Sharon Kendrick

ROZKOŠE ZÁPADU

PRVNÍ KAPITOLA

„Maliku, já…“

Nastala pauza, ve které se Sorrel marně pokoušela vyslovit zbývající slova.

Odkašlala si a zkusila to znovu.

Ústa přitom roztahovala do nepřirozeného úsměvu, který jí protínal tvář jako břitva.

„Odcházím,“ dokončila a hned by si nejraději ukousla jazyk.

Malik vzhlédl od dokumentu, který právě studoval. Ve tváři se mu zračilo podráždění, v černých očích mu zlobně zablýsklo.

Jeho oči bývaly v tisku popisovány jako chladné, pronikavé nebo dokonce – v barvitěji psaných textech – „jako zraky nelítostného predátora, chystajícího se vrhnout na bezbrannou oběť“.

„Co?“ vyštěkl netrpělivě.

„Já…“ začala Sorrel.

Bázlivě hleděla na snědého šejka sedícího v lesklém hábitu za masivním psacím stolem.

Skoro ani nezaznamenal můj příchod a i teď mě stěží vnímá, uvědomila si. Dělat si hlavu s tím, jak by si mohl vyložit moje slova, je naprosto zbytečné, nejspíš mě vůbec neposlouchá.

„Odcházím z Kharastanu,“ vysvětlila.

Na Malikově snědém čele se objevila nespokojená rýha – jediné znamení, že ji slyšel.

Rozhodně neměl v úmyslu zabývat se nějakým domácím hašteřením obyvatelů paláce.

Nesnáším vyrušování a Sorrel to moc dobře ví, pomyslel si rozzlobeně.

„Teď ne, Sorrel,“ zavrčel.

Teď ne?

Jestli potřebovala důkaz, že se rozhodla správně, dostalo se jí ho v podobě šejkovy náladové a nesmyslné odpovědi. Mluvil s ní, jako by byla jen nějaká otravná moucha, která mu vlétla do kanceláře, a bude ho obtěžovat bzučením, dokud ji neplácne.

Vysokými okny do luxusně vybavené místnosti proudilo jantarově zbarvené světlo. Urostlý snědý muž nehybně sedící za stolem se v tom jasu vyjímal jako nádherná zářící socha. Sorrel na něj okouzleně hleděla a z té krásy ji bolelo u srdce.

Budu se to muset hodně rychle odnaučit, pokud se chci konečně vyléčit! pomyslela si.

Usilovně se pokoušela nevnímat jeho krásu.

Vrhla na něj tázavý pohled.

„A kdy tedy, Maliku? Kdy si o tom promluvíme?“

„Vidíš to?“

Netrpělivě ukázal na úctyhodnou hromadu dokumentů čekajících na královskou pečeť a podpis. U lokte mu ležel otevřený diář s každičkým políčkem přeplněným záznamy o schůzkách a jednáních.

„Vždyť víš, že nejdřív musím s Marabanem vyřešit ten problém ohledně hranic a ještě teď dopoledne musím přivítat nového velvyslance. Copak nechápeš, kolik mám práce?“

„Ale ano, Maliku, jistěže to chápu.“

Bolelo ji, že se jí tak ptá, vždyť přece musel vědět, že vždycky měla na srdci jen jeho blaho, už tenkrát, kdy byl ještě pouhým šejkovým asistentem a nikdo se o něj nezajímal.

Teď bylo všechno jiné. Malik byl středem vesmíru, mezi zdmi paláce i v pouštích, které ho obklopovaly. Svět očividně shledával pouštní vládce naprosto neodolatelnými. Když Malik řekl hop, lidé nadskakovali a ještě se přitom šťastně usmívali.

Samozřejmě tomu tak nebylo odjakživa. Malik začal v královské hře figurovat poměrně pozdě. Když se před dvěma lety objevila zčistajasna zpráva, že je šejkův prvorozený nelegitimní syn, nikdo na takovou novinu nebyl připravený.

Starý vládce zemřel a Malik byl korunován v prosté, neokázalé ceremonii. Přes noc se z šejkova osobního asistenta stal samotným šejkem, a přece se zdálo, že se adaptoval tak snadno a sebejistě, jako když sokol poprvé roztáhne křídla a zakrouží nad pouští.

Jeho prudká pýcha tím poněkud zjemněla, ale teď zase jednal s lidmi s chladnou povýšeností.

Sorrel se svým praktickým duchem rychle pochopila, že ze všeho nejvíc potřebuje odstup, a to doslova: potřeboval, aby se na něj každý nelepil a nebral mu jeho nejcennější majetek, kterým se stal – čas. A přece v koutku duše doufala, že v jejím případě by mohl udělat výjimku.

Copak ani trochu nechápe, že mu toužím říct o svých plánech, jak se chci postavit na vlastní nohy a začít konečně žít svůj život, namísto abych jen žila v jeho stínu? říkala si.

Ne, zjevně to nechápe.

Malik byl odjakživa panovačný a dominantní, ale od té doby, co zdědil Kharastan, jeho pýcha a arogance neznaly mezí. Jeho přání bylo zákonem a Sorrel nezbylo než akceptovat zdrcující skutečnost, že pro ni v jeho novém životě není místo.

Změnil se a změnila se i ona. Hřejivý pocit, že v té zvláštní zemi, v níž prožila většinu svého života, je doma, se vytratil.

Kam vlastně patřím?

To byla otázka, která ji už dlouho pronásledovala, přestože se ji usilovně snažila zapudit. Namísto jasných představ o budoucnosti jako by se před ní prostírala jen jakási ponurá mlha.

Malikovy černé oči teď pročesávaly sépiově zbarvené stránky pozlaceného diáře.

Protože nebyl nablízku žádný sluha, před kterým by se musel přetvařovat, mračil se.

Nečekal, že právě Sorrel mu bude chtít přidělávat práci.

„Nevidím tu žádný záznam o tom, že by sis se mnou sjednala schůzku. Objednávala ses?“

Sorrel měla sto chutí rozplakat se nad tak bezcitným výrokem od muže, jehož odjakživa zbožňovala, jenž ji zachránil, když se po tragické smrti rodičů stal jejím poručníkem a zařídil, že mohla zůstat v Kharastanu namísto toho, aby se musela vrátit do Anglie.

Jeho způsob chování v posledních letech ji zraňoval do hloubi duše, jakkoli se snažila být rozumná a nepodléhat emocím.

„Ne, neobjednala,“ řekla prázdným hlasem.

Malik přimhouřil oči.

Co s tou holkou v poslední době jenom je? přemýšlel. Bývala to příjemná společnice, se kterou jsem se mohl uvolnit, povídat si, a teď… Je pořád nějak divná, podrážděná…

„No dobře, ale buď stručná,“ pobídl ji netrpělivě a pohlédl rychle na moderní hodinky, které se na ruce až po zápěstí ukryté v hedvábném tradičním rouchu zvláštně vyjímaly. „O co jde?“

Sorrel si představila, co by se asi stalo, kdyby po pravdě vyhrkla: myslím si, že se z tebe stal nadutý, nesnesitelný prevít. Zavřel by ji pro velezradu?

Olízla si vyprahlé rty.

„Chci odjet do Anglie,“ oznámila.

„Do Anglie?“ Malik se zamračil. „Proč?“

„Protože…“

Kde měla začít? Rozhodně mu nemohla říct pravdu.

Protože jsem do tebe zamilovaná. Protože tě miluju už léta, Maliku, a ty ses nikdy ani neuráčil všimnout, že jsem žena.

Ne, pravda by ho vyděsila. Sorrel neměla žádné opravdové zkušenosti s muži, ale palácová knihovna byla přeplněná klenoty světové literatury a Sorrel si přečetla dost románů o lásce, aby věděla, že s černookým šejkem ztrácí čas. Vládce Kharastanu má srdce z kamene.

„Protože už je mi pětadvacet.“

Chvíli na ni hleděl.

„Pětadvacet? Ne, tomu já nevěřím,“ zavrtěl hlavou.

Byla to jedna z těch poznámek, které se jí zdávaly okouzlující – ale teď sebou jen trhla, jako by ji urazil. Svým způsobem to bylo příznačné. Fakt, že si neuvědomoval její věk, do značné míry vysvětloval, proč se k ní vytrvale chová jako k šestiletému dítěti.

„Domnívám se, že jestli někdo opravdu přesně zná můj věk, pak jsem to já,“ řekla s maximem sarkasmu, jaký si před Jeho Veličenstvem mohla dovolit.

„No ano, jistě. Dvacet pět,“ opakoval zamyšleně a na chvíli se jí zadíval přímo do očí. „Jak je to jenom možné?“

Sorrel se pokoušela nepodléhat jeho momentální vstřícnosti, ale zdálo se jí, že na ni upírá zasněný, zamyšlený pohled, jako by s láskou vzpomínal na krásnou minulost…

Takové nápady však jen dokazovaly, jak pošetilou se Sorrel stala – jako by snad Malik mohl zasněně vzpomínat na dny, kdy byl pouhý šejkův služebník!

„Léta běží rychleji, než si stačíme uvědomit,“ odpověděla rázně.

Uvědomovala si, jak oficiálně a prkenně ta slova znějí, ale nemohla si pomoci. Tohle byl oficiální rozhovor a kromě toho to byla pravda. Léta utíkala, a s nimi její vlastní mládí, jež doposud jen marnila sněním o muži, který si jí nevšímal. Aspoň ne jako ženy.

Jednoho dne – a nejspíš už brzy – se Malik začne poohlížet po vhodné nevěstě. Po ženě z kharastanského rodu, která mu porodí čistokrevné kharastanské děti. A pak –

„Nemůžu tu přece zůstat navždycky,“ prohlásila.

„Ale vždyť Anglii vůbec neznáš,“ namítl Malik. „Nebyla jsi tam už spoustu let.“

„Od té doby, co jsem dokončila školu,“ přikývla Sorrel.

„A ani předtím jsem tam doopravdy nežila. Všechno, co znám z Anglie, je internát a jednou týdně vycházka do cukrárny.“

Malikova tvrdá ústa na okamžik změkla. Znal Sorrel od dětství, od dob, kdy o ní její otec mluvil jako o „mojí zlatovlasé panence“. Usměvavá, sladká, vždycky přívětivá holčička tenkrát každého dokázala okouzlit.

Její rodiče byli diplomaté, chytří vzdělanci se zájmem o exotické země a s neutuchající láskou k dobrodružství, které pro ně jednoho dne definitivně skončilo na vrcholcích pohoří lemující západní hranici Kharastanu. Tam se jedné horké a bouřlivé noci jejich letadlo rozbilo na padrť a s ním i všechny jejich plány a sny.

Šestnáctiletá Sorrel osiřela. Kdyby byla mladší, těžko by mohla vzdorovat příkazu vrátit se do vlasti a žít v poručnictví vzdáleného příbuzného. A kdyby byla starší, nepotřebovala by ochránce. Ale v šestnácti letech nemohla zůstat úplně bez dozoru. Malik, blízký přítel Sorrelina otce, britského velvyslance v Kharastanu, byl v poslední vůli jmenován jejím poručníkem.

Malik byl o více než deset let starší než Sorrel a v liberálnější zemi, než jakou byl Kharastan, by pravděpodobně vyvstaly otázky, zda se vůbec hodí, aby spolu žili mladičká dívka a zdravý svobodný muž, který není její příbuzný. Ale v Kharastanu o takovém rozhodnutí nikdo nepochyboval. Malikova pověst čestného muže byla bez poskvrnky. Dohlížel přísně na její vzdělání, přísněji než kdyby byl její vlastní otec – přestože Sorrel mu nikdy nezavdala příčinu ke starostem a nikdy se nebouřila.

Až teď.

Pozorně si ji prohlížel.

Podle kharastanských zvyklostí byla téměř úplně zahalená do světlého hedvábí, takže nebylo možné rozeznat její postavu, přestože podle záhybů látky a dokonalého oválu její tváře bylo snadné uhodnout, že uvnitř se skrývá štíhlá, zdravá, půvabná mladá žena. Měl by ji nechat jít?

„Nechceš si prostě do Anglie zajet na prázdniny?“ zeptal se zamračeně. „A pak se zase vrátit?“

Sorrel si povzdechla. Nic mu nedocházelo – a ona mu to vysvětlovat nebude.

„Ne, Maliku,“ řekla trpělivě.

Jakmile zaslechl slovo ne, oči se mu zúžily. Málo lidí se mu odvážilo odporovat od té doby, co se stal vládcem.

„Už léta trávím v Anglii jen prázdniny. Dokonce i na univerzitu jsem chodila v Kumush Ay –“

„Vždyť je to výborná, světoznámá univerzita!“ skočil jí do řeči. „Díky tomu rozhodnutí jsi patrně jediná běloška ze Západu, která kdy mluvila plynně kharastansky. Vždyť mluvíš skoro tak dobře jako já!“

„Děkuji,“ uklonila se Sorrel. Vládce jí složil poklonu a bylo by neslušné nevzít to na vědomí. Ale byl to jen další důkaz toho, kolik se toho mezi nimi v posledních letech změnilo. Bývaly časy, kdy ho hravě škádlila, diskutovala s ním a odporovala mu… ale teď už ne.

Čím déle tu zůstanu, tím to bude horší, pomyslela si.

„Nechci být cizinkou ve své rodné zemi, Maliku,“ řekla prudce. „A jestli teď neodjedu, za chvíli bude pozdě. Stane se ze mě jeden z těch lidí bez vlasti, kteří si jen narůžovo lakují staré vzpomínky, a ve skutečnosti o své zemi nic nevědí.“

Pomalu přikývl a oči se mu zaleskly.

„Ano, to máš pravdu. Pouto k vlasti je přirozený instinkt každého člověka. Potřebujeme spojení se svými předky a s historií našeho národa, protože z nich vychází naše současnost.“

Sorrel měla chuť nakopnout vyřezávanou nohu jeho psacího stolu a zařvat na něj, ať přestane být tak zatraceně pompézní, ale nemohla udělat ani jedno, ani druhé. Ostatně, i když hovořil jako stoletý stařec, měl pravdu, a teď aspoň promluvil od srdce.

Jeho vlast pro něj byla důležitá a chápal, že ona má potřebu poznat tu svoji.

Nakonec to nebyla jeho vina, že měla naivní neodbytné představy o jejich společné budoucnosti…

„Sorrel?“

Sorrel zamrkala a srdce se jí rozbušilo, tak jako vždy, když vyslovil její jméno tím svým jedinečným, neopakovatelným způsobem.

„Ano, Maliku?“

„A co chceš vlastně v Anglii dělat?“

Začít nový život. Udělat všechno to, co za sebou má normální pětadvacetiletá žena, která nestrávila léta snahou zapadnout někam, kam nepatří. Najít si přítele, možná…

„Najít si práci.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Práci? Jakou práci chceš dělat?“ zeptal se nevěřícně.

„Umím toho spoustu.“

„Opravdu?“ Opřel se dozadu a dlouhými prsty si přitom pohrával s látkou svého hávu. Nespouštěl z ní pronikavé černé oči. „Například?“

„Jsem dobrá organizátorka.“

„To je pravda,“ připustil.

Od té doby, co se vrátila z univerzity, Sorrel organizovala všechny akce v paláci. Žádný banket neproběhl, aniž by ho Sorrel ze zákulisí neřídila taktní, ale pevnou rukou tak, aby pýcha a ješitnost všech hostů byla uspokojena. „Taky se vyznám v diplomacii.“ Malikovi bylo jasné, kam Sorrel směřuje, a jen potřásl hlavou nad její naivitou.

„Jestli si myslíš, že můžeš dostat práci diplomatky bez patřičné praxe, pak se mýlíš, Sorrel.“ Zamyšleně poklepával prstem o vyleštěný povrch vykládaného stolu. „Přesto si myslím, že bych mohl promluvit s pár lidmi… Mohl bych ti zařídit pobyt v nějaké rodině… Ano, to bude nejlepší.“

„V rodině?“

„Proč ne? Děvčata v cizině přece často bydlí v rodinách, ne?“

Děvčata, řekl. Ne ženy, ale děvčata!

Měla toho dost.

Poprvé v životě se Sorrel rozhlédla po palácové síni s vysokým stropem a v tom nádherném místě vybaveném starožitným nábytkem, uměním, zlatem a křišťálem, viděla jen umně vyzdobenou klec. Dokonce i pták v kleci měl více svobody – aspoň viděl svět mimo klec a směl být viděn, zatímco ji tu drželi v úkrytu jako nějaké nečisté tajemství. Nesměla se stýkat s muži, musela být od hlavy až k patě zabalená do beztvarých šatů. Dřív jí to nevadilo, ale v poslední době se přistihla, že hledí na internetové stránky ukazující poslední módu s lítostí, která ji samotnou překvapovala.

„Já nejsem d-děvče,“ řekla třesoucím se hlasem. „Jsem dospělá žena, ne nějaká osmnáctiletá au pair, na kterou se musí dohlížet.“

Malika upoutaly její rozechvělé rty. Oči se mu rozšířily úžasem – jako by nic takového ještě v životě neviděl: ústa jako okvětní plátky, dráždivě růžové. Měla vůbec ponětí, co takové rty udělají se západními muži? Nerozhodně na ni hleděl.

„Byl bych klidnější, kdybych věděl, že jsi v dobrých rukou,“ řekl umíněně.

Nebylo to lehké, ale Sorrel věděla, že jestli chce nezávislý život, bude o něj muset bojovat.

„Kupodivu se tu vůbec nejedná o tebe, Maliku. Jedná se o mě, o můj život. O ten tvůj se staráme non-stop od té doby, co ses stal šejkem, že?“

Na okamžik ztuhl. Něco takového dlouho nezažil a od Sorrel by něco takového ve snu nečekal.

Konflikt?

Oči mu vzplály hněvem.

Jak se opovažuje mě kritizovat? Naznačovat, že není spokojená se svým životem?

Malikova ústa ztvrdla hrozivým hněvem, jaký u něj Sorrel viděla už dřív – ale ještě nikdy neplatil jí.

„Tak promiň, jestli ses celou tu dobu nudila,“ utrousil ironicky ve snaze ukrýt míru svého hněvu.

Ta nevděčná malá cizinka! Vzal jsem si ji pod svá křídla, staral jsem se, aby měla dobré vzdělání a bezpečný domov, a ona mi to všechno vmete do tváře jako nějaké rozmazlené děcko.

Nejradši bych jí dal lekci!

Uvědomil si, že se třese vzteky a prudce se napřímil. Byl zmatený svou vlastní reakcí. Považoval se za muže imunního vůči emocím. Všem emocím. Nepochyboval o sobě, tak proč –

Cítil na sobě její oči. Se zády rovnými, jako by spolkl pravítko, přešel rázně k oknu a zahleděl se na grandiózní nádheru palácových zahrad pod sebou.

Dlouho se díval na tu záplavu barev a tvarů a nakonec s námahou potlačil povzdech. Kdy měl naposled možnost projít se tou provoněnou krásou a nestarat se o nic než o nebe nad hlavou?

Určitě ne od té doby, co se dozvěděl, že je nejstarším synem zesnulého šejka a tím pádem kharastanská koruna přistane na jeho hlavě.

V mnoha ohledech byl Malik dobře připraven na obtíže vládnutí, neboť byl léta důvěrníkem šejka Zahira, dokonale obeznámeným s chodem kharastanského dvora a problémy krále.

Ale role poradce, jakkoli oblíbeného, zasvěceného a ceněného, se velmi lišila od role samotného vládce.

Uvolněný přístup k životu byl ten tam. Ocitl se ve světě, kde nemohl vyslovit ani jediné slovo, které by si předem nerozmyslel, protože vše, co vypustil z úst, bylo hned posuzováno, analyzováno a často také překrucováno.

Mohl si promluvit s Fariqem, kterého ustanovil jako svého důvěrníka, ale i s ním se v poslední době cítil, jako by procházel nějakým testem. Jako by musel za každou cenu dokázat světu, ale i sobě, že je hoden nést odpovědnost vládce na svých bedrech.

Jen se Sorrel mohl být sám sebou – a teď měl přijít i o ni.

Sorrel chtěla odejít.

Otočil se a setkal se s jejím ostražitým pohledem.

Výraz jejích očí jím otřásl, jako by se konečně probral do reality. Nervózní obava v jejích očích mu s konečnou platností ukázala, jak moc se toho změnilo.

Sorrel, která na něj nikdy nepohlédla jinak než klidně, usměvavě a vstřícně, se na něj teď dívala jako na nějakého krutého sultána z Pohádek tisíce a jedné noci – na něj, který jí nikdy neukázal nic jiného než svou vlídnou tvář!

Tak ať si jde! zlobil se.

Uvidíme, jak se jí bude zamlouvat anonymní existence někde v Anglii!

Pak ale zahlédl v jejích očích třpyt potlačovaných slz a rozhodl se dát jí ještě šanci.

„Na kharastanském velvyslanectví by se pro tebe mohlo najít místo,“ prohodil.

„Já… jsem si toho vědoma.“

Slyšel váhání v jejím hlase a už jen to ho uráželo.

