozdmýchal veškerou její vášeň, o jejíž existenci neměla až dosud sama ani tušení. Téměř nábožná úcta, jíž jí prokazoval za to, že byla odhodlaná nepoddat se mu, znamenala, že se mu Alexa nevědomky strefila přímo do srdce.

Poprvé v životě Giovanni naslouchal ženě. Poprvé v životě se ženou mluvil, a byl to pro něj nový zážitek. Alexa ho dokázala rozesmát a on ji přesvědčoval, že i svůdný sexuální idol může mít duši básníka.

Zamiloval se. Vyvedlo ho to z míry, zamiloval se nevinně jako dítě, které zcela smete síla jeho vlastního citu. Ten cynický světák, který byl všude dvakrát a odevšad měl klíče, měl najednou srdce odhalené a zranitelné. Nikdo jim ovšem neřekl, že colpo di fulmine, láska na první pohled, která jim najednou vtrhla do života, zmizí stejně rychle, jako přišla. I kdyby se o to někdo pokusil, nevěřili by mu.

„Pojď, vezmeme se,“ řekl jednoho dne.

Alexe poskočilo srdce. Málem ohluchla, jak silně jí bušilo.

„Ale…“

„Staň se mou ženou,“ zašeptal. Jeho rty se přitom dotýkaly jejích a málem ji přinutily omdlít blahem.

Možná to bylo bláhové, ale v Giovannim viděla Alexa svou úspěšnou budoucnost. Chtěl se o ni postarat. Zdálo se jí, že její krásný silný a staromódní Ital představuje všechno, po čem kdy toužila.

Vzali se. Oslava měla být jen skromná, ovšem Giovanniho matka se právě vrátila z Monte Carla a uspořádala svatbu, která byla hotová show. Nic nemohlo zmírnit Alexino obrovské nadšení z náhlého a neuvěřitelného obratu v jejím životě. Cítila se jako ve snu. Opravdu, splnil se mi sen, myslela si a zapomněla, že sny se většinou za svítání rozplynou. Ten její se rozsypal již během svatební noci, když Giovanni zjistil, že jeho dokonalá zlatovlasá nevěsta není panna. Ztuhl a nevěřícně na ni zíral. Chvíli poté, co do ní vstoupil, na ni zaútočil: „Ty jsi někoho měla?“

Ta otázka rozbila růžové brýle její zamilovanosti, i když na chvíli si nebyla jistá, že mu dobře rozuměla. On to ale zopakoval, či lépe řečeno zařval to, a jejich milování, které až do toho okamžiku daleko předčilo tu nejbáječnější pohádku, se v mžiku změnilo v něco úplně jiného. V něco ohavného. Odporného. Giovanni se zamračil a uzavřel se do sebe, ale přitom nepřerušil to, co právě provozoval. Pokračoval v pravidelných pohybech uvnitř jejího těla. Jen na vteřinu se přestal tvářit jako socha, v okamžiku, kdy ztratil kontrolu a vykřikl její jméno.

Potom zůstala ležet bez hnutí a cítila se, jako by jí někdo urval část srdce a duše. Rozhostilo se zlověstné ticho a posléze začal jeho fanatický křížový výslech.

První noc jejich líbánek byl jenom pouhý začátek, žárlivost se jim vkradla do života jako jedovatý had. Sledoval ji na každém kroku a rozebíral každé její slovo. Že prý spala s pěti muži, nebo dokonce s deseti. Nebo jich bylo ještě víc?

A s kolika spí právě teď, když on se nedívá? Jen se přiznej, naléhal.

Přitom se snažil ji uspokojit, jako by jí předváděl mistrovské výkony sexuálního odborníka. Asi se snažil ukázat jí, jak nádherné to může být. Svým způsobem to bylo příjemné. V jeho objetí vzdychala blahem znovu a znovu, ale nedostatek citu a pohled na Giovanniho tvář staženou doutnající zlobou jí působil obrovskou bolest. Cítila prázdnotu jako pláž při odlivu.

Bylo to pomalé mučení a Alexa vydržela snášet ten prokletý sňatek jen tři měsíce. Pak uprchla. Přísahala si, že do míst, kde zažila tak hrozné zklamání, už nikdy nevkročí. Nikdy Giovannimu neodpustila. Neustále jí zněla v uších jeho slova, která na ni vztekle zavrčel.

Bohudíky, že nejsi těhotná, jak bychom jinak zjistili, čí to je?

Jistě, docela jednoduchý příběh. Byla příliš mladá na to, aby poznala rozdíl mezi láskou a touhou nebo mezi ochranitelstvím a vlastnictvím. Nevěděla nic o Italech, a zvláště Italech z jihu, než se za jednoho z nich vdala.

„Řekneš mu to?“ přivedl ji zpět do přítomnosti Terin ustaraný hlas. „Řekneš mu, že má syna?“

Alexa si osušila poslední slzu a zavrtěla hlavou.

„To nemůžu,“ řekla a nervózně polkla, „to si opravdu nemůžu dovolit.“

DRUHÁ KAPITOLA

Když Teri odešla z obchodu, Alexa se přinutila postarat se o praktické věci. Zatelefonovala paní na hlídání, která ji ujistila, že Paolo samozřejmě může zůstat o něco déle.

„Vyzvednu ho okolo půl osmé,“ říkala Alexa třesoucím se hlasem. „Mohla byste, prosím… mohla byste mu vzkázat, že mu posílám pusinku?“

Hlas se jí zlomil, když chůva odpověděla, že ano, zajisté.

Alexa položila telefon. Jejímu krásnému hrdému synáčkovi se asi nebude líbit, že maminka dnes přijde později, ale svým nevinným úsměvem a pohledem přes husté tmavé řasy jistě kdykoli přinutí chůvu, aby udělala, cokoli mu na očích uvidí.

Kdyby Paolo věděl, že přijel jeho otec, co by tomu asi říkal? Cítila se provinile. Kousla se do rtu, nemá přece cenu přemýšlet o takových věcech. Už o tom přece přemýšlela milionkrát znovu a znovu do nekonečna, a pokaždé došla k názoru, že zvolila jediný možný způsob, jak může synovi zajistit život, který nebude plný trpkosti a bolesti.

Když zamykala obchod, byla však znovu hotový uzlíček nervů. Bylo jí jasné, že se stůj co stůj musí dát nějak dohromady. Kdyby přišla na schůzku a klepala se jako osika, jeho podezíravost by jen vzrostla.

Převlékla se z pracovních šatů do civilu. Měla na sobě džínsy, svetr a bundu. Zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Jistě, byla oblečena prakticky, a ne elegantně. Ovšem vzezření je důležité, zvláště pro člověka takového typu jako její manžel. Bude ji posuzovat podle toho, co nosí, a tohle se mu určitě líbit nebude. Alespoň si vykartáčovala vlasy, namalovala rty a na tváře nanesla trochu zdravíčka.

Ostrý vítr od moře ji trochu probudil k životu, i když srdce měla jako odumřelé. Procházela okolo přístavu, kde se na vlnách kolébaly přivázané loďky, stožáry skřípěly ve větru a rackové kroužili kolem ve věčné honbě za potravou.

Za takového chladného večera bylo venku málo lidí, přístav vypadal opuštěně a velice anglicky. Alexa nemohla uvěřit tomu, že by její bývalý manžel na ni v téhle pustině skutečně čekal. Na jejím území, pomyslela si. Ne na jeho.

Vývěsní štít přístavní hospůdky jí zaskřípal nad hlavou. Podvědomě sklonila hlavu, když vstupovala do příjemně vytopené místnosti. Rozhlédla se kolem po Giovannim.

Nebylo nijak obtížné ho najít. V lokále bylo ticho, sedělo tam jen pár dělníků, kteří se stavili na pintu piva cestou z práce. Giovanni vedle nich působil ohromně exoticky.

Na stole před ním stály dvě sklenice s červeným vínem. Svalnaté nohy měl natažené před sebe, kalhoty z tenké látky těsně obepínaly jeho třísla a beze studu zdůrazňovaly jeho mužnost.

Alexa si všimla, jak tmavě působí jeho olivová pleť ve slabém barovém osvětlení. Jeho husté černé vlasy se zlatavě leskly, vypadaly jako polena žhnoucí v praskajícím ohni.

Najednou jí jako blesk pronikla dávno zapomenutá touha, jako sluneční paprsek naskrz ledovcem. Jak je to dávno, co se naposled podívala na muže a ucítila touhu?

Bylo to v Itálii.

Nikdy po nikom netoužila tak jako po Giovannim. Jak by mohla? Kdo by se mu dokázal vyrovnat?

Na takové myšlenky teď není čas. Musím se soustředit! Zjistím, co tu chce, a bude to, připravovala se. Vykouzlila na tváři úsměv a vykročila k němu.

Jakmile ji Giovanni spatřil, znovu se ho zmocnil ten neočekávaný pocit. Jak je možné, že její tvář působí tak bledě, uvažoval. A jak se jí daří vyvolávat dojem, že je sama samotinká v širém světě a každý muž hned zatouží ji ochraňovat? Zamračil se. Protože to je její strategie. Všechny krásné chytré ženy umějí tuhle roli hrát. Jeho vlastní matka v ní přímo excelovala. Alexa jen využívá svých předností, dokáže zdůraznit svou zvláštní jemnost a bledou krásu.

Přinutil se obrátit pozornost ke svůdné křivce jejích rtů, pohybu jejích boků. Představil si její ňadra skrytá pod obrovskou bundou. Byl odměněn dobře známým pohybem v bederní krajině. Vstal, protože si potrpěl na své dokonalé způsoby, přestože jeho úsměv byl jen rezervovaně společenský.

„Tak jsem tady,“ řekla namísto pozdravu.

„To vidím.“

Pozorovali se navzájem jako dva pokeroví hráči, kteří se snaží odhadnout a zároveň zmást protivníka. Nikdy by jí nedovolil chodit po světě v takové neforemné bundě. I když s někým, kdo vypadá jako Alexa, je to vždycky dilema. Na jedné straně by se chtěl chlubit jejím přenádherným tělem, na druhé straně si nepřál, aby byla na odiv všem ostatním mužům. Teď ovšem žijí každý zvlášť a žádné z normálních pravidel pro ně neplatí. Jak se obléká, je čistě její věc, protože Giovanniho zajímalo jediné: vidět ji bez šatů.

Spočinul očima na jejích fantastických vlasech, které se jí v hustých loknách houpaly kolem prsou.

„Jsem rád, že sis rozpustila vlasy,“ poznamenal něžně.

„Giovanni, nejsme tady kvůli…“

„Kvůli čemu, cara?“ zeptal se nevinně.

„Abychom dělali takové osobní narážky.“ Abych se po letech znovu cítila ženou. Aby mi připomínal, jak skvělý je milenec. Nebo snad i to byla jen iluze? Musím myslet především na trpkou stránku naší svatební noci!

„To se přece nehodí,“ dodala.

Giovanni vytušil, že přes nesouhlasná slova jí jeho poznámka potěšila, a znovu se usmál. Jen tak dál! Jak jen to říkají tady v Anglii? Dostávám se jí na tělo. Stejně jako se dostala ona mně, když hrála nevinnou. Koneckonců snažily se o to všechny ženy, které kdy v životě potkal.

„Posaď se,“ vyzval ji a pohlédl jí přímo do očí.

„Asi bych neměla.“

Obličej se mu zkroutil do posměvačné grimasy. To si skutečně myslí, že ji nechám odejít i podruhé?

„Jen se posaď,“ zopakoval medově.

Najednou si přestala věřit, že znovu dokáže jen tak zmizet bez veškerých emocí. Všechny pocity, které si jen zčásti uvědomila, když poprvé vstoupil do obchodu, na ní najednou udeřily s daleko větší silou. Cítila, jak se jí nohy podlamují v kolenou. Sesunula se do koženého křesla a rozhlédla se kolem sebe nervózně, jako kdyby přišla na schůzku na inzerát.

Ve společnosti se občas cítila nepříjemně, jako by na ni lidé kolem zírali. Dnes se na ni dívali doopravdy. Nebylo to kvůli ní. Nikoho nezajímala unavená žena na cestě z práce, zajímala je společnice toho exotického muže, proti němuž právě usedla. Opíral se a vyčkával jako nebezpečné zvíře.

Přisunul k ní sklenici s vínem. „Doušek něčeho dobrého by ti mohl přijít vhod.“

Alexa si vzala sklenici, ale nenapila se. Jen se mu zpříma dívala do očí a sbírala všechny síly, aby se nenechala vyvést z konceptu všemi erotickými signály, které vytrvale vysílal. Byl tak podobný Paolovi, až to bylo přímo srdcervoucí. Stejně husté černé řasy a stejně pravidelně řezané lícní kosti. Stejné tmavé kudrny, i když ty Paolovy tvořily spíše jakousi ebenovou džungli, a ty Giovanniho byly pečlivě nagelovány a zafixovány ve tvaru podle poslední módy. Pohodila hlavou, jako by ze sebe chtěla setřást všechny podobné myšlenky.

„Jak jsi mě našel?“ zeptala se konverzačním tónem.

„To bylo jednoduché, cara. Daleko jednodušší, než jsem čekal.“ Pokrčil rameny. Překvapilo ho, že Alexa je pořád tady. Ženy se zřejmě vracívají do míst, která dobře znají. Žije tu od té doby, co odjela z Itálie. Žila tu předtím, než se její matka odstěhovala do daleké Kanady a než se bláznivě nerozhodl, že se o ni postará, a oženil se s ní.

„Zkusil jsem vytočit tvoje staré číslo a na záznamníku se ozval tvůj hlas,“ vysvětlil.

„A co bys dělal, kdybych žila někde jinde?“ Znovu pokrčil rameny, ale v očích se mu zajiskřilo. „To bych musel někoho najmout, aby tě našel. Nic není nemožné.“

„Myslíš… detektiva?“

„Někoho takového.“

„Ale nenajal jsi ho? Myslím detektiva?“ chtěla vědět. Vzápětí si uvědomila, že se moc vyptává. Není vhodné podceňovat jeho břitkou inteligenci. Určitě by si všiml strachu v jejích očích a chtěl by zjistit, odkud se bere. Lépe bude změnit téma, dokud je čas.

„Co je s tebou, Alexo? Člověk by si myslel, že přede mnou něco tajíš.“

„Nebuď tak teatrální,“ pokárala ho naoko, i když se styděla za to, že mu lže. „Jenom mě zajímá, proč jsi sem jel.“

„Opravdu?“ Přejel si ukazováčkem přes horní ret. Jistě, je uhýbavá, každá žena v její situaci by byla. Uvědomila si při pohledu na něj, jak hloupou chybu udělala? Sama však den co den nese její následky, a koneckonců, proto tu nejsem, myslel si Giovanni.

„Ano, jde o skutečně fantastickou záležitost,“ začal. Poprvé v životě těžko hledal správná slova. Na podobnou situaci neexistují matematické vzorce. Jak přejížděl prstem po okraji své vinné sklenky, najednou si uvědomil, že přes jejich dlouhé odloučení ji stále považuje za svou ženu. Sňatkem přiznal hluboké pouto, které ho k ní vázalo silněji než ke kterékoli jiné ženě, kterou kdy poznal, bez ohledu na to, co se mezi nimi potom přihodilo. Z jakého jiného důvodu by se jí chystal vyprávět neuvěřitelnou historku, s níž se nikomu jinému nesvěřil?

„Vzpomínáš si na mou matku?“ zeptal se najednou.

Takový úvod Alexa opravdu nečekala.

„Samozřejmě,“ odpověděla rozvážně. „Je to nezapomenutelná bytost.“

Natala, jeho okouzlující přenádherná matka v upnutých saténových šatech, s obrovskými diamanty v uších. Teprve po setkání s ní si Alexa uvědomila, že matky můžou vypadat jako filmové hvězdy.

„Jak se má?“ zeptala se ze slušnosti. Kdysi o Alexe tvrdila, že je obyčejná. A chudá jak kostelní myš, rozmysli si to, Gio!

Sklopil zrak. „Loni zemřela,“ řekl bezbarvě.

Alexa zalapala po dechu a rázem zapomněla na všechno ostatní. Jeho matka byla přece docela mladá. „Upřímnou soustrast, Giovanni,“ řekla instinktivně a v poslední chvíli se zastavila, aby se k němu nenaklonila a nedotkla se ho.

Giovanni se na ni znovu podíval, všimla si záblesku bolesti v jeho očích. Ten však rázem zmizel, rychle jako blesk fotoaparátu.

„Jel jsi sem, abys mi tohle řekl?“ zeptala se nevěřícně.

Jeho pohled rázem ztvrdl.

„Ne. Pochopitelně ne.“

Na chvíli se odmlčel, jako by hledal slova. Nestávalo se často, že by Giovanni nad něčím váhal. Alexu zalila vlna porozumění.

„Tak co tedy?“ zeptala se nervózně, protože drahé minuty ubíhaly. Nejen proto, že chtěla vyzvednout Paola pokud možno včas a zbytečně nerozčilovat chůvu. Raději už by byla co nejdále od toho erotického vzrušení, které její manžel vyzařoval. Co nejdále od svého bláznivého srdce, které ho chtělo obejmout a povzbudit ho.

Dlouhými olivovými prsty zabubnoval o stůl.

„Když zemřela, procházel jsem její dokumenty a něco jsem objevil.“

„Co to bylo?“

Všechny útržky informaci mu vířily v hlavě, dnes poprvé se je snažil urovnat do nějakého pochopitelného sledu.

„Něco ne právě příjemného. Pravdu, která ukazuje, že jsem po celý život žil v iluzi,“ vysoukal ze sebe a jeho hlas zněl tvrdě.

„V jaké iluzi?“

Jeho výraz ještě ztvrdl. „Jak jistě víš, celý život jsem si myslel, že můj otec byl španělský šlechtic a že se odmítl ke mně veřejně přiznat, i když byl připraven štědře přispívat na mé vzdělání a na šperky pro mou matku. Matka mi řekla, že pokud ho neprozradí, poskytne jí dostatek bohatství na celý zbytek života. A skutečně jí ho poskytl.

Také mi namluvila, že zemřel. Neviděl jsem žádný důvod, proč bych jí neměl věřit.“

„Chceš říct, že ti lhala?“

Giovanni se na ni ušklíbl: „Proč se ptáš? Cítila by ses s ní na jedné lodi, kdyby to tak bylo?“ utrousil kysele.

„Nechci vytahovat naše staré hádky, Giovanni,“ odpověděla klidně. „Co mi chceš říct?“

„Že můj otec vůbec není Španěl, a také vůbec není mrtvý. I když už je v letech, na sklonku života, a…“

„A co ještě?“ naléhala.

„Jsem syn šejka,“ řekl nakonec. Byl si vědom toho, jak bizarně jeho slova asi znějí. Všiml si, jak se jí rozšířily oči údivem.

„Cože?“

„Můj otec je šejk.“ Všimla si, že přes to, jak nereálně znějí jeho slova, bylo v nich slyšet jisté uspokojení.

Bylo to, jako by našel chybějící součást sebe sama, což se ve skutečnosti opravdu stalo.

„Přesněji řečeno šejk Zahir z Kharastanu,“ dodal. A potom, jako by se snažil zmírnit vážnost situace, zeptal se tónem zkoušejícího profesora: „Slyšela jsi o něm někdy?“

Alexa na chvíli zapomněla na jejich společnou minulost, zapomněla na své vlastní velké tajemství a na strach z manžela, neboť tato neuvěřitelná zpráva zcela přehlušila všechny ostatní myšlenky. Ani na chvíli ji nenapadlo o jeho slovech pochybovat, Giovanni by si o něčem takovém nevymýšlel. K čemu by mu to bylo? Měl dostatek vlastního bohatství a moci, po níž všichni muži tajně touží. Neměl důvod vymýšlet si modrou krev, takže to musela být pravda. Následkem čehož bude přibližně miliónkrát atraktivnější pro opačné pohlaví než dosud, napadlo ji.

„Samozřejmě jsem o něm slyšela,“ odpověděla jako vzorná studentka při zkoušce. „V posledních týdnech noviny snad ani nepíší o ničem jiném. Chystají tam nějakou královskou svatbu, ne?“

Pokoušela se vybavit si ještě něco, ale většinou jen v čekárně u kadeřníka stačila přelétnout fotografie pohledného ženicha a jeho překrásné nevěsty. Jako zaměstnaná svobodná matka, která se stará o domácnost, se musela některých věcí v životě vzdát, a čtení zahraničních zpráv byla jedna z nich. Zamračila se. „Myslela jsem, že se to žení šejkův syn. Není on poloviční Francouz?“

Giovanni se trochu usmál, protože mu to svým způsobem zjednodušila.

„Ano, přesně tak. Jeho francouzské jméno je Xavier,“ vysvětloval. „A jak říkáš, je to šejkův syn. Je to také můj poloviční bratr.“

„Chceš říct, že je tam víc synů? Já tomu nerozumím, Giovanni.“

Přesně to jsem si myslel já, když za mnou se všemi těmi neuvěřitelnými věcmi přišel šejkův tajemník, muž jménem Malik. Ze sirotka se přes noc stal člověk, který má otce a bratra.

„Přestože šejk byl dlouho ženat, vypadá to, že měl dvě nemanželské ratolesti v Evropě. Xavier je jedna z nich a já jsem ta druhá,“ vysvětloval pomalu. „Ani jeden z nás nebyl oficiálně uznán, ze strachu, že by to šejkovu ženu urazilo, ale po její smrti bylo šejkovým nejvroucnějším přáním se s oběma syny usmířit a zařídit, aby se setkali,“ říkal dál s neproniknutelnou tváří. „A to se i stalo.“

„Ty… ty už ses s nimi setkal?“

Giovanni přikývl.

„S?,“ pronesl nadšeně. Nikdy nepředpokládal, že by s takovým nadšením mohl mluvit o jiném místě než o Itálii. „Setkal jsem se s nimi. Letěl jsem do Kharastanu. Byl jsem uveden do paláce modřejšího než nejjasnější nebe uprostřed léta. Do země, kde sokoli vládnou nad krutou pouští a hlad číhá za každým rohem. A tam jsem byl představen své…“ Jeho ústa si pohrávala se slovem „rodině“, které bylo až nevhodné označení pro dva muže, které sotva znal. „Setkal jsem se s šejkem a s Xavierem. A s dívkou, kterou si Xavier bude brát. Chtěli by, abych jim přišel na svatbu.“

Nastala krátká pauza. Alexa se snažila strávit neuvěřitelné informace, které jí právě oznámil. Za jiných okolností by se mu pravděpodobně vrhla kolem krku a řekla by mu, jak moc mu to přeje. Nebo by se snažila zjistit, jak na něj působí náhlé zjištění, že ve skutečnosti patří do fungující rodiny.

Alexa ovšem nebyla v situaci, kdy by si mohla cokoli z toho dovolit, i když vzhledem k povaze jejich vztahu by to bylo docela přirozené. Jejich rozchod byl bolestivý, bylo řečeno přespříliš, a nedá se to jen tak zapomenout. Navíc v sázce je teď příliš mnoho. Nemůže se vyptávat na nic kromě přesného data jeho odletu do Itálie.

„To je skutečně zajímavé,“ řekla opatrně a postavila sklenici na stůl. „Ale nechápu, proč ses sem plahočil až z Itálie, jen abys mi to pověděl. Jsme přece…“

„Co jsme, Ali?“ skočil jí do řeči. „Ani svoji, ani rozvedení? Jak to říkáte vy Angličané – ani ryba ani rak?“

„Žijeme odděleně. Odcizili jsme se jeden druhému.“

„Jsme pořád právně svázáni, takže teoreticky jsme pořád rodina. Zajímalo by mě proč. Proč jsi nezažádala o rozvod, cara?“ začal se vyptávat. „Nějaký chytrý právník ti poradil, ať se snažíš získat čas? Řekl ti, že il tempo viene per chi sa aspettare?“

„Kdo počká, ten se dočká?“ přeložila si Alexa pomalu. Italsky po léta nepromluvila. Nechtělo se jí, protože to v ní vyvolávalo tak bolestivé vzpomínky.

„Bravo, bella,“ pochválil ji. „Máš to za jedna, ale zapomněla jsi mi odpovědět na otázku. Jsi v kontaktu s nějakým právníkem, který sleduje vývoj mého podnikání, a až bude ta pravá chvíle, konečně udeříš, abys ze mě vyždímala co nejvíc?“

Alexin tep se rázem zdvojnásobil. Ucítila neznámé nebezpečí. „Ty jsi ale cynik, Giovanni,“ zareagovala opatrně.

„Život mě naučil. Čekám na odpověď, nebuď tak uhýbavá.“

Kdyby mu odpověděla po pravdě, celá historie s Paolem by vyšla najevo. Rozvodu se ovšem nebude moci vyhýbat do nekonečna, to je fakt. Zpočátku si představovala, že Giovanni požádá o rozvod ihned po jejím odchodu. Tím by byl celý problém legálně právnicky vyřešen. Byla by pod ochranou advokáta a cítila by se v bezpečí. Mezitím ovšem uteklo příliš mnoho času, a ten přinesl další problémy. Upřímně řečeno, neviděla žádné rozumné východisko z té šlamastyky, kterou si sama nadrobila.

Jak jen by mu mohla říct pravdu, když je tak zmatená, že si ani sama není jistá, co je skutečnost a co dojem?

Když uvidí jakýkoli náznak slabosti, okamžitě na mě udeří.

„Neměla jsem žádný důvod, proč žádat o rozvod.“

„Ani o vypořádání?“

Zaváhala. Byla by mohla dosáhnout slušného vypořádání. Hrdost jí v tom zabránila. Rozhodla se pro nezávislost a svobodu od jeho chorobné žárlivosti. Kdyby ho byla žádala o peníze, pravda by vyšla najevo a za výhodné vypořádání by zaplatila příliš draze. Giovanni by se mohl pokusit připravit ji o Paola.

„Možná si přeješ zůstat mou ženou?“ V černých očích se mu zalesklo, jak byl odhodlaný neúprosně pokračovat ve výslechu. „Lituješ toho, co se stalo s naším vztahem? Myslela sis, že na světě je milion mužů jako já, a postupně jsi přišla na to, jak hluboce ses zmýlila?“

Alexa otevřela ústa, aby ho vyvedla z jeho nadutosti. Snad mu chtěla připomenout, jak nereálné předpoklady měl. Ovšem vzájemné obviňování je nejenom zbytečné, je především potenciálně nebezpečné. Protože v tom, co říká, je přece jen špetka pravdy? Seber se a jdi, přikázala si.

„Giovanni, tvoje rýpavé poznámky nic nevyřeší,“ řekla mu. Sehnula se a sebrala svou kabelku. Oddechla si, protože setkání se chýlilo ke konci, zároveň však ucítila jakousi prudkou bolest v hrudi, když si uvědomila, že tentokrát je to pravděpodobně naposled v životě, kdy ho vidí. Měla by chuť se ho vyptávat na spoustu věcí ohledně jeho nové rodiny. To se mě netýká, zarazila se. Nepatří do mého života. Nebo snad patří?

Ta otázka ji znepokojila víc, než je zdrávo. Honem se natáhla pro kabelku, jako tonoucí, který se chytá stébla.

„Jestli je to všechno, už opravdu musím jít. Tvůj příběh je skutečně…“ trochu bezradně pokrčila rameny, „fascinující.“

„Nebuď směšná, Alexo,“ zašeptal varovně, „nemůžeš se přece jen tak zvednout a odejít.“

„Můžu si dělat, co se mi zachce,“ odsekla mu. Strach jí teď znovu sevřel srdce, dokud si neuvědomila, že ani Giovanni by ji tu nedržel násilím. „To je ta příjemná stránka života bez partnera!“

V rozčilení mu prozradila, že s nikým nežije, Giovanni si však odpustil úsměv, jímž by dal najevo uspokojení. Nepovažoval to za nutné. V širém světě přece není nikdo, kdo by Giovannimu da Verrazzano mohl být sokem!

„Ještě ses nedozvěděla, proč jsem dnes tady. Cožpak tě to vůbec nezajímá?“

Předstírala nezájem, ale uvnitř hořela zvědavostí. Jeho osobnost byla zastřena jistým tajemstvím a to ji vzrušovalo.

Přijel sem, aby mi řekl, že o rozvod požádá on? S tou myšlenkou najednou cítila, jako by jí srdcem projela dýka. Je to zvláštní, myslela si, jak přecitlivěle člověk reaguje na právní ukončení dávno mrtvého svazku. Jak je možné, že po tak dlouhé době to ještě bolí?

„Dobře, zajímá mě to. Jen mi to pověz.“

Usmál se. „Chci, abys mě doprovázela do Kharastanu. Chci, abys mi na svatbě mého bratra seděla po boku.“

TŘETÍ KAPITOLA

Alexa vytřeštila na Giovanniho oči a srdce se jí rozbušilo.

„Co že chceš?“ ptala se nevěřícně, jako by mu snad špatně rozuměla. Ve skutečnosti však pronesl každičké slovo velice jasně a na tváři se mu přitom zračilo uspokojení. Asi ho to vzrušuje, napadlo Alexu.