Kdyby se jednalo o kohokoli jiného, okamžitě by debatu ukončil…

Ale tohle je přece Sorrel, proboha, říkal si, zlatovlasá Sorrel, která mi jako malá holčička přivezla malou krabičku polepenou mušličkami z místa zvaného Brighton…

„Nepřeješ si, aby ti někdo pomáhal?“ zeptal se pyšně.

Sorrel zaváhala.

To poslední, co si přála, bylo urazit jeho pýchu. Kharastanská etiketa byla neuvěřitelně komplikovaná, a dlouho jí kdysi trvalo, než pochopila, že nabídku vždy předchází zmínka o možnosti nabídky. Tím způsobem mohla být odmítnuta možnost, a ne nabídka samotná, a ničí hrdost tak nebyla raněna.

„Prostě si myslím, že bych to měla dokázat sama. Měla bych se konečně postavit na vlastní nohy.“

S nadějí na něj pohlédla, ale Malik měl oči jako kus ledu.

„Vždyť tomu určitě rozumíš, Maliku…“ špitla.

„Myslím, že se zapomínáš,“ napomenul ji krutě. „Není mým úkolem rozumět svým poddaným a není úkolem mých poddaných říkat mi, že bych měl.“

Napřímil se v ramenou a probodl ji studeným pohledem.

Sorrel se chtělo plakat.

Nikdy by ji nenapadlo, že na ni Malik vyrukuje se vztahem panovník a poddaná! Byla vůbec jeho poddaná? Technicky vzato možná ano.

Znovu ji obestřel dusivý pocit ptáka ve zlaté kleci.

„To jistě ne, pane,“ odpověděla prkenně a sklopila oči, aby se nemusela dívat na jeho vztek.

Když je zase zvedla, byla už klidná – tak, že se dokázala zdvořile usmát.

„V tom případě teď učiním všechna nutná opatření.“

„Přesně tak,“ řekl přísně a zvedl zlaté pero na znamení, že si nepřeje být dále rušen.

Ale Sorrel se nedala tak snadno. Malik právě sám dokázal, jak odměňuje loajalitu a náklonnost – přehlížením a opovržením.

„Ještě něco. Pokud vím, můj otec mi odkázal jistou sumu peněz.“

Zíral na ni s pokušením využít právo správce majetku Sorrelina otce.

Uvidíme, jak dlouho vydrží, když si bude muset na sebe vydělávat jako všichni ostatní – možná, že pak ocení svůj pohodlný život mezi zdmi paláce!

Ale Malik nebyl bláhový, nechtěl Sorrel upírat nač měla právo, ani ji držet proti její vůli v místě, kde se jí už nelíbilo. Jen před pár minutami pocítil váhu své vlastní klece, nač by takové pocity vyvolával v jiných?

Protože mi bude chybět?

Stiskl rty.

Možná že bude, ano, na chvilku – jako člověku chybí oblíbený kůň, když se přestěhuje z venkova do města a nemůže už jezdit na vyjížďky. Ale vždyť Sorrel jistě bude Kharastan často navštěvovat, přesvědčoval sám sebe. Budu se dívat, jak rozkvétá, jak se raduje z nového života… A tak to má být.

„Ano, Sorrel,“ prohlásil ztěžkle. „Otec ti zanechal peníze, které byly na radu našich finančních poradců výhodně investovány.“ Na okamžik se odmlčel, zčásti pro efekt, a také aby studoval její reakci. „Od té doby se obnos značně zvýšil.“ Viděl, jak se jí rozšířily oči a honem pokračoval – chtěl ji seznámit s realitou dřív, než začne spřádat bájné sny o budoucnosti. „To neznamená, že jsi bohatá – jen to, že máš slušnou zásobu prostředků. Radím ti, aby utrácela opatrně, dokud se nenaučíš zacházet s penězi.“

Sorrel na něj upřeně hleděla.

Co si myslí, že se chystám udělat? Koupit si sto párů bot nebo diamantový náhrdelník?

„Děkuji za radu,“ pronesla koženě.

Malik se mírně uvolnil.

Tak přece jen mi bude naslouchat!

„Mám požádat finančního poradce, aby si o tom s tebou promluvil? Naučil tě, jak si udělat rozpočet?“

Na okamžik se Sorrel zmocnilo pokušení souhlasit, ale pak se v ní ozval jiný, dosud nepoznaný pocit vzdoru a touha po rebelii.

Celý život mě někdo vedl, poučoval mě – a to není normální! Kolik pětadvacetiletých žen v životě ani jednou nezaplatilo nájem, nešlo nakoupit, neuvařilo si jídlo? Žádná! A mají snad palácové finanční poradce?

Kromě toho, co tady vědí o životě, jaký v Anglii povedu? Těžko mi poradí, jak ušetřit za topení.

„Díky, Maliku, ale radši se sama postavím na vlastní nohy.“

Malikovy oči se zúžily. „Umíš být paličatá, Sorrel,“ řekl dotčeně.

„To není paličatost, to je nezávislost.“

Zaváhal a pak jí položil otázku, jež byla porušením protokolu, a dobře si to uvědomoval.

„Opravdu nechceš, abych ti pomohl?“

Sorrel zavrtěla hlavou. Ucítila přitom, jak se jí pohnul závoj, a to jí připomnělo, že už brzy ho svlékne. Bude prostovlasá a svobodná, osvobozená od trápení neopětované lásky.

„Chci to udělat po svém.“

Měla by cítit vzrušení, ale v tu chvíli se jí srdce sevřelo strachem. Pohlédla do Malikových černých očí a uvědomila si, že přese všechno prahne po jeho souhlasu a požehnání, po ujištění, že její rozhodnutí nezničí jejich přátelství. Pochopila, že lásky k němu se nikdy docela nezbaví.

„Jestli ti to nevadí?“ dodala.

Pokrčil rameny. „Dělej, jak myslíš, Sorrel,“ řekl chladně a vzal do ruky nejbližší dokument v gestu naznačujícím, že si nad jejím dalším osudem myje ruce. „Teď jestli dovolíš – myslím, že už jsme to téma probrali, ne? Mám toho hodně na práci.“

Sorrel na něj hleděla beze slova.

Propustil ji, jako by byla služka, a sklonil se důležitě k práci.

Sorrel nezbývalo než spolknout své ponížení.

Nějak se jí podařilo beze slova odejít. Cestou do svého apartmá si řekla, že Malikova reakce na její sdělení byla po jejich celoživotním přátelství opravdu hanebná.

Teď aspoň vím, co je Jeho Veličenstvo šejk Malik zač! vztekala se. Teď odejdu do světa a budu žít svůj život tak, jak se žít má!

Když ale vešla do svého přepychového bytu a rozhlédla se kolem, sevřelo se jí srdce bolestí a steskem.

Pohlédla na delikátní umně vykládané kusy nábytku doplněné malbami ve zlatých rámech a nekonečné řady vzácných, překrásně vázaných knih, které zdědila po otci. Naposled vyhlédla z okna do zahrad, kde smaragdově zelené trávníky směřovaly k dlouhému obdélníku vody se stříkající fontánou.

Od stříbřitě lesklé hladiny nádrže se odráželo rudé peří plameňáků. Někdy tu přistávaly i divoké husy na své pouti do teplých krajů. Sorrel nejednou zahlédla překvapené tváře cizinců, když zjistili, že ta zdánlivě nehostinná země obklopená nekonečnou pouští oplývá nečekaným bohatstvím fauny i flóry.

Kharastan byla prostě krajina plná divů. Její krása a rozmanitost se člověku vryla do paměti, vsákla se mu do krve, takže si ji zamiloval dřív, než si toho vůbec stačil všimnout, a nikdy na ni už nezapomněl.

Sorrel se odvrátila od okna a pohlédla na desku piána, kde stálo několik fotografií v rámečcích. Mezi černobílými portréty několika vzdálených příbuzných stála svatební fotografie jejích rodičů a vedle ní rodinná momentka z výletu k moři pořízená nedlouho před jejich smrtí. Rodiče na snímku objímali Sorrel a šťastně se smáli do objektivu.

Ale její pozornost teď poutal jiný obrázek: fotografie z Malikovy korunovace.

Při pohledu na tu milovanou tvář, tak vážnou a odhodlanou pod tíhou koruny a vznešeného osudu, se jí srdce rozbušilo o něco rychleji.

Slzy jako hrachy se jí začaly koulet po tvářích. Cítila, že se stane něco neblahého.

Rychle odložila fotografii zpět na piáno a odvrátila se.

DRUHÁ KAPITOLA

„Nebude to tak lehké, jak si představuješ. Lidé se k tobě budou chovat jinak. Kdyby ses dostala do potíží, vrať se ke mně, Sorrel.“

Pořád jí v uších zněla Malikova slova, vyslovená těsně předtím, než je tmavé neprůstřelné dveře limuzíny navždy oddělily.

Navždy!

Zděsila se té představy.

To je směšné, vždyť ho zase uvidím… Kromě toho jsem nepřijela přes půl světa do Anglie a nezměnila od základu svůj život jen proto, abych trávila veškerý čas vzpomínáním na něj!

Nemyslet na něj bylo těžké, stejně tak jako nesrovnávat svůj nový život s tím, který vedla v Kharastanu. Dosud znala jen internátní školu a život u dvora, ne nepodobný klášternímu. Teď směla poprvé ochutnat svobodu.

Jenže za svobodu se platí…

Děkovala osudu, že má aspoň prostředky na to, aby si mohla najít místo k bydlení.

V Londýně se jí nelíbilo, bylo tam příliš hlučně a rušno, a bála se, že velké město by ji pohltilo. Nechtěla se cítit ztracená jako kapka v moři, ale nechtěla ani skončit v nějaké zapadlé vísce s pár set obyvateli.

Nakonec si vybrala Brighton, rušné přímořské městečko, které si pamatovala z dětství.

Když jí bylo asi deset let, krátce Brighton navštívila s rodiči, a díky té vzpomínce se jí teď město zdálo blízké. Aspoň bylo součástí její historie, těch šťastných dob, kdy ještě nebyla sama jako kůl v plotě.

Našla si byt s výhledem na moře, s velkými okny od stropu k podlaze, které propouštěly dovnitř většinu toho zázračného přímořského světla, které Brighton tak proslavilo.

Byt se nacházel v jednom z mnoha domů patřících Julianovi de Havilland, úspěšnému místnímu umělci, který pronajímal byty zásadně jen lidem, kteří na něj „působili pozitivně“.

Sorrel měla dojem, že jednoduchá, téměř holá obývací místnost s obrovskými okny by každému určitě nevyhovovala, ale oproti bytům, které doposud měla možnost vidět, byl tenhle přímo nádherný.

„Já to beru,“ prohlásila s pohledem upřeným na sluneční svit a mořský příboj za okny.

„Obávám se, že tu chybí záclony,“ řekl majitel a prohrábl si rozcuchané vlasy rukou umazanou od barev.

„Nač by mi byly záclony?“ opáčila Sorrel a v duchu si pomyslela, že převlékat se může v rozlehlé koupelně, které vévodila oprýskaná vana velká jako bitevní loď a starý hlučný bojler. „Jen by stínily ten neuvěřitelný výhled.“

„Máte ráda moře, že? Vy tady v Brightonu pracujete?“ zeptal se zvědavě a sledoval, jak Sorrel prstem přejíždí po zaprášené mramorové římse nad krbem.

„Ne, nemám práci,“ odpověděla s pohledem upřeným na umazaný prst. Otřela si ho o šaty, vzhlédla k němu a usmála se.

Julian si ji zvědavě prohlížel.

Nechtěla vypadat příliš bohatá – ostatně to ve skutečnosti ani nebyla – a kromě toho jí bylo jasné, že nejlépe se seznámí s novými lidmi, když bude někde pracovat.

Zářivě se usmála.

„Zatím ne. Ale chystám se nějakou práci najít.“

„A co děláte?“

A je to tady. Co dělám?

Sorrel se zamyslela a pak vyrukovala s tím, co se asi nejsnáze uplatní.

„Umím francouzsky. A německy.“

„Dobře?“

„To bych řekla.“

Nemínila se přiznat, že perfektně zvládá i kharastanštinu. Byla rozhodnutá nechat si podrobnosti o svém životě v Kharastanu pro sebe – hlavně kvůli Malikovi. Byl přece jen vládcem, nejvyšším představitelem státu, a měl velkou moc. Kdyby o něm mluvila před lidmi, polovina by si myslela, že fantazíruje, a druhá by se mu pak třeba chtěla vloudit do přízně. Sorrel nehodlala ohrozit Malikovo přátelství tím, že by ho kvůli ní obtěžovali nezvaní hosté.

Malikovo přátelství?

Nenamáhal se jí odpovědět na jediný e-mail, nebral jí telefon, ani nijak nereagoval na veselé pohlednice, které mu posílala a ve kterých se snažila vyvolat dojem, že si užívá jako nikdy v životě, jako by se jí po Malikovi a po jeho zemi vůbec nestýskalo. Jenže opak byl pravdou.

Stýskalo se jí šíleně. Po meruňkově zbarvených ranních červáncích, po ohnivých západech slunce, po drsné kráse vyprahlé pouště a teplém, provoněném vzduchu palácových zahrad… A po životním stylu, když měla být upřímná. Už si zvykla na zástupy sloužících, na to, že někdo pere její šaty a vaří jí, v poslední době dokonce i na to, že má svou vlastní asistentku.

Ale nejvíc jí chyběl Malik.

Jeho vážná snědá tvář, když rozhodoval o státních záležitostech, ironické pousmání během konverzace při banketu, hluboký zvučný hlas, jímž vítal cizí diplomaty. Každodenní naděje, že se někde náhodou potkají. Vědomí, že se může objevit každým okamžikem – kdykoli se mohl vynořit v široké, mramorem obložené palácové chodbě, mohla ho spatřit, jak rázuje ve svém šustícím hedvábném hábitu, následován hloučkem snaživých asistentů a sloužících, kteří jen stěží stačí jeho rychlé energické chůzi.

Ale takové vzpomínky samy napovídaly, jak marná byla její touha. Když by měla poctivě analyzovat podstatu jejich vztahu, vlastně žádný nebyl. Párkrát za den ho zahlédnout na chodbě a být jedním z mnoha uctivých posluchačů, když právě pronáší řeč, to nebyl skutečný vztah, ani přátelství ne. Spíš to připomínalo blouznění fanynky zbožňující filmovou hvězdu než rovnocenný vztah.

Ne, nikdy nemohli být rovnocenní.

V letech, které předcházely odhalení, že Malik je právoplatným nástupcem zesnulého šejka, existovala naděje, že ji jednou bude milovat. Ale snad se i tenkrát mýlila, snad Malik vždycky cítil velikost i osamělost svého osudu…

Její osud byl tady. Teď. A měla by se mu raději co nejdřív přizpůsobit, naučit se žít novým způsobem.

Je to šok, ale nutný, myslela si, když s povzdechem podepsala šek a podala ho Julianovi.

Vzal si ho, přeložil a zasunul do zadní kapsy džínsů. „Jestli hledáš práci tlumočnice, můžeš třeba zkusit Alternativního cestovatele,“ navrhl.

Sorrel se zatvářila zmateně.

„To je turistická kancelář, specializuje se na neobvyklé turistické atrakce,“ vysvětloval. „Na ty obvyklé ostatně taky,“ dodal. „Mají spoustu zákazníků, kteří neumějí moc anglicky. Sídlí v malé kanceláři tady kousek dál v ulici.“

„A oni někoho hledají?“

Julian se zašklebil. „Pořád někoho hledají. Sice moc neplatí, ale je tam pohodová atmosféra.“

Rozhodně to tak vypadalo. Kancelář byla od jejího bytu vzdálená, co by kamenem dohodil, vmáčknutá mezi obchod s plážovým oblečením a vinárnou. Na římsách oken stály truhlíky s poněkud povadlými květinami, uvnitř se podávala káva zdarma. Na stole ležela hromada časopisů s dírami po vystřižených inzerátech a v rohu stál velký CD přehrávač, který chrlil jeden šlágr za druhým.

Sorrel dostala kontrolní otázku v primitivní francouzštině a hned dostala práci – dopolední směny a každou druhou sobotu.

Její kolegové byli Jane, dívka Sorrelina věku, která nedávno ukončila univerzitu a nemohla se rozhodnout, co chce vlastně v životě dělat, a velice atraktivní mužský model jménem Charlie, který Sorrel vysvětlil, že si „momentálně dává pauzu“.

„Ty si dáváš pauzu pořád!“ poznamenala Jane a zahihňala se.

Přátelská atmosféra a společnost lidí jejího věku způsobila, že se Sorrel poprvé od okamžiku, kdy její letadlo odstartovalo z letiště v Kumush Ay, konečně uvolnila.

Práce byla tak jednoduchá, že ji mohla dělat se zavřenýma očima, a když zrovna nepracovala, zalévala květiny a četla všechno, co bylo kdy napsáno o Brightonu.

Když se jí Jane a Charlie ptali na její minulost, řekla jim, že dlouho pracovala na Středním východě, ale že poslední dobou cítila, že potřebuje změnu, a proto přijela do Anglie. Ostatně to byla pravda.

Celkově to byl velice příjemný a nenáročný vstup do světa běžných pracujících, ale vzhledem k tomu, že ještě před pár měsíci se pohybovala ve společnosti prezidentů a královen, byla Sorrel ze své současné situace přece jen trochu nesvá. Neuměla si představit budoucnost, stýskalo se jí, a byla pořád trochu nervózní.

Často si říkala, kam asi zmizela ta vždycky klidná, harmonická, vyrovnaná žena, jež pevnou rukou zvládala delikátní i kritické situace?

Kamsi se vytratila…

Měla dojem, že důvodem její úzkosti není jen nový život v de facto cizí zemi, ale především nutnost vytvořit si jinou identitu. Musela stvořit zbrusu novou, anglickou Sorrel, která s tou kharastanskou nebude mít kromě pár vzpomínek nic společného.

Pro začátek se vydala do obchodu, aby si nakoupila šaty odpovídající jejímu novému zaměstnání. Poprvé v životě se přitom nemusela řídit protokolem Kharastanu, který už dávno přijala za svůj, takže teď byla trochu v rozpacích, co si vlastně obléct.

Bez hedvábné dlouhé róby spadající od krku až ke kotníkům se cítila obnažená, a tak si vybrala šaty, které pokrývaly skoro celé tělo. Koupila si pár dlouhých, širokých sukní, džínsy a trička s dlouhým rukávem. Ale stejně si připadala jako nahá – džínsy jí visely nízko na bocích a trička, která k nim i k sukním nosila, jí obepínala prsa způsobem, na jaký nebyla zvyklá.

Vždyť jsi v Anglii, upomínala se. Uvolni se, už nejsi v Kharastanu.

Ve skutečnosti byl její oděv velice decentní, zvlášť vezme-li se v úvahu drtivá vlna veder, jaká Anglii v té době právě zasáhla. Přestože nechávali přední dveře kanceláře otevřené dokořán, vzduch v malé místnosti byl celý den horký jako v rozpálené troubě. Za nesnesitelných bezvětrných nocí Sorrel ležela na posteli a snila o klimatizovaném chladu paláce v Kumush Ay.

„Takhle oblečená se tu nakonec upečeš,“ řekla jí jednoho dne dopoledne Jane, když vešla do vedrem rozpálené kanceláře, odhodila na stůl svou kabelu a uviděla Sorrel, jak sedí zpocená u otevřeného okna a pokouší se ovívat časopisem. „Tady přece nejsi na Středním východě. V tenkých letních šatech, jako mám já, by ti bylo mnohem líp, věř mi.“

„No, to je asi pravda,“ souhlasila Sorrel a toužebně pohlédla na krátké tenoučké šaty své kolegyně. „Jenže já nemám nohy jak ty, mám je úplně bílé…“

„V tom… Kharastanu ses neopalovala?“

„No, nikdo mi to tam nijak zvlášť nedoporučoval,“ řekla Sorrel ironicky a musela se usmát, když si představila, jak by se asi v kharastanském paláci na takový nápad zatvářili.

„No, víš, moje opálení stejně není pravé,“ připustila Jane.

Při pohledu na nechápavý výraz Sorrel propukla v smích a zamnula si ruce.

„To je ono!“ zavýskla nadšeně. „Vždycky jsem si přála někoho úplně proměnit! Dostat do rukou holku, která neví, co je móda, a vytvořit jí úplně nový image!“

Pro Sorrel to byl naprosto nezapomenutelný zážitek. Nejdřív se spolu s Jane vydaly do salonu krásy, kde Sorrel na tělo nastříkali samoopalovací sprej. V první chvíli vykřikla hrůzou, když uviděla na svém těle mazlavé skvrny, ale bylo jí řečeno, ať se uklidní, že sprej se brzy rovnoměrně vsákne a její tělo získá medovou barvu. Potom si lehla do velkého křesla, kde jí udělali manikúru a pedikúru a nakonec jí namalovali nehty na rukou i na nohou zářivě růžovým reflexním lakem.

„Ty jsi vážně ještě nikdy nebyla na pedikúře?“ kroutila Jane nevěřícně hlavou.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Sorrel a snažila se přitom zapudit myšlenky na to, co by asi řekl Malik, kdyby ji teď viděl, jak leží polonahá na kožené pohovce a čeká, až jí zaschne lak.