„Přestaň hrát o čas, Alexo. Je to úplně jednoduché. Pojeď se mnou do Kharastanu,“ zašeptal. Sledoval její reakci. „Přestaň se tvářit, že tě to nezajímá,“ dotíral. „Přiznávám, že mě samotného to překvapilo. Jistě se ti nestává každý den, abys dostala pozvání na královskou svatbu. Copak tě to ani trochu neláká?“

Spousta žen by se při pouhé myšlence na takovou událost tetelila blahem, nehledě na to, jakou cenu by za svou přítomnost zaplatily. Alexa však nebyla typ, který se nechá unést penězi nebo parádou. Cožpak nenechala v Neapoli všechny šaty i šperky do posledního hadříku, když utíkala před Giovannim?

„Ty ses snad zbláznil!“ vyjela na něj. „Řekni mi jediný důvod, proč bych tě měla kamkoli doprovázet?!“

„Protože jsi moje žena.“

„Jenom na papíře.“

„Papír stačí.“

„Mně nestačí.“

„Ale já mluvím o tom, co potřebuji já, cara, ne o tom, co potřebuješ ty.“

Alexa uchopila třesoucími se prsty svou sklenici a s námahou si dopravila do úst trochu vína. Cítila, jak ji začíná pálit žáha, ale víno jí alespoň dodalo trochu odvahy.

„To, co říkáš, Giovanni, nedává žádný smysl. A i kdyby to snad smysl dávalo, odpověděla bych ti stejně: ne! Nikam s tebou nepojedu. Jak si, prosím tě, můžeš myslet, že bych ti za dané situace mohla odpovědět něco jiného?“ Všimla si, jak se mu v tváři usazuje dobře známý zavilý výraz. „Tisíce žen by určitě stálo frontu přes celé město jenom za paprsek naděje, že tě budou moci doprovázet!“

Ztuhl, a když promluvil, jeho hlas byl studený jako led: „A tobě by to bylo jedno? Nevadilo by ti, kdybych si s sebou vzal někoho jiného?“

Vydala veškeré úsilí na to, aby její odpověď zněla přezíravě: „A proč by mělo?“

Ona je skutečně tak chladná a vypočítavá, že by mohla vystoupit z manželství bez jakékoli známky lítosti! A já jsem byl bláhově přesvědčen, že alespoň nějak zareaguje, že ji to alespoň bude zajímat, přemítal Giovanni. Jeho tvář potemněla zlobou. Měl chuť jí ublížit.

„To s tebou představa, že bych se s někým mohl líbat, vůbec nic nedělá? Můžeš si mě klidně představit uvnitř cizího těla, s jejíma nohama okolo mých zad, jak přitom sténá?“

Alexa nebyla připravená na takové erotické narážky. Při všech těch představách se jí udělalo špatně. Cítila, jak jí stoupá žaludek až do krku. Trhla sebou.

„Giovanni…“

Zkřivil ústa v ošklivém posměšku. Vůbec se nesnažil zakrýt, jakou radost mu působí Alexina bolest.

„Pochopitelně ti to vadí,“ křičel na ni. „Musela bys být z kamene, aby ti to bylo jedno!“

Nikdo by jí to nemohl vyčítat. Její tělo bývalo vřelé a citlivé. Pod jeho doteky vášnivě vibrovalo, jako když virtuos hraje na dokonalý nástroj. Ať hrál cokoli, doprovázela jej, to on stanovoval hranice jejich sexuálního vztahu a ona se jim s potěšením přizpůsobila. Když s ruměncem souhlasila s jeho striktním požadavkem, že s naplněním vztahu počkají až po svatbě, zalila jej dosud nepoznaná pýcha.

Hledal nevinnost a Alexa v něm vyvolala dojem, že ji našel. Až během svatební noci Giovanni objevil, že to všechno bylo jen zdání, to ovšem už bylo příliš pozdě. Mohl jí jen opovrhovat za to, že z něj udělala osla. Bylo to poprvé, co z něj kdy kdo osla udělal.

Během svatební noci v jeho srdci něco zemřelo navždy. Ale přes veškerou bolest a vztek byl Giovanni odhodlán užít si potěšení, na které měl legální právo. Bavilo ho pokaždé znovu ji přinutit k tomu, aby se mu zcela oddala. Dobře věděla, jak ji nenávidí za to, co mu udělala, a přesto jej nedokázala odmítnout. Pokaždé, když zasténala v orgasmu, byla to její porážka a jeho vítězství.

„Přiznej to,“ naléhal, „představa, že se miluji s jinou, ti není vůbec příjemná.“

Samozřejmě, že jí nebyla příjemná, dělalo se jí z toho doslova zle. Polkla, aby se zbavila hořké chuti v ústech, a doufala, že z její tváře nelze vyčíst, jak ve skutečnosti trpí.

„Stejně jako mně se nelíbí představa, že ležíš s jiným,“ vydechl.

Takže se vůbec nic nezměnilo, pomyslela Alexa. „Tohle je směšné,“ řekla nakonec, spojila ruce a opřela si je o okraj stolu, jako by se modlila. „Žijeme odděleně. Neviděli jsme se bezmála pět let. Někdo z nás by měl konečně požádat o rozvod. Rozhodně nejsme žádný čítankový příklad jednoduchého vztahu, a ty se tu najednou zjevíš jako blesk z čistého nebe a chceš po mně, abych s tebou jela na nějakou svatbu. Je přece úplně vyloučené, aby sis mě skutečně přál mít s sebou při tak významné události.“

„To se právě pleteš,“ nesouhlasil. „Přeji si to opravdu upřímně. Chci tebe a nic než tebe.“

Alexa nemohla uvěřit svým uším. Po takových slovech od Giovanniho kdysi marně toužila. Toužila po tom, aby se jí upřímně omluvil za to, že se k ní choval, jako by byla pouhá věc. Jeho vlastnictví, někdo, kdo možná vypadá dokonale, ale nemůže být reálný. Byl schopen soudit ženy jedině podle svých archaických představ. Kdo z našeho světa by jim kdy mohl vyhovět?

Samozřejmě, že se nezměnil. Muži jako on jsou přesvědčeni o tom, že mají vždycky pravdu, opak by byl proti přírodě.

„To je mi líto. Mě mít nemůžeš.“

Velice jemně se dotkl jejích sepjatých rukou, celé je objal svými teplými dlaněmi. Ucítil rodící se vzrušení v jejím těle, viděl, jak její pistáciově zelené oči tmavnou a její rty se sotva znatelně rozevírají v nevyřčeném souhlasu.

„Opravdu ne?“ zeptal se něžně.

Alexa se na zlomek vteřiny ocitla mimo čas a prostor, ve stavu, kdy je tělesný vjem důležitější než všechno ostatní. Pod jeho dotekem se její pevně sevřené prsty uvolnily, roztály jako rampouchy pod prvním slunečním paprskem. Byl to zdánlivě nevinný kontakt, a přitom dokázal znovu rozdmýchat potlačované a zapovídané pocity. Kůže na kůži. Pocit lidského doteku, radost z pohlazení. Vzrušení. Uspokojení.

„Proč vlastně chceš, abych s tebou jela na tu svatbu?“ vydechla.

Záměrně pozvedla ruku, takže se jeho palec svezl k její dlani a začal po ní smyslně přejíždět. „Protože tam chci mít milenku. Sexuální partnerku na dobu trvání oslavy,“ šeptal. „Pro královskou rodinu by nebylo tak urážlivé, kdyby to byla moje manželka.“

Nemohla uvěřit svým uším.

„Sexuální partnerku po dobu trvání?“ vyrazila ze sebe a zastavila se, jako by čekala, až se omluví, že to tak nemyslel. To ovšem neudělal. Jeho černé oči se třpytily potěšením a Alexa si uvědomila, že si celou tu scénu užívá.

„Zbláznil ses?“

Ani si nevšimla, že ji pořád držím za ruku, napadlo ho a naklonil k ní ještě blíž.

„Budu k tobě upřímný, Alexo, tak, jako tys ke mně nikdy upřímná nebyla. Nikdy jsme se neměli vzít, byla to chyba, to přiznávám. Ale můžeme si spolu ještě užít hodně nádherného sexu, cítím to já a cítíš to i ty. Je mi to jasné, když se na tebe podívám a cítím, jak se pod mým dotekem chvěješ. Proč se tomu bránit?“ Krátce se usmál při pohledu na její prsty schoulené v jeho dlani. „Nedokážu si představit, že bys ještě někdy v životě měla šanci dostat takové pozvání.“

Alexa se zachvěla zděšením a vysoukala svou ruku z jeho dlaně. Uvědomila si, že s diplomacií moc nezmůže, rozhodně ne s ním. Bije se jako lev, dokud nedosáhne svého. Tentokrát svého však nedosáhne nikdy, a čím dříve si to uvědomí, tím lépe.

„Říkám ti jednou provždy, že ne,“ začala tichým hlasem. Ze všech sil se snažila překonat touhu to na něj vykřiknout, ale nechtěla přitahovat pozornost lidí kolem. „Je konec, Giovanni. Nikdy to nemělo začít. Moc tě prosím, nech mě být. Dál už si nemáme co říct. Snad jedině sbohem.“

Zvedla se ze židle a odešla, držela se zpříma a neohlédla se ani vpravo ani vlevo. Naštěstí díky svému životnímu stylu do podniků jako tento zavítá jen zřídkakdy, a nechodí sem ani její zákaznice. Alespoň se vyhne otázkám typu: Co to bylo za krasavce, s kterým jsme tě včera večer viděly?

Jakmile byla venku, dala se do běhu jako o život. Občas se kradmo podívala přes rameno, ale Giovanni ji bohudíky nesledoval.

Když doběhla na konec slepé uličky, kde bydlela Paolova chůva, nemohla popadnout dech, ale začala se cítit v bezpečí. Samozřejmě, že ji nebude stopovat! Možná by chtěl „sexuální partnerku na dobu trvání“, jak to nazval, ale rozhodně ji nepotřebuje tak zoufale, aby ji někam pronásledoval.

„Mami!“

Paolo se jí vrhl okolo krku, jakmile otevřela dveře. Srdce jí poskočilo radostí, tak jako pokaždé, když pohlédla na svého krásného chytrého synka.

Radost však tentokrát byla přehlušena jiným pocitem, uvědomila si, když mu pomáhala do kabátku.

Jistě, cítila strach, ale tížil ji i pocit viny.

Snad proto, že jeho ohromné hnědé oči, které se na ni dívaly tak důvěřivě, byly tolik podobné očím Giovanniho. Byla jejich podoba přímo do očí bijící právě proto, že jej viděla poprvé po téměř pěti letech? Nebo v ní snad začaly pracovat výčitky svědomí, výčitky, které se jí v rámci každodenního rutinního života dařilo úspěšně přehlížet?

„Kde jsi byla, mami?“ zeptal se Paolo. Jeho ručka pevně svírala její, když stoupali do kopce směrem k domovu.

„Musela jsem po práci ještě na schůzku, zlatíčko.“

„S kým?“

„S…“ Co bych tak měla říct? Ale s nikým, jenom s tvým otcem. Cítila, jak jí planou tváře, ale nedokázala uhodnout, zda je to pocitem viny, studu, nebo pod tíhou velkého tajemství, které leželo na jejích bedrech. Nemohla jsem přece udělat nic jiného, neměla jsem na vybranou. Kdybych to byla zkusila, přišla bych o své jediné dítě.

„Podívej, zlatíčko, už jsme skoro doma. Mám ti udělat kakao?“

„Ano, mami, prosím!“

Alexa byla tak zabraná do myšlenek, které jí vířily hlavou, a tak se soustředila na odemykání dveří, že si nestačila včas všimnout postavy vystupující ze šera za nimi.

Instinktivně strkala Paola dovnitř, ale to asi nebylo nejchytřejší, protože zůstal stát v plném světle a s neskrývaným zájmem pozoroval muže, jehož mohutné tělo téměř vyplnilo celý dveřní rám.

„Kdo jsi?“ zeptal se dětsky nevinně.

Giovanni zíral na chlapce a nevěřil svým očím. V němém úžasu se díval na sebe samého, když byl malý kluk. Pozvolna se vzpamatovával z šoku a očima vyhledal Alexiny.

Beze slov položil otázku a ona přikývla. Co jiného jí zbývalo?

Ano, řekly mu její oči, je tvůj.

„Jak starý je ten tvůj klučík?“ zeptal se. Soustředil se, aby jeho hlas působil klidně. V hloubi duše znal odpověď, ale byl po všech stránkách profesionál, takže chtěl napřed shromáždit všechna fakta. A získat nějaký čas na přemýšlení.

„Paolovi jsou čtyři a čtvrt,“ odpověděla.

Možná mi nevěří, myslela si. Jak by mohl, po všech těch obviněních, kterými mě počastoval při svých záchvatech žárlivosti, když si představoval dlouhé seznamy mužů, které jsem důvěrně poznala. Ale těch pět let ho změnilo, uvědomila si Alexa. Možná se mu právě teď podařilo prohlédnout přes své nemožné předsudky, anebo prostě nemohl popřít to, co viděl na vlastní oči. Bylo jí jasné, že hned v první vteřině pochopil, že Paolo je opravdu jeho.

Zářný moment radostného triumfu byl záhy vystřídán daleko temnější myšlenkou, když se podíval zpět na ni.

Pokud si Alexa myslela, že poznala jeho hořkost, najednou jí bylo jasné, že to byl jen slaboučký odvar toho, co ji teprve čeká. Ucouvla před jedovatým zábleskem jeho tmavých očí.

„Řekneš mu to,“ zeptal se tiše, „nebo mu to mám říct já?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Co mi řeknete?“ zeptal se Paolo.

Alexa se kousla do rtu.

Pohlédla dolů na krásnou nevinnou tvář svého syna a bylo jí jasné, že jakmile se to dozví, svět se navždy docela změní. Bylo by dobré udělat to alespoň s rozmyslem.

Její oči se střetly s Giovanniho očima, tvářil se, jako by ji chtěl zaživa probodnout. Veškerá obvinění, která k ní vysílal, však nebyla vůbec důležitá. Nic nebylo důležité – jenom Paolo. Podívala se na Giovanniho prosebně, jak jen mohla.

„Prosím, nezraňuj ho,“ zněla její němá prosba. „Znič mě, jestli chceš, ale nezraňuj jeho. On za to přece nemůže!“

Giovanni sotva znatelně přivřel oči a přikývl, nebo se jí to snad jen zdálo?

„Jsem maminčin kamarád,“ řekl Paolovi.

„Já tě neznám,“ nenechal se přesvědčit Paolo. Alexa si uvědomila, že v jeho dětských očích je to nějaký cizí tvor, který se dobývá na jeho území. Je Giovanni dostatečně citlivý, aby ho to napadlo?

„Nikdy jsem tě neviděl. Jsi maminčin přítel?“ zeptal se podezíravě a zakabonil se.

„Proč se ptáš? Chodí sem pokaždé nějaký jiný maminčin přítel?“ řekl a potměšile se na Alexu zašklebil.

Jak jen tomu můžu udělat přítrž? Nikdy by mi nevěřil, kdybych mu řekla, že mám přítele, protože Giovanniho baví představovat si o mně jen to nejhorší.

„To už je dávno, co jsme s Giovannim kamarádili,“ pronesla Alexa jasným hlasem.

Černé oči na ni mrkly a předaly jí vzkaz: „Jen počkej!“

Paolo přikývl svou kudrnatou hlavičkou a obrovskýma očima nepřestával hypnotizovat neznámého muže. „Zůstaneš tady?“ zeptal se ho.

Napjaté ticho přerušil Giovanni úsměvem, aby Paolovi naznačil, že s ním může být veselo. Alexu však nepřesvědčil.

„Budeš se muset zeptat maminky,“ řekl tichým hlasem, z něhož byla cítit hrozba.

„Měli bychom zavřít dveře, táhne nám domů zima,“ řekla Alexa bezradně a ze všech sil se snažila, aby se na místě nezhroutila. To nesmím. Nesmím! Ne před mým synem.

„Giovanni…“ začala a její hlas získal jiný odstín. Nyní v něm byla důstojná, ale naléhavá prosba, „přijď k nám zítra na návštěvu! Mohl by k nám přijít na čaj, co říkáš, Pao…?“

„Zůstanu tady a nikam neodejdu,“ řekl Giovanni mírně, „pokud proti tomu Paolo nic nemá.“

Paolo byl tak exoticky vypadajícím mužem naprosto fascinován. Nadchlo ho, že se může podílet na rozhodování jako dospělý. Vážně pokýval hlavou a zeptal se: „Budeš si se mnou hrát?“

„Vyzkoušej mě a uvidíš,“ zašeptal Giovanni.

Alexa jej sledovala, jak jde za Paolem do obývacího pokoje a stále nemohla uvěřit svým očím, že to, co vidí, je skutečnost. Měla chuť se štípnout, aby se vzbudila z toho strašlivého snu. Od okamžiku, kdy se objevil před obchodem, byl jako přírodní katastrofa, jako vlna tsunami, která působí každým pohybem větší a větší škodu. Copak jsem si nikdy předtím nepředstavovala, jak strašlivé by bylo, kdyby se tu najednou ukázal? Byla jsem neskutečně naivní, protože tohle je mnohem, mnohem horší než ty nejčernější představy. Mnohem horší, když zjistil pravdu právě tímto způsobem.

Měla jsem přece důvod, proč jsem mu to neřekla!

Teď je nejdůležitější, abych zůstala pevná, přesvědčovala se, protože moje síla je moje jediná možná obrana, a tu potřebuji, abych mohla chránit Paola.

Předstírala, že nevnímá jeho nepřátelské pohledy, které se do ní zabodávaly jako dýky pokaždé, když na chvíli nechal Paola jeho radosti z vítězství v Člověče, nezlob se. Rozsvítila světla a začala rozdělávat oheň v krbu. Teprve když se plameny vesele roztancovaly, odvážila se odejít do miniaturní kuchyňky, aby připravila slíbené kakao.

Nedokázala si představit, že by si uhlazený a dokonalý Giovanni mohl kdy třeba jen usrknout sladkého čokoládového mléka, ale nalila i třetí hrneček a přidala pár perníčků, které upekla s Paolem. Nebyly nejčerstvější, ale jíst se ještě daly a Paolo na ně určitě bude tak hrdý! Zvedla podnos a náhle ucítila slabost v kolenou. Opřela se zády o kuchyňskou stěnu.

Co si vlastně o tom všem myslím?

Já totiž vůbec nejsem schopná myslet, to je na tom to nejhorší. Chovám se podle scénáře „matka má hosta“. Jenomže já hosta nemám. Toto není cvičení ze společenského chování. Ukázat Paolovy výtvarné pokusy je roztomilé, ale co dál?

Bohužel neměla tušení, co se v příštích minutách stane. Nebyla hloupá a dobře věděla, s kým má tu čest. K tomu, že Giovanni da Verrazzano skočí do letadla a navždy zmizí z jejich života, bohužel jistojistě nedojde.

Co teď?

Především si musím zachovat zdravý rozum.

Když vstoupila s podnosem do obývacího pokoje, oheň už vesele plápolal, v místnosti bylo krásně teplo a bylo slyšet praskání dřeva. Světlo z krbu působilo příjemně smířlivě, třepotalo se, tančilo, a tak zakrylo, jak ošuntěle místnost ve skutečnosti vypadá. Teď zlatě zářila v míhajících se plamenech.

„Berte si,“ pobídla je Alexa a usmívala se přitom tak, že jí úsměv málem rozřízl hlavu. Cítila se, jako by hrála v nějaké kruté tragikomedii.

Obrátily se k ní dvě tváře, tak srdceryvně podobné! Zatímco z jedné dštila otevřená zloba, ve druhé se zračila láska a důvěra.

Důvěra.

Bude jí ještě důvěřovat, až zjistí to, co je teď tak křiklavě evidentní? Až zjistí, že má otce? Tu otázku si kladla neustále během posledních pěti let.

Podala jim kakao, které ve skutečnosti nikdo nechtěl, a všimla si přitom, že se Paolo ze všech sil snaží nezívat. Přestože se děsila okamžiku, kdy zůstane s Giovannim sama, bylo jí jasné, že Paolo musí jít spát. Rozevřela náruč a zavolala ho: „Pojď, miláčku, je čas jít do postýlky!“

Ale Paolo jí neskočil okolo krku, jak to obyčejně dělával. Namísto toho ji vzal za ruku, jako by nenadále dospěl, z čehož ji zabolelo u srdce. Otočil na Giovanniho: „Přijdeš zase?“ zeptal se.

„Určitě. Přijdu zase,“ přikývl Giovanni. Pak přidal co nejjasnější úsměv a co možno něžně dodal: „Mám tě příště naučit nějakou italskou hru?“

Paolo přikývl. „Ty jsi Ital?“ zeptal se.

Alexa se musela otočit, nesnesla pohled na hořkost v Giovanniho tváři.

„S?,“ odpověděl. Naštěstí pochopil, že právě teď není vhodná chvíle na povídání o modré kharastanské krvi v jeho žilách, která tím pádem koluje i v žilách Paolových. Bude to pro něj nesmírně náročné vyrovnat se s takovou informací. „Jsem Ital. Italština je ten nejkrásnější jazyk na světě. Naučila tě maminka pár slovíček italsky?“

„Maminka italsky neumí.“

„Já myslím, že umí. Co říkáš, Alexo?“

Alexa znovu pohlédla do jeho očí, které ji přitahovaly jako magnet, ať chtěla nebo ne. Nasucho polkla.

„Už ne. Zapomněla jsem to.“

„Taková škoda!“ zašeptal a za banalitou otřepané fráze byla cítit zlost. „Každé dítě by mělo znát víc než jeden jazyk.“

Alexa dělala, že neslyší hrozbu skrytou v jeho slovech. Teď je nejdůležitější dostat Paola do postele dřív, než dojde k nějakému hysterickému záchvatu.

„Pojď do postýlky, zlatíčko,“ zavolala chvějícím se hlasem.

Zcela automaticky vykonávala vše, jako vždy, když dávala Paola spát. Na koupání dnes není čas, tedy umýt zoubky, rozčesat vlásky, umýt pusinku a přečíst pohádku na dobrou noc. Není to přece chlapcova vina, že hloupí dospělí si zkazili život, říkala si, když ho přikrývala.

Ale jakmile přetáhla přikrývku přes jeho malé tělíčko, oblečené do modrého pyžamka s vláčkem, absolutní nevinnost v jeho tváři jí málem přivedla k šílenství. Podíval se Giovanni někdy takhle na svou matku, jako by věřil, že ona dokáže zodpovědět všechny otázky světa a vyřešit jakýkoli problém?

„Ten pán se mi líbí,“ zamumlal Paolo v polospánku, když si přetahoval peřinku přes hlavu. Ještě přitom stačil zívnout.

„Dobrou noc, zlatíčko,“ vykroutila se Alexa. Dolehl na ni strašlivý pocit viny, až jí z toho bylo mdlo, jako by jí někdo hodil na hlavu deku nasáklou benzinem.

Udělala jsem to pro tebe, Paolo, přesvědčovala se znovu, když sledovala, jak začal pravidelně oddychovat. Jenom pro tebe.

Marně doufala, že se otočí a Giovanni bude pryč, že se konečně celá zpocená probudí z hrozného snu.

Giovanni ovšem neodešel. Naopak, zvedl se z křesla, a jak stál před krbem, na pozadí tančících plamenů za sebou vypadal jako silueta zakletého hradu. Nemohla mu vidět do tváře, ale to nebylo potřeba. Zloba z něj sršela na všechny strany, horoucí jako sám oheň.

„Zavři dveře,“ řekl tiše.

„Ale Paolo…“

„Řekl jsem: zavři dveře,“ přikázal, „a to hned!“

Alexa třesoucí se rukou zavřela dveře a musela ze sebe vyždímat veškerou odvahu, aby se přinutila otočit se zpět na něj.

Giovanni chvíli pozoroval její hrůzou rozšířené zelené oči a malinové rty, které se chvěly zděšením. Probodával ji očima.

„Řekla bys mi to vůbec někdy?“ zeptal nebezpečně tiše.

„Giovanni…“

„Tak řekla?“ nenechal se přerušit. „A kdy? Až by mu bylo osmnáct? Až by promoval? Nebo až by se ženil? Měl bych se zjevit jako přízrak na hostině?“ ještě snížil hlas a vykročil směrem k ní. „A co kdybych zemřel?“

„Nech toho,“ vyjela na něj a dala si ruce přes uši.

„Kdybych zemřel,“ pokračoval surově a pobaveně sledoval její zděšení, protože ať jde k čertu – maledizione! Dobře jí tak! Kdyby mohla slova zabíjet, mířil by rovnou mezi žebra!

„Co potom?“ pokračoval. „To bych se o něm nikdy nedozvěděl. Nikdy bych se nedozvěděl, že jsem měl syna, a zemřel bych, aniž bych ho kdy viděl!“

„Ne!“ vykřikla. Ať se snažila sebevíc nevnímat jed v jeho slovech, cítila se jako pod gilotinou. Surově se vytrhla z jeho sevření.

„Jak můžeš sama se sebou žít?“ pokračoval neúprosně.

„Udělala jsem to pro něj!“

„Ne, ty odporná lhářko! Udělala jsi to pro sebe! Chtěla jsi ho mít jen pro sebe!“

Chytil ji za lokty a přitiskl do rohu. Svíjela se jako had, který bojuje o život. Giovanni byl však silnější a rychlejší. Najednou se k ní pevně přitiskl. Ucítila jeho tvrdý úd, toužící po horkosti jejího těla. Vytřeštila oči.

„S?,“ souhlasil ponuře, „cítíš to? Cítíš, jak po tobě mé tělo touží, i když má duše tě nenávidí za to, co jsi provedla mně a mému synovi?“ V gestu plném zmaru a zloby přitiskl svá ústa na její.

Chvíli bojovala, ale držel ji příliš pevně, takže cítila jeho tvrdé mužství, jak hledá měkkost jejího těla. Zkušeným pohybem jí násilně otevřel rty a pronikl jí do úst jazykem jako roubík, takže neměla úniku. Chtělo se jí hladově ho líbat dál.

„Och!“ v úžasu a zděšení vydala sten, když ucítila, jak jí surově odhrnuje svetr a rukou hledá bradavku, která jí až nemravně tvrdě zvedala krajkovou podprsenku, zatímco jeho druhá ruka jí mířila k hýždím. Slyšela vlastní vzdech a ucítila, jak se jí nohy podlamují v kolenou. Hlavou jí proletěla nezvaná myšlenka.

Pomůže jí tohle zprostit její viny? Pomůže to najít alespoň nepatrný kousíček v jeho srdci, který jí odpustí? Kousíček, díky němuž dokáže uvidět svět jejíma očima a pochopit, co to znamená mít hrůzu z toho, že přijde mocný vlivný muž a mladou osamělou matku bez prostředků lehce připraví o dítě?

Giovanni cítil, jak málem exploduje, stravovalo ho pokušení opřít ji o zeď, servat z ní džínsy a tvrdě do ní proniknout. Mohl z ní násilím vylíbat další vzdechy a cítit nadvládu nad ní, až bude vzdychat rozkoší. Až by se kolem něj chvěla v křečích, rychle by se uspokojil, protože sexuální uspokojení bylo to jediné, co mohlo na chvíli překrýt strašlivé myšlenky na pomstu, které ho dováděly k šílenství.

Něco jej však zastavilo. Nebyla to představa, že by ho jeho syn mohl slyšet. Syn! Giovanni najednou uvolnil své sevření, jako by dostal elektrický šok.

„Donnaccia!“ ulevil si. Sevřel pěsti, až si zaryl nehty do masa. Zastavil se právě včas, aby mu z dlaní nezačala prýštit krev. Odskočil od ní a spustil na ni proud odporných obvinění.

„Ty děvko! Kolik chlapů tě tu přitlačilo ke zdi, zatímco můj syn vedle spal?“

PÁTÁ KAPITOLA

Alexa se rázem vzpamatovala. Nebylo to díky Giovanniho urážkám, koneckonců to, že jí nadával do děvek, nebylo nic neobvyklého. Pokud nechtěla, aby ji pokládal za ženu lehkých mravů, neměla se mu tak snadno poddat. Byla to ta dvě krátká slova vyjadřující naprosté vlastnictví, která do ní zabodla osten strachu.

„Můj syn,“ řekl. V těch mocných slovech byla hrozba i odhodlání.

Začala se bát, že se stane něco strašného, nějaká děsivá přírodní katastrofa, pokud tomu okamžitě nezabrání.

„Nech mě být,“ vyrazila ze sebe.

„Co tak najednou? Na slušnost je trochu pozdě,“ odsekl uštěpačně. „Proč? Kdybych nepřestal, byl bych teď právě v tobě!“

Opovrhoval jí tak silně, až se jí z toho udělalo mdlo. Přinutila se přemýšlet racionálně. Mám stejnou vinu jako on, nejsem jen oběť, přesvědčovala se. Čím dřív přestanu jednat jako oběť, tím lépe pro všechny, hlavně pro Paola.

„Cožpak ti není jasné, proč jsem ti to nechtěla říct, Giovanni?“

„To tedy není!“ vyštěkl. „Nepochopím to ani za milion let.“

„Celou dobu, co jsme spolu žili, jsi mě obviňoval, že jsem spala s kdekým,“ začala nejistě.

„Což jsi mně právě potvrdila! Těžko mi to můžeš vyčítat,“ vyjel na ni pohrdavě. „Nebo mi snad chceš namlouvat, že jsi celou tu dobu čekala na mě, až se jednou vrátím a znovu tě vzruším?“

Zkusila si představit, jak opovržlivě by se zachechtal, kdyby odpověděla „Ano.“ To by k něčemu nevedlo, neměla vůbec v úmyslu vydat se touto cestou. Avšak musí se pokusit přinutit ho, aby se na celou situaci podíval jejíma očima. Musím, musím to zkusit! Snažila se dýchat pravidelně.

„Pamatuješ si svá poslední slova, která jsi mi řekl, než jsem odjela z Neapole?“

„Ciao?“ zeptal se vztekle.

„Řekl jsi: „Musíme být vděční alespoň za to, že nejsi těhotná. Jak bychom zjistili, kdo je otec?“

Následoval okamžik ticha, kdy na ní nevěřícně zíral.

„To mi chceš říct, žes využila tuhle hloupost, která mi ve zlosti ujela, abys mi zatajila, že mám syna?“

„Přesně tak, byl to jeden z důvodů.“

„A ty další? Snad mi nějak vysvětlíš, jak je možné, že tvoje hloupé pocity ti daly právo cítit se jako bůh a hýbat s životy ostatních lidí.“

„Myslíš na svou trapnou žárlivost?“ přešla do protiútoku. „Ta nesmyslná obvinění, co jsi na mě v jednom kuse vykřikoval?“ pokračovala neochvějně, „to, že ses ke mně choval, jako bych byla nějaká šlapka…“

„Měla jsi mi říct, že nejsi panna!“

„Vážně mě nenapadlo, že neporušená blána je nutná podmínka k uzavření manželství! Nebo snad žijeme každý v jiném století?“

„Podvedla jsi mě, a to mě rozčílilo,“ přerušil ji. „A právě jsi dokázala nade vší možnou pochybnost, že jsem měl pravdu, když jsem ti nevěřil!“

Alexa bezradně zavrtěla hlavou. Je mezi nimi obrovská propast a nikdy nebudou schopni si rozumět. Spadli rovnýma nohama do starého schématu útoků a protiútoků a zase nebudou schopni nic vyřešit, rozhodně ne v tak vypjaté situaci jako dnes.

„Myslím, že bychom se měli oba trochu uklidnit, co říkáš?“ navrhla chabě.

Giovannimu se zachtělo popadnout ji za ramena, zaklepat s ní a zeptat se jí, jak si dovoluje s ním takhle mluvit, jako nějaký učitel, který dává za vyučenou obzvláště špatnému žáku.

Najednou se k ní otočil zády a přešel k oknu, za nímž bylo vidět nebe s hvězdami. Úpornou vůlí se snažil zbavit pocitu, že se zadusí.

Můj syn.

MŮJ SYN.

Díval se do malinké zahrádky. Strnul pohledem na dětském traktůrku z umělé hmoty, který v jasně stříbrném měsíčním světle vypadal jako něco nereálného. Ta obyčejná levná hračka pro něj symbolizovala, o co všechno přišel. Anebo co mu kdo ukradl!

Netušil, jak dlouho tam stojí. Teprve když měl dojem, že jí dokáže pohlédnout do tváře a nezahrnout ji tisíci nadávek, otočil se.

Napjatě jej pozorovala. Pomalu na ni začalo doléhat, jak dalekosáhlého činu se dopustila. Bylo jí do pláče, ale od ženy, jíž Giovanni opovrhoval kdysi i nyní, by slzy působily jen jako akt sebelítosti.

„Moc mě to mrzí…“ začala, ale on ji prudkým gestem ruky přerušil, jako by stínal hlavy všem slovům, která jí vyšla z úst. Najednou ji přepadl pocit viny, cítila, že její životní rozhodnutí nebylo zralé a zachvátila ji lítost.

„Asi jsem ti měla o Paolovi říct.“ Její oči vyhledaly jeho pohled a tiše jej prosily o milost. „Nechtěla jsem, aby to takhle dopadlo, Giovanni. To jsem opravdu nechtěla…“

„Nejsem zvědavý na tvoje lži,“ přerušil ji. „Neřekla jsi mi to a pravděpodobně bych se to nikdy nedozvěděl. Objevil jsem se tady jenom náhodou!“

„Ale jednou jsem ti napsala. Když jsem… když jsem byla těhotná.“ Mimoděk sebou trhl, když uslyšel slovo těhotná. „Nepamatuješ se?“

Zamračil se. Snažil se rozvzpomenout. Napsala mi opravdu, nebo je pro ni jen výhodné teď něco takového tvrdit? Ba ne, vzpomínám si, určitě si vzpomínám, opravdu něco napsala! Takové nabubřelé psaníčko, které jsem dostal, když jsem byl ještě rozzlobený, a proklínal svou vlastní hloupost a nedostatek rozvahy. Ptala se, jestli bychom se mohli sejít. Jen jsem zaklel, zmačkal ten levný papír a vyhodil ho do koše.

„Máš na mysli tu jedinou nic neříkající větičku?“ zeptal se. „Tam nebyla ani narážka na těhotenství, nebo snad ano?“

Jenom jsem testovala terén, chtěla jsem zjistit, jestli jsme dost rozumní a budeme schopni se k sobě chovat slušně. Byla jsem zklamaná, rozjitřená rána stále ještě bolela, a přitom se mi stýskalo po jediném člověku, kterého jsem kdy milovala. Jeho mlčení bylo jako znamení osudu a má zmatená mysl měla dojem, že tak to tedy má být. Chtěl přece, abych zmizela z jeho života, tak proč to všechno dál komplikovat?

„Ne,“ připustila nahlas, „ale ty jsi neodpověděl.“

„Za to, že jsem jednou neodpověděl, jsem měl být potrestán na celý život?“

„Giovanni…“

„Ne a ne! Proti mému obvinění neexistuje žádná rozumná obrana!“ vyjel na ni zlomyslně. Viděl, jak se jí v zelených očích lesknou slzy, ale pevně své srdce proti nim obrnil. „Proč jsi mi to udělala, Alexo? To mě opravdu tak strašně nenávidíš?“

Nenávidím? Chtělo se jí hořce plakat při představě, jak strašně se mýlí. Milovala ho vášnivě, tak jako nikdy nikoho předtím a nikdy nikoho potom.

„Ne tak moc, jak ty nesnášíš mě.“

Byl jako duchem nepřítomný, přejížděl pohledem sem a tam, jako by se snažil zachytit své běžící myšlenky.

„Co bylo, bylo, zpátky to vzít nemůžeme,“ pronesl znenadání. „Jde o to, co s tím teď uděláme.“

Alexa viděla vypočítavý výraz v jeho očích a krev jí začala tuhnout v žilách.

„Uděláme?“

Giovanni slyšel strach v jejím hlase a cítil se tím mocnější. Copak ona si myslí, že bude dál o všem rozhodovat, jako by až dosud nebylo všechno po jejím? Ode dneška už bude všechno jinak. Je načase, abych jí dal pořádnou lekci.

„To si vážně myslíš, že zase potichu zmizím?“ zeptal se tiše.

Snažila se zůstat v klidu, i když neústupný tón jeho hlasu a nesmiřitelná odhodlanost v jeho očích jí naháněla panickou hrůzu. „Ne, to jistě ne, ale… ale…“

„Ale co?“ zahřímal.

„Nebude to právě jednoduché, nemyslíš? Jestli chceš vídat Paola…“

„JESTLI chci vídat Paola?“ opakoval výhrůžně.

„Ano, chci říct, ty žiješ v Itálii a já žiju v Anglii. Budeme se muset poradit s právníkem, co říkáš? Sepsat nějakou dohodu.“

Je jí jasné, že po téhle suché zmínce o právníkovi se nebudu ohlížet vpravo ani vlevo? Je jí jasné, že si nad sebou právě přestřihla provaz?

V očích se mu zablýsklo.

„Příliš dlouho bylo všechno po tvém, cara, a to se teď změní.“

„Jak to myslíš?“

Byla si vědoma zděšení ve svém vlastním hlase a podle vítězného uspokojení v jeho pohledu jí bylo jasné, že si jej je vědom i on.

„Chci vzít svého syna do Kharastanu a seznámit ho s dědečkem,“ prohlásil.

Alexa na něj vyděšeně zírala. Její první myšlenkou bylo, že tuhle roli zahrála špatně, mohli bychom to, prosím, natočit ještě jednou? Jak daleko bychom museli ten film vrátit? K dnešnímu odpoledni? Než se narodil Paolo? Nebo ještě o pár dní dřív, než jsem poprvé odjela do Itálie?

Slyšela, jak jí tluče srdce a cítila sucho v ústech.

„Giovanni, prosím tě, nesmíme to uspěchat.“

„Uspěchat? To snad nemyslíš vážně! Kvůli tobě jsem ztratil pět let a ty chceš, abych ztrácel ještě víc?“ křičel na ni a užíval si pohled na panickou hrůzu v jejích očích. „Je mi líto, nemáš na vybranou. Už jsem zmeškal dost, a nemám v úmyslu zmeškat ani jedinou vteřinu navíc. Beru Paola s sebou.“

Giovanni si náhle uvědomil, že záležitost, která mu zcela zaměstnávala mysl až do dnešního podvečera, najednou získala další rozměr.

Jsem syn a dědic šejka. To však už není jen informace, s níž se musím nějak vyrovnat. Je to fakt, který ovlivní i život mého syna, uvědomil si.

Mého syna!

„Nemůžeš jen tak sebrat dítě z anglického venkova a šoupnout ho do nějaké exotické krajiny, o které nikdy v životě neslyšel!“ zaprotestovala.

„Chci ho vzít do Kharastanu,“ opakoval tvrdohlavě, „a taky ho tam vezmu.“

Tvářil se velice zatvrzele, takže Alexe bylo jasné, že bude muset být moc opatrná.

„Beze mě nepojede,“ namítla jemně.

Odpověděl jí pohledem, který by roztavil celou armádu v brnění. Snažila se jeho nápor nějak důstojně vydržet.

„Tak pojedeš taky,“ řekl medově. Koneckonců to jsem původně chtěl, a všechno, co mi udělala, mi draze zaplatí.

„A co když odmítnu?“

„Nemůžeš odmítnout!“ jeho pohled ztvrdl. „Nemáš na vybranou, Alexo. Pokud nechceš otevřenou válku, kde budeme bojovat o dítě jako o kořist, radím ti, abys spolupracovala.“

„Jako o kořist?“ opakovala, „jako o nějakou trofej? Takhle ty ho vidíš?“

„Už ani slovo!“ uťal její další řeč. „Po celý jeho život jsi byla za královnu. Těžko mi můžeš vyčítat, že se teď snažím o totéž!“ Prohrábl si husté černé vlasy. Zářil uspokojením. „Svatba je začátkem příštího týdne. Poletíme tam spolu.“

Zmocňovaly se jí mdloby, když řekl ‚poletíme‘. Znělo to, jako kdyby byli opravdová rodina, a přitom nic nebylo pravdě vzdálenější! Je až neuvěřitelné, jak fantastické obrazy dokáží vyvolat jednoduchá slova, napadlo ji. Smutek na ni padl jako těžká černá deka. „Co moje práce? A co mám říct Paolovi?“

S netypickým zaváháním Giovanni dumal o možných odpovědích. Věděl, jak dosáhl svého monumentálního úspěchu: občas musel udělat krok zpět. V tuto chvíli je pro chlapce jen jakási zvláštnost a nemá na něj žádný vliv. Alespoň zatím ne, ale to se brzy změní. Znovu ucítil, jak mu bolest svírá srdce. Pohlédl na ni temným žalujícím pohledem.

„To je tvůj problém, cara, ne můj.“

ŠESTÁ KAPITOLA

„Probuď se, zlatíčko, probuď se!“

Černé kudrny, které Alexa hladila, se pohnuly, jak sebou Paolo ve spánku trhl, když se zvuk motorů maličko změnil. Šli na přistání. Co nevidět budou v Kharastanu.

„Za chvilinku se probudí,“ uklidňovala Alexa Giovanniho. Bylo jí jasné, že sleduje každičký její pohyb, že jeho všetečné černé oči hodnotí všechno, co udělá, a to i teď po celých sedm hodin letu. Připadala si, jako by podstupovala nějako tichou, ale tím náročnější zkoušku, jako by hodnotil její chování, zda vyhovuje jeho vysokému standardu. Ne, Giovanni se opravdu nezměnil, pomyslela si Alexa zoufale, ale já se tím nenechám vyvést z rovnováhy.

Vyzvedl je brzy ráno v černé limuzíně se šoférem, za níž si všichni sousedé mohli ukroutit krky. Tou dojeli k blízké přistávací ploše, kde na ně čekal jeden ze soukromých letounů šejka Zahira.

Paolo letěl letadlem poprvé v životě. Alexa upřímně doufala, že všechny své další lety nebude přirovnávat k tomuto. Sama nebyla příliš zkušená cestovatelka, ale šejkův letoun by vyrazil dech každému. Zářivě stříbrošedý trup letadla ostře kontrastoval s jeho interiérem, který byl přehlídkou luxusu ve zmenšeném měřítku, včetně zářících dřevěných intarzií a kovaných doplňků z ryzího zlata.

V kabině byly instalovány nízké pohovky, na nichž se dalo spát, kompletní jídelna se stolem a s křišťálovým lustrem, místnost s křesly polstrovanými hedvábím a koupelna, která by zapadla do luxusního hotelu.

Vypadalo to, jako by obsluha byla schopna splnit jakékoli jejich přání, od vajec na hniličku až po žabí stehýnka. Alexa se však zeptala, zda by mohli ochutnat něco typického z kharastanské kuchyně. Domnívala se, že by bylo vhodné, aby si na ni Paolo začal zvykat v okamžiku, kdy je naplněn úctou a respektem z nádhery letadla.

Vyhledala Giovanniho pohled. Pokýval svou černou hlavou v neochotném souhlasu. Ne že by Alexa čekala jeho souhlas, ale potěšilo ji, pokud k němu došlo.

Ano, Paolo si užíval každý okamžik letu. O ní se to však říct nedalo. Připadala si, jako když musí neustále chodit po špičkách po minovém poli nevyřčených otázek a zapovězených témat. A bylo to ještě horší, když se jejich syn pohodlně uvelebil na jedné z pohovek a usnul.

Pokud byl vzhůru, snažili se alespoň chovat se k sobě jakžtakž slušně. Když spal, bylo mezi nimi neustále cítit špatně skrývané napětí, tikající kdesi pod povrchem jako časovaná bomba nechtěných a nevyřčených emocí. Ani jeden z nich se neodvážil dotknout se choulostivých témat, jako kdyby to mohlo vyvolat turbulenci, která by je mohla uvést do rozpaků, vystrašit Paola, nebo dát diskrétní posádce námět k přemýšlení.

Nenadálý hukot motorů připomněl Giovannimu, že za chvíli budou kráčet po nádherné cizokrajné zemi, obývané zvláštním národem silných černookých lidí, jemuž by býval byl mohl vládnout, kdyby byl osud nerozhodl jinak.

„Co jsi mu řekla, Ali?“ zeptal se Giovanni tiše, když viděl, jak se chlapec probírá ze spánku. Znovu pocítil tu stále častější prudkou bolest pochybnosti a nadšení zároveň, že tohle neposedné dítě se mohlo zrodit z jeho semene.

Slyšela naléhavost a slabě vlastnický tón v jeho hlase. Znovu ji to znepokojilo. Co všechno by byl schopen udělat, aby dosáhl svého? Jak moc vlastně Paola chce? Co když se rozhodl, že čtyřletý hoch je příliš velká námaha a že aktivním rodičem vůbec nechce být?

V hloubi duše však Alexa tušila, že věřit v něco takového je marné. Stačilo si všimnout, jak nadšeně se na Paola dívá. Jako by se pohledu na svého syna nemohl nabažit, měl ten láskyplný pohled, kterým téměř každý rodič sleduje své dítě.

„Tak co jsi o mně Paolovi řekla?“ zeptal se znovu.

„O tobě konkrétně jsem moc nemluvila.“ Viděla, jak s ním cloumá vztek. „Ví, že letíme do Kharastanu. Řekla jsem mu, že půjdeme na nádhernou svatbu do královského paláce. S tebou.“

„A co on na to?“

„Zeptal se, kdy ta svatba bude.“

„Nezeptal se, proč tam jede?“ nechtěl věřit Giovanni.

Alexa zavrtěla hlavou. „Děti přemýšlejí jinak než dospělí.“

To neměla říkat. „Jak myslíš, že to mám vědět?“ vyjel na ni. Viděl, jak jí hoří tváře a pochopil, že jeho úder zasáhl cíl. „Tak jak mu to přesně vysvětlíš? Musí vědět, kdo jsem, Alexo, a musíme se domluvit na nějakém postupu, jak mu to řekneme.“

Alexa se zarazila. Jak rychle se věci mění! Přešlo čtyřiadvacet hodin a on už si myslí, že má právo rozhodovat o Paolově životě! Jak mu to řekneme, řekl doslova. Při samotném zvuku těch slov se celá rozklepala. Ale jak tomu zabránit?

„Zatím ne,“ řekla.

„Nevytáčej se!“

„Myslím na to, co je pro Paola nejlepší.“

„Ne, nemyslíš,“ odporoval jí. „Kdybys myslela na Paola, začala bys přemýšlet o tom, co potřebuje. Každé dítě potřebuje otce.“

„I když ten otec posuzuje a odsuzuje ženy jako ve středověku?“ hájila se. „Když staví ženu na pranýř, odkud se může jedině propadnout do pekla?“

„Hrála sis na nevinnou, abys mě dostala,“ obvinil ji. „A já jsem byl šílenec a skočil ti na to. Nechal jsem se omámit tvými jahodově zlatými vlasy a tvýma zelenýma očima, které se tak nevinně leskly.“

„Rozhodně jsem tě nechytala do žádné pasti. Nikdy jsem ti neřekla, že jsem panna!“ odrazila jeho útok hrdě.

„Ale věděla jsi, jak je to pro mě důležité.“ Bylo to snad kvůli tomu, že vyrostl za zvuků plíživých kroků, když se k jeho matce do ložnice kradl další mladý milenec? Snad proto kladl větší důraz na čistotu než většina ostatních Italů?

„Podvedla jsi mě!“

„To není pravda!“ Alexa se kousla do rtu. „Byla jsem moc mladá a nezkušená na to, abych byla schopná na někoho něco hrát.“ Moc zamilovaná a moc jsem po tom úžasném muži toužila.

„Tak proč jsi mi to neřekla?“

„Protože náš vztah byl o lásce, o zamilovanosti, nebo jsem si to alespoň myslela. Mluvit o bývalých partnerech by mi připadalo jako otevírat hroby. A nezapomeň, že jsem měla jen jednoho.“

Obličej mu cukl, jako kdyby měl tik. S Alexou to bylo jedinkrát v jeho životě, kdy si dovolil věřit v lásku, kdy si připadal jako v pohádce. „Žádná láska!“ vyštěkl, „byla to iluze. Něco jsi předstírala, a dobře to víš!“

„Nikdy ses mě nezeptal! Připadalo by mi neuvěřitelně trapné mluvit o něčem tak čistě fyziologickém. S tebou jsem se cítila jako jediná na světě, na které ti opravdu záleží. Myslela jsem, že tě baví prodlužovat tu předehru, to nádherné vzrušující čekání,“ zašeptala. „Ani mě nenapadlo, že jsi schopen měřit na dvojí loket. Ty můžeš mít tisíc milenek a všechno je v pořádku. Moje jedna jediná sexuální zkušenost spustí lavinu nesmyslných obvinění. Pro tebe existuje buď panna, nebo děvka, a nic mezi tím. Chceš symbol, ne skutečnou ženu.“

„Skutečná žena by přede mnou neschovávala mého syna,“ pronesl tvrdě.

Alexa se zhluboka nadechla. „Udělala jsem, co mi v tu chvíli připadalo nejschůdnější. Zmýlila jsem se a je mi to líto.“

Hodil po ní ledově studeným pohledem. „Myslíš, že teď je vhodná doba na omluvu?“ vysmíval se jí. „Chceš honem, honem získat nějaké bodíky?“

Ach, k čemu to všechno je? Alexa se opřela a unaveně zavřela oči. Představila si bezesné noci, které ji čekají, když znovu vstoupil do jejího života.

Po několik uplynulých nocí teď ležívala s otevřenýma očima a zvažovala možnost, že by sebrala pár základních věcí nezbytných k přežití a uprchla s Paolem z Lyminghamu, daleko od Giovanniho a všech komplikací, které s sebou přinesl. Nezastavil ji nedostatek odvahy, ale vědomí, že teď, když ví, že má syna, by ji dříve či později vystopoval až na konec světa. Zadrželo ji i něco jiného, něco, o čem si nikdy nemyslela, že by se nad tím kdy mohla zamýšlet.

Skutečnost, že už nemůže Paolovi odpírat, na co má právo – vlastního otce.

Jak jen se takové věci říkají dětem? Jak mu mám jazykem čtyřletého děcka, tak, aby tomu porozuměl, vysvětlit, proč jsem se o| něm nikdy předtím nezmínila. Navíc takovým způsobem, abych Giovanniho nijak neočernila? To by nebylo fér. Neskrývá se za mým váháním snad i strach, že se na mě Paolo bude zlobit? Má Giovanni nakonec pravdu, že svůj vlastní zájem stavím nejvýš ze všeho a jdu si za ním na úkor svého syna?

„Budeš mu muset něco říct, a to brzy,“ přerušil Giovanniho hlas její neveselé myšlenky, „protože ostatní už to vědí.“

Alexa vyvalila oči úžasem: „Cože? Kteří ostatní?“

„Řekl jsem to Malikovi, to je šejkův tajemník. Nějaké vysvětlení jsem jim dát musel,“ říkal zachmuřeně. „Jak jinak jsem jim měl vysvětlit, proč chci najednou přivézt s sebou i dítě? Šejk Zahir to momentálně ví také. Roznese se to rychle, zvláště, až se tam ukážeme.“ V jeho černých očích se zračila bolest, skrývaná za všudypřítomnou zlost. „I kdybych neřekl nikomu nic, jen slepý by si nedal dvě a dvě dohromady! Naše podoba se zapřít nedá.“

„Ne, to nedá,“ říkala pomalu a snažila se přitom udělat si pořádek ve svých protichůdných myšlenkách. Mám-li být sama k sobě upřímná, myslela si, děsí mě ještě jedna věc. Jejich podoba, ne, to není přesné, jsou naprosto identičtí, tak je to přesnější. Paolo vypadal jako přesná miniaturní kopie svého otce.

Alexa pohlédla na dřímajícího chlapce. Jeho pleť nebyla ve skutečnosti tak tmavá, jako Giovanniho, ale jeho černé kudrnaté vlasy a aristokratické rysy byly totožné. A ty oči! Nejpodobnější byly jejich oči, jiskřící důvtipem, orámované hustými dlouhými řasami, za které by mnohé ženy platily zlatem!

Alexa se svou bledou pletí a zlatými vlasy byla jak z jiného světa. Nemohla přijít na žádný fyzický rys, který by ji spojoval s jejím synem, a cítila se jako outsider. Jako vlaštovka, která nevědomky vychovala ve vlastním hnízdě kukačku. Teď měla strach, že Paolo odletí do třpytivého světa paláců a šejků, kde vzpomínka na jeho matku-prodavačku pomalu, ale jistě, postupně vybledne.

„Tak co mu řekneš?“ naléhal.

Alexa pohlédla na Paola. Znovu hluboce usnul, tak, jak to dokáží jen děti. Byla si jistá, že je neslyší, ale říká se přece, že sluch je nejcitlivější ze všech smyslů.

Přitiskla si prst na ústa, ale Giovanni zavrtěl hlavou.

To si vážně myslí, že se z toho zase vykroutí a vymluví se na to, že je tu Paolo? Pěkný pokus! Zpražil ji pohledem.

„Pokud máš strach, že nás uslyší, pojď vedle.“

Zvedl se a přešel na druhý konec luxusní kabiny, kam Paolo doslechnout nemohl. Arogantním gestem ji pobídl, aby šla s ním.

Nepůjdu za ním, problesklo jí hlavou. Vzápětí si však uvědomila, že by to byla jen ztráta času. Giovanni má v rukou všechny trumfy, uvědomila si. Jsou právě v šejkově letadle a Giovanni je šejkův syn, čestný host. Já jsem jen prostředek k dosažení cíle, nutné zlo.

Mám něco, co on chce. Jeho původní představa mít s sebou sexuální partnerku teď byla vystřídána něčím důležitějším. Chce našeho chlapce. Alexa si uvědomila, že je chycená v pasti, a nemělo to nic společného s omezeným prostorem letadla. Stejně uvězněná si bude připadat, až přistanou v rozlehlém pouštním království Kharastanu.

Teď je čas myslet na city a blaho jejich syna, Giovanni má pravdu, ptá se na důležitou věc. Nejraději by si zahrála na pštrosa, strčila hlavu do písku a předstírala, že problém neexistuje. Jenomže to by nepomohlo, Giovanni by trval na svém za jakýchkoli okolností. Sama si dobře uvědomovala, že jeho otázce déle uhýbat nemůže.

Dnes byl oblečen celý v černém. Exkluzivně střižený oblek obepínal jeho štíhlé tělo a zdůrazňoval dlouhé svalnaté nohy. i košili měl tmavou, bez kravaty. Vypadal draze a nebezpečně s těmi sotva znatelně rašícími vousy na tváři, pádným důkazem jeho mužnosti.

Když se k němu přiblížila, ucítila známou vůni vody po holení. V hloubi svých útrob pocítila náznak touhy. Vyděsilo ji, že taková myšlenka se dokáže prodrat na povrch i v tak citově vypjaté situaci.

„Tak co mu řekneš, až mu to řekneš?“ zeptal se znovu tiše. „Radím ti, aby to bylo co nejdřív.“

„A ty…“ koktala Alexa, „ty budeš u toho?“

Zíral na ni a bylo vidět, že zlost doutnající v něm v tu chvíli přerostla v zuřivost. Vypadalo to, že kdykoli může vybuchnout jako láhev šampaňského, když s ní někdo neopatrně zatřese.

„A co sis myslela? Že tě nechám, ať mu někde v ústraní napovídáš svou verzi pravdy? Že ze mě uděláš nějaký temný přízrak tvé minulosti?“

„Nikdy bych si nic takového nedovolila,“ bránila se.

„Ne? A jak jsi mu tedy vysvětlila, proč nemá otce?“

Byla připravená na to, že tuto otázku jí dříve či později položí.

„Prostě jsem mu řekla pravdu. Tedy, že maminka se vdala, ale bohužel jí to s tatínkem nefungovalo.“

Pokrčila rameny. Strohé konstatování nedokázalo popsat její smutek a pocit selhání z toho, že se rozešli.

„To je ale krásné vysvětlení,“ ufrkl posměšně, „copak se nikdy na nic neptal?“

Alexa zavrtěla hlavou.

„Prostě to přijal. Spousta jeho kamarádů má rozvedené rodiče.“

„No samozřejmě! Žijeme to ale ve výhodně zkaženém světě!“ přerušil ji tiše, ale rozzlobeně. „Jistěže se neptal, když viděl, že o tom stejně nebudeš mluvit. Děti velice dobře chápou nálady dospělých a dokáží se jim přizpůsobit.“

Alexa otevřela ústa, aby hájila své stanovisko, ale zastavila se. Tentokrát to nemělo nic společného se strachem z Giovanniho vzteku. Najednou si uvědomila, že zapřela Paolovi Giovanniho stejným způsobem, jako mu jeho matka zapřela otce. Obešla ji hrůza.

Zašeptala: „Jednala jsem tak, jak mi to v tu chvíli připadalo správné…“

„A já už jsem ti řekl, že mě vůbec nezajímá tvá prospěchářská obrana. Jen se nedělej, že je ti to všechno líto, abych ti snadněji odpustil.“

„A co ty bys řekl?“ zeptala se bolestně.

Nejraději by ji spílal, bil a vytrhl jí jazyk z úst. Spící dítě na druhé straně kabiny mu v tom však zabránilo.

„Muži jsou bohužel málokdy v té výsostné pozici, kterou v dětském životě většinou zaujímají ženy. Nemůžou své potomky proti někomu poštvat, ani vyhladit některé příbuzné!“

Chtěla mu to vysvětlit. Chtěla mu říct, že se bála, že se přímo děsila jeho zloby. Bylo by však moudré přiznávat strach, slabost, která existovala až do dneška? Giovanni by této její slabosti jistě dokázal mistrně využít ve svůj prospěch a nějak by se jí pomstil za to, co udělala.

„Řeknu mu to, jakmile bude vhodná chvíle,“ slíbila.

„Řekneš mu to, jakmile se vzbudí!“

„To je rozkaz?“

„Co tě nemá, cara mia?! Myslíš, že tě budu prosit, nebo že budu čekat, až tobě se to bude hodit?“

Jejich pohledy se setkaly. Z jeho očí sršel černý oheň a spaloval jí duši. Bylo jí jasné, že musí být silná, jinak ji připraví o všechno. Už před časem se zmocnil jejího srdce… nechtěla, aby ji ještě připravil o syna a o duševní zdraví.