Pravděpodobně by pro něco takového neměl slov, usoudila. A je mi to jedno. Vybrala jsem si svoji cestu. Teď jsem západní svobodná žena, která si může dělat, co chce, nezávisle na Malikově mínění nebo vůli. i on už začal nový život a mě z něj kompletně vymazal – soudě podle toho, že mi ani neodpověděl na e-mail…

Horké slzy ji začaly pálit v očích.

Zamrkala a snažila se zaplašit bolest, která ji zachvátila pokaždé, když si připustila, že už ho nejspíš ztratila navždy.

Ale bolelo to, ať se tomu bránila, jak chtěla, a přestože si opakovala, že nemá žádný důvod cítit se jako odvržená milenka – vždyť se mezi nimi nikdy vůbec nic nestalo, vyjma jejích bujných představ. Nikdy nedal najevo ani záblesk erotického zájmu, nikdy se na ni kradmo nepodíval, ani se jí nedotkl –

Sorrel polkla.

Bylo těžké si to přiznat, ale byla to pravda. Když nepočítala příhodu z dětství, kdy ji učil jezdit na koni – a vložil jí chodidla jemně do třmenů – Malik se jí nikdy nedotkl!

Dokonce, ani když se ženili dva jeho nevlastní bratři, Giovanni a Xavier. Tehdy měl několik příležitostí s ní tančit, ale neudělal to. Byl sice většinu času zaneprázdněný, stejně jako ona, organizací těch velkolepých oslav, ale kdyby chtěl…

Jenže nechtěl.

Sorrel se při té vzpomínce zamračila.

Vlastně tehdy Malik netančil s nikým – i když se kolem něj točilo několik vyzývavých, dotěrných žen. Pohled na ně Sorrel připomínal obraz, který jednou viděla: supy vyčkávavě kroužící nad jiskřícím pískem pouště kolem spícího leoparda.

Proč na něj pořád myslím? Proč mám pořád tyhle představy? Vždyť by měly dávno začít blednout…

Sorrel se zlobila sama na sebe.

Je čas začít žít. Našla jsem si byt a práci, a teď je čas pokročit dál. Už nebudu stát stranou a dívat se, jak život utíká kolem mě.

Otočila se k Jane, která už hezkou chvíli testovala dlouhou řadu krémů z malých dóziček vyrovnaných na stole.

„Nešla bys se mnou taky koupit něco na sebe?“ zeptala se prosebně.

„Jestli bych šla?“ Jane vypískla smíchy. „Už jsem se bála, že se mě nezeptáš!“

Za celý svůj život Sorrel ještě nikdy nevyrazila s kreditní kartou na nákupy. Její rodiče si na utrácení nepotrpěli, hluboce opovrhovali spotřební kulturou a konzumem, a když zemřeli, Sorrel už neměla důvod nakupovat, protože od té doby žila u Malika. V paláci její šaty stejně jako ostatní potřeby platil šejk. Velkorysý plat, který jí dával, nedotčený ukládala do banky.

Tak proč si teď trochu neužít utrácení? Pár šatů z obchodního domu mě určitě o úspory nepřipraví, rozhodla se.

Jane byla jako dítě v hračkářství. Radostně se přehrabovala v hromadách šatů a vybírala pro Sorrel jeden model za druhým.

„Zkus si tohle!“

„To nejde… Šarlatová určitě není moje barva,“ protestovala Sorrel.

„Jak to víš, když jsi to nezkusila?“

Na tom něco je, pomyslela si Sorrel.

K jejímu překvapení měla Jane pravdu – nejen, že jí krátké šarlatové šaty slušely, ale když k nim přidala zářivě oranžové korále, vypadaly naprosto skvěle. Něco takového by si v Kharastanu nikdy nevzala na sebe – ale tím líp.

Nový život, připomněla si. Nová žena.

Nakonec si koupila několik šatů, džínsovou minisukni, trička s tenoučkými ramínky, trička zcela bez ramínek, a sandály na vysokánském podpatku, které jí až neslušně protahovaly nohy.

„Dnes budeš mít možnost to všechno předvést,“ prohlásila Jane.

Sorrel zamrkala. „Co je dneska?“

„Dnes je tvůj den,“ odvětila Jane. „Na nic se tě neptám, protože o tom zjevně nechceš mluvit, ale nejsem slepá. Je mi jasné, že se snažíš zapomenout na nějakého mužského – a jediný způsob, jak toho dosáhnout, je najít si jiného. A právě to dneska uděláš!“

Sorrelin první impulz byl s hrůzou odmítnout, protestovat, že o žádného muže nestojí, ale napadlo ji, že v tom případě je s ní asi něco v nepořádku. V pětadvaceti ještě nikdy neměla přítele, dokonce ani nikdy nepolíbila muže…

Tohle ale Jane nehodlala přiznat. Jsou věci, které se nesvěřují ani nejlepší kamarádce, a ačkoli měla Jane ráda, tohle byla jedna z nich.

Ovšem jinak měla Jane pravdu. Sorrel bylo jasné, že musí konečně zlomit svou citovou závislost na muži, který k ní měl pouze vztah poručníka ke svěřence.

Polkla a odhodlaně přikývla. „Kam vyrazíme?“

„K nám do vinárny. Sejdeme se v sedm.“

Sorrel se připravovala na první společenský večer svého nového života se stísněnými pocity. Říkala si, že by měla být vzrušená a šťastná, jako každá mladá žena, která si oblékne nové šaty a vyrazí strávit bezstarostnou letní noc s přáteli v baru. Přesto měla divný pocit, jako by jí její tělo nepatřilo a celou situaci sledovala zvenčí, jako by se jí to všechno ani netýkalo.

Částečně si uvědomovala, že lehoučké krátké modré šaty vypadají dobře, že se jí dlouhé plavé vlasy spadající až k pasu nádherně lesknou, a že se její snědé nohy zvlášť dobře vyjímají v nových sandálech odhalujících čerstvě nalakované nehty. Ale zároveň měla dojem, že sleduje neznámý film o cizí ženě.

Když vešla do přelidněného baru a všechny hlavy se k ní obrátily, otočila se v domnění, že za ní dovnitř vešel někdo slavný.

Za sebou však spatřila jen prázdné dveře, a tak pochopila, že se všichni ti lidé dívají na ni.

„Proč na mě tak zírají?“ pošeptala Jane a třela si přitom kůži pod očima v domnění, že se jí třeba rozmazalo líčení.

„Ale prosím tě,“ ušklíbla se Jane. „Proč asi zírají? Protože dneska vypadáš jako dokonalá sexbomba! Charlie, drahoušku, doneseš Sorrel něco k pití?“

Charlie přejel Sorrel uznalým pohledem od hlavy k patě a tiše hvízdl.

„No ne! Milerád,“ odpověděl, a razil si cestu davem k baru.

Za chvíli Sorrel nejistě přijala od Charlieho nabízenou velkou sklenici vychlazeného bílého vína a opatrně ho ochutnala.

A byl tu další problém.

Alkohol se v Kharastanu nepil, přestože zahraničním diplomatům bylo při veškerých společenských setkáních vždy k dispozici kvalitní víno a vybrané destiláty. Sorrel sice okusila šampaňské, dokonce dvakrát, nejdřív, když se ženil Xavier a pak Giovanni, Malikovi nevlastní bratři. Nijak zvlášť ji ta zkušenost nenadchla. V obou případech se pak cítila poněkud vratce a romanticky, a pokaždé, když zjistila, že ji Malik nesouhlasně sleduje, rychle sklenici odložila.

Ale tentokrát to bude jinak! Proč bych se nemohla napít, jako všichni ostatní v civilizovaném světě? Vždyť to do sebe neliju jako někteří přátelé Jane…

Přesto dvě velké sklenice vína měly značný efekt na někoho, kdo nebyl zvyklý pít a od oběda nejedl. V baru bylo dusno a od kuřáků shromážděných za dveřmi se dovnitř valil nepříjemný kouř.

Sorrel se najednou zapotácela.

„Je ti dobře?“ zeptala se Jane starostlivě.

„Potřebuju se najíst,“ odpověděla Sorrel nejistě.

„Já taky. Pojďme si koupit nějaké kari a sníst ho u tebe doma.“

Bylo těžké odporovat, zvlášť když Jane celý den strávila tím, že se Sorrel snažila pomoci, a tak Sorrel souhlasila, a neprotestovala dokonce, ani když se k nim připojilo několik lidí, se kterými mluvily u baru. Vypadali jako milí lidé, i když trochu hluční, a musela se přece dozvědět něco o tom, jak se baví normální lidé jejího věku, ne?

Nakonec se jí do bytu nahrnulo dvanáct lidí s taškami s aluminiovými tácky, ubrousky, umělohmotnými vidličkami a lahvemi s pitím. Vrhli se rovnou do kuchyně a začali vybalovat žluté hromady rýže a kuřecího masa v lesklých omáčkách. Sorrel neměla dost nádobí, a tak někteří jedli z misek na jogurt a víno pili z hrnku. Jakmile se najedli, někdo naladil v rádiu hudební program a tanec mohl začít.

Jane se vlnila v objetí s kýmsi, o kom si Sorrel myslela, že se možná jmenuje Scott, a jakýsi pár klesl v objetí na pohovku a začal se vášnivě líbat. Od balkonu se vzduchem nesla vůně neznámého nasládlého kouře…

Mělo to být krásné, zvlášť teď, když se za obrovskými okny vynořil měsíc v úplňku a ozářil oblohu.

Jenže Sorrel se to krásné nezdálo, zvlášť když se k ní připotácel opilý Scott a pokoušel se ji obejmout.

„Pojď si zatancovat,“ mumlal.

„Já nemůžu… Scotte, můžeš mě, prosím, pustit? Držím jídlo a –“

Zvonek u dveří najednou zazvonil.

Sorrel se ulevilo, protože Scott ji naráz pustil, a zároveň se lekla, protože nikoho nečekala. Nikoho tu přece neznala.

Kromě domácího… Snad si stěžovali sousedi…

S bušícím srdcem a zpocenýma rukama Sorrel odložila talíř a vydala se do předsíně.

Otevřela dveře a kolena se jí podlomila.

Uprostřed hloučku bodyguardů stál hrozivě vyhlížející Malik.

TŘETÍ KAPITOLA

Malik a Sorrel stáli a hleděli na sebe s nevýslovným úžasem.

Kromě toho, že ho ani ve snu nečekala, bylo na něm něco divného, přestože si nedokázala hned uvědomit, co to je. Neměla čas se nad tím zamýšlet, protože Malik si ji rozzuřeně prohlížel od hlavy až k patě, a v tu chvíli si uvědomila, co má na sobě.

„Co to má znamenat?“ vyštěkl hlasem, jaký u něj nikdy předtím neslyšela.

„Maliku –“

Umlčel ji prudkým, panovačným gestem a nahlédl do bytu. Na okamžik vypadal, jako by ho někdo uhodil.

„Co jsou tohle za orgie?“ řekl znechuceně.

Nezdálo se, že čeká na odpověď.

Rozkázal něco svým zachmuřeně vyhlížejícím urostlým strážcům, a ti ihned vešli do bytu a ujali se kontroly nad situací.

Bylo to jako pozorovat vojáky, jak obsazují nepřátelské území.

Sorrel ochable sledovala jednoho z mužů, který zamířil rovnou k rádiu a vypnul ho.

V tu chvíli všichni v místnosti ztuhli a nevěřícně zírali na hrozivě vyhlížející snědé muže v černých oblecích, kteří ničím nepřipomínali Sorreliny hosty.

„Cccco se to tu sakra děje? Kdo – kdo to je?“ rozohnil se Scott a přitočil se k Sorrel, která měla chuť na něj zakřičet, aby radši zmizel, dokud je čas. „Pppotřebuješ snad pppomoct, kotě?“ blábolil.

Sorrel přímo hmatatelně cítila, jak ji zaplavuje opovržení a hněv vyzařující z Malikova těla.

„Zbav se ho,“ procedil mezi zuby.

Sorrel věděla, že nemá smysl odporovat, a doufala, že Scott si to uvědomuje také.

„Teď hned!“ zaburácel Malikův hlas.

Scott se přikrčil a vzápětí se vytratil jako brouk odhalený pod kamenem.

„Můžete, prosím, všichni odejít?“ řekla Sorrel rychle ostatním.

Nikdo zřejmě nepotřeboval pobízet dvakrát. Hosté bleskurychle posbírali tašky a svršky rozházené po bytě a spěchali ven.

Pouze pár stojící venku na balkoně, kouřící sladce vonící substanci, zůstal nevšímavý k rozruchu uvnitř.

Malik na ně upřel zrak a pak kývl na jednoho ze svých lidí.

Kdyby Sorrel neměla hrůzu z toho, co bude, až se byt vyprázdní, asi by se při tom pohledu rozesmála: muž v černém rázoval na balkon, kde si vzal od překvapené dívky joint a rozdrtil ho v prstech.

„Zavolej policii!“ přikázal Malik.

„Maliku, to ne, prosím –“

„Ty bereš drogy?“ zasyčel.

„Neberu!“

„Tak piješ?“

„Jen dvě nebo tři sklenice, nic víc.“

„Nic víc?“

Malik se s námahou ovládl, aby ji nevzal za ramena a… a…

Sledoval posledního z těch uboze vyhlížejících mužů, jak poslušně opouští byt.

Jakmile byl pryč, Malik krátce promluvil ke svým mužům, kteří hned nato také odešli.

Teď byli sami.

„Zavři dveře,“ řekl tiše.

„Maliku –“

„Řekl jsem, abys zavřela dveře.“

V jeho hlase bylo něco divného, ale byl v něm také tón, který nepřipouštěl odpor. Cítila se, jako by jí zase bylo šestnáct…

Do té chvíle, než zvedla oči.

Takhle se na ni v šestnácti Malik nedíval.

Tenkrát neměl v očích tuhle směsici vzteku a čehosi neznámého, co ještě nedokázala definovat…

Zavřela dveře a pak k němu s nadějí zvedla tvář. Zadoufala, že snad už dal průchod svému hněvu a teď jí tiše odpustí.

Ale v jeho temných očích nenalezla ani známku odpuštění. Tvář měl jako vytesanou z kamene.

Sorrel na něj bázlivě hleděla a vtom si uvědomila, co na něm bylo divného.

Měl na sobě oblek!

Polkla údivem. Nikdy ho neviděla v ničem jiném než v tradičním hábitu, který se zdál být jeho neodmyslitelnou součástí.

Tohle byl úplně jiný Malik, než jakého znávala. Vidět ho v tradičním západním oblečení ji podivně zneklidňovalo, i když si v první chvíli neuvědomila proč.

Nedalo se říct, že světlešedé kalhoty obepínají jeho dlouhé svalnaté nohy, ale rozhodně je zdůrazňovaly, tak jako střih saka vypíchnul šířku jeho ramen, silný hrudník a štíhlé boky. Rozhalená košile odkrývala silný krk a černé chloupky na hrudi.

Sorrel si uvědomila, že právě tohle ji zneklidňuje – západní oblek podtrhoval jeho mužnost. To, co hábity jen naznačovaly, bylo teď jasně vidět.

„No ne, podívejme se na tebe,“ řekl tiše a Sorrel se rozšířily oči.

Zdálo se, že Malik je stejně zaražen jejím vzhledem jako ona jeho.

Snad mi nebude lichotit? blesklo jí hlavou, ale z jeho lesklých černých očí nedokázala nic vyčíst.

Zvolna a pečlivě si ji prohlédl zcela novým způsobem. Nikdy mu taky k takové podívané nedala příležitost.

Zato její dnešní úbor celkově působil jako vyzývavý výkřik: podívej se na mě!

Kdo by mu mohl zazlívat, že se tedy dívá?

Zdálo se mu, že ji nepoznává. Lehké šaty obepínaly opálená stehna, lesklá jako hedvábí, pod tenkou látkou se jí zdvíhala půvabná ňadra. Vlasy zářící jako bledé slunce jí splývaly po zádech. Ale nebylo to jen odhalené tělo, co způsobilo jeho nevěřícný pohled – nejvíc ho šokoval její mejkap.

Černá řasenka na dlouhých zahnutých řasách způsobila, že se její oči zdály enormně velké v drobné tváři a lesklá růžová rtěnka provokativně zdůrazňovala plné rty.

Kam zmizel Sorrelin nevinný půvab?

Zmizel opravdu?

Malik cítil, jak mu ztěžka buší srdce. Bojoval se směsicí hněvu a zoufalství, které ho najednou zaplavily. Měl pocit, jako by ztratil něco důležitého, jako by právě přišel o cosi, nač měl právo. Pomalu se k ní naklonil.

„Tak už máš, co jsi chtěla? Dosáhla jsi svého velkého cíle?“ zeptal se rozrušeným hlasem, jaký u něj ještě neslyšela.

Co je tohle za hádanku? přemýšlela Sorrel.

Toužila od sebe odvrátit ten naléhavý hněvivý pohled, který ji provrtával.

„Jakého cíle?“

„Oblékla ses jako děvka, abys ztratila panenství s prvním mužem, kterého potkáš?“

Ztratila panenství?

Sorrel se zapotácela a tentokrát to nemělo nic společného s vínem.

Nemohla uvěřit, že Malik vyslovil tak strašné obvinění a s takovým opovržením v hlase.

Kousla se do rtu, aby se z toho vzpamatovala.

Jakým právem se mnou takhle mluví? Léta byl můj opatrovník, a byl ke mně opravdu hodný. Ale teď prostě ptáček vylétl z hnízda. Nemá právo mě urážet jen proto, že se chovám jako ostatní ženy mého věku!

„Já nejsem oblečená jako děvka!“

„Vážně? To je nejspíš věc názoru.“

Dobře si všiml, jak se jí prsa houpou při sebemenším pohybu.

Jako nějaké břišní tanečnici, kruci!

S nadlidským úsilím ovládl svůj dech.

„A navíc jsi mi neodpověděla na otázku!“

Hleděla na něj a on hleděl na ni. Mlčky křížili pohledy jako meče – jeho černý a obviňující, její vzdorný a zářivě modrý.

Ať se propadnu, jestli zrovna jemu budu vyprávět o své nevinnosti! pomyslela si.

„Já ti na to odpovídat nebudu!“ vybuchla.

Prudce se nadechl.

Je to snad přiznání?

Nemohl ji přinutit, aby se přiznala… rozhodně ne teď, když měla na sobě ty šaty…

„Běž se převléci, Sorrel.“

Na okamžik měla dojem, že špatně slyšela.

„Pardon?“

„Ne, Sorrel, na omluvy je pozdě.“

To snad není možné!

„Já jsem se neomlouvala!“ vykřikla. „Nemůžu uvěřit, co se tu děje. Vtrhneš sem, kladeš mi osobní otázky a teď mi ještě rozkazuješ, abych se šla převléknout! Jako bych byla nějaký pětiletý spratek, co si polil barvou kalhoty!“

Kéž by jí tak zase bylo pět, to by aspoň musela poslouchat! Chová se jako pitomá nána, myslel si vztekle. Copak nechápe, že její nahé nohy mě nutí, abych… abych chtěl… S hrůzou zarazil tok svých myšlenek.

„Nehraj si se mnou, Sorrel,“ řekl s námahou. „Copak si neuvědomuješ, jakou moc má žena nad mužem, když odhalí své tělo? Nebo to děláš schválně? Jak se mám soustředit na to, co jsem ti přišel říct, když jsi takhle oblečená – spíš neoblečená – ve vyzývavých šatech jako nějaká kurtizána?“

Sorrel zamrkala.

Malik připouští, že si mě všiml? Těžko mu můžu vyčítat, že se mu moje šaty nelíbí, když mě soudí podle měřítek Kharastanu… Ty šaty opravdu jsou trochu moc krátké, říkala jsem to, ale Jane mě přesvědčovala…

Poprvé od Malikova příchodu sklonila uctivě hlavu.

„Tak dobře,“ souhlasila pokorně. „Půjdu si radši obléct něco vhodnějšího. Zatím se, prosím tě, posaď, jako doma.“

Teprve když to vyslovila, uvědomila si absurditu svých slov. Jako by tady něco mohlo připomínat palác – jeho domov…

Jakmile Sorrel vyšla z místnosti, Malik se rázem zbavil napětí.

Udiveně potřásl hlavou, když si to uvědomil, ale nijak o tom nepřemýšlel, a vzápětí už zase nabyl obvyklé rovnováhy.

Nejspíš jsem nějak přetažený, pomyslel si. I když…

Olízl si rty.

Pokoušel se vymazat z paměti obraz dlouhonohé Sorrel s vodopádem zlatých vlasů…

Nebylo to snadné.

Myslíval na ni jako na dítě, na chytré děvče s živým zájmem o svět kolem sebe. Její proměna v ženu proběhla tak přirozeně a nenápadně, že si toho ani nevšiml. Šaty, které obvykle nosila, jí pomohly skrýt všechny atributy zralého ženství – ostatně to také měla být pravá funkce šatů: zabránit nechtěnému pokušení mužů.