„Mamí!“

Alexa se usmála. „Copak, zlatíčko? Vyspinkal ses hezky?“

„Už tam budeme?“ zeptal se Paolo a rozhlížel se kolem sebe.

„Za chvíli tam budeme,“ přisvědčila. „Pojď sem a podívej se z okna.“

Paolo vyskočil a přiběhl k ní. „Koukej, mami,“ ukazoval vzrušeně prstem, „podívej se!“

„To jsou hory,“ vysvětlila mu. Dívala se z okénka dolů a uvědomila si, že právě prolétají nad oblastí, o níž si myslela, že existuje jenom v reklamách cestovních kanceláří. „Veliké hory se sněhovými čepicemi.“

„A podívej, támhle je poušť,“ řekl něžný hluboký hlas.

Alexa nervózně polkla, protože Giovanni se postavil přímo za ně, aby cítila jeho přítomnost. Jeho pach, jeho vlastní pižmový tělesný pach jí vnikl do nozder, jako by do ní vnikala samotná jeho podstata.

Neříká se, že ženy jsou přitahovány muži-vůdci jakýmsi těžko vysvětlitelným mechanismem na čichové úrovni? Došlo k tomu v jejich případě, vybralo její tělo toho nejsilnějšího a nejmužnějšího člověka na světě? Chtělo se jí křičet: „Táhni ode mě!“ Přitom si však zároveň přála, aby ji stiskl v náručí. Aby ji přitiskl k svému srdci, ucítil horkost jejího těla a zasypal její ústa polibky. Tvrdými polibky, při kterých by zcela přišla o vědomí a poddala se mu.

„Vidíš ji, Paolo?“ šeptal a naklonil se k němu blíž. Je mi tak nepříjemné, když stojí blízko mě. A přitom po něm tak toužím! Ach bože!

Pozornost jejich syna byla plně zaměstnána bělostříbrnou krajinou pod nimi, a Giovanni se na Alexu vědomě přitiskl. Ucítila jeho náhlou, naléhavou erekci. Neušel mu její sotva slyšitelný povzdech, všiml si, jak sebou její tělo nepatrně trhlo, a byl si jist svým triumfálním vítězstvím. Ona ho chce!

Odstoupil od ní a sklonil se k svému synovi.

„Paolo, víš, proč jedeme do Kharastanu?“ zeptal se sladce.

„Je tam svatba.“

„A víš, čí svatba to je?“

Paolo zavrtěl hlavou, až si rozcuchal černé kudrny. „Nevím.“

„Žení se Xavier.“

„Kdo je ten Xa… Xa… Xavier?“ vykoktal.

„Můj bratr.“ Giovanni se k němu ještě více sklonil a pohladil ho po vlasech. Paolo jej k Alexině zděšení nechal. „Vlastně poloviční bratr. Máme jednoho tatínka, ale jiné maminky.“

„To mají dvě holky u nás ve školce!“

Giovanni přikývl.

„Hodně lidí to tak má. Ale já jsem na to, že on je můj bratr, přišel teprve nedávno.“

Paolo nespouštěl s Giovanniho oči. „Vážně?“

„S?,“ odpověděl Giovanni něžně a pak si sedl na bobek, aby byl stejně vysoký jako chlapec. Srdce mu prudce zabušilo. „Někdy je to v rodinách komplikované, ze všech možných důvodů.“

Usmál se na chlapce tak vřele, až to s Alexou zatřáslo. Ve srovnání s tím, jak se Giovanni díval na ni, to moc bolelo. O mě nejde, připomněla si. Jde o Paola a o to, jak mu to co nejlépe říct. Giovanni se neohlíží ani vpravo ani vlevo. Za okamžik to bude venku.

„Paolo, Giovanni se ti snaží říct, že…“

„Jsem tvůj otec.“

Slova z něj vylétla a zdálo se, že jejich ozvěna krouží po letadle. Alexa se kousla do rtu, až ucítila chuť krve. A je to venku!

Nastalo ticho. Když si Giovanni všiml, jak bolest a zármutek zalily její zelené oči, radoval se z fantastického triumfu. Ona mě také zranila, pomyslel si zlomyslně. Ublížila mi víc, než jsem kdy považoval za možné. Nemá monopol na působení bolesti!

Pohotově ze sebe všechny tyto úvahy setřásl a napjatě pozoroval Paolovu tvářičku. Doufal, či přesněji řečeno modlil se, aby pravda vyřčená přímo a bez obalu byla ta nejlepší možná cesta.

I Alexa stála bez hnutí. Cítila se jako na druhé koleji, jako vetřelec, který ruší velice soukromý rozhovor.

„Paolo?“ zeptala se zkusmo.

Její syn se na ni podíval. V jeho tváři si všimla výrazu, který tam ještě nikdy neviděla. Byla to směs všech možných emocí dohromady, byla tam zvědavost, úleva, dozajista i nadšení, ale také stín nesouhlasu.

„Jenže maminka nemá manžela,“ zaprotestoval.

„Ale mám,“ začala tichým hlasem a modlila se, aby se jí nezlomil v půli věty. „Giovanni je můj manžel. Vzali jsme se…“

„Omylem?“ skočil jí krutě do řeči.

„Hodně dávno,“ pokračovala slavnostně Alexa. „A pak jsme… pak jsme přestali žít spolu.“ Čekala, že ji Giovanni začne opravovat, ale kupodivu se to nestalo. Záblesk v jeho očích jí prozradil, že jí v žádném případě neodpustil, ale že nemá v úmyslu trýznit jejich syna kvůli tomu, že jejich vztah špatně skončil.

Vypadalo to, že Paolo nemá ani ponětí o jiskřící atmosféře okolo nich, a že ho vůbec nezajímá nějaké PROČ. Jen svýma obrovskýma čokoládovýma očima vyjeveně zíral na vysokého elegantního muže s tmavou pletí. „Ty jsi táta?“

Giovanni měl najednou tak sucho v ústech, že nemohl odlepit čelisti od sebe. Přikývl tedy jenom a usilovně tlačil rty k sobě, jak nechtěl dát najevo příliš mnoho emocí.

„Ano, jsem,“ dostal ze sebe po chvíli. „Já jsem pap?.“

Alexa stála jako opařená a nevěřícně zírala na jeho arogantní aristokratickou tvář, která očividně bojovala s přemírou neznámých emocí. Jako divák na nějakém sentimentálním filmu sledovala, jak Giovanni otevírá paže a Paolo mu skáče přímo do náruče. Bylo to jako uvítání po dlouhé nepřítomnosti. Jen by ráda věděla, jak ten film bude pokračovat.

Z toho, co řekl, i z toho, jakými pohledy ji častoval, usuzovala, že jí už nikdy v životě neodpustí.

Co ji však v tuto chvíli zajímalo víc, bylo: Odpustí mi Paolo?

SEDMÁ KAPITOLA

Horké kharastanské slunce pražilo Alexe přímo do hlavy. Přivřela oči a spatřila mladou ženu se zářivými světlými vlasy v průsvitném závoji. Žena přiložila konečky prstů k sobě jako při nějaké modlitbě a hluboce se od pasu uklonila.

„Smím mít tu čest uvítat vás v modrém paláci, Alexo?“ pronesla jemným tichým hlasem. „Jmenuji se Sorrel a budu vám k službám po celou dobu vašeho pobytu.“

Právě v okamžiku, kdy si Alexa začala myslet, že na ni nečekají žádná další překvapení, objevilo se jedno zbrusu nové. Možná jí svým způsobem bylo vhod, že se může soustředit na něco jiného než na to, jak Paolo bude reagovat na zjištění, že Giovanni je jeho otec.

„Vy jste Angličanka!“ vykřikla překvapeně a v úžasu hleděla na ženu s blond vlasy.

Sorrel byla přibližně v Alexině věku. Zeširoka se usmála. „Vy jste to poznala? Nemám kharastanský přízvuk?“

Alexa zavrtěla hlavou. „To jsem si nevšimla,“ odpověděla a nejistě se rozhlédla, jako by čekala, že se každým okamžikem probudí z bláznivého snu, a bude v ložnici svého pronajatého bytečku v Lyminghamu.

Zatím však byla stále zde, před impozantní budovou s kopulemi a věžičkami, největším z panovníkových paláců v Kharastanu.

Jakmile přijeli do paláce, Paolo potřeboval na toaletu. Trval na tom, že s ním půjde Giovanni, a Alexu stálo dost přemáhání, aby se své obvyklé role dokázala vzdát bez mrknutí oka.

„Takhle je to snazší,“ řekla Sorrel, když se dívaly za služebníkem v hedvábném oděvu, jak doprovází Giovanniho a Paola za vyřezávané dveře. „V paláci jsou stále ještě prostory, kam je ženám vstup zakázán.“

Alexa přikývla.

Opakovala si, že chování jejího syna je za daných okolností pochopitelné. Přesto jí dalo spoustu práce opravdu tomu uvěřit.

Paolo právě objevil osobu otce, a měl chuť si jí užít co nejvíc. Byl jako dítě, když dostane novou hračku, a chtěl si s ním hrát bez přestání. K tomu přispíval i fakt, že právě dorazili do exotické země, velice odlišné od jeho rodiště, do země, v níž zatím bezvýhradně vládnou muži. Bylo tedy zcela pochopitelné, že Paolo se chce chovat a jednat jako muž.

Tak proč se cítí tak osamělá a vyřazená? Jako kdyby stála na samém okraji útesu, který se jí za chvíli rozdrolí přímo pod nohama. Protože rovnováha sil se změnila, uvědomila si s bolestí. Všechno teď hrálo v Giovanniho prospěch, a on se nechal obskakovat s grácií, jako by se tu byl narodil.

***

Po přistání v hlavním městě je uvítal konvoj limuzín, obrovských luxusních vozů s neprůstřelnými kouřovými skly, a z nich vystoupili muži v temných uniformách s tmavýma neproniknutelnýma očima, jejichž pohled se nikdy nestřetne s vaším.

Přivítal je úřední vyslanec, oblečený do rozevlátého obleku barvy slonové kosti. Jmenoval se Fariq a byl to sekretář Malika, nejvýše postaveného nejoblíbenějšího šejkova tajemníka. Poklonil se před Giovannim.

„Z pověření Akila Malika vás informuji, že právě vyjednává s šejkem Kalimem z Marabanu podrobnosti ohledně královské svatby. Vzkazuje svou nejhlubší omluvu a sejde se s vámi později, při večeři.“

Když nastupovali do luxusního vozu, Alexa se zamračeně otočila na Giovanniho. „Chovají se k tobě, jako kdybys byl člen královské rodiny,“ řekla zmateně.

Giovanni beze slova pokrčil rameny. Chtěl se k ní alespoň navenek chovat přátelsky, zvláště když byl přítomen Paolo. Chlapec nesmí vycítit ani moment nesouladu, umiňoval si Giovanni, ani se nesmí dozvědět, jak málo chybělo, a svého otce by nikdy v životě nepoznal. To je Alexina práce, ale neměl v úmyslu ji teď obviňovat. K čemu by to bylo, když hoch zbožňuje svou matku? Kdyby ji Giovanni očerňoval, jen by v jeho očích vypadal jako zloduch.

Ne, Alexa za svůj podvod zaplatí jinak, Giovanni měl přesný plán. Ta představa mu rozehřívala krev. Pohledem se jí jen vysmíval. Užíval si její očividné rozpaky. Měl radost z toho, že se vedle něj vůbec nedokáže uvolnit.

„Protože mě přijali za člena královské rodiny,“ vysvětlil chladně.

„Tak brzy?“ zeptala se.

„Bylo rozhodnuto, že odklad by nebyl k ničemu dobrý,“ utrousil líně, zatímco mu Paolo lezl do klína jako nedočkavé štěňátko. „Před pár dny byla zveřejněna zpráva, že jsem druhým šejkovým synem.“

Nutno přiznat, že Giovanni svou blazeovaností také maskoval své vlastní vytržení ze zpráv, které mu tlumočil Malik. Kharastanský lid bezmezně miloval svou královskou rodinu a každého, kdo s ní byl spřízněn. Giovanni byl bez prodlení přijat.

Nezáleželo na tom, že okolnosti jeho narození byly mírně řečeno neobvyklé, země reagovala stejně nadšeně.

Kharastanský zpravodaj uveřejnil hloubavý úvodník, oslavující novou krev, jejímiž nositeli jsou Xavier a nově i Giovanni.

Jakýkoli Zahirův syn s kharastanskou krví v žilách je pro zdejší lid šejkem. Existují-li dva dědicové, náš lid ví, jak nesnadné bude vyjednávání. Protože vládce může být jen jeden.

Giovanni se měl poprvé oficiálně ukázat a promluvit z balkonu během oslavy královské svatby. Na tváři se mu objevil odhodlaný výraz. Měl v úmyslu držet při tom Paola v náručí.

Během cesty do královského paláce Alexa téměř nepromluvila. Cítila, že to je jen začátek dlouhého procesu, jak z ní udělat neznámou bezvýznamnou bytost. Paolo se houpal na Giovanniho klíně a nadšeně vykřikoval, když míjeli neobvyklé kvetoucí stromy.

„Koukej na ty vojáky!“ vykřikl najednou. „Mají doopravdické zbraně!“

Alexa obrátila k Giovannimu prosebný pohled. Lehce se dotkl Paolovy paže a ukázal na druhou stranu. „Raději se podívej támhle,“ zašeptal. „Sedí tam opička a hraje na harmoniku.“

„Jééé!“

„A víš, že na náměstí tu vystupují krotitelé hadů?“

„Fakticky mají hady?“ Giovanni přikývl. „Černé kobry a krajty.“

„Můžu je vidět?“

„Určitě můžeš. Podívej, už jsme tady. Támhle je palác.“

„Palác?“ zeptal se Paolo. Dosud vídal paláce jen v pohádkových knížkách.

„Palác,“ odsouhlasil Giovanni slavnostně. „Tam žije šejk. Brzy se s ním setkáš.“ Jeho oči se znovu setkaly s Alexiným pohledem. Chlapci to nedojde, ale jí ano. Šejk Zahir je Paolův dědeček. I Paolovi koluje v žilách královská krev. Pro kharastanský lid je to cennější než zlato a diamanty.

„Tohle je ten palác?“ zvolal Paolo vzrušeně.

„Ano, to je on.“ Usmál se.

Giovanni byl ubytován v modrém paláci během své poslední návštěvy, ale teprve tentokrát byl skutečně ohromen jeho nádherou, jako by skutečná velkolepost budovy vynikla až na druhý pohled, po důkladném prozkoumání, když si člověk představí, že se na něj dívá dětskýma očima. V tu chvíli si uvědomil, že nikdy nebyl zvyklý dívat se na svět pohledem někoho jiného.

„Ach, to je nádhera,“ vydechla Alexa, když vyhlédla z okénka limuzíny. Budova na ni udělala takový dojem, že na chvíli zapomněla na veškeré problémy. „Je vážně úchvatný!“

Vzletný dóm hrál všemi odstíny modré, jaké Alexa kdy v životě viděla, a ještě několika dalšími. Kombinace různých odstínů dělala modrou tak intenzivní, že se jí nic v přírodě nemohlo vyrovnat. Naopak květiny, které kvetly všude kolem, byly pestře různobarevné, růžové, červené, fialové, bílé a šafránově žluté. Jejich silná vůně pronikala všemi smysly, až se jí z toho dělalo mdlo.

V tu chvíli se objevila blonďatá žena jménem Sorrel, aby je uvítala. V pavučinově lehkém závoji vypadala étericky jako víla, až se Alexe zdálo, že je snad jen výplodem její fantazie.

Alexa zatoužila po klobouku a po nějakých lehčích šatech. Mělo ji napadnout už na letišti v Heathrow, že si má vzít na sebe něco vzdušnějšího než plátěné kalhoty a sako.

„Jen vstupte, uvnitř je stín a příjemný chládek,“ vyzvala ji Sorrel. „Je vám patrně horko.“

„Je mi strašlivé horko,“ přiznala se Alexa. Navíc jsem unavená, rozčarovaná a k smrti vyděšená, že přijdu o jediného syna. Že mi ho ukradne muž, který kdysi říkával, že mě miluje, ale teď z jeho černých očí srší jenom nenávist. Olízla si suché rty a bezradně pohlédla na světlovlasou ženu. „Jak je možné, že mluvíte tak dokonale anglicky?“ zeptala se nejistým hlasem.

Na Sorrelině tváři se objevila sotva znatelná vráska. „Řeknu vám všechno, co si budete přát. Nyní však nejste ve vhodném rozpoložení na vyptávání. Pojďte se mnou, ukážu vám vaše pokoje. Dáte si lázeň a oblečete se do něčeho vhodnějšího pro naše podnebí.“

„Musím počkat na syna,“ bránila se Alexa.

„Váš syn je v pořádku,“ uklidňovala ji líbezným hlasem Sorrel. „Na to vám dávám své slovo. Některá služebná vám ho přivede. To nejlepší, co pro něj můžete udělat, bude, když si sama trochu odpočinete. Vypadáte polomrtvá únavou.“

Můžu jí věřit? A co je důležitější: můžu věřit Giovannimu, že na Paola dohlédne? Alexa omdlévala únavou, v hloubi duše však měla dojem, že Paolo bude určitě v bezpečí.

„Asi máte pravdu,“ souhlasila nejistě.

Sorrel ji vedla spletí mramorových chodeb. Vypadá to tady jako v plástvi medu, napadlo Alexu. Uprostřed paláce bylo nádvoří s tou nejkrásnější zahradou, jakou kdy v životě viděla.

Skrze větve stromoví, které poskytovalo příjemný stín, padaly na zem žluté květiny, jejichž vůní byl okolní vzduch doslova nasátý. Cestičky, jež se klikatěly po zahradě, byly vykládány modrobílou mozaikou. Vzduchem se nesl bublající zvuk zpívající fontány.

„To jsou vaše pokoje,“ řekla Sorrel, když otevírala dvojité dveře.

Za nimi se rozkládala obrovská přijímací hala s hedvábnými koberci, nádherně vykládaným nábytkem a křišťálovými lustry, které zářily jako pravé diamanty.

„Jsou tu dvě ložnice a tři koupelny,“ ukazovala Sorrel. „Jistě se budete chtít osvěžit,“ dodala.

Alexe se chtělo zaprotestovat, že o svých činech rozhodne sama, ale byla příliš unavená, citově i fyzicky, každý krok ji stál obrovskou námahu.

„Ale Paolo…“

„Domnívám se, že Giovanni ho krátce provede palácem, aby se v něm dokázal orientovat. Pak se setkají s Xavierem, takže jistě máte čas na to, abyste se převlékla.“ Jemně se usmála. „Paolo by měl svou matku raději vidět svěží, s úsměvem na tváři.“

S úsměvem? Copak se mohu usmívat, když mám srdce rozbité napadrť?

„Podívejte,“ pokračovala Sorrel a jemně ji vedla k nádhernému zrcadlu. „Jen se na sebe podívejte.“

Alexa zírala do zrcadla a nemohla uvěřit svým očím. Byla bledá jak papír, zřejmě ze šoku, který prožila. Vypadala přímo hrůzostrašně. Skleslá ramena, tmavé kruhy pod očima a jakási temná šmouha přes celou tvář… proč ji na to Giovanni neupozornil? Protože chtěl, aby vypadala jako blázen? Chtěl, aby vypadala jako chuděra, která do tak nádherného prostředí rozhodně nemůže zapadnout?

Doufal snad, že udělá tak špatný dojem, že šejk a ostatní členové královské rodiny ji budou pokládat za nehodnou role matky dítěte s královskou krví?

Alexa považovala Giovanniho dostatečně silného na to, aby jí mohl připravit o Paola, nedokázala si však ani představit, co by to bylo, mít proti sobě celou kharastanskou královskou rodinu.

Zároveň s novou vlnou strachu však cítila i nové odhodlání. Rozhodně mu nebudu jen tak nahrávat. Co si myslí, že budu sedět v koutě a nechám ho, ať probíhá všechno v jeho režii?

Ani náhodou!

„Jak je možné, že Angličanka jako vy žije v tak exotickém místě, Sorrel?“ zeptala se tiše. Sorrel si ji začala získávat svou laskavostí.

„Můj otec byl velvyslanec Velké Británie tady v Kharastanu po mnoho let. Jezdila jsem sem na prázdniny. Rychle jsem se naučila jazyk a zamilovala si to tu.“ Po její krásné tváři přeběhl stín. „Moji rodiče zahynuli v letadle, zřítilo se v pohoří Maraban, když mi bylo šestnáct. Malik, šejkův tajemník, mě vzal do opatrovnictví. Má velice vysoké postavení, později se s ním setkáte.“

„Nechtěla jste se vrátit do Anglie?“ vyptávala se Alexa, fascinovaná jejím životním příběhem, který se zdál daleko srdceryvnější než ten její.

Sorrel zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Cítím s Kharastanem jakousi nepopsatelnou spřízněnost,“ pronesla vážně. „Snad jsem ji zdědila po rodičích, hodně mi navyprávěli o zdejší kultuře a pohnuté historii zdejšího lidu. Měla jsem štěstí, že jsem se dobře naučila jejich jazyk, což je pro západní ženu neobvyklé. Kdykoli jsem byla v Anglii, stýskalo se mi, tak jsem se rozhodla dostudovat tady.“ Pokrčila drobnými rameny a stydlivě se usmála. „A tady jsem.“

„Jakou funkci tu máte?“ zeptala se Alexa zkusmo.

„Funkci!“ Sorrel se ironicky zasmála. „Pracuji pro britské velvyslanectví a bydlím tady v paláci. Definice mé funkce asi neexistuje.“

Alexa by ráda věděla, proč svá poslední slova říkala Sorrel tak trpce, ale neodvážila se zeptat. Má přece dost starostí sama se sebou. Přestože Sorrelina slova byla laskavá a svým způsobem povzbudivá, nezdálo se, že by se nějak zvlášť starala o to, co je v Alexině zájmu. Bylo by asi přehnané doufat v nějaké spojenectví s krajankou, v jakousi koalici.

„Bude Giovanni, Paolo a já obývat stejné místnosti?“ zeptala se alespoň.

„Ano.“ Následovala sotva postřehnutelná pauza. „Tak si to Giovanni přál.“ Nehnula při těch slovech brvou, jen bezmocně pokrčila rameny, jako by říkala: „Mně to nevyčítej. Neptej se mě na věci, na něž nesmím odpovídat.“

Alexa porozuměla. Sorrelino tiché gesto jí jen potvrdilo, co již tušila. Tady má Giovanni moc. Jeho přání jsou svrchovaná. Alexa nemá na vybranou a chtě nechtě se musí podrobit.

To ovšem neznamená, že mi může odebrat syna násilím!

Pokud dojde k boji o opatrovnictví, Giovanni by si měl uvědomit, že mateřská láska dokáže hory přenášet. A stejně jako by generál neměl šanci vyhrát bitvu, kdyby přišel utahaný a neupravený, ani Alexa by neměla mnoho šancí, kdyby se svým vzezřením honem něco neudělala.

„Můžu se trochu opláchnout?“ zeptala se.

Sorrel se zasmála.

„Tenhle výraz jsem neslyšela od té doby, co jsem v Anglii chodila do základní školy. Samozřejmě můžete. Dovolila jsem si připravit vám lázeň.“

Přestože byla myšlenkami jinde, vykřikla údivem, když Sorrel otevřela dveře do jedné z koupelen s obrovskou kruhovou vanou. Ve vzduchu se vznášela jemná vůně a hladina byla posetá růžovými okvětními plátky.

„Jako z Pohádek tisíce a jedné noci?“ uhodla Sorrel s úsměvem. „Není to přímo oslí mléko, ale myslím, že vás osvěží.“

Osvěží?

Jakmile Sorrel odešla, Alexa si stáhla zmačkané oblečení a ponořila se do voňavé lázně. Povzdechla blahem. Vana byla téměř tak hluboká, že by se v ní dalo plavat. Ztuhlé končetiny se jí začaly uvolňovat. Dosud nikdy nepocítila při koupeli tak naprostou rozkoš. Nejraději by tam zůstala ponořená celý den. Celý den však nemá k dispozici, rychle si tedy umyla vlasy a vklouzla do načechraného županu. Snažila se nemyslet na malou koupelničku v jejich bytě, kde se sotva mohla otočit, a kde se v zimě neustále sušily nad vanou Paolovy ponožky a kalhoty.

Její zavazadlo leželo v oblékárně a její nové oblečení bylo pověšeno ve skříni. Před cestou si na internetu zjistila, jaká garderoba je vhodná pro zdejší zemi, a vydala se na známý asijský trh, který se konal v jižní Anglii jednou za měsíc. Takřka za hubičku nakoupila různobarevné hedvábné látky a s trochou fantazie narychlo spíchla nějaké variace na dlouhé tuniky, jaké nosí kharastanské ženy. Teď si vybrala jednu z nich, pohladila konečky prstů jemnou látku, a už se těšila, až si ji obleče.

Když se oblékala, jemná tkanina lehoučce zasvištěla kolem jejího těla, a bylo to, jako by jí někdo vzduchem poslal hedvábný polibek. V tu chvíli se cítila zvláštně rozkošnicky, a ne jako zodpovědná a upracovaná osamělá matka, jíž se z nutnosti stala. To se mi snad jenom zdá, pomyslela si. Všechno se mi to jenom zdá.

Naposled se zkontrolovala v zrcadle, prošla pokojem s tlumeným světlem a vydala se hledat syna.

Přivřela oči před jasným slunečním žárem. Spatřila Paola, jak sedí u stolu na terase, a pije brčkem ze sklenice nějakou šťávu v barvě západu slunce. Dohlížela na něj mladá Kharastanka, která byla očividně profesionální chůva.

Paolo uslyšel kroky a otočil se. Všimla si nadšeného pohledu jeho očí. Seskočil s křesla, přiběhl k ní a s radostným výkřikem se jí vrhl do náruče.

„Mami, mami! Zahrada je daleko větší než park u nás doma!“

„Opravdu? Ach, Paolo!“ Pevně ho k sobě přitiskla a přivřela oči. „Jak ses měl, zlatíčko?“

Vykroutil se z jejího pevného objetí. Nadšeně volal: „Viděl jsem palác, je obrovskánský, a strejdu Xa… Xaviera, a u mě v pokoji je velikánská bedna plná hraček, a k večeři si můžeme dát mus škola!“

„Co to je mus škola?“

„To znamená mousse au chocolat, čokoládová pěna,“ přidal se zvučný hlas jemně. Alexa se otočila a viděla, jak se ze stínu pokoje za nimi vynořil Giovanni. „Vysvětlil jsem mu, že je to dezert, který chutná jako čokoládová zmrzlina.“

Srdce jí poskočilo. Vypadal jako temný smyslný lovec. S nelibostí si uvědomila, že v jeho blízkosti cítí mravenčení po celém těle, a celá se rozechvěje, jakmile si její tělo uvědomí přítomnost jeho. Cítí tak hmatatelné vzrušení snad proto, že je otcem jejího dítěte?

„Pap?!“ zvolal Paolo nadšeně, vytrhl se z jejího objetí, doběhl k Giovannimu a přitiskl se k němu s důvěrou štěněte.

Pap?? To brzy, pomyslela si Alexa. Kdy jen k tomu došlo?

Giovanni pohladil jeho kudrnatou hlavičku a usmál se. „Vypil jsi hodně vody? Protože je horko a protože…“

„Voda dává lvům sílu,“ prohlásil Paolo nadšeně a běžel zpátky na terasu, jako by v paláci strávil celý život.

Nad zvláštní větou se Alexe zastavil dech. Zajímalo by ji, co dalšího stačil Giovanni Paola naučit za tak krátkou dobu. Že Itálie má daleko teplejší a příjemnější klima než Anglie? Že pap? je bohatý a má na zahradě tyrkysový bazén, větší než koupaliště v Lyminghamu? A kdo ví, co ještě?

„Rychle jsi nad ním získal vliv,“ pronesla jemně.

„Těžko mi to můžeš vyčítat,“ řekl a zatvářil se krutě. „Musím dohánět čtyři ztracené roky.“

Postav se k tomu čelem, přikázala si Alexa. Ukaž, že se nebojíš!

„Budeš se snažit získat opatrovnictví? Budu s tebou muset bojovat přes právníky?“

„Říkal tu někdo něco o bojování?“ Jeho smysly právě začaly vnímat její nádhernou vůni a éterické vzezření. „Na bojování teď vážně nemyslím,“ zašeptal svůdnicky a tajemně se na ni usmál. „Vypadáš úžasně, cara.“

Alexa se zhluboka nadechla, aby neudělala něco, čeho by mohla později litovat. Například, že by se mu vrhla k nohám. Protože v jeho pohledu bylo čiré jiskřivé pokušení. Pod jemným hedvábím svého nezvyklého oděvu si připadala podivně nahá. Ucítila náhlý záchvat touhy. Lekla se, aby snad nepoznal, jak moc po něm touží. Nasucho polkla. „Giovanni…“

Arogantně zvedl obočí: „Co je?“

„Tvůj syn je támhle na terase…“ upozornila vyděšeně.

„A co má být?“

„Přestaň provokovat. Vidí na nás.“

„Jak myslíš, že to manželé dělávají?“ zeptal se jemně. „Tiše na sebe pomrkávají, a když jejich dítě bezpečně usne v postýlce, začnou vzdychat víc nahlas.“

Byla to výstraha i pozvání zároveň.

„Ale my nejsme manželé. Ne v pravém smyslu slova.“

„Tak v nepravém. A možná je to tak lepší. Sňatky komplikují život různými city. Takhle od nich máme pokoj. Můžeme si vesele užívat sexu.“ Přesně tak, jak jsem měl původně v úmyslu, napadlo ho. Přejel si jazykem po plných rtech a spatřil v jejích očích touhu, kterou nedokázala skrýt, i když se o to ze všech sil snažila.

„Chceš, abych to udělal ještě jednou, cara mia?“

„Ne.“

„Ty lhářko!“

Měl pravdu, zatracenou pravdu. To ale neznamená, že se mu Alexa jen tak vzdá. „Giovanni, prosím tě, už to nedělej.“

Usmál se, ale byl to úsměv krutý a tvrdý. Ať se svíjí touhou! Ať úpěnlivě prosí! Ať vzdychá a vykřikne nahlas mé jméno! „Já přece nic nedělám. Jenom se na tebe dívám.“

Nemohla mu přece říct, že samotný jeho pohled spouští celou vlnu reakcí, fyzických i psychických. Že pod pohledem jeho ebenově černých očí se rozplývá na padrť, ústa jí vysychají na prach, celá se třese a podklesá v kolenou. A srdce ji bolí, jako by jej proklál šavlí, protože spatřilo obnažené nepřátelství, které prosvítá skrz plášť roztoužení. Alexa otevřela ústa, aby nějak protestovala, avšak nebyla schopna vydat ani hlásku. Cítila se bezmocná jako novorozeně. Využil její chvilkové slabosti, objal ji okolo pasu a prudce přitáhl k sobě.

Bylo to drzé vlastnické gesto, jaké udělal snad tisíckrát za život s mnoha různými ženami. Tentokrát to však bylo něco jiného. Giovanni schoval tvář do jejích vlasů. Na okamžik pocítil slabost. Cítil se jinak. Protože ona ve skutečnosti opravdu je jeho vlastnictví? Protože je jeho žena, která mu dala syna? Přitom chytře utekla a vybudovala si vlastní život bez něj. Měla mu být nejblíže ze všech, a ve skutečnosti byli na hony vzdáleni. Ale už ne na dlouho!

Ukazováčkem své volné ruky jí Giovanni zvedl bradu, takže její tvář se ocitla přímo na úrovni jeho. Světle zelené oči se dívaly obezřetně, plné rty se chvěly pod jeho pohledem.

„Máš pravdu,“ připustil. „Teď není čas na lásku. Jak jsi mi připomněla, náš syn je támhle na terase a já se mám setkat s Xavierem.“ Zachmuřil se. Před nedávnem byl ten nejosamělejší člověk na světě, a najednou se zdá, že má příbuzné. Už se rozhodl, že bude uplatňovat nárok na Paola, ale změní ho nějak zjištění, že má nevlastního bratra? Bude jeho život nějak ovlivněn tím, že je z královské rodiny? Snažil se mít kontrolu a snažil se soustředit, ale jak ucítil rozptylující hedvábný dotek její kůže, uvědomil si svou náhlou lačnost a vzrušení.

„Už jsi viděla, jak to vypadá v ložnici?“

„Obávám se, že ano.“ Odvrátila hlavu. Ucukla před jeho dotekem a před všemi nebezpečnými zprávami, které jí hmatem posílal.

„Bude to jako za starých dobrých časů, když jsme spali na jednom lůžku, že, Alexo moje?“ Jeho úsměv byl spíše triumfální pošklebek, když pocítil její očividné znepokojení. Kochal se tím, jak bojovala se svými city a snažila se potlačit touhu. „Co se mě týče, nemůžu se dočkat.“

„A já se dočkat nechci.“ Zhluboka se nadechla. Věděla, že musí vyřknout, co má na mysli. „Nezáleží na tom, co jsi vymyslel, a jak jsi zosnoval své plány. Tělesná blízkost nezmůže nic proti mému rozhodnutí. Nedostaneš mě, Giovanni, tím by se všechno jen zkomplikovalo,“ pronesla tiše, otočila se a odešla.

Giovanni ji sledoval, jak míří k terase, a potichu se smál. Její pevné bradavky se demonstrativně tyčily proti jemné látce její řízy. Protesty jsou k ničemu. Jenom plýtvá slovy!

Již brzy se jí zmocním, bude má! Tentokrát se však chystal využít všechnu svou mileneckou dovednost, aby ji k sobě připoutal navždy.

Během jejich krátkého společného života bylo v sázce daleko méně. Těžce zranila jeho pýchu, když ho opustila, ale koneckonců přišel jen o podvodnou manželku.

S objevením Paola se všechno změnilo.

Už nikdy Alexe nedovolí, aby od něj utekla. Protože to, co ona vlastní, má příliš velkou hodnotu. Ona má něco, co on chce.

Jejich syna.

Už nikdy se ho nevzdám, pomyslel si Giovanni.

OSMÁ KAPITOLA

Alexa se oblékala k večeři. Zmocňovalo se jí tiché zděšení. Jaká ironie, myslela si, naprostá většina žen z celé planety by mi záviděla, večeře v královském paláci by pro ně byla vrcholem života, a já jsem zatím jak uzlíček nervů.

Neobávala se neznalosti protokolu, neměla strach z toho, že by se snad mohla zapomenout poklonit někomu důležitému, nechtěně užít nesprávný příbor, sníst něco, co neměla, nebo odmítnout něco, co by měla sníst. Obávala se Giovanniho, jaké plány v něm bublají, a jaké pocity vřou za neproniknutelnou maskou jeho pohledného obličeje.

Bála se svých vlastních nečekaných výbušných emocí. Neustále si opakovala, „to není muž pro mě“, srdce jí však v jeho blízkosti stále bušilo jako o závod. Nebo ta hloupá nesmyslná touha, aby se jí dotýkal, aby se na ni díval tím pohledem, pod nímž roztaje i ocel, aby se díval něžně, tak, jako jednou kdysi dávno. Ale buďme upřímní, to on přece neudělá, že?

Cítila se jako hrdinka v psychologickém thrilleru, věděla, že on bude hrát na její slabost a předvádět jí svou sílu. Bude hrát na to, že je mezi nimi stále jiskřivá smyslná přitažlivost. Když spolu kdysi žili, neustále si ji dobíral a pohrdal její zdánlivě nízkou morálkou, a přitom pokaždé přesně věděl, jak ji uspokojit. Milovat se s ním bylo jako spát s někým, kdo si odložil srdce na noční stolek.

„Jsi připravená, cara mia?“

Jen při samotném zvuku jeho lehkého italského přízvuku jí běhal mráz po zádech a podklesala kolena. Podívala se na Giovanniho, jak stojí ve dveřích do ložnice. Právě dopínala poslední knoflíček Paolovy dlouhé hedvábné tuniky, k níž patřily kalhoty ze stejné látky, které jim připravila Sorrel. Stálo ji dost námahy přesvědčit jej, aby si ten zvláštní oděv opravdu oblékl, dokud ho Giovanni neubezpečil, že sám si také na večeři obleče tradiční kharastanský oděv.

„Proč?“ chtěl vědět Paolo.

„Protože je to slušné,“ odpověděl Giovanni slavnostně, „a protože budeš určitě vypadat jako malý princ.“

To radikálně změnilo Paolův názor a zmnohonásobilo Alexiny obavy, jaký vliv to bude mít na chlapcův další vývoj. Vše bylo v mžiku zapomenuto, když se v kharastanském oděvu objevil Giovanni.

Vypadal úchvatně. Měl na sobě šaty z nejjemnějšího hedvábí, jaké kdy viděla, v temně rudé barvě západu slunce, takže vypadal jako hořící plamen. Ozdobná pokrývka hlavy z ryzího zlata, připevněná čelenkou šarlatové barvy, doplňovala slavnostní oblek. Alexa si říkala, že někteří muži, především ti s nadváhou, možná vypadají v takovém obleku poněkud legračně. Ovšem Giovanniho pevné svalnaté tělo, ležérně obtočené lehkými látkami, vypadalo jako zářný příklad dokonalé mužnosti.

„Pap?,“ vykřikl Paolo, „vypadám jako princ?“

„Vypadáš jako vítězný vojevůdce!“

„Fakticky?“

„Skutečně. A teď už pojď, ať nepřijdeme pozdě k večeři.“

Paolo vyrazil směrem k němu. Alexa neměla na vybranou a musela jej následovat. Giovanni se však nepohnul, dál stál ve dveřním rámu jako obrovská mramorová socha. Cítila, jak se při pohledu na něj celé její tělo slabě chvěje.

„Tak pojďme,“ pobídl je chraplavě a přinutil se odtrhnout oči od jejích tuhých bradavek, které se jí rýsovaly pod vzdušným rouchem. Kdybych nemusel ctít pravidla paláce a přítomnost svého dítěte, okamžitě bych ji opřel o zeď a tvrdě do ní pronikl!

Oficiální recepce pro hlavy států a hodnostáře se konala předešlého večera, dnešní takzvaná předsvatební večeře byla čistě rodinnou záležitostí. Konala se v jídelně, jíž Malik popsal jako „komorní“. Ve skutečnosti byla velká jako taneční sál, vykládaná zlatem, a na jejích stěnách visela benátská zrcadla a obrazy nedozírné ceny. Stůl byl oválný, nádherně prostřený křišťálem a stříbrem, s broušenými vázami plnými voňavých růží. Dlouhé bílé svíce vrhaly kolem tančící stíny na sloužící ve zvláštních úborech, kteří byli připraveni splnit hostům každé jejich přání. V rohu hrála skupinka hudebníků a hrála na nástroje podivných tvarů, které vydávaly zvláštní naříkavé zvuky.

Celá ta nádhera pro pouhých sedm lidí! Kromě Giovanniho, Alexy a Paola tam seděl Malik a Sorrel. Vedle nich pak Xavier se svou anglickou snoubenkou Laurou.

„Většinou nevečeříme tak brzy,“ řekl Malik, usmál se a jeho černé oči vyhledaly Paola. „Dnes jsme ovšem poctěni velice vzácným hostem, mladým Paolem.“

„Já můžu být dlouho vzhůru,“ holedbal se Paolo. Svá slova doprovodil velikým zívnutím, což všechny rozesmálo.

Giovanni se napil z těžkého stříbrného poháru a rozhlédl se. Jsme to ale nesourodá skupina, pomyslel si. Malik se choval jako hostitel, přestože byl přítomen královský ženich.

Giovanni zvědavě sledoval dění u stolu. Malik se pravděpodobně ujal hostitelské role, protože Xavier a jeho snoubenka byli tak zamilovaní, že stěží dokázali jeden od druhého odtrhnout oči.

I dnes, když se setkali s Giovannim a snažili se najít styčné body ve svých rozdílných životech, aby zjistili, jestli mají vůbec něco společného, Xavier se nemohl dočkat, až bude moci znovu jít za svou vyvolenou, která se nazítří stane jeho ženou.

Giovanni jej sledoval, jak jí nalévá vodu, dotýká se jejích vlasů, jako by to byl zázrak, a jak se jeho pohyby přizpůsobují jejím, což by byl pro každého psychologa námět na přednášku o řeči těla.

Cynicky se usmál. Choval někdy takovéto city k Alexe? Chtěl se rozvzpomenout, ale jeho vzpomínky byly zastřeny hořkostí. Když se na věc podíval z nadhledu, jako by náhle vystřízlivěl: všichni jsme jen pouhé oběti rozmarných vrtochů svých hormonů.

Láska je jen slovo, které společnost užívá, aby podřídila nějakému řádu daleko základnější instinkt, totiž rozkaz přírody zajistit pokračování lidského rodu. To, co Xavier a Laura právě teď prožívají, je jen zvýšený stav sexuálního vědomí, jdoucí ruku v ruce s vzájemnou kompatibilitou, která může, ale nemusí, mít dlouhodobé trvání. Podle statistik pravděpodobně trvat nebude. Navíc sňatky příslušníků různých národností mají ještě menší šanci na přežití. Když se zadíval přes stůl na svou nečestnou ženu, jeho rty se stáhly v nesmiřitelnou grimasu. Pro příklady není třeba chodit daleko, co se stalo mně a Alexe?!

Byla si vědoma jeho pohledu? Zvedla právě proto oči ve stejnou chvíli a jejich pohledy se setkaly? Na okamžik se cítil obětí hry času, znovu se ztrácel v jemnosti jejích zelených očí. Všiml si v nich prchavého smutku, před nímž mu na moment ztěžklo srdce.

Viděl, jak se kousla do rtu, když odvracela tvář. Při tom pohybu se jí nápadně zavlnila plná ňadra pod tunikou. Nasucho polkl, aby zapudil pocit vlastního nezdaru a odvrátil náhlé fyzické vzrušení. Jak si jen dovoluje působit tak smutně, jako týrané zvíře? To ona mu zapřela jeho syna!

Snažil se utlumit vztek, začal se raději bavit s Malikem, který zřejmě právě měl jakousi nepříjemnou výměnu názorů s tou drzou blondýnou, které říkají Sorrel. Je Malikova schovanka a chová se, jako by patřila k rodině!

„Šejk s námi nepovečeří?“ zeptal se Giovanni.

Malik zavrtěl hlavou.

„Bohužel ne. V těchto dnech Jeho výsost většinou odchází velice brzy do svých pokojů. Vyslovila však přání zítra před obřadem se s vámi a s Paolem sejít.“ Malik se odmlčel. Pak dodal: „A s vaší ženou, samozřejmě.“

Giovanni chvíli uvažoval nad jeho slovy. Cítil v nich nevyřčené otázky. Nikdy Malikovi ani nikomu jinému nepotvrdil, že s Alexou již delší dobu nežije, ale předpokládal, že o tom všichni vědí. Nebyl naivní a dobře věděl, že by jej nikdy nepřijali do užšího rodinného kruhu, aniž by důkladně prozkoumali celý jeho život.

Byl si jist, že o něm vědí naprosto všechno, včetně čísla bot. „Aha,“ odpověděl.

„Neplýtváte slovy,“ poznamenal Malik a zkoumavě zvedl obočí.

Giovanni se usmál. Souhlasil s prostředím, kde protokol nedovoluje klást přímé otázky, s prostředím, kde city mohou být úspěšně pochovány a zapomenuty. „Dám na svůj vlastní úsudek,“ řekl.

Malik přikývl. „To je moudrá strategie. Právě takoví jsou kharastanští muži, především členové královské rodiny,“ poznamenal moudře. „Doufám, že uspořádání vašich pokojů považujete za přiměřené?“ dodal posléze.

Giovanni se usmál, když se jejich pohledy setkaly. Skvělé! Obyčejný dotaz na ubytování, za nímž se skrývá ta pravá otázka. „Naprosto,“ odpověděl a oči obou mužů se setkaly v krátkém nevysloveném porozumění.

Alexa slyšela jejich rozhovor a při Giovanniho slovech sebou pobouřeně trhla. Jak by ta vyšší společnost asi zareagovala, kdyby jim skočila do řeči, a řekla, že ubytování přiměřené vůbec není? Že je přinucena sdílet místnost s manželem, s nímž už dávno nežije, a že si není jistá, jestli mu dokáže odolat?

Věděla ovšem, jak se má chovat na královské večeři, a nehodlala otevírat své nitro velkodušným hostitelům. Raději se usmála na Lauru. „Jste nervózní před svatbou?“

Laura se podívala na Xaviera, ale ten právě vyprávěl Giovannimu příhodu o jednom z šejkových oblíbených závodních koní. Se zřetelným vzrušením se kousla do rtu.

„Měla bych být nervózní,“ přiznala se Alexe, „už proto, že tu budou zástupci takřka všech královských rodin na světě, politici a filmové hvězdy. Někdo mě bude neustále fotografovat a to mě přímo děsí, mám na tváři nějakou vyrážku. Ale hlavní je…“ najednou se jí zlomil hlas. Zatvářila se zasněně. „Miluju Xaviera tak, že mě nic jiného na světě nezajímá. Šla bych s ním až na konec světa.“

„Fantastique,“ přerušil je Xavier, který se obrátil k nim a jasně slyšel poslední větu. „Říkají tomu svatba desetiletí. Je mi ovšem jasné, že bych Lauru klidně unesl na pustý ostrov, kdyby o to stála.“

„S tebou bych byla šťastná i na pustém ostrově,“ přerušila ho Laura, „protože jediný člověk, který mě na světě zajímá, jsi ty.“

„Opravdu, chérie?“ zeptal se sladce.

Zamilovaností přímo žhnuli. Alexa jim ze srdce přála jejich zářivé štěstí, ale bylo obtížné nepocítit při tom trochu závisti. Vzpomínala na své vlastní zásnuby. Byla v naprosto stejném vytržení. Oba dva s Giovannim však měli příliš idealistické představy, které zamilovanost nemohla přežít. Xavier a Laura byli úplně jiní. Pohled na jejich prostou blízkost bral člověku dech.

Giovanni se kdysi choval k Alexe až s přehnanou pozorností, a ona neprotestovala. Neměla dost sebevědomí, nedělala vlastně nic jiného, než plnila jeho přání. Byla tak zamilovaná, a tak moc pochybovala o jeho zamilovanosti, že byla naprosto upřímně připravená nabarvit si vlasy na zeleno nebo chodit po hořícím uhlí, kdyby to po ní chtěl. Nebo mu naznačit, že je panna? Zeptal se druhý hlas bolestně. Zachvěla se. Jak by tak nerovný vztah mohl přetrvat?

Snažila se zapudit to prchavé sebezkoumání a raději se soustředit na současnost, takovou příležitost, jako je večeře v královském paláci, už pravděpodobně nikdy v životě nebude mít!

Večeře sestávala z mnoha chodů, servírovalo se maso, ovoce, fíky, zákusky a obrovská ryba, připravená s rozinkami, kterou přinesli dva lidé na obrovském zlatém talíři.

Alexa měla radost, jak dobře Paolo zvládal zdlouhavý večer. Všichni dospělí u stolu se k němu chovali s velkou vážností, čehož si náležitě užíval, ale když si řekl o kuličku hroznového vína, a dodal: „Mami, oloupeš mi ji?“ bylo jí jasné, že je čas zasáhnout.

„Zlatíčko, myslím, že už jsi toho spapal hodně,“ řekla sladce. „Pojď, už je pozdě, vezmu tě do postýlky!“

„Já do postýlky nechci!“

Alexa věděla, že vzhledem k naprosto neobvyklým okolnostem tento – naštěstí výjimečný – výbuch hněvu musel dříve či později přijít. Tváře jí však přesto hořely rozpaky. Chtěla by vědět, zda tento okamžik svéhlavosti Giovanni později využije proti ní, jako příklad toho, že je neschopná matka.

Když se však na ni Giovanni podíval, nebylo v jeho pohledu ani stopy po obvinění, jeho černé oči zůstaly tajemné. „Chceš pomoct?“

Tak obyčejná otázka! A přitom dokázala velice bolestivě zabrnkat na struny jejího srdce. Protože právě tak by se zeptal normální muž své normální ženy, a Alexe bylo do pláče při představě, o co všechno v životě přišli. Jejich vztah přece není normální, připomněla si honem, nikdy nebyl, a nikdy nebude. A Giovanni není hloupý, naopak, je to manipulátor par excellence. Jeho poznámka jej ukazuje jako laskavého a dobrosrdečného, pronesl ji jen proto, že jsou ve společnosti, a ostatní se dívají a poslouchají.

Kolik toho ti ostatní o nich skutečně vědí a co jim vlastně řekl? Vykreslil ji jako potvoru bez srdce? Pokud ano, Xavier ani nikdo jiný ji navenek nijak neodmítal. Naopak, všichni se k ní chovali slušně a s úctou, což ji ve skutečnosti nutilo k zamyšlení. Jak ráda by byla skutečnou součástí nějaké skupiny jako tato, jak ráda by opravdu někam patřila!

Giovanniho černé oči ji stále tázavě sledovaly, ale zavrtěla hlavou.

„Ne, díky, zvládnu to sama. Dobrou noc,“ rozloučila se.

„Vypadáte unaveně,“ poznamenala Laura starostlivě.

„Ano. Jsem úplně vyčerpaná,“ připustila Alexa.

Snad Giovanni pochopí tu narážku, doufala. Snad tu s nimi zůstane dlouho do noci, snad bude pít s Malikem a Xavierem jeden pohár za druhým, a až konečně přijde do pokoje, najde ji tvrdě spící a nechá ji na pokoji.

Snad.

Sloužící ji provedla nádhernými mramorovými chodbami k jejich pokojům. Ve snaze potlačit neústupně hučení v hlavě se Alexa nutila soustředit se na maličkosti, zatímco ukládala Paola spát. Otevřeným oknem vnikalo dovnitř stříbrné měsíční světlo, příjemný vánek a vůně jasmínů, která se mísila s vůní růží ve váze na stole. Jaké nádherné místo, pomyslela si zasněně a vytlačila trochu zubní pasty Paolovi na kartáček.

Rozsvítila několik lamp. Paolo byl tak ospalý, že málem usnul ještě dříve, než přes něj přetáhla hedvábnou pokrývku. Naštěstí se nenaplnila žádná z jejích obav, že takové honosné místo jej vyděsí.

Doufala snad ve skrytu duše, že bude trochu podrážděný a neklidný, a že s ním bude muset zůstat v noci vzhůru jako dobrá matka? Láskyplně pozorovala černé obočí, které tvořilo dva oblouky vystupující z jeho olivové pleti. Ach, můj Paolo, pomyslela si.

„Brou noc, mami,“ zamumlal v polospánku.

„Dobrou, dobrou, zlatíčko, spi sladce,“ popřála mu, ale v tu chvíli Paolo už spal.

Co teď?

Neměla moc na vybranou. Nechtěla spát s manželem, to bylo jediné jisté. Příliš nebezpečné v tolika smyslech slova! Stejně tak si byla jistá, že Giovanniho ani nenapadne uvelebit se na jedné z nízkých pohovek v salonu, takže zbývalo jediné, bude si tam muset lehnout sama. Ať si on nechá celou obrovskou postel pro sebe a ať se tam nenudí!

Rychle se svlékla a vklouzla do dlouhé noční košile, kterou jí Teri přímo vnutila na cestu, a ještě jí přidala dva komplety krásného spodního prádla ze stejné látky.

„Žena by nikdy neměla nosit laciné spodní prádlo,“ pronesla kategoricky jako správná šéfka, a když se Alexa bránila, dodala ještě: „Jen si je vezmi, Ali, to je odměna za dobrou práci.“

Pravděpodobně každá žena zbožňuje luxus. Alexa se nenechala dvakrát přemlouvat. Noční košile byla ušita z jemné lososové hedvábné krajky v mnoha vrstvách. Alexa se v ní cítila jako v nebi, a přitom ji košile dostatečně zakrývala, takže pokud bude muset vstát uprostřed noci, bude působit rezervovaně a Giovanni ji nebude moci nařknout z provokace.

Vykartáčovala si zlaté vlasy, které jí splývaly po zádech jako vodopád, vzala si polštář a podušku z postele s nebesy, uvelebila se na pohovce a vroucně si přála, aby jí spánek přinesl úlevu.

Venku v palácových zahradách slyšela zpěv nějakého neznámého ptáka, byl to snad zdejší ekvivalent sovy? Měsíční záře vnikala dovnitř přes okenice tak, že kreslila stříbrné pruhy na podlahu ztemnělé místnosti. Pohovka nebyla moc měkká a jeden polštář byl žalostně málo, citový vír v hlavě však Alexu pravděpodobně natolik vyčerpal, že brzy upadla do náruče úlevného spánku.

Nepamatovala si však, zda opravdu usnula. Měla dojem, že jakmile zavřela oči, uslyšela v místnosti šramot a ospale otevřela víčka.

Který z jejích smyslů se probudil první? Ucítila jeho přítomnost, nebo uslyšela jeho dech? Nebo její oči postupně přivykly mihotavému světlu, které do té doby vnímala jen podvědomě? Giovanni stál u pohovky a v ruce držel nádherně kovanou stříbrnou svítilnu.

Na chvíli si myslela, že sní, než jí obraz, který viděla, proběhl až do mozku. Trup měl nahý, jen kolem pasu byl obvázaný zlato-šarlatovou látkou, která jasně zářila ve světle lampy. Odpoledne řekl svému synovi, že vypadá jako vítězný vojevůdce, sám však právě vypadal jako princ.

Pohyboval se jako ve zpomaleném filmu. Položil svítilnu na zem, rozvázal brokátovou látku, a ta se s žuchnutím svezla s jeho boků na zem.

Najednou tam stál nahý.

Stál tam v přítmí vznosně jako král, beze studu a uvolněně ve své nahotě. Kdo by mu to mohl vyčítat? Mihotavé světlo zdůrazňovalo jeho dlouhé končetiny, snědou pleť, širokou svalnatou hruď a ploché břicho. Byl zářným příkladem pána tvorstva, pomyslela si a bolestivě si uvědomila svou touhu.

Její oči nedokázaly odolat pokušení a sledovaly jeho tělo odshora dolů, až k samé podstatě jeho mužství.

V houštině tmavého ochlupení byl k rozeznání světlejší ostrůvek, jeho mužnost. Alexe náhle vyschlo v ústech, jak se vylekala náhlým záchvěvem své dychtivosti, která ji prostoupila od hlavy až k patě. Opravdu se mi to jen zdá?

„Giovanni…“

Opatrně se posadil na okraj pohovky. Dost blízko na to, aby živočišná horkost sálala z jeho těla, dost blízko na to, aby ji vyděsil. V jemném osvětlení se přetočila na záda a sledovala jej široce rozevřenýma očima. Její světlá pleť svítila bíle do tmy. Giovanniho nejvíce uchvátily její vlasy, rudozlaté hedvábí splývající až na zem. Tmavé okvětní plátky jejích rtů se otevíraly v nevědomém pozvání.

„Ty jsi spala,“ začal tichoučce, ale pak se mu hlas znenadání zlomil.

Co se to děje? Ukolébala ji jemnost jeho hlasu, anebo to stále palčivější touha hrozila, že přemůže veškeré její protesty?

„Mám dojem, že ještě spím,“ vydechla a přála si přitom zneškodnit to kouzlo temnoty, které se kolem nich vznášelo. Chtěla být v bezpečí a odmítnout ho. Přála si, aby ho chtěla odmítnout.

„Co děláš tady, Ali?“ ptal se šeptem. „Sama na tom nepohodlném gauči?“

„Vždyť víš, víš, proč tu jsem,“ odpověděla. Nenáviděla se za svou váhavost, do očí bijící nejistotu své odpovědi, a za své hladové chtění dotýkat se jej, přestože každá buňka její bytosti na ni křičela, že to přece nesmí!

„Ne, to nevím.“

„Giovanni…“

„Copak?“

„Já…“

„Bella,“ zašeptal, „bella mia.“

Říkal jí „má krásko“, jeho slova byla lichotivá, ukolébávající, důvěrná. Ona však nepromluvila, bála se, že by najednou vyhrkla, jak moc mu to sluší. A jak strašlivě ji chybělo vídat jeho pevné tmavé tělo takto obnažené. Jak nedostatek intimity v manželství člověku chybí, i když to manželství není ideální.

Rád by věděl, jestli si byla vědoma toho, jak její tvrdé bradavky vystupují skrze jemnou látku její noční košile. Jemné hedvábí se jí lepilo na stehna, vlnilo se okolo jejího plochého břicha a táhlo se přes její útlé boky. Dokázala jej někdy nějaká jiná žena tak mučit nadějí a zároveň tak zklamat jako Alexa?

Dio, tak moc po ní toužím!

Natáhl ruku a konečkem palce jí začal zlehýnka přejíždět po bradě, jemně ji třel pomalým vábivým pohybem a moduloval tak svou touhu. Teď chtěl být pozorný, a ne sváděním vyhrožovat. „Jsi celá strnulá,“ zašeptal, „uvolni se.“

Uvolni se! A jak, když jeho pouhý dotek jí drásá všechny smysly? Jak je to dlouho, co ji naposled nahý muž hladil uprostřed noci jako dnes? Během uplynulých let bývala v noci vzhůru z úplně jiných důvodů.

Vzpomněla si na bezesné noci, když byl Paolo nemocný. Otírala jeho zpocené čelíčko a třásla se strachem až do chvíle, kdy horečka ustoupila a za okny začalo svítat.

Vzpomněla si i na dobu, kdy neměla stálou práci, dříve, než Teri otevřela svůj obchod, a na starosti, jak ho dokáže uživit, aniž by se potupila a požádala o státní podporu.

Její matka žila daleko, tak daleko, že to bylo jako na jiné planetě. Velice jasně Alexe vysvětlila, že je holé bláznovství skončit jako osamělá matka bez výživného. Nablízku nebyl nikdo, koho by mohla požádat o pomoc, nebo s kým by se mohla alespoň podělit o vzrůstající strach. V té době Alexa pochopila, jak tvrdé ve skutečnosti je muset se spoléhat jen sama na sebe.

Vysvětlovalo snad její trápení, proč zde nyní ležela poddajně jako kočka, kterou přišel pohladit její pán?