Nikdo mě nesmí vidět se ženou, která vypadá takhle, uvědomil si, a na chvíli zapochyboval o moudrosti nabídky, kterou se jí chystal udělat.

Souhlasila sice, že si na sebe vezme něco vhodnějšího, ale co když to bude podobné? Co když svou nově nabytou svobodu už nadšeně přijala za svou a přestala být ženou, s jakou se kharastanský šejk může předvést na veřejnosti?

Malik si povzdechl.

Tohle byl další příklad toho, kolik se změnilo od doby, kdy se z obyčejného smrtelníka proměnil ve vládce obrovského a bohatého pouštního národa, se všemi výsadami i závazky, které takové postavení přináší.

Jeho otec Zahir žil v dlouhém, spokojeném manželství – až na to, že jeho manželka mu nemohla dát dítě. Většina mužů v Zahirově situaci by si vzala další manželku, ale Zahir nechtěl. Místo toho měl milenky, z nichž každá mu dala jedno dítě. Jeho nejmladší syn Xavier byl napůl Francouz. Prostřední Giovanni byl napůl Ital. Jen nejstarší Malik byl každým coulem z kharastanského rodu.

Malikova matka byla vážená aristokratka, která zemřela při porodu, a Malik vyrůstal jako sirotek. Šejk se ho sice ujal a vychoval si z něj svého asistenta a rádce, avšak pravdu o jejich vzájemném vztahu mu neřekl, dokud neležel na smrtelné posteli.

Malik mu to nikdy nezazlíval. Osamělost se stala součástí jeho charakteru a udělala z něj muže, jakým byl dnes. Teď už věděl, že ve skutečnosti byl otcem pečlivě připravován na svou roli – protože vládce je vždycky sám, vždy stojí mimo ostatní muže.

A ženy.

Šel do kuchyně a chvíli studoval nepořádek se zájmem archeologa, který objevuje relikty dávné civilizace. Něco takového se naprosto vymykalo jeho zkušenosti.

Nedojedené jídlo stydlo v alobalových vaničkách poházených všude kolem, vylitá omáčka potřísnila stůl i podlahu a v několika nedopitých láhvích teplalo pivo. V Kharastanu bylo jídlo, i to nejprostší, servírováno s kulturou a úctou. V paláci bylo možné na požádání servírovat kvalitní vína, ale většinou se k jídlu pil džus z čerstvých pomerančů, limetek a moruší, známý jako labbas.

Očima přejel hromadu žluté, rozvařené rýže a ušklíbl se odporem. V Kharastanu by se nic takového nemohlo stát, tam by nikdo nenabízel pod rouškou zábavy něco nekvalitního.

Pro tohle Sorrel opustila Kharastan? Tohle byl osud, který si pro sebe vybrala? Nedbalost, plýtvání, hrubost a naprostý nedostatek elegance a vkusu?

Prudce se otočil a vrátil se do obývacího pokoje. Schválně nerozsvítil. Jednak byla okna otevřená, a jeho strážci by šíleli, kdyby se tu vystavoval světu jako snadný terč, jednak se mu líbilo jen tak stát v měsíčním světle.

Takhle aspoň konečně zahlédl kousek krásy.

Měsíc tančil na vlnách moře za oknem… Oceán tady v Brightonu byl stejně nádherný jako pobřeží Balsorského moře, kde se kdysi dávno, když byl ještě dítě, naučil plavat.

S povzdechem se ponořil do vzpomínek, když v tom se za ním tiše ozval známý hlas.

„Maliku?“

Otočil se a dech se mu zadrhl v hrdle.

Byla to Sorrel a nebyla to Sorrel. Krátké šaty a vysoké podpatky, v nichž vypadala tak vyzývavě, zmizely. Její tělo bylo opět zahaleno, ne tak dokonale jako v kharastanském rouchu, ale přece.

Cikánská červená sukně až na zem a volné tričko, které bohužel dostatečně nezakrývalo její mladá ňadra, naopak je nebezpečně zdůrazňovalo…

Polkl a stěží ovládl své vzrušení.

Tohle je ale můj problém, ne její, pomyslel si. Možná, že přišel čas, abych si zase našel milenku…

Uvědomil si, že dlouho věnoval svou pozornost jen vládnutí a na rozkoše těla neměl čas. Ode dne své korunovace nedělal nic jiného, než že pracoval. Není divu, že ho pak přepadnou takovéhle myšlenky při pohledu na Sorrel…

„Už je to lepší?“ zeptala se tiše.

Mnohem lepší, chtěl vyhrknout, ale ne nadarmo mu jeho příznivci i nepřátelé přezdívali Ocelový Malik.

Raději se obrátil k oknu.

„Je tu místnost, do které není zvenku vidět?“ zeptal se. „Kde můžeme být sami?“

Sorrel se rozbušilo srdce.

Vždyť o ničem jiném nesnila celá léta… Konejšivé a diskrétní stíny noci, romantický svit měsíce za oknem, Malik po jejím boku… Sami…

Byla vyděšená k smrti, ale zároveň cítila, že po ničem na světě netouží víc.

„Maliku…“ zašeptala. „Víš to jistě?“

„Samozřejmě, že to vím jistě,“ zamračil se Malik. „Nebo se ti zdá, že bychom měli debatovat v pokoji, kde chybí záclony? A kde jsou okna přes celou zeď? Chceš, aby mě dostal nějaký ostřelovač?“

Sorrel v tu chvíli děkovala nebesům za noční šero, které skrylo její ruměnec.

Jak se jenom mohla tak splést?

„Maliku! Je to pravděpodobné? Jsi v nebezpečí?“ zašeptala vyděšeně.

Srdce se jí svíralo nad tím, jak sobecké jsou její myšlenky ve srovnání s jeho starostmi. Vždyť žil v neustálém ohrožení života, pod obrovským tlakem…

Kdy se ze mě stal takový povrchní sobec? přemýšlela.

Netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Není to pravděpodobné, ale je to možné,“ odsekl.

Říkal si, že neuškodí trochu ji postrašit, než jí sdělí svůj plán.

„Pojďme,“ vyhrkla. „Já vím, kam se schováme.“

Když už jednou požadoval více soukromí, nemohl to teď vzít zpátky. Jen se tiše modlil, aby ho nevzala do ložnice.

„Koupelna?“ vyhrkl v úžasu, když cvakl vypínač a na zdi se rozsvítilo zrcadlo ozářené kruhem žárovek jako v nějaké divadelní šatně.

„Já vím, není to obvyklé…“

„To bych řekl,“ přikývl Malik a poprvé po několika týdnech se mu rty zvlnily úsměvem.

„Není tu okno. Sem zvenku nikdo nevidí, chápeš?“ ujišťovala ho ve zřejmé snaze vrátit jejich vztah do starých kolejí, jako by se spolu zase mohli cítit uvolněně a přátelsky.

„To je tedy pravda,“ přisvědčil a rozhlédl se kolem. Bodlo ho u srdce, když si uvědomil, že takový pohled zná důvěrně každý ženatý muž… Ale jemu tohle nikdy patřit nebude.

Pečlivě si vrýval do paměti okenní parapet s řadou barevných lahviček, nádob a svíček, dózu se zelenými krystalky, zřejmě solí do koupele…

Do její koupele…

Malik těžce polkl. Cítil, jak mu krev pulzuje ve spáncích a tělo mu zaplavuje horkost. Proč ho sem jenom musela vodit?

Sám jsem jí to přikázal, vzpomněl si.

Byl čas vzít zase věci do rukou.

„Tady nemůžeme mluvit,“ vyštěkl a panovačným mávnutím ruky vyjádřil své pobouření nad tím, že ho sem vůbec přivedla. „Už jsi jedla?“

Na jídlo teď právě neměla ani pomyšlení, ale pravdou bylo, že sem Malik se svými lidmi vtrhl dřív, než se stačila kari jen dotknout.

Zavrtěla hlavou.

Malik vytáhl z kapsy mobil, zadal číslo a rychle diktoval své instrukce.

„Přivezte auto,“ ukončil hovor s očima zabodnutýma do její tváře. „A stůl rezervujte pro dva.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Sorrel už zapomněla, co to znamená být součástí královského života, být postrkována hladce a dokonale fungující mašinérií. Nikde žádný zádrhel, a jestli se nějaký vyskytl, byl eliminován dřív, než si ho někdo mohl vůbec všimnout.

Auta na povel přijížděla na určená místa, doprava nikdy nepřekážela, stačilo jen zahoukat sirénou. Letadla vzlétala na požádání, vlaky jezdily přesně a nejlepší stoly v těch nejpřeplněnějších restauracích se zázračně uvolňovaly v okamžiku, kdy o ně bylo požádáno.

Přesně ve chvíli, kdy Sorrel s Malikem vyšli z domu na chodník, zastavila před nimi limuzína s černými neprůstřelnými skly.

Sorrel beze slova poslušně nastoupila – nejen proto, že měla hlad, ale taky proto, že dobře věděla, že nemá smysl Malikovi odporovat, rozhodně ne když je v takové náladě.

Kromě toho chápala, že vládce Kharastanu by asi opravdu neměl vést tajné rozhovory v koupelnách svobodných žen.

Pořád ještě jí nenaznačil, o čem vlastně s ní chce mluvit.

„Tak o čem se mnou chceš mluvit?“ zeptala se. Pokoušela se mluvit přátelsky a přirozeně, přestože atmosféra v autě byla víc než napjatá.

Malikovy oči varovně zablýskly.

Pokoušel se vzpomenout, jestli s ním vždycky mluvila tak přímo, nebo jestli to byl nový způsob jednání. Rozhodně by si nikdo jiný u dvora nedovolil takhle s ním jednat. Ale od té doby, co opustil území Kharastanu, si zvlášť dobře uvědomoval, jak se škrobené způsoby jeho dvora liší od běžné komunikace.

Z přemýšlení ho vyrušil pohled na linii jejích nohou rýsujících se výmluvně pod tenkou sukní a jemný závan svěžího parfému.

Opřel se o měkkou kůži sedadla a odvrátil raději pohled k oknu.

„Nemám v úmyslu to tady teď probírat,“ odvětil studeně. „Budeš muset počkat do restaurace.“

Budu muset?

V normální situaci by se Sorrel opět naježila, ale dnes byla příliš neklidná – z toho, jak se na ni díval, jak sám vypadal…

Sedět s ním ve stísněném prostoru bylo najednou jiné, rozpačité. Stará uvolněnost byla ta tam. Teď mezi nimi panovalo cosi podivného a temného, co neznala a ani znát nechtěla.

Ztěžka polkla a odhodlávala se k pokusu zapříst hovor.

Byla v tom obyčejně dobrá, vždyť v paláci dlouhá léta musela bavit nezávaznou konverzací diplomaty celého světa, byla to její práce.

Tohle bylo poprvé, kdy jako namáhavou dřinu vnímala rozhovor s Malikem.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptala se, aby konečně přerušila ticho a napětí mezi nimi.

„Záleží na tom?“

„Vsadím se, že do Etoile de la Mer,“ odvážila se podotknout. „To je nejlepší hotel v Brightonu,“ dodala na vysvětlenou, když viděla jeho výraz.

„Už jsi ho navštívila?“

Zaváhala, jestli se má pouštět do vysvětlování, jak moc se její životní úroveň liší od privilegovaného života, jaký vedla v Kharastanu.

„Není to zrovna místo, které bych si mohla dovolit,“ řekla nakonec.

„Ještě ne? To mě překvapuje. Nepochybuji o tom, že muži nejspíš stojí frontu na to, aby tě směli vzít na drahou večeři,“ zavrčel.

Jeho tón jasně říkal, co si myslí, že tito muži očekávají jako odměnu za své peníze, a Sorrel si té urážky byla vědoma. Byla si ale také vědoma, že kdyby měla reagovat v podobném duchu, dopustila by se urážky královského majestátu, a tak se jen záhadně usmála.

„To ano,“ přisvědčila zasněně. „Uhodl jsi. Je jich nekonečně dlouhá fronta…“

„Je to pravda?“ zasyčel.

Modré oči jí bojovně zajiskřily.

„Budeš muset počkat, až budeme v restauraci,“ odpověděla stejně kousavě jako předtím on. „Neboť nemám v úmyslu to teď tady probírat.“

Nastalo krátké šokované ticho, v němž Malika zaplavily neznámé pocity. Cítil, že spolu se vzrůstajícím vztekem je i čím dál tím vzrušenější, a proklínal Sorrel, že to způsobila.

Kdyby to byla jiná žena, vsunul by jí teď ruku pod sukni. Pokynul by řidiči, že změnil plány, že už nemá hlad… alespoň ne hlad obvyklého druhu… jenže to nebyla jiná žena. Byla to…

„Maliku?“

Její zastřený hlas přerušil nebezpečný tok Malikových myšlenek.

Musím něco udělat, nebo se přestanu ovládat a udělám něco neodpustitelného, uvědomil si. Třeba ji zničehonic políbím…

„Co je?“ opáčil zostra.

Je tak náladový, myslela si Sorrel.

Dobře, že mi připomněl, jak těžké je vedle něho žít a o kolik lepší je držet se od něj co nejdál, na druhém konci světa.

„Už jsme tu. Vidíš?“

Limuzína mezitím předjela k hotelovému vstupu, nad nímž se – přesně jak předpověděla – skvěl světelný nápis Etoile de la Mer.

„Bravo, Sorrel,“ zatleskal jí.

Jak název napovídal, hotel nabízel nádhernou vyhlídku na moře a mezi jeho hosty se skvěli jak politici, tak světoznámé herecké hvězdy, z nichž některé hostovaly v místních divadlech, jiné se tu rekreovaly.

Jistý člen britské královské rodiny v těchto zdech po celá léta udržoval nemanželský milostný poměr. Bylo to velice luxusní a velice diskrétní místo. A také neobyčejně drahé.

Zvenčí byl hotel zvláštní pouze svým klidem. Půlkruhový vstup ozdobený dvěma vavříny strážila řada mlčenlivých podsaditých vrátných připravených odradit nezvané návštěvníky.

Uvnitř byl však hotel okouzlující. Jeho vyhlídka na zátoku brala dech, zvlášť za nocí, jako byla dnešní, kdy se v moři odrážel měsíc.

Malikovi lidé před jejich příjezdem očividně tvrdě pracovali, aby zajistili svému pánu maximální bezpečí a vzbudili přitom minimum pozornosti.

Jen málo z přítomných lidí bude vědět, kdo právě vstoupil – alespoň do okamžiku, než budeme uvedeni k nejlepšímu stolu v restauraci, pomyslela si Sorrel.

Ale ani pak nás nikdo nebude rušit.

Restaurace této úrovně uměly svým hostům zajistit diskrétnost a nedalo se očekávat, že by snad někdo z personálu běžel tajně telefonovat tisku, že šejk Malik z Kharastanu povečeřel s jakousi blondýnou.

Muže, který je očekával, Sorrel dobře znala už od dětství. Byl to Fariq, Malikův asistent a také bývalý poradce jejího otce. Uvědomila si, jak dlouho se neviděli, a zářivě se mu usmála v ústrety, ale úsměv jí ztuhl na rtech, když se dočkala jen krátkého neosobního pokývnutí.

„Jak se máte, Sorrel?“ zeptal se formálně, jako by se právě seznámili.

„Dobře, děkuji,“ odpověděla slabým hlasem.

„Dovolíte mi, abych vás doprovodil ke stolu, Veličenstvo?“ řekl Fariq rychlou kharastanštinou. „Zařídil jsem vše k vaší spokojenosti.“

Vykročili přeplněnou restaurací ke vzdálenému stolu u okna, když vtom Sorrel zahlédla svůj odraz v jednom ze zrcadel a zamrkala zděšením.

Její růžové tričko a cikánská sukně byly na místě, jako bylo toto, na samé hranici přijatelnosti. Ještě víc ji ale vyděsila její vlastní tvář. Byla bledá, modré oči měla vystrašené a celkově vypadala, jako by se chystala vykřiknout.

Netušila, jestli je tak vyplašená kvůli tomu, co se jí Malik chystá říct, nebo kvůli tomu, jak šejk vypadá v perfektně padnoucím západním obleku, pod nímž se jasně rýsují tvrdé svaly slibující nikdy nepoznané tělesné rozkoše.

Jako na povel se objevili dva číšníci, aby je usadili. Předložili jim jídelní lístky, nabídka vín však byla odmítnuta Malikovým majestátním pohybem ruky, takže si zrudlý číšník honem pospíšil s nabídkou nealkoholických nápojů.

Fariq mezitím někam zmizel.

Sorrel si sedla rovně s rukama sepjatýma v klíně jako poslušné dítě – hlavně ovšem proto, aby si Malik nevšiml, jak moc se jí třesou.

Nebylo lehké sedět tu naproti němu a nevpíjet se přitom očima do jeho ostře řezané tváře s hustými řasami stínícími nebezpečný lesk černých očí. Srdce jí bušilo jako by běžela závod na dvě stě metrů. Dalo jí velkou práci se ovládnout a mluvit, jako by se nic zvláštního nedělo.

„Takže?“ řekla pomalu.

Na moment zavládlo ticho.

Malik si uměl dát na čas. Věděl, jak počkat na pravou chvíli, a pak udeřit.

Jako když se sokol vznáší v teplém větru nad pouští, myslela si. Krouží kolem dokola… dokud oběť neuvěří, že je v bezpečí.

Pak náhle zaútočí.

Chladně si měřil její tvář. Rty měla pootevřené, takže zahlédl růžovou a vlhkou špičku jazyka mezi drobnými zoubky…

Najednou se nezdálo tak lehké chovat se strategicky. Myslet jako sokol. Teď myslel jako muž, a to nebylo správné, ne se Sorrel.

Poprvé zapochyboval o svém plánu. A přece, copak nebyl pověstný svým sebeovládáním a pevnou vůlí?

Jestli tolik potřebuju sex, najdu si nějakou milenku, žádný problém, říkal si. Rozhodně to nebude tohle blonďaté neviňátko, které mi visí na rtech.

„Řekni mi, stýská se ti někdy po Kharastanu?“ zeptal se nenuceně.

Sorrel zaváhala, ale pak se odhodlala odpovědět po pravdě. Lhát by znamenalo zradit svou lásku k druhému domovu.

„Ano, moc se mi stýská,“ přikývla. „Někdy mám pocit, jako by mi chyběl kus srdce.“

Pokusil se potlačit triumfální úsměv.

„Líbí se ti tvoje práce tady v Brightonu?“ pokračoval jako by nic, ale Sorrel dobře věděla, že Malik nikdy neplýtvá slovy.

„Ano, je to dobrá práce,“ odpověděla. „Samozřejmě úplně jiná, než ta, kterou jsem dělala v paláci…“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ pokračoval chladně, „staráš se o turisty, ‚baťůžkáře‘.“

Poslední slovo málem vyplivl.

Sorrel cítila, že se musí zastat těch, kdo neměli to štěstí, aby vyrostli v královském paláci.

„Naše klientela je velice různorodá,“ řekla poněkud prkenně.

„Není to rozhodně práce, která by měla budoucnost,“ podotkl.

Chvíli se rozmýšlela, ale pak usoudila, že nemá smysl tvrdit nic, co si ve skutečnosti nemyslí, protože Malik ji pak snadno usvědčí z toho, že říká nesmysly.

„Dlouhodobě ne,“ připustila.

Zvedl sklenici a napil se sodovky. Nespouštěl ji přitom z očí.

„Nechci, abys tam dál pracovala,“ prohlásil. „Chci, abys mě místo toho doprovázela na mé první oficiální cestě po Evropě.“

Srdce se jí rázem rozbušilo. Zpočátku ale hlavně proto, že to řekl tónem vojenského rozkazu.

Chci, nechci.

Jiná slova jako by neznal. Malik se nemusel snažit být diplomatický. Malik vždycky dostal, co chtěl.

Dlouze se na něj zahleděla. „Proč bys měl o něco takového žádat zrovna mě?“

Měl dojem, že špatně slyšel. „Proč? Ty se opovažuješ ptát proč?“

„Přesně tak.“

Malik se zamračil. V posledních letech byl zvyklý slyšet jen souhlas. Pokorný souhlas.

Už si prosadila svou s tím pošetilým nápadem stěhovat se do Anglie! rozčiloval se v duchu. A to jsem ji před chvílí musel zachránit ze spárů nějakých zfetovaných lumpů! A pořád ještě zřejmě nedostala lekci! Copak se nikdy nepoučí?

„Nestačí ti, že si to přeju?“ zeptal se.

Chvíli neodpovídala. Přes ten autoritativní tón byla v první řadě potěšená jeho nabídkou.

Přesto si uvědomovala, že by se k ní takhle neměl chovat.

„Ne, Maliku, obávám se, že to mi nestačí.“

Chvíli měl dojem, že snad žertuje – proč by nepřijala příležitost, jakou jí tu nabízí?

„Chceš říct, že odmítáš?“ zeptal se nevěřícně. Poprvé od chvíle, kdy se objevil u dveří, se Sorrel usmála.