Alexa zvrátila hlavu dozadu. Protest si neochotně razil cestu přes její vyschlé rty. „Nech toho, Giovanni. Prosím tě…“

Svá slova si mohla ušetřit, protože on je neslyšel, ani neodtáhl ruku, dále ji hladil, pomalu, jako by měl čas až do konce světa.

Jak je možné, že tak neškodný dotek dokázal osnovat tak smyslené kouzlo, vyslat rozechvělé vzkazy touhy, tančící po její pokožce? Alexa cítila stále rychlejší tlukot vlastního srdce a stále palčivější ruměnec ve tváři, zatímco jeho ruka sebevědomě vyhledala její napjaté ňadro. Překvapeně na něj pohlédla, když ucítila, jak jí pod dotekem jeho pátravých dlaní bradavka ještě více tvrdne.

„Ty mě chceš,“ zašeptal „chceš mě, cara mia, vždycky jsi mě chtěla a navždycky mě budeš chtít.“

Bylo to, jako by se jen odporně chvástal, a Alexa jej chtěla odstrčit, měla chuť zapřít se, zapřít podstatnou pravdu, která se drala na povrch: pod znaleckými doteky jeho zkušených prstů se celá rozplývám.

„Gio…“

Přivřela oční víčka a Giovanni si dovolil krátký vítězný úsměv, zatímco se k ní skláněl. Začal ji líbat, jeho ústa se pásla na jejích, cítil její horké rty a vibrující dech, zatímco do ní pronikal jazykem.

„Chceš mě, viď,“ šeptal polohlasem jejímu rozechvělému tělu.

Stisk jeho rtů jí nedovolil odpovědět, anebo se snad úplně zbláznila. V tu chvíli snad ještě mohla zmobilizovat všechny své síly a říct mu, ať přestane, jenomže se cítila, jako by ji někdo katapultoval přímo do ráje. Pomalu sjížděl rukou dolů, k jejímu plochému břichu, a začal jej laskat krouživými pohyby. Alexa na chvíli ztuhla a čekala nějaké obvinění z jeho strany, jako kdyby ji měl najednou začít vyčítat, co kdysi rostlo v tom místě, aniž by on o tom věděl.

Z ničeho ji však neobvinil. Namísto toho jeho prsty pokračovaly v laskání, odhrnuly jemné hedvábí a mířily ještě dál, neúprosně jistě a zároveň mučivě pomalu až k centru touhy samé, do houští mezi jejími stehny.

„Vím, že mě chceš,“ trval na svém a odtrhl svá ústa od jejích, když se jeho úd náhle zvětšil v představě věcí příštích.

Alexa nasucho polkla. V přítmí prchavého osvětlení viděla lesk v jeho očích, zvedla ruku, aby se dotkla jeho ostře řezané hrdé tváře, která na ni tak upřeně hleděla. Chtěla říci ne, ale opravdu ho chtěla, nebyla by to tedy jen další lež, kterou by přidala na seznam svých prohřešků? Nebylo tohle svým způsobem nevyhnutelné? Cožpak to nebylo nevyhnutelné už od okamžiku, kdy vstoupil do obchodu v Lyminghamu a tím i zpět do jejího života? „Ano,“ připustila přerývaně, „chci tě.“

Giovanni v tu chvíli věděl, že je mu vydána na milost a nemilost, a že by ji mohl přinutit prosit o ukojení, kdyby o to stál. Bylo to jeho vítězství, ano, ale bylo jakési falešné. Pro jednou v životě mu nebylo jasné, odkud jeho nepříjemný pocit pramení.

Zamračil se, protože na zmatek ve svých pocitech nebyl zvyklý. Nevěděl si s ním rady.

„Pojď, ať nevzbudíme syna,“ zašeptal a sehnul se, aby ji zvedl do náručí.

Povšimla si Alexa náhlé nelibosti v jeho hlase? Jistěže ji postřehla, proč by jinak nervózně mačkal hedvábnou látku v prstech, když ji nesl napříč ložnicí? Položil ji na postel a jeho prsty byly stále jemné, dotýkaly se jí však spíše nesmiřitelně než oddaně.

Chvíli nad ní jen stál a pozoroval ji s výrazem v tváři, který u něj nikdy nespatřila. Pak se nad ni s krutým úsměvem sklonil, chytil luxusní látku její noční košile a jediným pohybem ji roztrhl a obnažil její nádherné bledé tělo.

Vzdechla, když slyšela zvuk trhané látky, a ucítila jeho horkou provoněnou kůži na svém nahém těle. „Proč jsi to udělal?“

Nevěděl. Aby zničil něco jejího? Nebo aby sám sebe připamatoval, že všechno je jednou k použití a pak se to vyhodí? Saténové hedvábí je stejné jako přísaha před oltářem, obojí se dá roztrhat na hadry. „Řekněme, že jsem se nemohl dočkat,“ pronesl nebezpečně.

Alexe bylo jasné, že by měla protestovat. Říci mu, že právě zničil drahý dárek, který pro něj možná nic neznamená, ale pro ni znamená hodně. Jenomže bylo příliš pozdě. Zmohla se jen na to, že znovu vzdychla, tentokrát rozkoší. Protože ji začal líbat a dotkl se její nahé pokožky svým rozpáleným vzrušeným symbolem mužnosti, jako by opravdu mluvil pravdu, když říkal, že se nemůže dočkat. Nebo čekat nechtěl. Byl velký, obrovský! A, ach panebože, právě si nasazuje kondom.

„Gio!“ vydechla znovu.

Tvrdý pevný úd se chystal splynout s jejím měkkým vřelým přirozením. Měl ruku mezi jejími stehny, jeho prsty se kochaly její sladkou vlhkostí. Cítila, jak se špičkou dostává k ní a přitom řekl něco italsky, čemu ve svém omámeném stavu nemohla rozumět.

Proč obtočila stehna okolo jeho boků a vyzývavě se k němu přitiskla, jako kdyby ji nikdy nepočastoval žádnými zlými slovy a žádná hořkost mezi nimi nebyla nikdy existovala? Byl to jen příliš dlouhý a příliš silný sexuální hlad? Nebo to snad znamenalo, že ve skutečnosti byl Giovanni součást všech jejích myšlenek a snění po celou tu dlouhou dobu, přestože dělala všechno možné i nemožné, aby na něj zapomněla?

Muž, jehož kdysi milovala.

Miluje ho stále?

„Ne,“ vykřikla s odporem.

Zarazil se. „Ne?“ protáhl nevěřícně.

„Ano,“ zašeptala. Zabořila rty do jeho ramene, prsty vjela do temné houštiny jeho vlasů. „Chci říct… ano.“

Její nezřetelná dráždivá slova jej zbrzdila. Chtěl ukázat, že bude po jeho, ne po jejím. Dokázat si, že on ji přinutí prosit a nechá ji čekat, zatímco on sám bude mít dost vůle odolat chtivému dotírání jejích boků.

Pak se však dotkla svými vlhkými rty jeho krku a hladově jej lízala právě na tom místě, jako kdysi, a tento drobný pohyb jej přenesl zpět do doby, kdy v ní viděl všechny své naděje a sny o nádherné zářné budoucnosti. Na zlomek vteřiny si Giovanni připadal, jako by mu rozervala hrudník a pozorovala jeho živé obnažené srdce.

Zuřivě do ní vnikl, tvrději a hlouběji, než kdy vnikl do jakékoli ženy. Snažil se zapomenout na to, že se s ní kdy oženil, a že pro něj byla něčím víc než právě teď. Krásné povolné tělo v jeho posteli. Nic pro mě neznamená, opakoval si divoce, a zavřel oči, aby se na ni nemusel dívat.

„Giovanni…“

„Co je?“ zavrčel.

Alexa ho stiskla rukama a zabořila mu prsty do ramen, jak do ní znovu a znovu hlouběji pronikal, jako by probodával znovu a znovu její srdce dál a dál až k vrcholu nádherného naplnění. Přitom to svým způsobem vypadalo jak prázdná radost. I ve chvíli, kdy cítila zasahující nástroj touhy ve svém klíně na samém pokraji vědomí, uvědomila si, že ji už nelíbá.

Jeho tvář se nad ní zvedala jako maska, jeho zavřené oči ji neviděly, a přestože se jeho tělo pohybovalo uvnitř pečlivě a sladce, působilo to nějak… strojově!

Nemiloval se s ní, měl s ní sex. Fyzicky uspokojivý, ale přesto chladný sex.

Cítila tichý úzkostný výkřik na protest z hloubi svého těla, ale už bylo příliš pozdě. Příliš pozdě na to, aby zastavila velkou vlnu potěšení, řítící se na ně. Její vlastní tělo ji zrazovalo, když došla k vyvrcholení v jeho objetí.

Ať se snažil sebevíc, v extatickém momentu samého vrcholu Giovanni nemohl setřást myšlenku, že tohle je nějak jiné. Že po ní kdysi toužil tak, až se mu zastavoval dech. A i kdyby to snad opominul, mezitím v jejím lůně vyrostl jeho syn. Jeho součást vyrostla v ní.

Nečekaně ho zasáhlo dojetí, když se mu z hrdla vyrval hlasitý výkřik. Připadal si, jako by viděl velký třesk. Jako by emoce byla tak silná, že by z ní mohl v tu chvíli umřít právě na vrcholu. Nebylo by nic dokonalejšího než taková smrt.

Měl v úmyslu se pak odvrátit, odvalit se od ní na druhý konec široké postele, dokud ho touha nepřemůže znovu. Pak by se jí znovu dotkl, přičemž by ho vedla jen vášeň, a nic jiného. Jenomže k tomu nedošlo. Nedokázal se pohnout, zůstal zaklíněn v ní, tak, jak byl, své černé kučery na jejích ňadrech, když odeznívala poslední ze slastných křečí.

„Gio?“ začala Alexa, aby se zeptala, kam teď kdo z nich půjde. Její jednoslabičná otázka však dolehla k uším, které neslyšely. Překvapeně zamrkala.

Giovanni v tu chvíli už spal.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Alexa strávila noc v obavách a spala jen přerušovaně. Giovanni spal vedle ní hluboce a ani jednou se neprobudil. Povlaky se zmuchlaly pod jeho tmavým pevným stehnem, zatímco jeho paže ji nedbale objímala okolo pasu. Alexa ležela bez hnutí, jejich těla se lehce dotýkala a cáry její roztržené noční košile ležely na zemi. Přemýšlela, jak jen se mohla v noci chovat přesně tak, jak Giovanni pravděpodobně předpokládal.

Dokonce se ani nedalo říci, že by si na ní sex vynutil. Nepřimáčkl ji násilně ke zdi jako tehdy v jejím bytě, kde jí pak předvedl celý repertoár svých sexuálních dovedností. Ve skutečnosti se jen objevil u postele a jeho pléd mu spadl na zem, jak by to udělal nějaký trapný striptér. A já jsem mu dovolila pohladit mi tvář a dotknout se mých prsou. Pak jsem prakticky padla na kolena, prosila ho, aby se se mnou miloval.

Miloval?

Nechtěla riskovat, že ho vzbudí, jinak by se byla ironicky zasmála. Už tak byla ve značném citovém nebezpečí. Kdyby si teď ještě začala představovat, že to, k čemu mezi nimi dnes v noci došlo, bylo milování, mohla by rovnou vyrazit na psychiatrickou kliniku.

Měla chuť se přetáčet ze strany na stranu, ale odolala, nechtěla jeho potentní mužnost znovu probudit k životu. Pozorovala vzory na stropě. V mihotavém měsíčním světle se tam zrcadlily odrazy křišťálového lustru a noc se postupně stávala ránem. Co jsem to udělala?

Naprosto a definitivně se zkompromitovala. Měla sex bez citu, s mužem, který s ní otevřeně pohrdal, a nijak se netajil svým názorem, že žena má ve světě podřízenou roli. Bude s ní teď pohrdat ještě víc? Neustále ji obviňoval z nedostatku ctnosti, čemuž se ona bránila jako nařčení. Nebude to teď vypadat, jako že svými činy jeho nařčení jen potvrdila?

Alexa nebyla hloupá. Věděla, co Giovanni chce – něco, co mu ani jeho bohatství a moc nedokáže koupit. Svého syna. Kdyby se o něj rozpoutala právní bitva, jakou by měla šanci? Jak by ji vykreslili jeho chytří přeplacení právníci? Jako ženu volných mravů? Jako děvku? Puttana, řekli by v Itálii.

Nakonec usnula v tu nejnepříjemnější dobu, právě za rozbřesku. Nepodařilo se jí podle plánu po špičkách vyklouznout z postele, vysprchovat se, obléci se, vzbudit Paola a neriskovat, že uvidí…

„Pap?! Co tady děláš, pap??“

Paolův nadšený hlásek vnikl do nepříjemného snu. Alexa otevřela oči a uviděla svého syna v pyžamku, jak se žene k posteli, kde spal netečný Giovanni jako černý panter na saténových polštářích.

„Co myslíš?“ zeptal se Giovanni shovívavě, když na něj Paolo skočil jako na koně. Usmál se a přivinul chlapce k sobě. Potom zívl. „Vstávám.“

Paolo ho nadšeně sledoval. „Budeš teď vždycky spát s maminkou?“

Černé oči mrkly ve směru Alexina obličeje, ale byly pozorné a ostražité. Dnešní noc s ním otřásla. Vzbudila v něm pocity, které nečekal. Byl jako omámený. Hlas mu zdrsněl, jak se snažil je od sebe odehnat.

„Na to se budeš muset zeptat jí.“

Pohled, který na něj upřela v odpověď, byl plný zběsilé zuřivosti. Vadilo jí, že ji její syn vidí takhle, s rozcuchanými vlasy z postele. Paolo byl zvyklý vídat ji po ránu v obrovském tričku, nahá pod pokrývkou se cítila bezbranná a zranitelná. Zároveň měla dojem, že z její důstojnosti už toho moc nezbývá.

Jednou rukou si přitáhla pokrývku až k bradě a druhou pohladila Paola po vlasech. „Zlatíčko, mohl bys přinést mamince ten župánek, co leží támhle na tom křesle?“

„Můžu to udělat já?“ vnutil se sametový hlas.

K Alexině zděšení Giovanni půvabně posadil Paola na postel, vstal a úplně nahý se loudal pro kimono, jako by pro něj bylo naprosto přípustné procházet se po místnosti bez jediného kusu oděvu.

Očima k němu vysílala prosebný a zároveň zuřivý vzkaz: „Zatraceně, obleč si něco!“

Podíval se na ni a usmál se, oči se mu sotva znatelně rozšířily, když sbíral zelený župan a přitom nenápadně odkopl roztrženou noční košili z Paolova zorného úhlu. Alexa pocítila ponížení. Strhl ten drahý oděv z mého těla, a já jsem se nebránila!

„Paolo, běž si vyčistit zoubky, maminka za tebou za chviličku přijde,“ navrhla Alexa. Doufala, že Paolo nepozná, jak s ní cloumá vztek.

„Tak jo!“

Počkala, až zmizí za dveřmi, a teprve pak se obrátila na Giovanniho. Měla chuť začít ho mlátit sevřenými pěstmi, ale přemohla se. Nebyla naivní, něčeho tak provokativního se nesmí dopustit.

„Jak si to můžeš dovolit?“ obořila se na něj. „Jak si to jen můžeš dovolit?“

„Co máš teď právě na mysli?“ vysoukal ze sebe pomalu.

„Promenovat se tady bez šatů!“ vyrazila ze sebe.

„Co je na tom? Copak on nikdy neviděl nahého muže?“

„Samozřejmě, že neviděl!“

„Ale, ale!“ usmál se s očividným zadostiučiněním. „Neviděl?“

Sama mu nahrála na lstivou otázku. Jako by jí nějaký démon našeptával, pocítila zvrácenou touhu říci mu: „Samozřejmě, Paolo viděl v naší ložnici tisíc nahých mužů. Ve skutečnosti si přivydělávám jako kurtizána!“

„Pochopitelně, že neviděl,“ opakovala nazlobeně. „Chápu, že tomu nebudeš věřit, protože ty věříš jenom tomu, co se ti právě hodí do krámu. Takže pro tebe může být žena buď panna, nebo děvka, a nic mezi tím. Všechno vidíš jenom černo-bíle. Zavíráš před realitou oči, abys viděl jen to, co chceš vidět!“

Vypadá skvostně, pomyslel si. Kdybychom se nemuseli připravovat na královskou svatbu a kdyby na nás vedle nečekal náš syn, ležela by právě teď pode mnou a vzdychala. S nelibostí si vzpomněl, že prospal celou noc a nevyužil příležitosti na další sex. Rozhodil paže v gestu doznání. „Bod pro tebe,“ řekl něžně.

Alexa se zarazila. Nebyla si jistá, že mu rozuměla. „Tohle mi, prosím tě, vysvětli. To už nejsem kořist, kterou je třeba umlátit argumenty? Ty se mnou souhlasíš?“ zeptala se podezíravě.

Giovanni byl dost vychytralý na to, aby věděl, že další obviňování by mu nijak nepomohlo. Dnešní noc byla jednorázová záležitost, nepopiratelně mocné spojení, poháněné bolestí, vztekem a chtíčem. Svým způsobem to však byl očistný akt zbavující tíhy, a pokud bude mít chuť na další číslo, bude muset užít úplně jiné strategie.

„Říkám, že máš bod,“ připustil. Pečlivě vážil slova jako obezřetný právník.

Kdysi dávno by ji takové prohlášení naplnilo pocitem vítězství, ale teď už na to bylo příliš pozdě. Pokud se kdysi zmýlil ve svém úsudku a byl na ni příliš tvrdý, teď už to nehrálo žádnou roli. Jediné, o co jde, je jejich syn. „Ale o to tu teď nejde. Co když Paolo teď přijde a uvidí…?“

„Dva dospělé lidi dělat, co je úplně přirozené?“

„Netahej mě za slovo, Giovanni!“ Alexa sevřela pěsti. „Chápu, že bys nebyl spokojený, kdybys nedosáhl svého…“

„Zatímco tys byla evidentně proti…“ kontroval sarkasticky. „Stálo mě to strašlivé úsilí, abych tě svedl k prostopášnostem, že?“

Nevšímala si přerušení ani jeho znepokojivě akurátních slov. „Alespoň jsi mohl mít tu slušnost odplížit se před rozedněním a dospat na pohovce vedle. Aby se Paolo nemusel dívat na…“

„Dívat na co? Jak manželé spolu vstávají z postele?“ zeptal se sladce. „To si opravdu myslíš, že je to tak strašný zločin, cara?“

„To je, v našem případě!“ Hodila pohledem ke koupelně, ale Paolo se naštěstí ještě neukázal. Navlékla si hedvábné kimono, uvázala jej těsně kolem pasu, prohrábla si vlasy rukou a pomyslela si, jak strašlivě asi vypadá. „Po tak dlouhé době odloučení manželství ztratí skutkovou podstatu, kdybys náhodou zapomněl.“

„Momentálně si nevzpomínám vůbec na nic, když mám před očima tvé nádherné zlaté vlasy a pod nimi prosvítají tvá úžasná ňadra,“ řekl tiše.

Musela by být kus ledu, aby ji takový kompliment nerozehřál, a už přece dokázala nade vší pochybnost, že ledová královna skutečně není, alespoň ne, pokud je na blízku Giovanni. Zhluboka se nadechla. „Prosím tě, obleč si něco na sebe.“

Uštěpačně se zasmál: „To slyším dnes poprvé.“

Odešel do koupelny a vrátil se s ručníkem okolo beder, ale ani to nedokázalo zakrýt jeho očividně rostoucí vzrušení. Viděl, že si toho všimla, a honem uhnula pohledem, aby se mu nemusela podívat do očí.

„To je ale nepříjemnost, že? Co s ní uděláme, bella?“

„Co chceš, prosím tě, dělat?“

„S nepříjemností, nebo s dnešním dnem?“

„Gio!“

Sáhl si na tvář a napadlo ho, že by se měl oholit. Cítil se, jako by chodil po neznámém terénu, což pro něj bylo velice neobvyklé. Až dosud si o sobě myslel, že o sexuálním chování ví naprosto všechno, ale teď byl najednou jaksi mimo svůj obor.

Především většinou nespal s ženami, které mají děti, pokud už nebyly starší a bezpečně z cesty. Nezaplétal se do ničeho, co by ho mohlo jakkoli omezit v jeho rozletu, včetně žárlivých manželů nebo potenciálních tchyní, které chtěly mít jistotu, že by se s jejich dcerami oženil, kdyby s ním něco měly.

Ve všech těchto případech byl sám k sobě tvrdý a neústupný, za žádných okolností si nic nebezpečného nezačal, ať ho dotyčná lákala sebevíc. Bylo to sobecké? Ano, jistě, ale Giovanni byl alespoň upřímný, nikdy nesliboval nic, co nemohl splnit. Potěšení bez chomoutu. Pokud se to některé nelíbilo, pak byl duro, tvrdý chlap, na každém prstě deset dalších, stejně krásných, které na Giovanniho da Verrazzano čekají frontu.

S Alexou to bylo jiné… to dítě, které je vyrušovalo, bylo jeho dítě, což stavělo celou situaci do jiného světla. Shledal, že ve skutečnosti nechce jen tak chladně najmout chůvu. Chtěl mít snídani společně se svým synem. Přitom však nechtěl připustit, že má zranitelné místo, nechtěl jí ukázat něco, čeho by mohla využít při bitvě o jejich syna.

Jeho tmavá tvář navenek neukázala, jaké konfliktní myšlenky se mu honí hlavou.

„Dnes máme představit Paola šejkovi a pak půjdeme na svatbu Xaviera a Laury.“

Ledově se usmál. „Nic se nezměnilo, cara, co říkáš?“

Alexa na něj nevěřícně zírala. „Nic?“ Chtěla po něm, aby přestal dělat erotické narážky před jejich synem, ale nečekala, že všechna svěžest se rázem vytratí, jeho oči zůstanou ledové a ústa krutá. „Chceš říct, že dnešní noc nás nijak neovlivní?“

Povytáhl obočí. „To záleží na tobě,“ řekl, „Může nás ovlivnit, kdykoli si budeš přát, stačí říct, a můžeme si to zopakovat.“ V černých očích mu tančili rozpustilí čertíci. „Uspokojení zaručeno.“

„Ty jeden nadutej…“

„Ale vždyť mám pravdu. Dobře to víš a já to vím také.“

„Ty bastarde!“ zasyčela.

„Ne tak nahlas, Ali. Nechci, aby Paolo pochytil ošklivá slova.“

Jen málokdy se Alexa cítila tak frustrovaná a rozčílená jako právě teď, ale zřejmě to měl v úmyslu. Nechtěla mu dát najevo, že se mu to povedlo, a jako herečka si moc nevěřila. Raději se otočila a šla přesvědčit Paola, aby se oblékl do šatů, které mu připravila.

Bez větších protestů udělal, co po něm maminka chtěla. Pak na terase, která už byla vyhřátá sluncem, přestože bylo teprve brzy ráno, dostal snídani, ovoce a pečivo. Alexa vyndala ze skříně šaty, které si chtěla vzít na dnešní oslavu. Nutila se mít radost ze šperků, které jí Teri doporučila k přiléhavé toaletě ve zvláštním odstínu kobaltové zeleně.

Velké dlouhé náušnice a chumel přívěsků, chřestící na jejím zápěstí, dotvářely slavnostní oděv. Když se podívala do zrcadla, s uspokojením shledala, že jí to opravdu sluší. Ze zrcadla se na ni dívala atraktivní žena v rozkvětu mládí, a ne udřená dívka z obchodu, která musí počítat každou penci.

Nad nádherným oděvem však byla ustaraná tvář. Alexa si vzdychla. Co mám pro všechno na světě říkat Giovanniho otci, který je navíc ještě šejk?!

„Ali,“ volal na ni známý hlas. Otočila se a spatřila Giovanniho. Vypadal, jako by byl pro život v paláci stvořený. Jeho tmavá pleť a černé oči zvláště vynikaly na pozadí světlého jemně tkaného oděvu, který měl na sobě.

„Co děláš?“ zeptal se.

Jako by ho to opravdu zajímalo! „Říkala jsem si,“ začala na oko nenuceně, „že by někdo měl napsat návod, jak se správně chovat v různých situacích, jako třeba ‚Co dělat, je-li otec vašeho dítěte člen královské rodiny‘ a potom další svazek ‚První setkání s vlastním otcem‘.“

Na tváři, kterou většinou vídala netečnou, se objevil náznak úsměvu.

„Jsi nervózní?“

„Co myslíš? Že potkávám jednoho šejka každý týden?“

„Myslím, že jsi krásná a že jsi dobrá máma. To si myslím,“ pronesl nečekaně.

Nenadálý kompliment ji od něj překvapil a potěšil víc, než by měl. Bylo to proto, že po celá léta od něj žádný neslyšela? Začervenala se, a přitom se styděla za to, že se červená. Jenom kvůli tomu, že se ke mně na setinu vteřiny přestal chovat ošklivě, si ještě nesmím představovat, kdo ví co!

Prohlížela si jeho oděv, šerpu a pokrývku hlavy. Byly celé vyvedeny v bílé. Udivilo ji to.

„Myslela jsem, že jenom nevěsty nosí bílou.“

„Ne v Kharastanu. Naše nevěsta má červenozlatou róbu s bohatým vyšíváním a spoustu šperků. Jste s Paolem připraveni, abychom se mohli sejít se šejkem Zahirem?“

Alexe bylo jasné, že další odklad není možný.

„Jsme,“ odpověděla tiše.

„Řekla jsi to Paolovi?“

Přikývla.

„Řekla.“ Trochu kysele se zasmála. „Musím přiznat, něco jsem se během posledního týdne naučila. Pokud jde o děti, nejlepší je naprostá upřímnost.“

„Jenom pokud jde o děti?“ ušklíbl se on. „Myslíš, že s dospělými jsou lži přijatelné?“

Podívala se na něj. Nechápala, jak je možné, že ta tvář, která ji včera pod rouškou noci dokázala přivést do extáze, najednou vypadá tak vzdáleně a cize. „Už nikdy ti nebudu lhát, Giovanni,“ přísahala.

Odvrátil se od ní. Slova se tak jednoduše říkají! Člověk si jich může vytáhnout z rukávu, kolik se mu zachce! Neměl zrovna chuť poslouchat její ujišťování.

„Pojďme se podívat po Paolovi,“ řekl tvrdě a snažil se nevnímat její smutný pohled.

Všichni tři vešli do šejkova soukromého křídla. Místnosti byly prostorné a byl v nich příjemný chlad, stály tam sochy a visely nádherné obrazy, pravděpodobně dražší než cokoli, co Alexa kdy v životě viděla. Nevšímala si jich však příliš, důležité pro ni bylo především nadcházející setkání. Šejk byl už v letech. Seděl na nádherném bohatě polstrovaném křesle u okna do růžové zahrady. Pokynul jim, aby přistoupili blíž. Paolo se chytil Alexy za ruku. Ta se před šejkem poklonila zvláštním způsobem, o němž ani netušila, že jej zná.

„Prosím.“ Šejk se usmál a ukázal na místo na pohovce vedle sebe. Přitom se díval na Paola. „Chceš si ke mně sednout?“ zeptal se ho.

Alexa užasle pozorovala Paola, jak bez váhání vyskočil na místo vedle šejka a začal klátit nožkami, jako by seděl na plotě u školy. Bylo to snad proto, že mu chyběla jakákoli rozvětvenější rodina? Má jenom jednu babičku v Kanadě, a tu vidí jednou za dva roky, pokud má štěstí.

Znovu ji zachvátil pocit viny. Otočila se směrem, kde stál Giovanni, a čekala, že v jeho černých očích spatří obvinění, ale nebylo tam. Naopak, dívaly se obdivně, nebo se jí to zdálo? Snad ne, řekl jí přece, že je dobrá máma, a neměl ve zvyku o takových věcech lhát. I o všem ostatním byl přímo brutálně upřímný.

Šejk začal mluvit s Paolem. Vyprávěl mu o tom, jaké to je, vyrůstat v Kharastanu, a Alexa uhodla, že je to příběh určený nejen pro vnuka, ale i pro syna. Vyprávěl o poušti, kde květiny rozkvétají jen jedinkrát za století, a kudy procházejí velbloudi neuvěřitelně dlouhou dobu, popisoval tradiční umění, jak chovat sokoly, mluvil o jejich divoké nespoutané kráse. S výrazem nepřehlédnutelné hrdosti popisoval, jaké nádherné závodní koně chová ve stájích. „Umíš jezdit na koni, Paolo?“ zeptal se.

„Neumím.“

„Chtěl bys to zkusit?“

„Ano, prosím, to bych moc chtěl!“

Potom jim všem naservírovali sladký mátový čaj. Nebylo to tak strašlivé utrpení, jak se Alexa zprvu obávala. Když se měli k odchodu, šejk pro ni vzkázal, aby s ní mohl mluvit o samotě.

Prosebně se podívala na Giovanniho, ale ten si jí nevšímal. Položil Paolovi ruku na rameno a zeptal se ho: „Chceš se jít podívat na akrobaty?“

„Akrobaty?“ vykřikl radostně Paolo.