Tohle byl prostě celý Malik, hrdý a stručný, se svou černobílou logikou. Takoví byli ostatně všichni kharastanští muži, a zvlášť ti z vládnoucí třídy. To do značné míry osvětlovalo i to, proč k ní byl Fariq tak chladný. Nejspíš nesouhlasil s Malikovým přáním, aby ho provázela.

„Považuješ mě za inteligentní ženu?“ zeptala se.

„Inteligentní?“ Pozorně si ji prohlédl. „Moc důkazů inteligence jsi mi neposkytla, v tom bytě s partou…“ znechuceně zkřivil rty „… opilců a feťáků!“

„Ano, nebo ne, Maliku?“

Malik se zahleděl do jejích světle modrých očí. Byla nejlepší studentkou na univerzitě v Kumush Ay, nabídli jí tam dokonce místo… Nikdo nemohl popřít, že byla inteligentní. Ovšem inteligence a zdravý rozum nejsou totéž.

„Ano,“ zavrčel.

Nechápal, co s tím má společného cesta po Evropě.

„Děkuji ti,“ odpověděla sarkasticky. „Já si zase myslím, že jsi inteligentní muž.“

„Já ti taky děkuji,“ opáčil Malik a s úžasem si uvědomil, že přes všechno pobouření nad její neposlušností se dobře baví.

Netrpělivě čekal, až jim číšník předloží talíře s čerstvými mořskými plody a sklenice s malinovým džusem a umožní mu pokračovat ve slovní přestřelce, jakou ještě nezažil – určitě ne ode dne, kdy se stal vládcem.

„Kdybych ti chtěla udělat nabídku, abys se mnou sdílel část mého života, jako inteligentní člověk bych předpokládala, že se mě budeš chtít zeptat na celou řadu věcí, než budeš eventuálně souhlasit.“

Malik zamrkal. „Tolik řečí jen kvůli tomu?“

„Tolik řečí, aby ses pokusil na věc podívat z mého hlediska,“ opravila ho. „Můžeš mi teď říct, co by sis vlastně představoval?“

Nejradši by jí řekl, co si právě teď představuje… Ale ovládl se.

Jejich špičkování v něm znovu probudilo sexuální touhu.

Třeba mě provokuje schválně, napadlo ho. Má vůbec cenu takhle riskovat?

Ale když si vzpomněl na absurdně krátké zastávky a nic neříkající program, jaký mu jeho poradci naplánovali, znovu se rozhodl, že mít s sebou Sorrel jako průvodkyni stojí za trochu rizika.

Zvolna přikývl. „Ano, chtěl bych, abys mi pomáhala organizováním, jako jsi to dělala pro mého otce a potom i pro mě.“

„Ale vždyť na to máš své lidi,“ namítla.

Jak jí mám vysvětlit, že Fariq je moc starý a ti ostatní jsou příliš formální… že jsou jako roboti? přemýšlel.

Myšlenka na návštěvu evropských metropolí už ho ani nevzrušovala – dokonce ani pomyšlení na Paříž, kterou si kdysi tak zamiloval, na něj nepůsobilo. To proto, že ho čekalo jen podepisování smluv, samé formality a nuda. Všude se lidé mohli přetrhnout, aby vyhověli každému jeho rozmaru, a přece se všude cítil sám.

„Lidi mám, ale ne takové, jaké potřebuju,“ řekl s povzdechem a pak hned podezíravě zúžil oči, když ho napadlo, jestli jí neprozradil příliš mnoho. Pak si vzpomněl, že Sorrel toho nezneužije, nemá žádné sklony k manipulaci a pletichám. Vždyť to byl jeden z důvodů, proč ji chtěl mít i sebe, nebo ne?

„Nečekám, že se přes noc staneš politickým poradcem,“ podotkl.

„Spíš mi není jasné, co čekáš.“

„Že mi budeš dělat společenský doprovod,“ řekl opatrně. „Něco jako gardedámu.“

„Gardedámu! To je snad úloha pro padesátiletou matrónu!“ vybuchla. „Nechceš to trochu rozvést?“

„Budu se účastnit večeří, koktejlů, odpoledních čajů. Všelijakých závodů a přehlídek, návštěv muzeí, válečných památníků. Bude to pro mě snesitelnější, když se mnou bude někdo, koho dobře znám. Někdo, s kým si o všem můžu povídat. Někdo, kdo mi bude držet od těla všechny ty lidi. Zvlášť ženské.“

Sorrel píchlo žárlivostí u srdce. „Něco jako tělesnou stráž?“ zeptala se studeně.

„Přesně tak.“

„To zvládne i Fariq.“

„Jenže Fariq zdaleka tak dobře nevypadá.“

Sorrel přemýšlela, jestli dobře slyšela. Opravdu právě naznačil, že je přitažlivá?

Podezíravě si ho měřila. „A to má znamenat co?“

Malik ztišil hlas, ačkoli mluvili kharastansky a těžko jim někdo mohl rozumět.

„Ale jdi, Sorrel,“ mumlal vyčítavě. „Nedělej nechápavou, když ti tak záleží na tvé inteligenci! Světlé vlasy, modré oči, pěkná postava a mládí – to jsou snad obvyklé znaky krásy, ne?“

Vzdorovitě napíchla mušli a snědla ji.

Vyslovit lichotku, jako by to byla urážka, to dokáže snad jenom Malik!

Možná, že měla všechny vnější atributy žen, o které muži stojí, ale v hloubi duše se cítila neohrabaná a neženská. Nikdy s nikým nechodila. Nikdy neměla přítele, který by jí řekl, že je nádherná… Ostatně proč by měla čekat, až jí to řekne nějaký muž. Měla by to přece sama cítit, nebo ne?

„Takže ty prostě hledáš nějakou kočku, kterou si pověsíš na rámě?“ zeptala se drze.

Malik se pohoršil.

„Tak krátce jsi v Anglii a už se vyjadřuješ jako plebejec?“

„Je to součást mého studia moderního světa. Nechci do smrti žít ve věži ze slonoviny.“

„Jak moc je součástí tvého studia moderního světa praxe?“ zasyčel se stisknutými rty.

„Kdo ví?“

Viděla, jak mu oči potemněly hněvem a ještě něčím dalším, co neuměla definovat.

Já se ho bát nemusím, ujistila se v duchu. Já jsem svobodná!

„To je moje věc,“ prohlásila vzdorovitě.

Ta slova mezi nimi zůstala viset ve vzduchu jako pavučina.

„Moje snad taky,“ zaprotestoval mírně.

„Opravdu?“

Jejich oči se setkaly. V jejích byla otázka. V jeho skálopevná jistota.

„Známe se celý život, nebo aspoň skoro celý. Nemůžu si nad tebou z ničeho nic umýt ruce, jako bys zmizela ze světa.“

„To je důvod, proč mi tu cestu nabízíš?“ naléhala. „Abys na mě mohl dohlížet, jako bych pořád byla malá holka?“

„Můžu tě ujistit, že moje motivy jsou naprosto sobecké, Sorrel.“ Naklonil se k ní blíž. „Můžeš mi být velice užitečná, a to z jednoho důvodu: znáš mě líp než kdokoli jiný.“

Kdysi by s ním souhlasila. V těch dobách, kdy ještě neznal identitu svého otce, si byli dost blízcí. Jenže pak zdědil trůn a od té doby jako by uplynula věčnost.

S úžasem si připomněla, že ve skutečnosti jsou to pouhé dva roky. Zaplavil ji smutek.

Cože to právě řekl?

Užitečná?

Neprůstřelná limuzína byla užitečná. Měkký polštář pod unavenou hlavu byl užitečný. Sorrel by doufala, že pro ni bude mít lepší výraz.

A už to tu bylo zase, věčný problém: pořád od něj chtěla víc, než jí mohl dát.

Kdyby přijala jeho nabídku, cestovala s ním po nekrásnějších místech v Evropě, ocitla by se zpátky v situaci, ze které už jednou utekla. A podruhé by možná bylo těžší se rozloučit.

„Pořád ještě čekám na odpověď,“ řekl Malik pomalu, ale oči už mu zářily očekáváním vítězství.

Sorrel sebrala všechnu svou sílu, aby se mu dokázala podívat zpříma do očí a nerozplývala se přitom nad jejich hypnotickou temnou krásou.

„Já nemůžu, Maliku,“ zašeptala.

„Nemůžeš? Nebo nechceš?“

„Není to jedno?“

Zacukalo mu ve tváři.

„Můžeš mi říct proč?“

Sorrel si najednou uvědomila, že došla k závěru, o němž nemá smysl diskutovat.

Objevila pravdu, a až ji šejkovi řekne, bude litovat, že na ni naléhal. A nejen to. V jeho puritánských pyšných očích zřejmě bude navždy zatracena.

„Protože já potřebuju milence, Maliku,“ prohlásila.

PÁTÁ KAPITOLA

Malik nevěřil svým uším.

Vytřeštěně na ni hleděl.

Jeho svěřenka – snad trochu paličatá, ale vždy bezelstná a čistá – právě prohlásila, že potřebuje milence! Bylo to stejně šokující, jako kdyby ráno vyšlo brčálově zelené slunce!

„Cože jsi říkala?“

Ještě nikdy se Sorrel jeho hlas nezdál tak napjatý, hrozivý, nebezpečný.

Jednou jsem se rozhodla, že jsem dospělá a svobodná, a nemusím se mu zodpovídat! zatvrdila se.

Přece jen však neměla chuť opakovat svá slova do tváře královského majestátu.

„Slyšel jsi mě.“

„Že potřebuješ milence!“ zasyčel. „Co to má znamenat? Jak můžeš něco takového jen vyslovit?“

Mluvili kharastanštinou, tak tichou, že ani strážci usazení v diskrétní vzdálenosti jim nemohli rozumět. Zuřivost v Malikově hlase byla zřejmě přesto slyšitelná, protože několik hostů restaurace sebou trhlo a neklidně se ohlédlo.

Hněv sálající z jeho ebenových očí Sorrel pálil ve tváři, ale nechtěla se vzdát.

Vždyť jsem žena z masa a kostí, proboha, žádná loutka, která se navléká do vhodných šatů a ukazuje se při státních návštěvách.

„Co je na tom špatného?“ řekla lehce, ale srdce měla sevřené.

„Špatného? Špatného?“

Malik si nepamatoval, kdy naposled cítil takový vztek. Nejradši by… Nejradši…

Jeho dlouhé prsty se na okamžik sevřely jako ptačí drápy. Pak je stiskl v pěst, kterou s námahou položil zpět na škrobený bílý ubrus.

Tohle že je Sorrel? Moje svěřenka, kterou jsem strážil jako oko v hlavě? Sladká, světlovlasá dívenka, která pobíhala po palácových zahradách a vstřícně se na každého usmívala? Nevinná, bezelstná Sorrel?

Nebo jsem se v ní zase pletl? Jako tehdy, když jsem předpokládal, že vůči mně zůstane navždy loajální a bude mi sloužit jako svému králi?

Třeba její touha po milenci znamená, že už okusila zakázané ovoce. Zachutnalo jí a teď chce víc…

Pocítil neznámou bolest, jak mu svírá hrdlo.

Tvrdí, že je ještě nedotčená, ale to neznamená, že nemůže lhát…

„Ty už nejsi panna?“ zeptal se drsně.

Sorrel cítila, jak se jí do tváří nahrnula krev.

To je neuvěřitelné!

Myslí si, že má právo se mě na tohle ptát – v restauraci! Ale nejspíš jsem si o to řekla…

Sorrel sama sebe ujistila, že jedná naprosto správně. Vždyť přece nechce nic jiného, než co mají ostatní ženy v jejím věku.

„Už ses mě jednou ptal, Maliku.“

„Ptám se tě znova. Dávám ti příležitost ještě jednou si rozmyslet odpověď.“

„Nejsme u soudu!“ vybuchla.

Jako by ji neslyšel, předklonil se a zabodl do ní přísný pohled.

„Mluvíš pravdu, Sorrel? Jsi pořád panna?“

Jejich oči spolu bojovaly – až nakonec Sorrel uznala, že je to marná bitva. Jaký smysl by mělo předstírat zkušenosti, které neměla, když by ho tím jen víc popudila?

„Ano jsem,“ prohlásila. „A řeknu ti taky, co nejsem: lhářka!“

Zaplavil ho triumfální pocit úlevy, tak intenzivní, že ho samotného překvapilo.

Teď stačí jen postupovat opatrně, zaradoval se, a Sorrel bude přivedena zpět k poslušnosti, aniž si toho sama všimne.

V duchu děkoval nebesům, že ještě není pozdě. Sám přitom netušil, proč mu to připadá tak důležité. Protože nechtěl selhat ve své roli opatrovníka?

„Proč tak spěcháš, abys svůj stav změnila?“ zeptal se s předstíraným chladem.

V zakrývání svých skutečných pocitů měl celoživotní praxi. Pro osiřelého chlapce to byla praktická nutnost a později jako králův pomocník rychle pochopil, že nejlepší bude emocí se vůbec nadobro zbavit. Pro jeho současné postavení to byla nesmírně užitečná dovednost.

„Zní to jako poněkud zbrklé rozhodnutí,“ poznamenal.

Jak studený má pohled, myslela si Sorrel. Jak povýšeně se tváří… Před ním se cítím jen jako neohrabaná puberťačka. Možná, že přesně to chce – abych se tak cítila…

„Chci to, protože… protože je mi pětadvacet a mám pocit, jako bych strávila celý život v klášteře!“ vyhrkla.

„Máš na mysli fakt, že jsem tě bedlivě chránil před tělesnou žádostí mužů?“ vyštěkl vztekle.

Sorrel se kousla do rtu. Čekala, že se setká s takovým hněvem? Pravdou bylo, že si to všechno dost dobře nepromýšlela.

„Mám na mysli, že chci žít jako ostatní normální ženy v mém věku,“ prohlásila. „Prostě chci žít, tečka. Už mám dost toho, pořád se někomu přizpůsobovat. Chci ukázat svoje nohy, když mám chuť, bez toho, abych se cítila jako zločinec. Chci tancovat až do rána, a taky se napít, když mám chuť, chci… chci…“

„Sex?“

Nechápala, proč něco tak přirozeného a zdravého, jako je sex, zní z jeho úst jako nějaká špinavost.

„Ano, sex. Co je na tom špatného? Ostatní ženy v mém věku to dělají.“

„Ostatní ženy nejsou ty.“

Sorrel bezradně zavrtěla hlavou.

„A o čem to vypovídá, Maliku, řekni mi. Kdo jsem já? Žena, která je ve vlastní zemi jako cizinec a do té druhé nikdy nepatřila.“

„Proč ne?“ opáčil.

„Protože… protože…“ Protože tě zbožňuju a nikdy s tebou nebudu moct doopravdy být – dokonce, ani kdyby ses obtěžoval si všimnout, že jsem žena! „Protože v Kharastanu nikdy nemůžu žít nezávisle.“

„O to ti jde? Chceš se opíjet, nosit krátké sukně a spát s muži?“

Ještě nikdy se jí nezdál tak vzdálený… Taky ho nikdy neviděla tak rozzlobeného. Ve skutečnosti nešlo o sukně ani o muže, ale o to, že nechtěla promarnit mládí v Kharastanu marným toužením po muži, který si nakonec vezme jinou. To by prostě nevydržela.

Malik ve svém zaslepeném egoismu by jistě neváhal požadovat, aby Sorrel jeho ženě pomáhala se zabydlet v paláci, možná že by dokonce chtěl, aby se jim starala o jejich děti. Sorrel cítila, že to by jednoduše nedokázala. Zlomilo by jí srdce, kdyby měla pečovat o Malikovy krásné, snědé, černooké děti zplozené jinou ženou.

„Možná, že to nejsou takové hlouposti, jak si myslíš,“ odpověděla.

Očekávala další výbuch zlosti, ale k jejímu překvapení tentokrát žádný nepřišel. Jen zkoumavý pohled přimhouřených očí jiskřících inteligencí, jichž se tolik báli ti, kdo Malika znali.

„A ty se bojíš, že když mě budeš doprovázet, o něco z toho přijdeš?“

Dělá si legraci? Nebo to je jeden z těch jeho ďábelsky chytrých plánů, které z něj za pouhé dva roky udělaly jednoho z nejobávanějších vládců Východu?

Sorrel usoudila, že Malik jenom blafuje.

„Chceš mi naznačit, že když se k tobě připojím, dáš mi své požehnání ke svobodnému životu?“

Vzal do prstů housku, rozdrtil ji mezi prsty a malý kousek si zamyšleně vsunul do úst.

Vždycky jedl málo, uvědomila si Sorrel. Jeho tělo je mnohem šlachovitější a houževnatější než těla ostatních mužů… Liší se od nich, jako se divoká šelma liší od domácí kočky.

Malik vzal do ruky sklenici vody a napil se. Sorrel se dívala, jak pije a odkládá sklenici a vlhké rty se mu lesknou stejně jako oči.

„Záleží na tom…“ nedokončil.

Sorrel zamrkala a odložila vidličku i s napíchnutým kusem ryby. Podivná situace ji připravila o veškerou zbývající chuť k jídlu.

„Záleží na čem?“

Hlas se jí chvěl, vlastně se chvěla od hlavy k patě celá.

„Který muž by se stal šťastným objektem tvé sexuální náklonnosti.“

„Říkáš to tak…“

„Vulgárně?“

„Ano.“

Pokrčil rameny.

„Souhlasím, ale s tím jsi přece začala sama. Neřekla jsi nic o srdci, lásce, romantice, o tom, o čem obvykle mluví mladé dívky. Mluvila jsi jen o sexu.“

Teď mě schválně ponižuje! uvědomila si.

„Už o tom nechci mluvit!“ vybuchla. „Zapomeň na to.“

Malik zavrtěl hlavou rozhodným, odpor nepřipouštějícím pohybem, který Sorrel dobře znala.

„Nemůžu na to zapomenout,“ odvětil.

A byla to pravda.

Jeho mysl zaplavovaly dráždivě konkrétní obrazy jejího bílého těla vpleteného do mužského objetí. Pomalé pronikání a její krásná tvář zkroucená bolestí. Její dlouhé nohy obtočené kolem zad cizího muže. Někdo jiný by ji naplnil svým semenem…

Otřásl se bolestí a rozkoší zároveň. Měl co dělat, aby mu neuniklo zasténání.

„Myslím, že bych měl řešení pro nás oba,“ prohlásil.

Sorrel strnula – strachem a ještě něčím, novým neznámým napětím.

„Nerozumím.“

Usmál se, ale byl to krutý, vypočítavý úsměv.

„Chceš sex?“ zeptal se tiše. „Já taky. Chceš se naučit umění rozkoše? Budu tě učit sám – lepšího učitele nenajdeš.“

Tlukot vlastního srdce ji ohlušoval. Tisíce nejasných snů vybuchlo a vířilo jí před očima v šokujících, hrůzu nahánějících obrazech.

„Ty myslíš, že… že bys… ty…?“

S trpkým zadostiučiněním naslouchal jejímu koktání a zaznamenal prudký ruměnec v její tváři.

Jak je naivní! Jak si může myslet, že by se vyznala ve světě sexuálních predátorů? pomyslel si hořce. S těmi světlounkými vlasy a růžovými tvářičkami vypadá tak nevinně, že by člověku zlomila srdce. Měl bych ji předhodit lvům a nechat ji, ať sama pozná, že udělala chybu…

Jenže pak ucítil vlastní rostoucí erekci a bylo mu jasné, že nesnese pomyšlení na to, že by se jí dotkl jiný muž.

Ne dřív, než to udělá sám.

„Ano, budu tvůj učitel,“ přitakal a s požitkem se díval, jak se jí rozšiřují oči. „Copak je to tak hrozné pomyšlení?“

Chtěla mu říct, že rozhodně je, když se přitom tváří asi tak vzrušeně, jako by četl seznam nákupů. Jenže Malik seznam nákupů nikdy nečetl…

„Nikdy jsem…“ nedořekla.

Netroufala si zalhat, že na něj nikdy nemyslela jako na milence – jistě by v jejích slovech uslyšel faleš, když léta nesnila o ničem jiném.

„Co jsi nikdy, Sorrel?“ naléhal. „Ještě nikdy sis nevybírala kandidáta? No, toho nejlepšího ze všech máš teď přímo před sebou.“ Oči mu jiskřily očekáváním rozkoší, které brzy okusí. „Každá žena, se kterou jsem kdy spal, mi tvrdila, že lepšího milence, než jsem já, nikdy v životě nepoznala,“ prohlásil bez známky rozpaků či skromnosti.

Nedávalo to smysl, ale Sorrel to ranilo. Jistěže věděla, že má Malik milenky, a že jich asi má hodně. Byl smyslný jako každý dravec, vždy připravený se vrhnout na kořist. Jenže dosud o tom nikdy nemluvil, takže teď, když to vyslovil, poprvé byla nucena představit si ho s jinými ženami.

Kolik jich asi bylo? napadlo ji. Kolik?

Všiml si, že váhá, a kupodivu ho to potěšilo. Nerad vyhrával snadno.