Šejk se usmál. „Ano, skutečně tu jsou akrobati,“ řekl vážně. „A také kouzelníci, hudebníci a tanečníci. Královská svatba v Kharastanu je výjimečná událost a musí být náležitě oslavena.“

Když odešli, rozhostilo se ticho. Alexa neměla zkušenost s tím, jak jednat s členy královských rodin, věděla ovšem, že nikdy nesmí sama začít rozhovor, zvláště v zemi, kde ženy mají podřadnou roli. Vzpomněla si ještě na jednu radu z knih a rychle sklopila oči.

„Máte pěkného syna,“ řekl šejk konečně.

Alexu to překvapilo a zároveň se jí ulevilo. Sotva znatelně se usmála. „Děkuji,“ odpověděla.

Šejk přikývl a odmlčel se. Po chvíli pokračoval: „Ale vyrozuměl jsem, že má těžký život.“

Alexe ztuhla krev v žilách. „Těžký? Pravděpodobně vám dobře nerozumím, Vaše výsosti.“

„Giovanni mi řekl, že žijete v malém bytě a pracujete v obchodě.“

Tak takhle to je! Alexa nebyla z nejvyšších, teď se však instinktivně narovnala a zhluboka se nadechla.

„Pravděpodobně toho moc nevlastníme v materiálním smyslu slova,“ řekla tiše a důstojně, „ale Paolo nikdy nepostrádal věci, které jsou opravdu v životě důležité. Měl vždy dobrou výživu, útěchu a radost ze hry. A co je nejdůležitější, vždycky měl dostatek lásky. Přemíru lásky. Myslím si tedy, že jeho život nebyl vůbec těžký, Výsosti, v tom s vaším synem nemohu souhlasit.“

Šejk se pobaveně usmál. „Pochopil jsem, že mezi vámi dvěma je mnoho nesouhlasu. Ale váš vztah s Giovannim není moje záležitost. Naopak můj vnuk je. Peníze nemůžou koupit cit, to je pravda, ale můžou koupit jistotu,“ řekl.

„Můžou koupit materiální jistotu,“ zdůraznila Alexa, „ale citová jistota se nedá koupit tak snadno.“

„Jen ženy přikládají důležitost takovým věcem,“ odporoval zamítavě.

Jenomže Alexa nebyla jedna z jeho služek, která by mohla být vyhoštěna za to, že její názory se neshodují s jeho. Jistě, v rámci svého království má moc, ale souhlasit s ním jenom proto by nebylo morálně správné.

„Ženy jsou ty, které se starají o rodinu,“ odporovala. „Znají důležitost citů v životě.“

Pozoroval ji. „Jste tvrdohlavá,“ řekl najednou.

„Nikoli, Vaše výsosti. Jen si stojím za tím, čemu věřím.“

„Někdy musíme žít bez věcí, kterým věříme,“ řekl jemně. Jeho oči byly najednou unavené. „Děkuji vám za rozhovor. Teď jděte a užijte si svatbu.“

Posílal jí tichou informaci? Chtěl jí dát najevo, že jenom ztrácí čas, pokud doufá, že Giovanni někdy ukáže nějaké city? Nemusíte si dělat starosti, Vaše výsosti, pokud se Giovanniho týče, opravdu nemám žádné iluze.

Služebná ji dovedla za Paolem do zahrady, kde právě sledoval soukromé představení žonglérů jen pro sebe. Giovanni stál opodál u pomerančovníku, který kvetl, a zároveň měl ovoce. „Jak dopadla schůzka s šejkem?“ zeptal se.

„Překvapivě dobře, vzhledem k okolnostem.“

„K jakým okolnostem?“ zeptal se chladně.

Alexa se na něj zpříma podívala: „Tys mu řekl, že Paolo má těžký život?“

Po krátké pauze odpověděl: „Samozřejmě.“

Počítej do deseti. Zachovej klid. Nesmíš se rozčílit. Ale nebylo to snadné, když měla chuť se na něj vrhnout a vyškrábat mu oči.

„Jak to můžeš říct? Jeho život není přece vůbec těžký,“ bránila se bez dechu. „Tvůj syn je milován a chtěn. I sám šejk byl tohle schopen uznat.“

„Můj syn nemá otce,“ řekl chladně, „ani nemůže užívat výhod, které by mu poskytlo mé bohatství…“

„Ale…“

„Poslouchej Alexo,“ jeho slova rozsekly její námitky jako sekyra kus dřeva, „chtěl jsem o tom mluvit až po svatbě, ale když mě k tomu nutíš, nemám na vybranou.“

„Na vybranou? O čem to mluvíš?“

„Pokud uvážím všechny problémy, s nimiž Paolo musí bojovat…“

„Jaké problémy?“ zeptala se nebezpečně.

„Skutečnost, že jsi osamělá pracující matka a že si nemůžeš dovolit koupit si vlastní dům.“ Viděl, že chce něco namítnout, a zavrtěl hlavou. „To nejsou věci, které si prostě vymýšlím, cara. To jsou obecně známé překážky zdravého dětského vývoje. Dobře to víš. A já to vím také.“

Pohodila hlavou směrem k synovi, který se právě chichotal a evidentně se dobře bavil, přestože kharastansky uměl jenom jedno dvě slova.

„Vypadá zanedbaně?“

„Ne, právě teď ne. Ale bude.“

„Skutečně?“

„Ano, skutečně. Bude z něj jeden z těch výrostků bez otce, který se fláká na ulicích a kouří,“ zaútočil.

„Ale jdi, ty pesimisto! Odkud se bere ta tvoje znalost světa? Četl jsi knihu mezinárodních předsudků? A mimochodem,“ podívala se na něj triumfálně, „ty sám jsi vyrostl bez otce.“

Jeho úsměv ji přesvědčil, že právě skočila do pasti, kterou pro ni připravil. „Přesně tak!“ souhlasil. „A dobře vím, jaké to je!“

Alexa se zamračila, jako by nechápala. „Chceš říct, že se ti nelíbí, co z tebe vyrostlo?“

„Říkám, že jsem se stal tím, kým jsem, navzdory svému vychování, ale Paolo nemusí mít takové štěstí. Zažil jsem, co to je, když matka lační po mužské společnosti.“

„Měla jsem v životě dva muže,“ vrčela na něj zuřivě, „a řekla jsem ti to tisíckrát znovu až do omrzení. Kolikrát ti to mám ještě zopakovat, než si přestaneš myslet, že mou postelí prošel regiment vojáků?“

„Jsi ještě mladá,“ kontroval. „Teď je tvůj život zahlcen každodenní péčí o Paola, ale přijde čas, kdy tě nebude potřebovat tak moc. Pak začneš myslet na to, jak naplnit svou pohlavní potřebu. V té době se pravděpodobně chytí špatné společnosti.“

„Ty ses nechytil,“ upozornila, „a byl jsi syn svobodné matky.“

„Protože jsem měl štěstí!“ zařval, protože si připadal, jako by mu do srdce vjel nůž při vzpomínce na dlouhé noci, kdy čekával, až matka přijde domů. Nikdy je neviděl, ale slyšíval klapot jejích vysokých podpatků v předsíni a mužské kroky. Někdy usnul a uvědomil si, že slyšel matku přijít až po svítání. „Ale je to sázka do loterie,“ dodal. „Paolo z toho možná tak šťastně nevyjde.“

„Celý život je sázka do loterie,“ řekla suše. Ráda by věděla, jestli si všiml jejích smutných očí, které odkryly pustotu srdce. Asi ano, protože jeho tvář neproniknutelně ztvrdla. „Život s dvěma rodiči není zaručený recept na štěstí, Giovanni.“

„Není, ale chci pro něj to nejlepší,“ řekl tvrdohlavě.

Nespokojeně zavrtěla hlavou a přimhouřila oči v oslnivém slunci. Nejraději by popadla syna do náručí a utekla. „Byl jsi odjakživa takový pesimista?“

„Většinou ano,“ řekl tiše, „lidské chování vychází ze zkušenosti.“

Podívala se na něj a chtěla něco namítnout, ale nebylo to snadné. Jeho názory ji dráždily a jeho slova rozčilovala, a přitom měla celou tu dobu chuť vjet mu do vlasů, přitáhnout si ho k sobě a políbit ho. Nasucho polkla. „Podívej, dal jsi mi spoustu námětů k přemýšlení. Zamyslím se nad tím,“ slíbila, „až se vrátím do Anglie.“

Giovanni se smutně pousmál. Ona to ještě nepochopila! Nepochopila, že když něco chci, tak toho dosáhnu.

„Mám dojem, že mi nerozumíš,“ začal sladce, „už jsem se rozhodl.“

Alexa zalapala po dechu. V dálce si uvědomovala zvuk fléten, bubnů a toho zvláštního plačtivého nástroje. „Jak rozhodl?“

„Něco se změnilo. Pochopil jsem, že nejsi žena volných mravů. Ale pořád jsi žena a máš své potřeby. A já nebudu schopen tolerovat, aby mého syna vychovával nějaký jiný muž,“ řekl suše.

„Ale to je jen hypotetická úvaha, Giovanni,“ namítla, „žádný jiný muž není.“

„Ne, v tuto chvíli není.“

Když člověk slyší příliš často, že něco nemůže, tím víc to chce. Jeho naléhání vzbudilo v Alexe vzdor. „Nemůžeš mě donutit udělat něco, s čím nesouhlasím,“ řekla.

„Ale můžu, cara,“ pronesl tiše, ale pevně. „A já chci mít Paola u sebe.“

„Paolo žije se mnou,“ upozornila. Bylo jí jasné, že se tu dohadují o svém synovi, jako by to byl kus nábytku. Tváře jí hořely hanbou a strachem.

„Pak je jasné, že se mnou musíš žít i ty,“ řekl sladce. „Jsi dobrá matka a já chci mít šanci být dobrý otec. Včera v noci jsme vyzkoušeli, že pořád jeden po druhém toužíme. Tak co nám brání?“

Chtěla by se ho zeptat, kde je láska. Anebo dokonce, i když to už by mířila příliš vysoko, kde je citová jistota, o níž se bavili s jeho otcem? Ale jeho otec tomu nepřikládal důležitost, tak proč by Giovanni měl? Bylo by to k ničemu, jako chtít chytit vítr.

Možná mezi nimi před lety opravdu klíčila láska, nebo pokus o ni, ale pak zemřela pod tíhou okolností. Její srdce pro něj však stále hořelo stejně jako její tělo, a navíc byl otcem jejího dítěte. Jsou svázáni věčným poutem na život a na smrt.

On nabízí kompromis, ale jak by mohla zvládnout žít celý život s mužem, kterého miluje, a on je k ní bezcitný?

Zavrtěla hlavou. „Je mi líto, Giovanni, to nemůžu.“

Na chvíli bylo ticho. Když promluvil, jeho hlas ťal jako katův meč.

„Já ti nic nenavrhuju. Já ti oznamuju fakta.“

Alexa zamrkala. „Já ti nerozumím.“

„V tom případě jsi neuvěřitelně nedovtipná. Neptám se tě, jestli se mnou budeš žít. Říkám ti, že to je jediná možnost, kterou máš, pokud chceš žít se svým synem.“

Myslí si snad, že stačí přijet do země jako Kharastan, kde mají muži všechna práva, a může jí přikazovat, co se mu zlíbí?

„Vždycky je nějaká možnost, Giovanni,“ řekla hrdě.

Jeho úsměv byl mrazivý jako led. „Ano, to máš pravdu,“ souhlasil medově. „Můžeš si najmout právníka a vytáhnout do boje, pokud na to máš. Ale bez ohledu na to, kolik peněz do toho vložíš, nebude ti to nic platné. Pokud nepřistoupíš na můj návrh, vypukne boj o opatrovnictví. Nechci, aby k němu došlo, ale pokud to bude jediná možnost, nebudu váhat.“

Jeho oči hořely odhodláním, až z toho Alexe přeběhl mráz po zádech. „A já vyhraju,“ dodal odhodlaně.

DESÁTÁ KAPITOLA

Giovanniho hrozba zkazila Alexe zbytek dne. Z velkolepé oslavy neměla nic. Kdyby uprostřed královské zahrady najednou přistála raketa rovnou z Měsíce, sotva by si toho všimla. Pokoušela se namluvit si, že jsou horší věci na světě než přijít o jediné dítě, ale na žádnou si nemohla vzpomenout.

Snažila se trochu se soustředit, aby jí zbyla alespoň nějaká vzpomínka na tak velkolepý den, a aby ji královská rodina nepovažovala za neomalenou a nevděčnou, nebo aby se Paolo nezačal strachovat, proč maminka vypadá tak smutně. Soustředit se na oslavu fungovalo jako dobrá technika na rozptýlení.

Obřad se konal v oválné zahradě v jedné z nejskrytějších svatyní v paláci. Byla speciálně postavena podle Sorrelina návrhu. Po celém jejím obvodu se táhla sedadla, aby se tam vešli všichni vážení hosté. Alexa poznala dva členy britské královské rodiny a tři bývalé prezidenty. Byl to opravdu zvláštní pocit sedět vedle lidí, které znala jen z televize nebo z novin.

Díky tomu, že Giovanni je člen královské rodiny, měli ta nejlepší místa. Naslouchali slavnostnímu slibu v kharastanštině, francouzštině a angličtině. Alexa tam seděla s nahraným úsměvem na tváři a dívala se, jak se s balkonu snášejí tisíce růžových okvětních plátků. Poté vybuchl potlesk a začala hrát hudba.

Když byla Laura oficiálně prohlášena princeznou, Alexe se nějak podařilo schovat se před všemi kamerami a fotoaparáty za zahradní zídku. Poté prošli všichni hosté po nádherných modrých kobercích protkávaných zlatem pod girlandami z jasmínu a voňavých lilií na místo, kde se konala samotná recepce. Nejvybranější lahůdky z celého světa byly servírovány na talířích z ryzího zlata, vykládaných drahými kameny.

Alexu napadlo, jestli některý z hostů přemýšlí o tom, že by ukradl lžičku, za kterou by patrně stržil hromadu peněz, a své nevhodné myšlence se poprvé za celý den zasmála.

„Jsi nějaká tichá, cara,“ poznamenal Giovanni při cestě ke stolu.

„A co bys čekal?“ zeptala se šeptem. „Že po těch tvých hrozbách budu tančit radostí?“

„Myslím, že tanec je na programu později,“ oznámil slavnostně. „Tak proč ne?“

„Úžasné. Se mnou nepočítej.“

Pokud váš odcizený manžel pronáší taková roztomilá prohlášení, rodina, která vám je ještě daleko cizejší než on, zaručeně nijak nepomůže. Naopak, je třeba bez protestů vykonat, co si mocní příbuzní přejí. Tudíž jakmile šejk po hostině oznámil, že by chtěl mít svatební fotografii se svými syny, jejich ženami a s Paolem, jak by se tomu mohla Alexa vyhnout?

Pak ještě zavolal „mého nejbližšího a nejoddanějšího pomocníka“ Malika, aby se k nim přidal před objektiv, i když k tomu neměl žádný jasný důvod. Když se celá slavnost přesunula do tanečného sálu s nádhernou květinovou výzdobou, šejk zvedl ruku na znamení, že tanec může začít.

Jako první bylo na programu sólo novomanželů a brzy nato pokynul šejk Alexe a Giovannimu, aby se připojili. Alexa byla v jeho rukou ztuhlá jako kus ledu.

„Takhle to nepůjde,“ šeptal ji Giovanni do ucha.

„Co nepůjde? Nevím, o čem mluvíš.“

„Ale víš. Přestaň trucovat, mia bella. Já svůj názor nezměním, jedině Paolo tím bude trpět, a ty taky.“

Alexa zvedla obočí: „Nejenom, že mě vydíráš, abych zůstala tvou ženou, dokonce mi chceš dát přesný návod, jak se smím chovat?“

„To záleží na tom.“

„Na čem?“

„Jak budeš hodná.“

„Být hodná na tebe opravdu nemám chuť.“

„Ale!“ dal se do smíchu. „To už je lepší,“ zašeptal souhlasně, když sjel rukou na její pánev a začal ji znalecky masírovat. „Nebojuj s tím, cara.“

Měl na mysli „Nebojuj se mnou“. Ach, bylo tak lákavé ho poslechnout. Ponořit se do jeho objetí a nechat žár jeho těla vysílat jiskřičky do konců svých nervů. Zvláště když rytmický pohyb jeho zkušených prstů uvolnil trochu napětí jejího těla, které roztálo jako pod tropickým sluncem.

Alexa zavřela oči a přejela si jazykem suché rty jako v očekávání zoufalství. Co jen to Giovanni měl, že on a jenom on ji dokázal rozehřát tímhle způsobem? Nežila přece úplně jako poustevnice během těch let, kdy byla svobodná matka. Občas zašla na nějakou společenskou akci, na některých z nich dokonce tančila. A dokonce se občas objevil i vhodný muž, který měl chuť s ní tančit. Takový pocit ale neměla nikdy.

„Jak je to dlouho, co jsme spolu naposled tančili?“ zeptal se najednou.

„To… už se nepamatuju.“

„Vážně? Bylo to na naší svatbě.“

Samozřejmě, že se pamatovala, jen se úpěnlivě snažila zapomenout. Překvapilo ji, že on si vzpomíná. Její hlava málem sjela do dolíku v jeho rameni, právě tak jako tehdy. Cítila postupně vzrůstající touhu. Ještě trochu, a úplně by ji to zbavilo svéprávnosti. Chtěla se vykroutit, ale ten pohyb dostal její tělo právě na dotek jeho oděvu. Ucítila, že má erekci. To snad není možné! „Giovanni!“

„Vidíš, co mi děláš?“ zeptal se nenuceně.

„Nech toho!“

„A jak? Existuje jen jeden způsob, jak se toho zbavit, ale k tomu právě teď nedojde, vzhledem k okolnostem.“

„Nebuď nechutný!“

„Včera v noci jsem ti nechutný nepřipadal.“

„To bylo něco jiného.“

„V čem to bylo jiné?“

„Především jsem nevěděla, že se mnou budeš bojovat o Paola.“

„To sis myslela, že po svatbě se vrátíme k našim odděleným životům, jako by se nic nestalo?“

„Ne, to jistě ne.“

„Tak co?“

Hudba změnila tempo a naštěstí milosrdně nabrala na rychlosti, takže se mohla odlepit od jeho velkého vzrušení. „Myslela jsem, že bychom dělali to, co jiné páry v naší situaci. Uzavřeli dohodu o střídavé péči.“

„Střídavé péči? Chceš nechat takhle malé dítě lítat do Itálie každý sudý víkend?“

„No… existují přece prázdniny.“ Jeho tvář začala brunátnět zuřivostí. Uvědomila si, že to raději neměla říkat.

„Podle tebe bych měl dělat otce na půl úvazku?“ vyjel na ni. „Pořád lepší než neexistující otec!“

„To jsem přece neřekla. Jen nevím, jak bude Paolo reagovat na to, že se má najednou přemístit do Itálie.“

Jako obvykle schovává vlastní pochybnosti za Paola, pomyslel si. „Proč se nezeptáš jeho? Máš takový strach z toho, co ti odpoví?“

„Ale Gio! Tak to přece vůbec není!“

„Ne?“ Pevně ji sevřel do náručí, tentokrát z něj však cítila spíše sílu než smyslnost. Sklonil se k ní a zadíval se zblízka do její krásné tváře. Napadlo ji vůbec, že by úplně stačilo, aby na mě mrkla těma krásnýma zelenýma očima, a přistoupil bych na cokoli, co by chtěla? „Mám dojem, že si nevážíš toho, jak mírný k tobě jsem, když vezmu v úvahu, že po celá léta jsem byl odstrčen,“ syčel jí do ucha. „Zřejmě je právě čas, abych stanovil nějaká základní pravidla,“ Oči mu plály hněvem. „Budeš se mnou spolupracovat, a to okamžitě.“

„Okamžitě?“

„Jakmile dorazíš do Anglie, zařídíš všechno potřebné.“

„Všechno potřebné?“ zopakovala znovu, takže to znělo jako nahrávka, určená pro výuku jazyka, kdy má žák opakovat slovo tolikrát dokola, že ho dozajista nikdy nezapomene.

„Pro to, aby ses přestěhovala do Neapole,“ dokončil a vítězoslavně se usmál.

Uvědomila si, že to myslí vážně a doslova, a nohy jí podklesly v kolenou. Teď už necouvne, ani nebude mít záchvat laskavosti. Střídavá péče by pravděpodobně moc nefungovala. Co když Paola úplně poblouzní svou mocí a svými penězi? Malý pronajatý byt, kde se prádlo suší na věšáku nad vanou, ho patrně přestane přitahovat, až doroste do věku, kdy bude schopen srovnávat.

Ve strachu, že by mohla udělat něco neodpustitelného, jako rozbrečet se na svatbě tři hodiny po obřadu, se od něj raději odtáhla. „Myslím, že jsme se už natančili dost. Je pozdě. Podívám se po Paolovi a půjdu ho uložit.“

Přitiskl jí prst na ústa. „Můžeš přede mnou utíkat, jak chceš, ale k ničemu ti to nebude,“ řekl tiše, „protože už brzo budeš se mnou v Neapoli, přesně tam, kde tě chci mít, Ali. Stejně jako za chvíli budeš ke mně přitisknutá v posteli.“

Cítila, jak se jí rty chvějí pod jeho dotekem, i když srdce se vzpouzelo. Copak si myslí, že může velitelsky uplatňovat právo na její tělo jen proto, že je syn šejka?

„Ne, nebudu,“ upozornila ho a měla se k odchodu. On ji silou zadržel, až se jí jeho nehty vryly do ramene.

„A když už jsme u těch pravidel, stanovíme si ještě jedno. Pokud jde o sex, nehodlám si s tebou hrát na honěnou jako kočka s myší,“ zasyčel. „Zvlášť poté, cos mi ukázala, jak moc to chceš. Včerejší noc byla výjimka, ale nemám čas ani chuť hrát s tebou kličkovanou každou noc.“

„Myslíš trhat moji košili?“ obvinila ho.

Giovanni ztuhl. „Hraje ti do noty, dělat z toho agresivní čin, co? Takové věci se v ložnici dělají proto, aby se partner pořádně vzrušil.“ Jako ses vzrušila ty, pomyslel si hořce, ale napadlo ho, že by to stejně nikdy nepřiznala.

„Dnes v noci tě vedle sebe nechci,“ pronesla hrdě. Přitom se bála, aby se jí nezlomil hlas, aby se nesesypala na zem v slzách a aby nepochopil, že pod hrdým gestem se skrývá tak snadno zranitelná duše. „Tak se ke mně nepřibližuj!“

Giovanniho tvář ztvrdla. To si opravdu myslí, že se budu doprošovat? Nebo že mě obměkčí nějakou pózou? Sklonil se až k jejímu obličeji, takže jí hleděl do očí ze vzdálenosti několika centimetrů. „Pokud tě dnes nenajdu v posteli, nepočítej s tím, že za tebou přijdu. Jestli mě chceš vydírat odpíráním sexu, tak si pamatuj: k ničemu to nebude. Co se týče Paola, jsem rozhodnutý a svůj názor nezměním.“

Odkráčel z tanečního parketu, sledován každým ženským okem v sále. Roztřesená Alexa se vydala hledat nadšeného a vyčerpaného Paola, aby ho vzala do postele. Když jej konečně uložila a přikryla, připravila si lázeň. Ležela dlouho v chladivé vodě a znovu a znovu si opakovala, že se nenechá vystrašit, a že ji nedostane jen tak lehce. Teď už ne.

Kolikrát by vydržela sex bez lásky, než by řekla něco, co by se nedalo vzít zpět? Jako například, že by si přála takovou intimitu, jako kdysi, kdy ji Giovanni miloval tak, že si ji vzal za ženu. Kdyby si dovolila něco takového říct, přiblížil by se Giovanni k ní? Nebo je příliš tvrdý a nikdy neodpouští, takže na minulost nikdy nedokáže zapomenout?

Když se vynořila v županu z koupelny, měla kůži na dlaních a chodidlech úplně krabatou.

Hala byla opuštěná a veliká postel v ložnici prázdná, jako by se jí vysmívala. Alexa věděla, že si tam prostě nemůže lehnout a čekat na něj jako obětní beránek. Tiše se natáhla na pohovku, kde ji včera v noci začal svádět. Připadalo jí, že tam leží hodiny a hodiny, a srdce se jí chvělo obavami. Chtěla mu navrhnout, aby si náležitě promluvili, bez napadání a obviňování.

Jak minuty ubíhaly, její nervozita byla postupně přemožena únavou. Alexa ji uvítala, ponořila se do ní, protože spánek odnese mučivé myšlenky na to, že život se jí vymkl z rukou a začal o něm rozhodovat někdo jiný. Mohl by Giovanni opravdu násilím nutit Paola, aby s ním zůstal v Neapoli? To byla její poslední vědomá vzpomínka.

Giovanni kráčel přes ztichlé pokoje a třel si přitom spánky konečky prstů. Byl představen různým italským státníkům a hodnostářům, a pak jej otec zavolal k sobě do svých soukromých pokojů. Nabídl mu území na východě země a možnost zůstat navždy, kdyby si to přál. Dědictví však bylo to poslední, co ho zajímalo. Daleko důležitější pro něj bylo trávit čas společně s člověkem, jemuž už moc času nezbývalo.

Mluvili spolu dlouho do noci, dokud šejk nebyl příliš unaven. Giovanni celou tu dobu myslel na jedinou věc: Paolo by neměl v životě postrádat otce, tak, jak jsem ho postrádal já.

„Budeš mi vyčítat, že jsem tě nepřiznal dřív?“ zeptal se ho šejk potichu.

Giovanni se na něj smutně usmál. „Není mou povinností někomu něco vyčítat, ale poučit se ze zkušeností.“ Souhlasil s tím, že brzy znovu přijede do Kharastanu a že budou plánovat budoucnost země. Zívl. Svatba, skutečné usmíření a hrdé představení jediného syna nové rodině. Ano, to byl den! A ještě není u konce. Giovannimu bylo jasné, že má před sebou ještě poslední zkoušku, a v předtuše se mu sevřelo srdce.

Přeje si Alexa být jeho ženou v plném smyslu slova?

Chodby vedoucí k jejich pokojům byly liduprázdné. Prošel mnoha matně osvětlenými místnostmi a našel ji, jak leží na pohovce, zabalená do pokrývky. Jako by ho proklál dýkou, ucítil nával zlosti a vzteku, a zároveň únavu. Bláhová žena! Cožpak si neuvědomuje, že když něco řekne, jeho sebevědomá neapolská pýcha mu nikdy nedovolí vzít to zpět?

Cožpak si neuvědomuje, že až dosud s ní jednal v rukavičkách?

A že teď o všechno přijde?

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Během těch několika posledních dní v Kharastanu poznala Alexa skutečný význam slova opuštěnost. Okamžitě jí bylo dáno na srozuměnou, že její odmítnutí sdílet s Giovannim lože skutečně změnilo jejich vzájemné postavení. Něco bylo jinak, a byl to postoj jejího manžela k ní. Paprsek touhy a škádlivé provokativní poznámky zmizely. Alexa si uvědomila, že rčení „netečnost je horší než smrt“ je skutečně pravdivé.

Choval se k ní pyšně a chladně. Pokud mu scházel sex, byl příliš hrdý na to, aby to přiznal, a příliš hrdý na to, aby se pokusil přinutit ji změnit názor. Velice přesně poznala, co to znamená, cítit se jako outsider.

Ve světě zvláštních výsad být z královské rodiny vždycky znamená být nejdůležitější ze všech, a nejinak tomu bylo v Kharastanu.

Giovanni byl oblíbený syn. Šejkův syn. Jistě, všichni se k ní chovali slušně a s respektem, protože byla jeho žena, či spíše proto, že byla Paolova matka. Bylo jí jasné, že kdyby za ní Giovanni nestál, bude postavena mimo. Společensky nepřijatá a vypuzená.

Nikdo k ní nebyl doslova nezdvořilý, ale vycítila jistý chlad a lhostejnost, jako by považovali za ztrátu času přizvat ji k jakémukoli důležitému rozhovoru ohledně budoucnosti, protože ona součástí té budoucnosti nebude.

Alexa byla na pochybách, zda jednala správně. Možná byla příliš ukvapená. Skutečně užívá sex jako zbraň? Sex vleze člověku do hlavy, že? To se přece říká, zvláště pak o ženách. Vypadalo to, jako by tím, že dobrovolně spala na pohovce v den samotné královské svatby, ranila Giovanniho mužskou pýchu tak strašným způsobem, že si to ani neuvědomovala. Následujícího rána ji probodával mrazivým pohledem a Alexa cítila divnou prázdnotu a zahanbení. Pochybovala o tom, že se rozhodla správně.

Od té doby, zatímco připravovali jejich cestu do Neapole, se k ní choval demonstrativně chladně. Jeho chování jí za daných okolností připadalo naprosto pochopitelné, tak proč o tom musela pořád přemýšlet? Vždyť přece právě tohle chtěla! Ukázat mu, že si ji nemůže koupit, jako nějakou novodobou konkubínu.

Šlo ovšem o něco daleko hlubšího než samotný sex. Jistě, sex vždycky funguje, a na světě patrně neexistuje jediná žena, jíž by Giovanni nedokázal vzrušit a uspokojit. Děsilo ji, že sex má zastávat roli něčeho, co mezi nimi ve skutečnosti není. Sex bez citu je strašlivý, k ničemu. Pokaždé se pak cítila ještě hůř než před tím, jako by vůbec neexistovala. A možná právě tak to on opravdu chtěl.