„Co ti tu nabízím, je situace, po níž většina žen toužebně sní,“ prohlásil a prstem si smyslně přejel po silném spodním rtu. Věděl, že Sorrel jeho pohyb sleduje, a že dobře chápe, co znamená. „Dostaneš se do nejvybranějších míst na světě, budeš zahrnuta přepychem, a přitom se ti dostane toho nejlepšího praktického vzdělání v umění svádět.“

Byl to příliš chladnokrevný popis toho, co mělo následovat, a Sorrel hned chtěla vyhrknout, že je to absurdní návrh, ale když si prstem pohladil ret, zůstala na něj fascinovaně hledět. Přemýšlela, jestli to Malik dělá schválně, jestli ví, že si teď musí představovat jeho prst na svých vlastních rtech…

Copak mu můžu dát svoje tělo, když mi už dávno zlomil srdce? To by mě zabilo! Ne, musím to odmítnout…

Hlas rozumu byl jasný a zřetelný, jenže pak byl umlčen z nečekaných důvodů.

Na druhém konci restaurace, s výhledem na Malikovu tvrdou, královskou tvář, seděla štíhlá elegantní rudovláska.

Sorrel si všimla, že ta žena na Malika pořád hledí, ale to nebylo nic divného, Malik byl vždycky středem pozornosti, a tak se nad tím Sorrel zpočátku nepozastavila.

Po Malikově nabídce bylo však najednou všechno jiné. Teď byl tak trochu její, nebo spíš mohl být její… Začínala na něj žárlit.

To je absurdní, uvědomovala si. Malik mi nikdy nebude patřit. Je příliš hrdý a chladný, než aby mě miloval, i kdyby mu kharastanský protokol nezakazoval vzít si ženu, která není z jeho rodu.

Vzít si mě!

Jak mě to vůbec mohlo napadnout, lekla se Sorrel svých vlastních myšlenek. Tak hloupá jsem přece nebyla ani v šestnácti!

Malik ji dosud studoval s nezaujatostí vědce, který pod mikroskopem zkoumá výsledek svého pokusu, ale když se začala dívat po rudovlásce u vzdáleného stolu, zamračil se a sledoval směr jejího pohledu.

Žena měla dokonalý vkus, nebo dokonalého módního poradce, protože tenké světle zelené šaty, které ji vyzývavě obepínaly, tvořily to nejefektnější pozadí pro mohutný proud zrzavých vlasů. Rudé rty měla smyslně pootevřené a zjevně neposlouchala ani slovo z toho, co jí vyprávěl její společník.

Sorrel sledovala němou výměnu, která proběhla mezi tou ženou a šejkem.

Chci tě, řekly ženiny oči tak jasně, jako by to vykřikla nahlas.

Sorrel rychle pohlédla na Malika a zachytila krátké, samolibé pousmání jeho perfektně vykrojených rtů. Napadlo ji, že šílí, ale přesto si byla jistá, že jeho oči právě řekly: taky tě chci.

Ať to bylo šílené, nebo ne, Sorrel pocítila silné, primitivní nutkání, které jí vzalo dech. Pohlédla na roztouženou tvář té ženy a bylo jí jasné, že ona by neváhala ani vteřinu, kdyby dostala Malikovu nabídku.

Malik neměl zapotřebí seznamovat se v restauracích, ale před chvílí přece prohlásil, že právě hledá milenku.

Sorrel si zmateně kousala rty.

Mám ho odmítnout, být moudrá, poslechnout rozum? Nebo mám poslechnout svoje srdce a svoji touhu, přijmout tu lákavou nabídku a riskovat, že se moje sny rozpadnou na prach? Třeba mu musím dovolit, aby moje sny rozmetal na prach, abych mohla konečně svobodně žít s realitou…

„Tak dobře,“ řekla a pokrčila rameny jako rozpačitá školačka. Přála si, aby byli někde v soukromí, a mohli tu úmluvu zpečetit tradičním způsobem.

„Tak dobře?“ Malik se zamračil.

Nebylo to nadšené přijetí, jaké čekal, ale vysvětlil si to tím, že Sorrel nemá ponětí, jaké cti se jí vlastně dostalo.

Však to brzy pochopí, pomyslel si.

Sorrel se zavrtěla na židli. Hlavou jí běžely představy praktického uspořádání věcí.

„Co si proboha pomyslí Fariq?“

Malik se krátce zasmál. „Nemůžu říct, že bych to hodlal vyhlašovat v rádiu.“

Snad ji měl jeho sarkasmus varovat, že si zahrává s ohněm – a všichni vědí, co se takovému neopatrnému opovážlivci stane – ale už bylo na pochyby příliš pozdě. Teď už nemohla couvnout, ani kdyby chtěla. A jestli měli mít jakousi obchodní dohodu, bylo potřeba stanovit pravidla hned teď.

„Hodláš to uchovat v tajnosti? I před Fariqem?“

„Samozřejmě, že to bude vědět,“ odvětil. „Ale bude dělat, že nic nevidí, tak jako vždycky. Bude diskrétní.“

Takže takhle to funguje.

„Ach tak,“ řekla.

Chvěly se jí rty, a Malik najednou pocítil nepřemožitelnou touhu je líbat.

Otočil se na jednoho ze svých strážců sedícího poblíž, krátce na něj pohlédl a celá mašinérie šejka opouštějícího restauraci se dala do pohybu.

Pokynul jí, aby ho následovala. Kráčela za ním spolu s hloučkem pracovníků hotelu a osobních stráží k výtahu a ruce měla zvlhlé nervozitou.

„Teď nás nechte o samotě,“ přikázal Malik, jakmile se otevřely dveře do apartmá. Fariq se beze slova uklonil a připojil se ke svým mužům. Sorrel však v jeho tváři rozeznala kratičký záblesk překvapení a nesouhlasu.

Bylo jí hanba, ale poslušně vešla do haly a čekala.

Malik za nimi rázně zavřel dveře a položil jí ruku kolem ramen.

„Konečně jsme sami,“ zamumlal vzrušeně. „První lekce začíná.“

Cítila, jak se jeho dlaň propaluje tenkým tričkem, které měla na sobě a najednou se cítila nepřipravená. Nehodná šejkovy lásky.

„Myslíš… teď?“

Její tvář byla blízko jeho.

Poprvé si uvědomil, že Sorreliny oči mají safírový lesk a přesně takový odstín modře, jako má jeho milované Balsorské moře za slunných letních dní.

„Teď?“ opakoval, jako by nerozuměl.

„Ty chceš, abychom teď šli do postele?“

Malikova ústa ztvrdla hněvem.

Z její strany bylo moudré, že ho přijala za svého učitele, ale bylo z jeho strany moudré, že jí to nabídl? Uvažoval, zda toho nebude hořce litovat.

„Tohle je přesně ta potíž s moderními ženami,“ řekl kousavě. „Ještě ani neochutnaly, a už by všechno snědly. To je stejný požitek, jako cpát se ve stoje rovnou z ledničky.“

Znělo to jako peskování. Bylo to peskování.

Sorrel se snažila nedat najevo, jak ji ranil, ale najednou vybuchla.

„Dobře víš, že na tyhle věci nejsem zrovna expert!“

„To nejsi.“

Zjistil, že kupodivu touží ji políbit, přestože na to vůbec není připravená.

Měl bych ji poslat, ať se vykoupe, pomyslel si, ale místo toho podlehl své touze.

„Pojď ke mně,“ poručil jí a objal ji.

Zvedla k němu tvář tak přirozeně, jako se květina otáčí za sluncem.

Upustila na zem tašku.

„Líbej mě,“ zamumlal a přitiskl rty k jejím s naléhavostí, jakou dosud nepoznal.

Chutnala po bezinkách, voněla jako lilie, její chvějící se tělo vypovídalo o nevinnosti a čistotě…

A Malik najednou ke svému úžasu zjistil, že se také chvěje.

„Maliku,“ vydechla a objala ho kolem krku.

Přivinula se k němu, jako se hypnotizovaní hadi ovíjejí kolem těl svých uspávačů v Kumush Ay.

Tiskla se k němu dychtivě celým tělem. Malikovi se zatajil dech nad otevřeností, s jakou se mu nabízela.

Mohl bych si ji vzít hned teď a tady, uvědomil si. Ještě chvíli bych ji líbal a pak ji položil na měkký koberec… Ani bych ji nemusel svléknout. Stačilo by jen vyhrnout sukni, roztrhnout kalhotky a… a…

„Maliku,“ vydechla znovu.

Zasténal a pak ji od sebe odtáhl.

„Co jsem říkal?“

Sorrel na něj hleděla jako ve snách. Myslela si, že ji líbá se stejnou náruživostí jako ona jeho.

„Udělala jsem něco špatně?“

„Ano! Ne!“ vrtěl rozčileně hlavou. „Tohle má být cvičení v sebekázni, které nás pomalu připravuje na rozkoš, a ne tohle… tohle předvádění!“

Slyšel však faleš ve svém hlase. Jeho vlastní slova o tom, jak zdatný je milenec, teď zněla směšně nadutě a prázdně.

Já a nejlepší milenec? Spíš nadržený student, pomyslel si.

Prudce se odvrátil a vyrazil dlouhou chodbou do rozměrného obývacího pokoje. Sorrel chvíli hleděla na jeho záda. Nezdálo se však, že by měla na vybranou, a tak zdráhavě vykročila za ním.

Malik stál u okna ponořen do svých myšlenek a hleděl přitom na inkoustově černé moře s tančícími odlesky měsíce.

Uslyšel za sebou její kroky a nemusel se na ni podívat, aby vycítil její zmatek. Sám se v duchu se pokoušel nalézt rovnováhu mezi sebekontrolou a touhou, která by mu umožnila zvládnout tento prazvláštní vztah.

V prvé řadě se musí zařídit, abychom mohli hned vyrazit do Madridu, uvažoval.

„Musíme vykonat mnoho příprav,“ řekl tiše. „Ale ne dnes. Teď ze všeho nejvíc potřebuješ jít do postele.“

Vztáhl ruku a palcem jí pohladil unavenou tvář. Setkal se očima s jejím tázavým pohledem a zavrtěl hlavou.

„Sama.“

Zraněný výraz se jí podařilo zamaskovat podivným křivým úsměvem. S planoucí tváří se sehnula pro tašku.

A co je ještě nového? Chtělo se jí zakřičet. Copak nejsem celý život pořád sama?

ŠESTÁ KAPITOLA

Ráno Sorrel přemýšlela, jestli se jí to všechno jen nezdálo.

Malik že se ocitl v Brightonu u jejích dveří, na sobě sexy oblek, vtrhl na její večírek a pak ji odvlekl do luxusní restaurace, aby jí sdělil, že bude jejím učitelem lásky? Neuvěřitelné!

Ale pak se prstem dotkla rtů poznamenaných polibkem a naráz věděla, že to je pravda.

Cítila jeho vůni na své kůži, chutnala ho na svých rtech… Dnes měla ze svého těla docela jiný pocit než včera.

Vstala a z kufru vylovila dlouhou hedvábnou tuniku, kterou si přivezla z Kharastanu.

Oblékala se a přitom přemýšlela, jestli dělá správnou věc. Jenže koho by se mohla zeptat?

Nikdo tu nebyl. Vždycky byla sama. Dokonce, i když ještě rodiče žili, byli zcela ponoření do svých zájmů, vášnivé lásky k cizím kulturám a nebezpečným dobrodružstvím.

Rozhlédla se po bytě.

Na stole v úhledné hromádce leželo několik papírů a cestovní pas. Šaty se jí vešly do dvou kufrů. U dveří ležel igelitový pytel se zbytky ovoce a kelímky od jogurtu. Nebyla to právě atraktivní ukázka nově nabyté nezávislosti.

Zazvonil zvonek a Sorrel spěchala ke dveřím.

To bude někdo z Malikovych lidí, myslela si.

Ale byl to Malik osobně.

Zase už vypadal jako muž, kterého znala, jako temný, primitivní král pouště, jenž se cítí nejlépe na koni se zdviženou paží, na kterou právě usedá poslušný sokol.

Elegantní oblek byl ten tam, dnes měl na sobě tradiční kharastanské roucho z nejjemnějšího hedvábí, které se lesklo a vlnilo při každém pohybu svalnatého těla ukrytého pod látkou.

Na schodech typického anglického domku vyhlížel jako zbloudilý pestrobarevný exotický pták.

„Maliku,“ vydechla.

„Vidím, že dnes jsi oblečená o něco lépe,“ zamumlal. Přistihl se při myšlence, že člověk vždycky chce to, co nemá, protože i když byl včera upřímně rozhořčený jejími vyzývavými šaty, dnes mu bylo líto, že její krásnou postavu skrývá tunika.

Sorrel si uhladila látku na bocích.

„To je jediná, kterou jsem si vzala s sebou. Je už trochu obnošená…“

„To vidím,“ zamračil se. „Měla jsi k dispozici mé švadleny. Proč jsi nevyužívala jejich služeb?“

Sorrel se mu podívala do očí. „Měla jsem pocit, že by to nebylo vhodné.“

„Proč ne?“

„Pracovala jsem pro tebe, Maliku. Mým úkolem bylo splývat s prostředím, ne poutat na sebe pozornost.“

Tak skromný pohled na věc by ho v životě nenapadl, dokonce, ani když sám byl pouhým pomocníkem krále.

Ženská mentalita pro něj byla záhadou, zejména ženský smysl pro pokoru a upozadění vlastních zájmů ve prospěch všeobecné harmonie. Ostatně kromě několika milenek – které palácové švadleny zaměstnávaly v podstatě nepřetržitě – žádné ženy blíž neznal. Jeho matka zemřela, když se narodil, a vychovávaly ho služky. Kdyby měl říct, kterou ženu zná nejlépe, asi by jmenoval Sorrel… Ale teď právě měl dojem, že nezná ani ji.

„Tvá skromnost je obdivuhodná, ale pro naši výpravu potřebuješ nové šaty. Svým způsobem budeš vystupovat v roli první velvyslankyně Kharastanu.“

„Opravdu?“

Přikývl. „Víš, že Kharastan je tradičně kritizován za zastaralý přístup k ženám. Říká se, že naše ženy jsou utlačovány. Jedním z tvých úkolů bude tento názor změnit.“

„Předpokládáš zřejmě, že já ten názor nesdílím?“

Zabodl do ní temný pohled. „A sdílíš snad?“

Sorrel zavrtěla hlavou a povzdechla si.

Všechno by bylo mnohem jednodušší, kdyby si to myslela. Ale upřímně věřila, že ženy mají v kultuře, jako je kharastanská, dost prostoru pro svůj osobní rozvoj. Nemohly sice nosit minisukně, ale Sorrel teď sama zažila, jaké potíže taková minisukně může způsobit.

Ženy mohly prohlašovat, že mají svobodu ukazovat své vlastní nohy, ale to nic neměnilo na tom, že muži jsou přírodou naprogramováni, aby na to reagovali jen jedním způsobem.

„Ne, nemyslím si, že ženy jsou v Kharastanu utlačovány. I když taky netvrdím, že kharastanská společnost je bez chyby.“

„To není žádná společnost,“ přisvědčil a začal se usmívat.

Vtom si uvědomil, že venku čeká auto a Fariq – bezpochyby pořád s tím zarytým výrazem, který má ve tváři od okamžiku, kdy šejk vyjádřil své přání vzít Sorrel s sebou na cesty.

„Ztrácíme čas,“ prohlásil a vykročil k ní.

V chladném ranním světle jí jeho tělo najednou nahánělo strach.

„Myslíš, jako že… jdeme nakupovat?“ pípla nesměle.

Rukama objal její štíhlý pas a přitáhl si ji. „Nakupovat?“ zasmál se. „To asi těžko. Nebo si myslíš, že v Brightonu jsou obchody, které uspokojí vládce Kharastanu? Ne, Sorrel, o šaty se nestarej.“

Stiskl ji pevněji v pase a pomyslel si, že tělo, jako je její, vypadá nejlépe bez šatů. Uvažoval o tom, jestli ji nemá hned svléknout, ale ovládl se. Čím pečlivěji si ji připraví, tím lépe ho pak odmění. Ostatně kdy měl naposled ženu, na kterou musel čekat?

Cítil, jak se pod jeho dotekem celá chvěje, a usmál se.

„Už jsem objednal všechno, co potřebuješ.“

Sorrel byla vděčná za cokoli, co odvede její pozornost od Malikovych doteků.

„Jak to?“ zeptala se.

„Královské švadleny ti připravily kompletní tradiční garderobu s moderními prvky.“

„Pořád nechápu –“

„Vždyť mají tvoje míry.“ Pečlivě si ji změřil od hlavy k patě. „Nezdá se mi, že bys přibrala.“ Zamračil se. „Možná jsi trochu zhubla. Musím si tě trochu vykrmit, Sorrel… Kharastanští muži mají rádi ženy s ženskými tvary.“

Sorrel netrpělivě zavrtěla hlavou. Věděla, že ji provokuje.

„Šaty jsou hotové? Jak to? Vždyť jsem s tou cestou souhlasila včera večer?“

„Protože já jsem se rozhodl už před pár týdny, že tě chci mít u sebe.“

Srdce se jí radostně rozbušilo, ale pak si uvědomila, že Malik má na mysli její úlohu průvodkyně.

„A kdybych nesouhlasila?“ zeptala se pomalu.

Pokrčil rameny a ani se nesnažil skrýt samolibý úsměv. „Věděl jsem, že pojedeš. Vždycky dostanu, co chci.“

Sorrel zaplavil hněv nad tím, jak snadno ji zmanipuloval, a jak se k tomu beze studu přiznával.

„Co bys dělal, kdybych ti teď řekla, že jsem si to rozmyslela? Že jsem od včerejška změnila názor a ruším naši dohodu? Co bys dělal?“

„Co bych dělal? Tohle,“ zamumlal. „Udělal bych tohle.“ A sklonil své rty k jejím.

Chtěla se bránit – zkusila se bránit, sevřenými pěstmi mu bušila do hrudníku, ale bylo to jako bojovat proti zdi. Odtáhla hlavu, jak nejdál dokázala, a když se smál, zuřivě se mu pokoušela vykroutit. Ale její pohyby rychle změnily svůj smysl, když se její boky dotkly jeho klína s nepřehlédnutelnou erekcí.

Šokovaně vykulila oči, podobná mrkací porcelánové panence, kterou jí kdysi věnovala matka. Pohlédla mu do očí a viděla v nich smích.

„Ano, Sorrel,“ řekl tiše. „Teď mě cítíš, teď víš, jak tě chci, a že bych si tě mohl vzít hned teď.“ Viděl, jak zrudla po kořínky vlasů. „Ale nemám to v úmyslu. Tohle bude pomalé a sladké probouzení… A náš příležitostný nesoulad v konverzaci nebude mít žádný vliv na naši výuku rozkoše. Pojď, polib mě.“

Jeho rty byly tak blízko, že cítila jeho teplý dech. Toužila po něm, ale psychologicky to byl příliš velký skok do neznáma.

Sorrel věděla, že Malik říká pravdu: vždycky dostal, co chtěl.

Ale taky věděla, že přestože je vládce země dominantních mužů a poddajných žen, nenutil by ji, aby s ním šla, kdyby opravdu nechtěla.

Kdyby nechtěla.

Jenže ona chtěla.

Překročila hranici a cesta zpět už neexistovala.

„Polib mě, Sorrel,“ naléhal – bez úsměvu a beze studu.

„Ach, Maliku.“

Instinktivně zlomek vteřiny počkala, a pak se poddala tak zvolna a vláčně, jako by byli ve zpomaleném filmu.

Rozevřel jí rty a jazykem dráždivě zajížděl dovnitř, až zažehl její touhu. Zavzdychala a přitiskla se k němu těsněji.

Zdálo se jí, že Malik řídí její pohyby neviditelnou silou své vůle. Jak jinak by věděla, co má dělat? Odkud by se v ní vzal ten krátký výkřik, to kroužení a tření pánve o jeho rozkrok, které ho přimělo zasténat? Věřila, že jí dokáže číst myšlenky. Jak jinak by věděl, že si přeje, aby prohloubil polibek, a ještě víc, a ještě –

„U sta hromů!“ vykřikl najednou a naráz ji pustil.

Několik vteřin mlčel, neodvažoval se promluvit. Rychlé mrkání bylo jediným znamením, že je vyveden z míry.

Ještě jedno slovo, ještě jeden dotek a zapomenu na všechno, co jsem ji chtěl naučit o zdráhání, oddalování a sebekontrole, myslel si. Ještě nikdy jsem žádnou ženu tolik nechtěl!

To protože je tak čistá, uvažoval. Není jako ty druhé, elegantní a povolné, které hned poskytnou, čeho si muž žádá, a nic za to nechtějí.

Sorrel s námahou otevřela oči.

Dýchala těžce, tak jako Malik. Oči se jí leskly jako v horečce, tváře měla zrůžovělé. Na vteřinu mu v očích jasně četla touhu, kterou v něm probudila, ale pak zamrkal a opět ovládl svůj výraz.

„Co se děje?“ zeptala se omámeně. „Proč jsi přestal?“

„Jsi příliš nedočkavá žačka,“ odvětil s námahou.

Sorrel na něj hleděla zmámenýma očima, a pak si najednou uvědomila, do jaké situace se to dostala.