Nicméně se začínala těšit na cestu do Itálie, neměla sílu ani odvahu udělat cokoli jiného. Již bylo zařízeno, že Paolo může začít chodit do dvojjazyčné školky v Neapoli, která má zahradu s citronovníky, kde se prohání králíček Blanco, jehož si děti mohou kdykoli pohladit, a do něhož se při krátké návštěvě Paolo beznadějně zamiloval. To byl ten nejdůležitější důvod, proč se rozhodla dát Neapoli šanci. Snažila se to nějak srozumitelně vysvětlit Teri, když se ukázala v Anglii, aby zařídila vše potřebné.

„Moje štěstí je nerozlučně spjato s Paolem,“ vyznávala se, „nikdy bych nemohla být šťastná, kdyby on šťastný nebyl. A on chce změnu, Teri, on touží po změně. Miluje svého otce, a přesně tak to přece má být!“ Říkala ta slova s přesvědčením, jak se taková slova říkat mají. Možná si při tom tajně přála, aby Paolo prohlásil, že Giovanniho nechce už nikdy v životě vidět. Život by pak byl rozhodně snadnější.

„A také miluje Itálii,“ pokračovala. „Kdo by ji nemiloval, zvlášť v jeho věku? Všichni ho tam obskakují, a nejen proto, že je syn Giovanniho. Italové od přírody milují děti. Štípají ho do tváří a vnucují mu bonbony. A pak to počasí, samozřejmě. A bazén. Bude to pro něj jako nikdy nekončící prázdniny.“

Rozhodnutí už bylo učiněno. Přestěhují se do Neapole. A žádné odmítání sexu v Kharastanu nemohlo změnit Giovanniho přesvědčení. To přece řekl jasně. Boj o opatrovnictví byl prozatím odložen.

Paolo byl nadšen, nesmírně nadšen. Alexa věděla, že by neměla jeho nadšení kalit. V tuto chvíli je schopen vidět jen pozitivní aspekty, bohatství a nádheru, ale jistě bude časem postrádat svou rodnou krajinu a kamarády. Její povinností je usnadnit mu tu změnu, bez ohledu na to, jak se sama cítí.

Když dorazili do Neapole a Giovanni je vzal na vyjížďku po klikatých uličkách okolo kaváren, katedrál a muzeí, začala se Alexa trochu uvolňovat. Vzpomněla si na dojem překotného barevného města, který v ní Neapol vyvolala, když sem poprvé přijela jako nádherná dvacítka.

Paolo měl nos přilepený na okně auta, ale Alexa se přistihla, že by se raději chtěla alespoň jednou podívat na ostře řezané rysy Giovanniho tmavé tváře.

„Nezdá se mi, že by se toho moc změnilo,“ poznamenala. Snažila se soustředit na živoucí chaos venku, a ne na jeho odměřené chování.

Giovanni ji zpražil pohledem a zmáčkl klakson, což se v Neapoli dělá několikrát za minutu. „Podívej se pod povrch a uvidíš, že všechno se mění,“ poznamenal, když auto začalo šplhat do kopce ven z centra směrem k Vomero, kde stál jeho dům. „Do města se investuje spousta peněz. Chudší čtvrti se přestavují, začala obrovská kampaň na vyčištění města. Neapol si zašla na kosmetiku, a chce, aby si toho celý svět všiml.“

„Už tam budeme, pap??“ pípl Paolo.

Giovanni se usmál. „S?, mio bello. Už tam brzy budeme.“ Podíval se na syna pohledem plným lásky. Pak zachytil ve zpětném zrcátku Alexinu bledou tvář a ruce mu ztuhly na volantu. „Vzpomínáš si?“ zeptal se, když se elektronické vjezdové dveře otevíraly a za nimi se ukázal elegantní palazzo.

Alexa navštívila chladnou temnou vilu na kopci, kde Giovanni vyrůstal, jen jednou před lety. „Ano, vzpomínám,“ řekla nejistě.

Giovanni ucítil na zádech zimomřivé chvění. Dům byl prázdný od smrti jeho matky. Jen ucítil jeho vůni a duchové minulosti mu začali tančit v hlavě.

Jeho byt u řeky však byl pro všechny tři příliš malý, a toto je jedno z nejlepších míst, kam přivést rodinu. Najal kuchaře a uklízečku, která měla syna Fabrizia v Paolově věku. Alespoň se Paolo zabaví, myslel si. Naučí se hrát fotbal, naučí se italsky a trochu si opálí své bledé anglické tvářičky.

„Může jít do školky hned, jak bude chtít,“ řekl Giovanni první den během večeře.

A co já? zeptaly se její oči tiše, zatímco v prstech žmoulala kus chleba.

„Můžeš vyzdobit dům a zlepšit se v italštině,“ odbyl ji Giovanni lhostejně, „nebo nakupovat.“

Chtěl, aby se cítila důležitá asi jako včerejší noviny.

Večeřeli na terase s výhledem na město. Hvězdy jasně svítily a Neapol zářila v dálce jako diadém.

Alexa se dívala dolů na město a myslela si: Tohle je teď můj domov. Přemýšlela, jestli se tu někdy bude opravdu cítit doma. Myšlenka na budoucnost ji děsila. Co když to takhle zůstane navždy, já a Giovanni jako dva cizinci, kteří se z dálky obcházejí na večírku?

Právě tak to vypadalo během následujících dní. Alexa se cítila jako ve vířivce, kdy ji vlny odstrkují na samý okraj bazénu, zatímco Paolo se stává středem života svého otce.

Vidět, jak její syn kvete pod teplým sluncem a milujícím okem jeho otce, bylo krásné a bolestivé zároveň. Začínala chápat, že morální závazek může být daleko silnější než právní hrozba. Nebyla hloupá.

Když byla schopna podívat se z nadhledu na jejich vzrušené výměny názorů v Kharastanu, uvědomila si, že Giovanni je nemůže násilím nutit, aby zůstali, a že žádný soud na světě by jí neodňal syna jen proto, že jeho otec je vlivný a bohatý.

Ale jak by odtud mohla Paola odlákat, když tu byl očividně tak šťastný? Vzít ho zpět do života, který by ve srovnání s Neapolí vypadal spíše jako živoření?

V noci lehávala v chladné provoněné místnosti, kterou dostala přidělenou, a poslouchala cikády za oknem. Ve skutečnosti však naslouchala, co dělá Giovanni. Ráda by věděla, jestli ještě někdy uslyší zavrzat podlahu pod jeho kroky a zvuk pomalu se otevírajících dveří… a pak si začala vyčítat svou bláhovost.

Opravdu si představovala, že by někdy přišel, a tiše si k ní lehl do postele? Upozornil ji přece na to, že pokud ho odmítne, odvrátí se od ní navždy. Koluje mu v žilách krev dvou tvrdohlavých národů, on je pravděpodobně ten nejnepravděpodobnější kandidát na světě na to, aby někdy někomu ustoupil.

Myslela si snad, že je to jen planá hrozba, že si to jednou rozmyslí, pohladí ji po vlasech a řekne jí, že všechno je v pořádku?

Noc co noc se přetáčela ze strany na stranu, muchlala v rukou jemně vonící přikrývku z egyptského hedvábí a ptala se sama sebe: Měla bych já jít za ním?

Čím déle o tom Alexa přemýšlela, tím více o tom pochybovala. Ne, muset se připlazit do postele k někomu, kdo nabízí sex jen jako součást lákavého balíčku, za nějž si chce koupit syna, by ani tu nejsebevědomější ženu nenaplnilo uspokojením. Bylo by to jako sbírat drobky, zatímco chtěla srdce, skutečný vztah s láskou a blízkostí, kde by všechno ostatní bylo jenom doplňkem.

Ale Giovanni lásku nebuduje. Buduje jenom žárlivost. Při sexu vždycky něco zadržoval, ostatně vždycky se držel zpátky, ať dělal cokoli. Může to nějaké ženě stačit? Stačilo by to mně?

Dívala se do stropu. Je to legrační, jak dokážu přesně definovat, že od vztahu chci A a B a C, ale nakonec mě bolavé tělo a prázdnota v srdci úplně přemůže.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Mami, věděla jsi, že stadión v Neapoli se jmenuje Stadio San Paolo?“

Alexa se usmála. „Ne, zlatíčko, to jsem nevěděla.“

„To proto jsi mě pojmenovala Paolo?“ zeptal se.

Lehce se jí zachvěly prsty, když odkládala šálek kávy na podnos, a na chvíli se setkala s pohledem Giovanniho tajemných očí. „Ne. Pojmenovala jsem tě Paolo, protože je to moc hezké jméno.“

Giovanni si namazal na chleba trochu meruňkové marmelády.

„Myslel jsem, že bych dnes dopoledne vzal Paola na stadión, i s Fabriziem. Pak bychom si dole u vody mohli dát pizzu.“ Odmlčel se. „Chceš jet s námi?“

Všimla si, kolik sil ho stálo, aby jí to navrhl, a věděla také, kolik sil by stálo ji tvářit se příjemně celý den. Někdy snášela svůj úděl snadno, takřka bezmyšlenkovitě, ale jindy, například dnes, si připadala, jako že má svůj osud přikovaný řetězem k noze jako železnou kouli.

Zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Myslela jsem, že vyberu látku na záclony do kuchyně. Také bych se chtěla podívat do té knihy o nástěnných barvách patnáctého století.“

Giovanni pokrčil rameny a utřel si ústa ubrouskem. Pochopitelně bude raději sedět v zaprášené knihovně, než by strávila nějaký čas s ním. „Jak chceš,“ řekl chladně a vstal. „Budeme zpátky okolo páté.“

„Budeme mít čas se vykoupat?“ ptal se nadšeně Paolo.

„S?, bambino,“ jeho oči se automaticky usmály, „budeme mít čas se vykoupat.“

Když odešli pro Fabrizia, Giovannimu však bylo těžko u srdce. Vidina prosluněného dne byla zakalena naléhavou myšlenkou, že takhle to přece nejde dál. Podíval se na bezmračné nebe. Nikdo z nich to takhle dál nevydrží. Není to fér, zvláště pro Alexu to není fér. Za každým jejím úsměvem viděl smutek. Snažila se jej skrývat, jak mohla, ale tím se stával nápadnější. Nečekal to, ale její utrpení mu působilo bolest. Připadal si jako tyran, jako nějaký krutý vládce z dávno minulých dob, kdy si mocní mužové mohli dělat, co je napadlo.

Jak jen si mohl myslet, že to takhle půjde dál do neznámé budoucnosti, když tady Alexa trpí?

Ano, chtěl by mít syna pořád u sebe. Ale to nebude nikdy fungovat. Ne, když je tu jeho matka jenom proto, že ji vydírám. Není divu, že se zachvěje odporem pokaždé, když se objevím v místnosti.

Kdyby to byla kterákoli jiná žena, asi by se pokusil přemluvit ji, aby zůstala. S Alexou to nepřichází v úvahu. Nejen proto, že by ji tu byl schopen udržet jen na nějaký čas. Ne, to proto, že se ji naučil respektovat. Obdivoval její tichou hrdost a způsob, jak se pohybovala okolo něho a jejich syna.

Zaslouží si respekt, ano, ale zaslouží si ještě něco víc. Zaslouží si svobodu.

Giovanni přimhouřil oči, jak mu temný mrak zaclonil srdce.

Když odjeli, Alexa se dala do práce. Giovanni si z ní patrně dělal jen legraci, když navrhl, aby vyzdobila dům, ale ona se přesto toho úkolu nadšeně ujala. Zčásti proto, aby se něčím zabavila, ale i proto, že takovou příležitost už pravděpodobně nikdy nebude mít.

Palazzo byl starobylý dům s temnými tichými místnostmi, přetékajícími nádhernými obrazy z osmnáctého století, s barevným mramorem na chodbách a s majolikovými dlaždicemi nedozírné ceny. Uprostřed byla velká jídelna, salone. Další, komornější jídelna, měla okna do zahrady, kde rostly cypřiše, které se tyčily k nebi jako temně zelené plameny. Nejvíce jí však učarovala knihovna s nesčetnými řadami knih vázaných v kůži, z nichž každá měla svou zvláštní charakteristickou vůni. V takovém místě by mohla zůstat na věčnost. Mohla tam popustit uzdu své fantazii nad romány v mnoha jazycích. Některé z nich měly nádherné ilustrace.

Malby na stěnách byly zoufale zanedbány a volaly po opravě. Alexe se podařilo sehnat olejové barvy, které vypadaly úplně stejně jako původní tempera, kterou byly zdi vymalovány. Později je chtěla ukázat Giovannimu a požádat ho o souhlas.

Uvidím to vůbec někdy vymalované? Posmíval se jí hlásek hluboko v hlavě. Dokázala jej však utišit, sedla si na zemi na paty a kochala se krásou místnosti. V tu chvíli si všimla malé poličky, která byla téměř schovaná za krbem.

Uviděla z ní vyčuhovat nějakou knihu, při bližším ohledání zjistila, že je to album fotografií. Otevřela jej, a náhle ztuhla v šoku… bylo to album s fotografiemi z Giovanniho dětství.

Bylo to, jako by se dívala na svého vlastního syna.

Na jedné straně samozřejmě věděla, že si jsou podobní, to bylo nepopiratelné, ale když najednou na vlastní oči viděla maličkého Giovanniho, znovu jí to vzalo dech.

Byla tam fotografie Giovanniho v cirkuse, jak v roztomilém svetříku stojí vedle slona. Jestlipak jsou sloni bezpeční, strachovala se Alexa bezpředmětně, když obracela stránku.

Byl tam Giovanni smějící se vedle matky u moře v Chiaie, a tady byli v Paříži mezi růžemi v zahradě Ibilleries. Byly tam fotky malého Giovanniho takřka ze všech zemí Evropy, a byly tam fotky jeho matky, jak objímá nějakého pohledného vysokého muže.

Na každé fotografii to byl jiný muž.

Prohlížela si zblízka toho chlapce, který se tak podobal Paolovi, a viděla zmatek a zranitelnost v jeho dětské tváři. To nebyl chlapec, který si užívá báječných prázdnin, to byl človíček, který je tam navíc, přebytečný. Chlapec, který objevil, co to je bohatství a rozmařilý život. Malý ztracenec.

Ach, Gio, pomyslela si.

„Co to tu, prosím tě, děláš?“ Ostrá slova ji vytrhla z myšlenek. Giovanni stál ve dveřích, tvář potemnělou nazlobeným pohledem. Celé jeho tělo působilo nesmiřitelným dojmem.

Znovu si sedla na paty, srdce jí tlouklo jako o závod. „Jenom se koukám.“

„Impicciona!“ obvinil ji.

To slovo ji zasáhlo do srdce jako kulka. Nepěkné slovo. Lidská paměť pracuje na zvláštním principu. Alexa zavrtěla hlavou. „Ne, neslídím.“

Zabloudil pohledem z okna ven na panorama nádherné svěže zelené krajiny, dotvářející úchvatný pohled na město, který dokonale vysvětloval rčení „Vidět Neapol a zemřít“. Některé pohledy jsou nedocenitelné, a tohle je jeden z nich. Dech beroucí místo, které koupil šejk, aby zavřel matce pusu. Koupit si souhlas ženy, to nebyl právě rys, který by Giovanni na svém otci obdivoval. Ovšem… nejsem snad i já vinen snahou o totéž? napadlo jej.

Dnes ráno, když se procházel se synem po městě a cítil důvěřivý stisk jeho ruky, srdce se mu zalilo štěstím. Toto štěstí však bylo zkaleno nenadálým prozřením.

Zasáhlo ho to jako blesk, ano, to, co jsem si kdy přál ze všeho nejvíc, je láska. A láska se nedá koupit, ani vynutit, ani vyprosit. Láska je jako květina, potřebuje světlo a prostor, aby mohla vykvést. Nic z toho Alexe nedal, když se před lety vzali, jen kvůli své hloupé, domýšlivé pýše.

Chtěl mít opravdový vřelý rodinný život. Ale ten bez matky jeho dítěte nebyl možný. Jenomže Alexa tu být nechce. Být s ním v Neapoli bylo to poslední na světě, co chtěla, sama mu to řekla. Mohl jí to vyčítat? Držel ji tu jako vězně, snažil se ji k sobě uvázat vymyšlenými hrozbami, jak ji zničí, když nevyplní jeho nesmyslné požadavky.

Nemohl jí odpustit, že mu zatajila syna, ale upřímně řečeno, zamyslí-li se nad tím, jak se k ní choval před tím i potom, nemůže se jí divit. Jak by jí mohl vyčítat, že je zklamaná, když zjistila, že by byl schopen udělat cokoli, aby mohl vlastnit Paola, stejně jako kdysi chtěl vlastnit ji?

Naprosto zničili vlastní vztah, ale přitom Giovanni ani na chvíli nezapochyboval o tom, že Alexa je opravdu dobrá matka. Za to, jak se stará o mého syna, se jí odvděčuji podivným způsobem, napadlo ho. Snažím se ji vyděsit.

Rozhodl se, že jí řekne teď hned, že jí dá, co bude chtít.

„Dostaneš výživné, jaké si zasloužíš. Dost na to, abys mohla žít komfortně v Anglii. Už se nebudu snažit držet tě tu násilím, Alexo.“ Pokrčil rameny. „Jsi volná.“

Alexa nechápavě zamrkala. „Volná?“

To mi to chce dělat těžší? Mám ji prosit za odpuštění? „Ano. Můžeš jít!“ řekl prudce, „protože si to přeješ.“

Svoboda a finanční jistota, které nabízel, byly velice lákavé, jenomže Alexa si v tu chvíli uvědomila, že ve skutečnosti neznamenají vůbec nic. A pak najednou pochopila, proč tento mocný a přitom nekonečně osamělý muž jedná právě tak, jak jedná. Dlouze mu hleděla do tváře. Jeho žárlivost spustila řetězovou reakci, na jejímž konci se rozhodla zatajit mu, že má dítě, ale nikdy přitom nepochopila, proč je žárlivost zaseta tak hluboko v jeho charakteru. Představovala si, že se tak narodil, stejně jako se narodil s černýma očima a s olivovou pletí.

Ovšem žárlivost se většinou nedědí, nepřichází jako barva očí a tvar obličeje. Jeho žárlivost vyrostla z určitého důvodu, jehož vysvětlení našla ve starém albu fotografií. Jiný muž na každé stránce a viditelné Giovanniho rozpaky. Věděla, že malí chlapci jsou fixovaní na matku, a že děti většinou vidí život zjednodušeně, na základě vlastní zkušenosti. Paolo Giovanniho okamžitě přijal, pravděpodobně proto, že instinktivně cítil jakési spojení, jemuž jistě napomohl i fakt, že Giovanni byl první a jediný muž, s nímž byla v intimním vztahu od jeho početí.

Zkusila si představit, jak by asi byl Paolo zmatený a nešťastný, kdyby mu domů vodila různé „strýčky“, aby na čas vstoupili do jeho života. Není divu, že Giovanni vyrostl v přesvědčení, že ženy dávají přednost rozmanitosti před stálostí.

Z toho pramenila jeho přehnaná reakce během jejich svatební noci, uvědomila si. Nevadilo mu, že není nevinná, ale začal se bát o to, co pro něj panenství reprezentovalo. Panenství pro něj znamenalo nezkušenost. Panenství znamenalo bezpečí. Bylo by pro něj znamení, že je ta pravá, kterou hledal. Postava podobná té, s níž strávil dětství, mu nevyhovovala. Z citového hlediska do ní bezhlavě tloukl jako malý chlapec. Jeho vnímané zklamání z toho, že není panna, se smíchalo se skutečným zklamáním ohledně jejich syna. Oba dva jednali unáhleně a sobecky… a jak se dívala do jeho očí, pochopila, že se nemůže věčně schovávat za svůj strach a za chyby z minulosti. Někdo z nich musí překročit tu stále se rozšiřující propast jako první. Mám se ponížit a udělat to? Samozřejmě, na světě jsou přece daleko horší věci!

„Je mi to líto, Giovanni,“ zašeptala. „Tak moc líto.“

Giovanni zatím přemýšlel, jak by co nejlépe měli zařídit jejich rozchod, a její slova jej šokovala. „Udělala jsi něco, o čem nevím?“

„Ne, nic takového.“ Chvíli váhala. „Myslím tu bolest, kterou jsem ti způsobila. Roky Paolova života, které jsem ti odepřela.“

Rozzlobeně zatřásl hlavou. Chtěl, aby odešla, aby vyhověla jeho rozhodnutí. „Už to nemusíš říkat, Alexo. Máš svobodu. Můžeš se vrátit domů do Anglie, kdykoli budeš chtít.“

Posílá ji pryč za každou cenu? Byla úplně konsternovaná. „A co když…“ nervózně si přejela špičkou jazyka po rtech, „a co když nechci domů do Anglie?“

„Nech toho,“ řekl bezbarvě, protože ocelové bariéry byly přibité okolo jeho srdce po příliš dlouhou dobu na to, aby najednou zmizely, i když se Alexa snažila sebevíc. „Neříkej věci, které si opravdu nemyslíš.“

„Ale já si to opravdu myslím!“ Chvíli váhala. Věděla, že mu musí jasně vyjevit své city, zároveň jí však bylo jasné, že je možná bude posuzovat přezíravě a s despektem. Nejtěžší na světě je říkat taková slova tváři, která vypadá jako kamenná maska. „Miluji tě, Giovanni,“ zašeptala. „V hloubi duše jsem tě nikdy nepřestala milovat a nikdy nepřestanu.“

Ta slova ho probodávala jako šípy. Musel se k ní otočit zády, aby neviděl obnaženou prosbu v jejích očích a také, aby schoval hlad svých vlastních očí, tak drsný a divoký hlad. Nebyl to hlad po jejím těle, ani po přítomnosti jeho syna. Byl to hlad po snu, který mu až dosud celý život unikal.

Chtěl se k ní obrátit a říci jí, že jemu je také moc líto všech těch hrbolů a výmolů, přes které je život vedl, ale pocítil strach. Ten silný, mocný, světovládný Giovanni da Verrazzano se prostě bál. Co když ty věci říká jen tak, a zítra na ně zapomene?

Přesto se na ni otočil. Podíval se jí do tváře a ten jediný pohled jej přesvědčil o tom, že je upřímná. Pravda zářila jako slunce z jejích zelených očí. Možná tam byla celou tu dobu, jenom nevěděl, jak ji tam má hledat. Měl něco nádherného na dosah a neunesl by, kdyby to ztratil. Podruhé už ne.

„Nestojím o tvá slova,“ řekl krutě. Jak by mohla slova napravit všechnu hořkost minulosti, uzdravit všechny rány, které si chtěně i nechtěně navzájem způsobili?

„Tak si vezmi mé srdce,“ řekla něžně. Přistoupila až k němu a dotkla se konečky prstů jeho napjaté tváře. „Vezmi si všechno, co mám, Giovanni. Prosím, vezmi mě s sebou na cestu životem. Je mi jedno, jestli ty mě milovat nebudeš, jen zůstaň dobrým otcem našemu synovi. Budu ti věrná do konce života, jako ti ostatně jsem věrná od prvního okamžiku, kdy jsem tě spatřila. A navíc, mám lásky na rozdávání.“

Nastalo ticho. Cítil, jak mu srdce poskočilo nějakou mocnou emocí z hloubi duše, jako by v jedné chvíli slunce zasvítilo tak silně, že by celý ledovec najednou roztál. Chvíli stál bez hnutí. Nakonec se pohnul zároveň s ní, takže si padli do náruče jako dva ztroskotanci, kteří přežili námořní katastrofu.

Začali se líbat, a byl to polibek, jaký ani jeden z nich dosud nezažil. Protože to nebyl polibek z hladu, touhy nebo vzteku, byl to symbol jejich lásky, skutečné, zralé lásky, byl v něm závazek na celý život. Přes slzy radosti Alexa cítila, že už je nikdy nic nerozdělí.

Zprvu si nikdo z nich nevšiml, že se do knihovny vkradl malý chlapec. Když jej zpozorovali, všimli si váhavé naděje v jeho pohledu. Oba dva zároveň otevřeli synovi náruč, a on se rozběhl přímo k nim.

EPILOG

Šejk Zahir byl nadšen, ale očividně nikoli překvapen tím, že Alexa a Giovanni obnovili svůj svatební slib v Neapoli, a trval na tom, že pro ně v Kharastanu uspořádá obrovskou oslavu.

Mezi pozvanými byla Teri, Alexina matka („Drahoušku! Zachovala ses lépe, než jsem si přála v nejtajnějších snech!“), pár Paolových kamarádů ze školy a jeho bývalá chůva.

Za šest měsíců, kdy tu minule byli, šejk Zahir očividně seschl. Alexa se o tom zmínila, když s Giovannim leželi ve své obrovské palácové ložnici, kde jemný větřík provoněný jasmínem ovíval jejich nahá těla.

Giovanni se díval do stropu.

„Já vím,“ řekl zamyšleně, „myslím, že mu už moc času nezbývá.“

Alexa věděla, že v poslední době vzniklo silné pouto mezi otcem a synem, dvěma hrdými muži, kteří jen těžko dávají najevo své emoce, jeden z nich proto, že mu to nedovoluje upjatý protokol, a druhý proto, že mu nikdy nikdo neukázal jak. Giovanni se ovšem den ode dne zlepšoval. Podívala se na něj a jemně ho pohladila po napjaté tváři.

„Chtěl bys žít tady, caro?“ zeptala se jemně. „Jsi starší než Xavier. Myslíš, že Zahir ti předá vládu? Mluvili jste o tom?“

Otočil se na ni, usmál se a políbil ji na špičku nosu. Byl tak nadšený svou úžasnou manželkou, která byla jeho ženou v každém smyslu slova. Nezajímalo ji bohatství, společenské postavení ani šperky. Její jediný skutečný zájem byl shodný s jeho. Jejich rodina. Zavrtěl svou černou hlavou.

„Nemysli na to.“

„Nemůžeš to jen tak odbýt, Gio,“ protestovala. „Nemyslím na to, myslím na tebe. Co když…“

„Pšššt.“ Utišil ji polibkem. „Všechno se dozvíš.“

Následující den bylo oficiálně oznámeno, že bude představen šejkův třetí syn.

„Další syn?“ zeptala se Alexa, zatímco celé hlavní město si o tom vzrušeně šeptalo. „Chceš říct, že šejk má třetího syna?“

Giovanni přikývl.

„Třetí a poslední syn, tím jsem si jist.“

Alexa na něj nevěřícně vyvalila oči.

„Tebe to nepřekvapilo?“

Giovanni se zasmál. „Ne. Nevím, jak jsem na to vůbec přišel, ale svým způsobem jsem to čekal. Oznámili nám to s Xavierem chvíli před tím, než to bylo oficiálně vyhlášeno.“

„A ty víš, kdo to je?“

„Ne, i když jsem měl možnost se to dozvědět. Ale s Xavierem jsme se rozhodli, že se to chceme dozvědět zároveň s našimi ženami.“

„Ach, Gio,“ zvolala nadšeně.

„Každopádně si myslím, že jsem to uhodl. Je to Malik.“

„Malik?“

„Vsadil bych na to krk.“

Nebylo to nutné. Měl totiž pravdu. Šejkův nejbližší a nejoddanější pomocník, jeho jediný syn s čistou kharastanskou krví v žilách, byl zároveň jeho nejstarším synem.

Alexa si Malika vážila, nejvíce jí však šlo o jejího milovaného manžela.

„Než vyšlo najevo, že i Malik je syn, představoval sis, že budeš vládnout Kharastanu? Byl bys to přijal?“

„Neměl bych na vybranou,“ řekl Giovanni prostě. „Osud není něco, pro co se můžeš nebo nemusíš rozhodnout, jako zboží v samoobsluze, a kdyby mým osudem bylo převzít vládu po otci, vládl bych, jak nejlépe bych uměl.“

Byla bych první dáma, pomyslela si rozpustile. A jejich syn by jednoho dne byl korunován. Najednou pocítila radost za Paola. Naštěstí tak těžký úkol na jeho ramena nespadne. Za svůj krátký život už toho má za sebou dost. „Nevadí ti to?“ zeptala se manžela ustaraně. „Nevadí ti, že nebudeš vládnout téhle nádherné zemi?“

Giovanni se usmál. Zvedl ruku k její tváři s výrazem údivu. Stále se nemohl zbavit pocitu „vzbudím se z toho snu?“, který v něm vyvolávala. Jak jen dokázala tak dokonale změnit jeho život? Odpověď ovšem znal: láska dokáže zázraky. Změnila je oba. S radostí pozoroval, jak Alexa rozkvétá jako nádherná květina v teple jeho lásky. Tentokrát ji neoslovil „má drahá“, ale „má milovaná“.

„Ne, amata mia, nevadí mi to. Protože mám bohatství daleko větší, než je v celé této zemi.“ Jeho černé oči zahrály úsměvem, který byl v poslední době tak častý. Zvedl její prsty ke svým rtům a královsky je políbil gestem, které mu přišlo tak přirozené. „Mám tebe a mám Paola, co víc bych si v životě mohl přát?“