Vždyť Malikovi se už nikdo nikdy nevyrovná! Tím, že dovolila šejkovi, aby ji učil lásce, odsoudila se k životu, ve kterém bude do smrti už jen oplakávat svého prvního učitele.

„A ty jsi příliš dobrý učitel,“ odpověděla pomalu.

Kriticky si ji prohlédl.

Ten zasněný výraz a zarudlé tváře jsou naprosto nevyhovující, pomyslel si. Musí se naučit přepínat během vteřiny z jednoho módu do druhého. Musí po milování umět vystoupit z limuzíny a vypadat, jako bychom se po celou dobu jízdy jen bavili o počasí.

„Teď se běž umýt a učesat,“ poručil jí.

Viděl, jak zamrkala a pak sklopila víčka, aby skryla bolest.

Překvapilo ho to.

Copak nechápe, že nejraději bych poslal auto pryč a vzal ji do postele jako každý jiný muž?

Ne, nechápe, uvědomil si. Neví nic o mužích, ani o své vlastní moci nad nimi. Buduji muset naučit, jak se svou mocí může nakládat…

Vzal ji zlehka za bradu.

„Sorrel?“ oslovil ji téměř něžně. „Podívej se na mě.“

Mrkáním se pokoušela zaplašit slzy, které se jí draly do očí. Nechápala, co udělala špatně.

„Neumím tě potěšit,“ konstatovala.

Nejradši by celou dohodu zrušil. Nechtěl, aby o sobě začala pochybovat. Přál si, aby zase byla sama sebou, tou Sorrel, kterou znával, inteligentní, praktickou dívkou rostoucí do neobyčejné krásy. Ale dohoda jednou existovala a Sorrel ho sama přiměla, aby po ní toužil. Teď nebude mít klid, dokud s ní nebude spát. Možná, že milování zničí přátelský vztah, který mezi nimi dřív panoval, ale teď už se nedalo nic dělat, musel to riskovat.

„Umíš mě potěšit víc, než sama tušíš,“ řekl přesvědčivě. „Ale já se nemůžu poddat touze, kdykoli mě přepadne. Mám svoje závazky a povinnosti. Sex muže oslabuje, Sorrel, a já si nemůžu dovolit být viděn jako oslabený. Proto se musíš naučit, jak vůlí zapínat a vypínat svoji vášeň podle potřeby a situace.“

„Chceš říct podle toho, jak se to hodí tobě!“

Zavrtěl hlavou. „Jak se to hodí nám oběma. Tak jako já musím působit nezranitelný, ani ty nesmíš dávat najevo slabost. Když prozradíme, že jsi moje milenka, dáme tím mým nepřátelům do ruky proti mně zbraň.“

„Ty máš nepřátele, Maliku?“ zašeptala vyděšeně a srdce se jí sevřelo strachem o něj.

Jak je naivní! pomyslel si.

„Vládce má vždycky nepřátele.“ Nevesele se zasmál. „Zvlášť takový, který se dostal na trůn tak neobvyklým způsobem jako já. Nedívej se na mě tak vyděšeně, maličká, nebo se nebudu moct soustředit na to, co teď musíme udělat. Běž se uklidnit, a pak půjdeme za Fariqem. Letadlo je připravené a delegace v Madridu už nás očekává.“

Usmála se na něj a šla do koupelny. Srdce jí přitom zpívalo radostí.

„Maličká“ už mi neřekl léta…

Pokusila se ovládnout a připomenout si, že jejich vztah je teď čistě praktický.

Podle toho se musím chovat, přikazovala si a stříkala si přitom ledovou vodu do rozpálené tváře.

Pečlivě si učesala rozcuchané vlasy. Hleděla na svůj odraz v zrcadle s těžko potlačitelným vzrušením.

Příští zastávka Španělsko, pomyslela si a naposled se zkontrolovala v zrcadle.

Pak dychtivě vyšla ven vstříc čekajícímu šejkovi.

SEDMÁ KAPITOLA

„Budete mě ještě potřebovat, Veličenstvo?“

Malik rozmáchle podepsal poslední dokument a podal ho Fariqovi.

Od chvíle, kdy skončila večeře, podával Fariq svému vládci zachmuřeně jeden dokument za druhým, ale ani nejnudnější povinnost nemohla Malikovi zkazit radostné vzrušení z nadcházející horké španělské noci.

„Ne, děkuji, Fariqu, to je všechno. Dám si na terase drink a půjdu spát.“

Poněkud přehnaně zívl na podporu svých slov. Obyčejně neměl důvod své milenky tajit, ale tohle byla jiná situace. Se Sorrel se snažil být diskrétní.

„Jak si Veličenstvo přeje.“

Fariqova tvář neprozrazovala žádnou reakci. Uklonil se a opustil luxusní apartmá okupující celé nejvyšší patro nejlepšího madridského hotelu.

Stavba přesně vyhovovala Malikovu vkusu – nad plochou střechou se tyčily věže v maurském stylu, chodby byly obložené mramorem, vzduchem se linula vůně santalového dřeva a všude kolem ležely poházené ručně vyšívané polštáře.

Byly tu dvě velké ložnice propojené společným salonem, hala, studovna, dvě šatny a dvě koupelny.

Protáhl se a vyšel na střešní terasu. Bylo to pohádkové útočiště obklopené hustými pomerančovníky, omamně vonícími do noci. Plameny tlustých svíček rozestavěných podél zábradlí se chvěly v nočním vánku. Zářící hvězdy nad Malikovou hlavou se podobaly vesmírným lucernám osvětlujícím rušný noční život velkoměsta, které nikdy nespí.

Letmo pohlédl na hodinky a oči se mu zaleskly očekáváním. Vrátil se dovnitř právě v okamžiku, kdy se ozvalo lehké zaťukání na dveře.

„Pojď,“ řekl tiše a Sorrel vešla – přesně podle instrukcí, které jí sdělil na konci večeře.

V měkkém světle zazářila její líbezná tvář. Pak si Malik všiml jejího výrazu.

Zamračil se.

„Co se děje?“

Pokusila se o úsměv, ale nezdařil se jí. Srdce jí bušilo jako o závod.

„Cítím se provinile, když se sem takhle plížím… Mám pocit, že dělám něco špatného.“

Malik se zamračil ještě víc.

„Co přesně ti vadí?“

„Všechno to schovávání.“

„Věděla jsi, že to bude naše tajemství.“

V hlase mu zazněla výčitka. Sorrel spolkla další stížnost, kterou měla na jazyku.

„Já vím, já jen…“

„Co, Sorrel?“

Bylo by nejspíš zbytečné mu vysvětlovat, že celý ten čas, který uplynul od dnešní velkolepé večeře nachystané kharastanským velvyslancem ve Španělsku, chodila ve svém pokoji tam a zpátky jako zvíře v kleci…

Bojím se, chtěla mu říct – ale nechtěla ho otrávit pocitem odpovědnosti.

Sama se rozhodla, že bude jeho milenkou.

Bylo jí jasné, že když se bude chovat jako dítě, Malik ji tak bude brát a přitom cílem všeho přece mělo být, aby ji už konečně vnímal jako ženu!

„Nevím, co chceš, abych dělala,“ přiznala se. „Nevím ani, co si mám obléknout.“

To už je lepší, pomyslel si. Trochu nervozity během první noci nemůže škodit. Hlavně aby si to nerozmyslela.

Malik si to rozhodně nerozmyslel. Byl se svým plánem spokojený.

Během večeře mu výborně posloužila jako příklad, jak hladce se západní žena dokáže přizpůsobit zemi, jako je Kharastan. Vypadala nádherně, mnohem lépe, než si kdy dokázal představit.

Když spolu s jeho průvodem vešla do zalidněné recepce, nastalo užaslé ticho. Lidé z velvyslanectví věděli, že bude přítomna šejkova svěřenka, ale nečekali nádhernou bílou ženu se světlými dlouhými vlasy.

Její dlouhé úzké šarlatové šaty vyšívané stříbrem způsobily rozruch, a bylo vidět, že přítomné ženy závistivě počítají, kolik asi stály smaragdové spony do vlasů a dlouhé smaragdové náušnice, vrhající zelenkavé záblesky, které se Sorrel houpaly podél tváře.

Malik dokonce přistihl jednoho britského politika, jak se ji snaží během aperitivu „okouzlit“.

„Netušil jsem, že kharastanské ženy nosí šarlatové šaty,“ slyšel ho říkat.

„Jsem Britka právě tak jako vy,“ zněla Sorrelina chladná odpověď. „Ale máte pravdu, šarlatová je v Kharastanu oblíbená, má totiž zcela jiný význam než v Anglii. V Kharastanu je šarlatová symbolem odvahy a plodnosti, nikoli uvolněné morálky.“

Malik pobaveně sledoval, jak politikovi poklesla čelist a Sorrel s grácií odplula, aby se pozdravila s kastilským vévodou a jeho ženou, kteří právě vstoupili.

Ano, Sorrel byla pro jeho reprezentaci jednoznačně velkým přínosem. Dokonce i Fariq, který s nápadem od začátku nesouhlasil, to musel vidět.

„Dneska sis vedla dobře,“ řekl tiše.

„Opravdu?“

Cítila se tak trochu jako cvičený tuleň, který zdařile balancoval míčem na špičce nosu, aniž ho upustil. Sorrelini rodiče byli diplomaté a podobných recepcí se účastnila už od dětství. Nemusela přemýšlet o tom, co má říkat, pít nebo dělat – to vše pro ni bylo stejně přirozené jako dýchat.

Tentokrát však situace byla jiná. Uvědomovala si vlnu zájmu, kterou vzbudila svým příchodem, žárlivé postranní pohledy ostatních žen. Malik byl proslulý jako jedna z nejlepších partií světa a mnoho z přítomných žen si na hezkého šejka dělalo zálusk.

„Vždyť to sama dobře víš,“ řekl Malik netrpělivě.

Copak ji budu muset na každém kroku ujišťovat, že všechno dělá dobře? říkal si v duchu. Mám tolik práce, musím vyřešit řadu politických otázek, dojednat obchodní smlouvy… Sorrel se musí rychle naučit, že správná milenka musí svému šejkovi zjednodušovat život, namísto aby mu ho komplikovala.

„Přestaň se mračit a pojď sem.“

Malikův nenadálý úsměv naráz přemohl její stud. Uvědomila si, jak moc a jak dlouho po něm toužila, a vykročila mu vstříc s dychtivostí, s jakou se hladový vrhá na jídlo. Nedotkl se jí od rána, kdy opustili Brighton, a Sorrel strávila všechny ty dlouhé hodiny naplněné formalitami, které uplynuly od jejich příjezdu do Madridu, přemýšlením, jestli se jí to všechno jenom nezdálo.

„Ach, Maliku,“ vyhrkla a vrhla se mu kolem krku, ale Malik ji chytil za lokty a zadržel ji.

Její dychtivost byla sladká, ale nepatřičná.

„Jen klid,“ zamumlal. „Já nikam neutíkám.“

Trhla sebou a kousla se do rtu, což ho nepotěšilo o nic víc.

„Nedělej to,“ napomenul ji. „Tvé rty smí kousat pouze muž – když sex začne být divoký a zuřivý, jak se to někdy stává. Ale dnes nic takového nehrozí. Dnes uděláme raději tohle…“

Začal ji opatrně, něžně líbat, stěží se jí dotýkal. Sorrel se roztřásla jako lístek při bouři.

Malik se začal usmívat.

„Ach ano, to je mnohem lepší. Teď pomalu. Obejmi mě, ale tentokrát jemně.“

Zvolna zvedla ruce a položila je na široká Malikova ramena. Byl to pomalý, promyšlený pohyb, zbavený vší impulzivity.

Mělo následné prohloubení polibku být odměnou poslušné žačce?

Jako by chtěl říct: neprojevuj žádné emoce a odměna bude sladká.

Tak dobře, pomyslela si. Neprojevím. Budu tak chladná, jak si jen budeš přát…

Přestože se takový polibek nepodobal těm, o nichž snila, bylo to víc, než v co kdy mohla doufat. Vždyť to byl on, kdo ji líbal! Temný, mocný Malik ji objímal, tiskl ji ke svému šlachovitému tělu, až ji zaplavila vlna vzrušení a její jazyk začal zkoumat jeho ústa s jistotou a bezprostředností, jako by ho líbala celý život.

Její reakce ho překvapila. Na okamžik měl dojem, že učitel je ona, a on je pouhý žáček, který se taktak ovládá.

„Sorrel,“ vydechl nejistě a na chvíli odtáhl rty, aby si prohlédl její velké oči a pootevřené rty.

„Potěšila jsem tě, Maliku?“

Potěšila by ho víc, kdyby se dotkla jeho erekce, ale věděl, že na takovou intimitu ještě není zralá. Nebyl zvyklý muset ovládat svá sexuální přání, a to, že si musel odříct potěšení z jejího doteku, ho rozdráždilo ještě víc.

„Ano. Ano, potěšila,“ přikývl rozechvěle. „A teď mě potěšíš ještě víc. Pojď.“

Vzal ji za ruku, jako by byli obyčejný pár svobodných lidí, a vedl ji do ložnice.

Jenže my nejsme svobodní, uvědomila si Sorrel, a to obrovské apartmá se vším přepychem je jen další zlatá klec. S Malikem nemůžeme být nikdy volní, pořád tu budou pravidla, příkazy, utajování…

Ráda by se mu svěřila, že má ze všeho strach, ale netroufala si. Co kdyby se pak rozhodl, že celé to bláznovství raději ukončí?

Protože to bylo bláznovství… Ale znamenalo to mít Malika, tím jediným možným způsobem, a všechno bylo lepší než nic.

„Podívej se na mě,“ vybídl ji a vzal její tvář něžně do dlaní.

Znenadání jí z vlasů vytáhl smaragdovou sponu a opatrně ji odložil. Pak vytáhl druhou a okouzleně sledoval, jak se jí uvolněné vlasy pomalu rozlévají po šarlatových šatech.

„Chci, abys vždycky měla rozpuštěné vlasy, když jsme spolu sami,“ pronesl zastřeným hlasem. „Slíbíš mi to?“

Nejraději by vyhrkla, že by pro něj třeba skočila do ohně – ale to by pravděpodobně byl ještě větší hřích, než když se mu před chvílí bezhlavě vrhla do náruče.

„Slibuju,“ zašeptala.

„A slib mi, že vždycky nakloníš hlavu… Takhle. Tak. To je ono. Abych ti mohl líbat šíji… Tak.“ Cítil, jak se pod tím dotekem celá chvěje. „Slíbíš mi to?“

Sorrel přivřela oči.

„Ano…“

„Máš labutí šíji,“ šeptal. „Dlouhou a ladnou… Chvěješ se jako stromy ve větru…“

Cítila se jako figurína ve výloze, když tam stála s rukama připaženýma k tělu a přitom ji dotek jeho rtů přiváděl k šílenství.

„Maliku…“ vydechla, nemohla si pomoci.

Vzápětí se polekala, jestli i tak nepatrný projev rozkoše není příliš velké porušení Malikových pravidel.

Vzal ji do náručí a začal ji líbat na ústa. Sorrel jen stěží potlačila výkřik.

Je to jen polibek, napomínala se.

Bylo to však mnohem víc než obyčejný polibek – jednu chvíli ji líbal naléhavě a dobyvačně, a pak, když její vášeň vzplanula, zase pomalu ustupoval, takže šílela touhou, aby se jejich dotek prohloubil.

Najednou jí bylo jedno, co je patřičné chování. Polibek naráz odkryl vášeň, kterou před ním roky skrývala. Ovinula mu paže kolem krku a přitiskla se k němu celým tělem. V uších jí zaznělo jeho slabé zasténání a pak –

Pak se od ní odtrhl.

Oči mu žhnuly a trhaně dýchal. Pokoušel se znovu nabýt ztracenou rovnováhu.

Měl v úmyslu naučit ji všechno o lásce, a první lekce proto musely být o sebeovládání. O postupném vychutnávání každého jednotlivého stupně rozkoše.

O tom, že chuť je třeba rafinovaně dráždit, a ne hned tupě uspokojit.

Vyčítal jí nenasytnost, ale sám měl pocit, že to nevydrží, že si bude muset vzít hned…

Pomalu se sklonil k jejímu uchu.

„Chci, aby ses svlékla,“ zašeptal.

„T-tak dobře,“ zakoktala.

Ve skutečnosti měl chuť z ní šarlatové šaty i to, co měla pod nimi, sám strhat, ale kdyby se nezastavil teď, byl by ztracený.

A Malik nehodlal připustit, aby se někdy v něčem ztratil. Potřeboval za každou cenu dokázat – Sorrel i sám sobě – že má nad vším kontrolu.

Sáhl jí na bok a zvolna zatáhl za zip. Na rozpálené holé kůži ucítila závan nočního vzduchu a pak lehký dotek Malikovych prstů… Byl to však praktický dotek, který jako by neměl nic společného s vášnivým polibkem, který naznačoval, že –

Co naznačoval? Že to pro něj přece jen něco znamená? Neměla bych se nechat unést fantazií, pomyslela si.

„Ukaž se mi,“ vybídl ji.

Stáhnul jí šaty tak zručně, jako by to dělal každý den, odhodil je stranou a o krok ustoupil, jako znalec umění, který si v galerii prohlíží obzvlášť zajímavý exponát.

Sorrelin první impulz byl rychle se zakrýt, ale výraz v jeho očích ji zastavil.

„Ne. Před svým milencem se nesmíš stydět,“ naléhal. „Stud do ložnice nepatří. Ani jinam.“ Oči mu zajiskřily. „Teď zvedni paže, ať si tě můžu prohlédnout.“

Poslušně zvedla paže, jako by byla loutka a ruce jí visely na provázcích. Myslela přitom na pradávný obraz visící na stěně paláce v Kumush Ay, zobrazující šejkovu otrokyni pózující před milovaným pánem.

Tak asi teď vypadám? přemítala. Jako oddaná otrokyně dychtivá splnit každé přání?

Pozorně si prohlédl její postavu, očima přejel jednoduché, bavlněné, krajkou lemované prádlo, a pak jí s úsměvem pokynul.

„Běž se podívat do šatny.“

„Na co se mám podívat?“

„Uvidíš.“

Stud do ložnice nepatří, opakovala si Sorrel, otočila se a kráčela ke dveřím do šatny. V zádech ji přitom pálil jeho pohled.

Malik se s potěšením díval, jak jí zadeček při chůzi napíná bavlněnou látku kalhotek. Vnímal její rozpaky odrážející se v každém pohybu, jakkoli se snažila je zakrýt, a myslel si, že jestli potřeboval důkaz o její nevinnosti, tady ho měl.

Takhle se chová žena, která se poprvé svlékla před mužem, pomyslel si.

Dala si na čas, a když se konečně vynořila ze dveří šatny, měla na tváři výraz, který ještě nikdy na nikom neviděl.

Byl to výraz někoho, kdo si právě uvědomil svou sexuální moc.

První zkoušku zvládla na výbornou, pomyslel si šejk.

„Pochopila jsem správně, že jsi chtěl, abych si to oblékla?“

„Ano,“ přikývl. „Přesně to jsem měl na mysli.“

Cudné bavlněné kalhotky a podprsenku nahradilo vyzývavé prádlo, které pro ni speciálně pro dnešní večer objednal z Paříže, a které ladilo se šaty, jež dnes měla na sobě.

V tomto případě však šarlatová neměla symbolizovat odvahu a plodnost, o kterých byla řeč před večeří. Tenoučké krajkové prádlo mělo naplňovat spíše západní představu o šarlatu jakožto symbolu sexuální nevázanosti.

Podprsenka spíše jen podpírala, než zakrývala její přetékající plná ňadra a vysoce střižené kalhotky opticky protahovaly její dlouhá stehna.

Připadalo mu, že ještě nikdy neviděl ženu oblečenou – nebo spíš neoblečenou – tak provokativním způsobem. A možná, že to byla pravda – jeho milenky se před ním sice svlékaly nesčíslněkrát, ale ani jednou přitom necítil kouzlo nového, panenského, nezmapovaného území.

Jen pro mě, pro moje oči, myslel si.

Pocit vlastnictví a výlučnosti byl nesmírně opojný.

„Pomalu pojď sem,“ vybídl ji.

Poslechla a záhy zjistila, že jehlové podpatky, na nichž se cítila jak na chůdách, ji nutí provokativně se houpat v bocích.

To je bláznovství, pomyslela si, ale když viděla obdiv v jeho očích, cítila, jak ji zaplavuje nový druh vzrušení.

Tak ať, pomyslela si. Když je to bláznivé, jediná rozumná věc bude si to bláznovství užít.

„Tak nějak?“

S houpáním boků se k němu blížila.

Když Malik viděl, jak se jí ve tváři střídají rozpaky, radost a nejistota, zmocnily se ho pochybnosti.

Není to nemravné, hrát sexuální hry s tak sladce nevinnou dívku, jakou je Sorrel?

Možná, že jí nerozšiřuju obzory, neučím ji, jak potěšit muže a jak potěšit sama sebe – možná, že ji prostě kazím. Oba přece víme, že tohle nikam nevede…

Došla až k němu a nejistě se na něj usmála.

Něžně jí uhladil vlasy na rameni.

„Tak jsem tady,“ zašeptala.

Vypadala tak důvěřivě a sladce…

Malika zachvátily výčitky svědomí. Jenže pak si vzpomněl, že když to neudělá on, někdo jiný ho milerád nahradí. Pocítil ostré bodnutí žárlivosti.

Když ne já, tak někdo jiný!

Vzal ji do náruče a nesl ji k posteli. Sorrel jen přivřela oči a odevzdala se jeho rozhodnosti a síle.

Ta chvíle byla jako vystřižená z jejích dívčích snů – až na to, že její sny většinou končily u dveří do ložnice, a že v nich necítila paniku.

Chystám se přijít o panenství tím nejpragmatičtějším způsobem, blesklo jí hlavou: na základě racionální dohody a s někým, kdo mě nikdy nebude milovat jako já jeho.

Pod zády ucítila měkkou matraci a Malik ji na ni jemně položil.

Otevřela oči.

Než si uvědomila, co dělá, vztáhla ruce a konečky prstů pohladila kontury jeho tváře, přejela po strništi vousů.

Je snad něha taky zakázaná, jako stydlivost? napadlo ji, když sebou Malik trhl.

„Bude to… bolet?“ zeptala se nesměle.

Malik zasténal, když si uvědomil důvěru obsaženou v té prosté otázce.

Byla to tatáž důvěra, s níž mu kdysi dávno dovolila, aby ji vysadil na nejdivočejšího šejkova hřebce – chtěl ji tehdy naučit, že jediný způsob, jak se zbavit strachu, je čelit mu.

Sorrel, která teď ležela na jeho posteli, však nebyla ta hezoučká dívenka, jeho svěřenka. Tohle byla dospělá žena, která se hodlala zbavit panenství.

Zuřivě potlačil vzpomínku na minulost a soustředil se na vzrušující přítomnost, na měkké křivky jejího těla, světlou kůži kontrastující se šarlatovým prádlem. Sklonil se, aby jí přes látku podprsenky políbil ňadro.

„Ne,“ odpověděl a zuby přitom dráždil vzrušenou bradavku. „Nebude to bolet…“

Sorrel se zachvěla směsicí bolesti a rozkoše. „Myslela jsem…“

Cítil, jak jeho vlastní vzrušení stoupá.

„Tak nemysli,“ odpověděl téměř hrubým hlasem. Začínalo mu být jasné, že tohle nebude nic jednoduchého. „Myšlení ničí rozkoš, Sorrel. Musíš jen cítit, vnímat.“

Zvrátila hlavu do polštáře a pokoušela se koncentrovat jen na tělo, ale varovný tón Malikova hlasu jí přesto zněl v uších, jako vlezlá píseň z rádia, které se nelze zbavit.

Nesmím myslet, protože pak bych mohla chtít znát odpovědi na své otázky… A ty odpovědi by mě zabily… uvědomila si.

Nic není takové, jako si člověk představuje.

Sorrel si ve své naivitě představovala, že v madridské noci provoněné pomerančovníky ztratí panenství, ale realita byla docela jiná.

Ani ji nesvlékl – aspoň ne úplně.

Jen jí rozepnul podprsenku, pomalu ji stáhl a odhodil na podlahu, jako by to byl kus hadru.

Když jí odhalil prsa, vydechl a řekl něco kharastansky, neznámé slovo, kterému Sorrel nerozuměla.

„Co to znamená?“ zašeptala a pokoušela se nemyslet na to, že před ním leží jen v tenoučkých kalhotkách ze šarlatových krajek.

Malik zavrtěl hlavou a olízl si vyschlé rty. Nespouštěl oči z bílé kůže a zrůžovělých bradavek.

„To není slovo, které by směla použít žena,“ odpověděl. Prstem se dotkl jednoho ňadra a zlehka začal kroužit kolem bradavky.

„Znamená to, že jsi připravená, abys poznala všechny cesty rozkoše,“ usmál se. „Že jsi připravená na lásku.“

Sorrel odvrátila hlavu, aby skryla slzy, které se jí draly do očí.

Myslí tím „připravená na sex“, říkala si.

„Proč se mračíš, Sorrel?“ zeptal se zlehka.

Naráz otevřela oči.

Kolik mu toho můžu prozradit? přemýšlela. Kolik toho vůbec ženy o sobě smějí říct?

Najednou se jí zdálo mnohem odvážnější odhalit před ním svoje city než tu ležet s nahými ňadry.

„Nevím, co mám dělat,“ řekla popravdě.

Spokojeně přikývl.

„Tak to má být. Nečekám, že budeš něco umět. Správně má zkušený muž naučit nevinnou ženu všemu, co zná.“ Najednou se zasmál. „Upřímně řečeno je to docela úleva, mít před sebou ženu, která hned nezačne rozehrávat veškerý svůj sexuální repertoár, aby mě ohromila.“

To tedy nebylo moc diplomatické, pomyslela si, ale nemohla přemoci zvědavost.

„To ženy obvykle dělají?“

„Dělají to častěji, od té doby, co jsem se stal šejkem,“ připustil. „Myslí si, že můžou polapit muže pouhou sexuální zručností.“

„A nemůžou?“

Odhrnul jí z tváře pramínek vlasů. Jak je nevinná…

„Jistěže ne. Sexuální triky jsou jako příliš složité jídlo. Většinou není chutné. Jednoduchost má své kouzlo.“ Teď se zamračil pro změnu Malik.

Co to proboha dělám, že s ní mluvím o takových věcech? Není to nějak moc intimní? Jak mě to vůbec napadlo – protože to je Sorrel, kterou znám odjakživa? Znamená to snad, že má nade mnou zvláštní moc?

To nikdy!

Znovu se soustředil na její ňadra, tentokrát s odhodláním předvést jí názorně, s jak velkým mistrem má tu čest.

Jeho prsty ji škádlily, hladily, vzrušovaly – stejně jako jeho rty, které zkoumaly Sorrelina ústa, víčka, špičku nosu i křivku brady, až se Sorrel zapomněla na svět a jen vychutnávala ty lehké doteky.

Zaplavoval ji rostoucí pocit, že ji čeká něco nekonečně nádherného.

Po těle se jí začalo rozlévat teplo, tep jí zrychlil a ruce se jí mimovolně ovinuly kolem Malikova krku.

„Maliku!“ vydechla.

Když ucítil narůstající napětí v jejím těle, spokojeně se usmál, vsunul jí ruku mezi stehna a krouživě ji hladil přes látku kalhotek.

„Copak je?“ zeptal se mazlivě.

Chtěla se ho zeptat, jestli je vůbec možné cítit se tak… tak…

„Něco je…“ oči se jí rozšířily. „Něco je…“

Díval se na ni, jako by pozoroval sokola při jeho prvním letu. U zvířat i u lidí – instinkt bylo to hlavní.

„Nemysli,“ opakoval. Na prstech cítil její vlhkost. „Jen vnímej.“

Sorrel poslechla.

Stejně neměla na vybranou, rozechvívaly ji vlny rozkoše stoupající k nepředstavitelným vrcholům intenzity.

„Ach, Maliku!“ vzlykala. „Maliku, Maliku, Maliku!“

„Copak je?“ škádlil ji a smál se jejímu očividnému potěšení.

V tu chvíli ji přešel všechen stud a zdráhavost. Hleděla do tváře muže, který byl tím nejdůležitějším člověkem v jejím životě už od dne, kdy ho poprvé spatřila.

„Miluju…“

Viděla, jak se mu oči okamžitě zúžily a smích ho rázem přešel.

Vycítila jeho strnutí, i to jak se okamžitě vnitřně stáhl.

Raději změnila větu, kterou chtěla říct.

„Miluju sex,“ prohlásila triumfálně – a sama sebe přitom nepoznávala.

OSMÁ KAPITOLA

Kdo vlastně je skutečná Sorrel?

Žena, které se dostává výjimečné sexuální výchovy?

Žena, kterou každičkou noc přivádí k orgasmu černooký šejk?

Žena, která polyká slova, jež šejk nechce slyšet – aspoň ne od ní – a raději převrací lásku v sexuální uspokojení?

Nebo je to všechno jen dočasné?

Sorrel odpovědi neznala, ale rozkoš objevovala tak dychtivě, jako kdyby bytost z jiné planety poprvé ochutnala čokoládu.

Současnost ji ostatně zdaleka tolik nezneklidňovala jako budoucnost. Protože až to skončí – a muselo to přece jednou skončit – nebyla si jistá, zda bude schopná mu beze všeho zamávat a jít.

Vždyť nemohla snést ani pouhé pomyšlení na ten okamžik!

„Sorrel!“

Jen zvuk jeho hlasu stačil k tomu, aby se jí rozbušilo srdce, ale tak jako vždycky si nejprve nasadila masku chladné pozornosti a teprve pak se k němu otočila.

Teď byli v Paříži, na své poslední zastávce, a Sorrel právě studovala výstřižky z tisku.

Šejk byl očividně velmi dobře přijat, řekla si a odložila papíry.

„Tady jsem.“

Objevil se před ní dřív, než měla čas upravit si vlasy nebo narovnat šaty.

Stál na prahu jejich apartmá, černé vlasy se mu leskly a oči mu zářily.

Byl jasný pařížský den a dokonce i počasí bylo nádherné, ale Sorrel se přesto zdálo, že právě tak by mohli být v kterémkoli jiném městě, které navštívili.

Vždycky to bylo stejné: z letiště je odvezla limuzína s neprůstřelnými okny, které propouštěly jen část denního světla, takže když například včera projížděli Champs-Elysées, bylo to jako by se dívali na vybledlou fotografii.

Byli odstřiženi od reality a od světa. Někdy měla Sorrel pocit, že se jí to všechno jenom zdá – tak jako teď při pohledu na jeho postavu, na silné tělo ukryté pod zlatým hedvábím – to tělo, které stále ještě neměla možnost objevit.

Pod jeho pronikavým pohledem se slabě zachvěla.

„Chtěl jsi… chtěl jsi něco?“

„Tebe,“ prohlásil tiše.

I ona ho chtěla – a on to zcela jistě dobře věděl. A bezesporu očekával, že všeho nechá a vyjde mu vstříc, dychtivě zvedne tvář k polibku a celá se přitom bude chvět toužebným očekáváním.

Chtěla to udělat, ale pýcha jí poroučela vyřešit nejdřív otázku, která ji pálila neustále, ve dne v noci, s výjimkou těch okamžiků, kdy ji Malik zaplašil svými polibky.

Kolik času ještě zbývá, než dokonale ztratím identitu a stanu se bezvládnou loutkou v Malikovych rukou, říkala si.

Když se zabývala jejich společným oficiálním programem, aspoň měla pocit, že je tou starou spolehlivou, potřebnou Sorrel. Tou, která existovala, než se vydala na milost a nemilost šejkovi a své emoce pohřbila na dně srdce, zatímco ji šejk učil tisíce způsobů, jak lze ženě poskytovat rozkoš.

„Já jsem tady,“ řekla svěžím hlasem.

Role asistentky jí vyhovovala mnohem lépe než role milenky – či rádoby milenky.

„Pracuju na našem rozvrhu,“ vysvětlila.

„Fariq to zařídí,“ mávl rukou.

„Radši to udělám sama,“ odporovala.

Přešel k ní a položil jí ruce na ramena. Sklonil se a rty jí přejel po hrdle.

„Nechci, aby ses tím zabývala. Tvé místo je tady u mě. Máš se mi věnovat. Učit se se mnou všem druhům rozkoše. To přece víš, nebo ne? Sorrel…“

Ano, věděla to. Učila se z jeho rtů a rukou, v jeho objetí.

Krátce přivřela oči a naslouchala horkému šepotu jeho rtů, příslibu budoucí slasti.

Co to asi bude dnes, říkala si. Na kterou erotogenní zónu se asi soustředí, než mě dnes přivede k orgasmu a sám přitom zůstane odtažitý a chladný?

Emocionální odstup ji nijak nepřekvapoval. Znala Malika celý život a nic jiného od něj nečekala. Ale jeho fyzická odtažitost ji nepřestávala šokovat. Sama sebe se ptala, v čem asi dělá chybu, co je s ní špatně. Něco mu na ní muselo vadit, protože přese všechnu tu intenzivní sexuální výchovu zůstávala pannou.

Nejdřív myslela, že to dělá z ohleduplnosti, že ji nechce vyděsit. V pětadvaceti byla pannou hodně dlouho… Jenže Sorrel se neděsila ztráty panenství, naopak toužila, aby se s ní miloval doopravdy.

A to právě Malik neudělal.

Dával jí rozkoš rukama, ústy, jazykem – a pak ji vždycky líbal do vlasů, držel ji v náručí a čekal, až její chvění ustane.

Potom, když už ležela klidně, celá zrůžovělá uspokojením, usmál se na ni a opustil ložnici – nechal ji samotnou, uspokojenou a přece roztouženou, trápit se otázkou, proč jí nechtěl dát víc.

Proč od ní nežádal víc.

Bylo to cvičení sebekontroly, tak jako všechno ostatní v jeho životě?

Tak jako tak ho nehodlala o nic prosit.

Otevřela oči a pomalu vstala.

„Volal tvůj bratr.“

„Můj bratr?“ Chvíli bylo ticho. „Myslíš mého nevlastního bratra,“ opravil ji. „Který z nich volal?“

Který asi?

„Ten, který žije v Paříži,“ odpověděla mu sladce. „Xavier.“

Malik nereagoval, jen přešel k oknu a pohlédl na střechy města pod sebou.

Měl dva mladší nevlastní bratry – Xaviera, který byl napůl Francouz, a Giovanniho, polovičního Itala. Měli společného otce, ale různé matky. Byla to komplikovaná historie a Malik na ni nerad myslel.

Ještě před dvěma lety si myslel, že je sirotek, chráněnec krále a zaměstnanec paláce. Před smrtí starého šejka však přišlo šokující odhalení: nejenom, že Malik je šejkův nejstarší syn a dědic trůnu, ale má dva nevlastní mladší bratry.

Malikovi se zdálo, že ujmout se trůnu je mnohem snazší než získat ze dne na den rodinu. Byl šejkovou pravou rukou mnoho let, znal všechny záležitosti vlády a věděl toho o Kharastanu víc než kdokoli jiný O tom, jak se chovat k příbuzným, však nevěděl nic.

Xavier a Giovanni byli mladší, a tak na trůn neměli nárok, kromě toho existoval zákon, že jen muž z čistě kharastenské krve může být kharastenským vládcem.

Teoreticky by Malikovi bratři mohli žárlit, ale k úlevě všech k ničemu takovému nedošlo. Přesto Malik odmítal každé pozvání k návštěvě, každou nabídku ke sblížení. Rodinu nepotřeboval a ani nechtěl.

Během svého osamělého života u dvora se naučil, že život je komplikovaný jenom kvůli vztahům. To vztahy mohly za všechen neklid a rozbroje. Vztahy činily člověka zranitelným.

Kdyby nebyl vládcem, zůstal by samotářem, ale osud tomu chtěl jinak. Teď neměl na vybranou. Jeho povinností bylo oženit se a zplodit dědice – přestože prozatím myšlenky na splnění tohoto úkolu odkládal.

Otočil se od okna.

Jak je Sorrel dnes ráno nádherná, pomyslel si při pohledu na její rozpuštěné světlé vlasy a bílé nařasené roucho, v němž připomínala řeckou bohyni.

Hleděla na něj tázavě.

„Co chce Xavier?“ zeptal se s povzdechem.

Dělá to snad schválně? přemýšlela Sorrel.

Naklonila hlavu a jedním prstem si zamyšleně podepřela tvář.

„Počkej chvíli… Xavier žije v Paříži… Ty jsi přijel do Paříže… Co by asi tak mohl chtít? Máš nějaký nápad, nebo svoláme radu?“

Malikovy oči se zúžily. „Snažíš se být vtipná?“

„Na to jsem se právě chtěla zeptat tebe.“

Nezúčastněně se dívala, jak se jeho rty mění v úzkou čárku. Nehodlala se nechat zastrašit. Věděla, že se své rodině vyhýbá, ale myslela si, že setkat se s Xavierem by pro Malika bylo jen dobré.

„Je jasné, že Xavier a Laura se s tebou chtějí setkat, když jsi v Paříži! Vždyť jste se neviděli od Giovanniho svatby.“

Jako by mi musela připomínat, kdy jsem naposled viděl svého bratra!

„Nemám na to čas,“ zamumlal.

„Ale máš,“ namítla tiše a ukázala mu rozvrh. „Koktejl u ministra zahraničí končí docela brzy. Klidně potom můžeš jít na večeři.“ Při pohledu na jeho zaťatou čelist si povzdechla. „Podívej, Maliku, oba víme, co to je, zůstat sám bez rodiny. Ale ty jsi rodinu zase získal! Copak ani trochu nechceš Xaviera líp poznat?“

Poslouchal, jak mu Sorrel něžně vysvětluje, co by měl dělat, a v očích ho najednou pálily slzy.

Takový jsem mohl mít život… mít rodinu, kde ženy klidně navrhují řešení, budují v rodině harmonii, přivádějí odcizené bratry k sobě… Až na to, že já takovou rodinu nikdy mít nebudu!

„Prosím tě, přestaň s tím! Přestaň si vymýšlet situace podle svých kýčovitých představ o velké šťastné rodině!“ vybuchl.

„Nic takového nedělám!“

„Nebo snad doufáš, že nás dva představím jako pár? Že získáš rodinné svolení a pak se mě pokusíš přesvědčit, že k sobě vlastně patříme? To je tvůj plán?“

Sorrel zalapala po dechu. Napadlo ji, jestli si snad Malik nedělá legraci, ale stačil jí jeden pohled do jeho tváře, aby poznala, že to myslí vážně.

„Jak se opovažuješ podsouvat mi něco takového!“

„My nejsme pár!“ vybuchl. „Ty to víš a já to vím! A hlavně oba moc dobře víme, že z nás dvou nikdy pár nemůže být!“

„Samozřejmě, že to vím!“

Vždyť jí to dával najevo pořád, nutil ji, aby se skrývala a… a…

Dech se jí zadrhával.

„Dáváš mi to jasně najevo!“

Malikův vztek ještě vzrostl, ale zároveň s tím začala vzrůstat i jeho touha.

Napadlo ho, jak je zvláštní, že disharmonie podporuje sexuální žádost… proto je asi sex při udobřování ten nejlepší prostředek ze všech.

Cesta, kterou se ubíraly jeho myšlenky, jeho vzrušení nijak neutlumila, naopak. Zároveň si však uvědomil, že tohle je jiná aféra než ty ostatní. Muselo to být jiné – protože tohle byla Sorrel.

Držel se zpátky, dokud to šlo, dokud neměl pocit, že se zblázní, a i potom, až si říkal, kolik sebeovládání jeho vůle ještě unese.

„Pojď sem,“ přikázal jí.

„Ne,“ odmítla s bušícím srdcem. „Myslíš si, že se mnou můžeš mluvit jako s idiotem a pak si jen luskneš prsty a já přiběhnu?“

Přesně to si myslel. Aspoň pokud šlo o to, že přiběhne.

Ale nebylo by diplomatické to přiznat.

„Copak nevíš, jak se mi líbí, když mi vzdoruješ? Copak nevidíš, jak moc mě to vzrušuje?“

Sorrel si zamyšleně zastrčila za ucho pramen vlasů.

Byla ze všeho tak popletená, už si nebyla jistá vůbec ničím.

Nezbývalo než se ho zeptat přímo.

„Maliku –“

Slyšel obavu v jejím hlase. Dřív by si něčeho takového stěží všiml, ostatně nikdy předtím nežil tak blízko nějaké ženy, aby se naučil rozeznávat jemné nuance jejího hlasu. Ostatní ženy, ke kterým se přiblížil, byly vždy naparáděné, navoněné a připravené ho přijmout. Nevěděl o nich nic a ani nechtěl vědět.

To mám z toho, že jsem si pustil k tělu ženskou, pomyslel si. Teď abych se zabýval jejími náladami.

„Pojď sem,“ přikázal znovu.

Tentokrát poslušně přistoupila a objala ho.

Zabořil tvář do jejích vlasů, na okamžik přivřel oči a vdechoval jejich vůni. Pak nasadil přísnou tvář a pohlédl jí do obličeje.

„Teď mi řekni, co se děje. Co tě trápí?“

„Ty.“ Odvážně zdvihla dlaně k jeho tváři. „Přivádíš mě k šílenství, protože si pořád musím klást otázku…“ Zaváhala, ale pak sebrala odvahu a dokončila větu: „Otázku, proč se se mnou nechceš milovat.“

Pomalu přejížděl prstem po jejím ňadru.

„Myslel jsem, že poslední týden nedělám nic jiného?“

Sorrel si pomyslela, že je bláznivé se stydět zrovna teď. Nestyděla se, když se svíjela pod dotekem jeho rtů a prstů skoro ve všech hlavních městech Evropy… Jenže mnohem snazší bylo nechat se unést láskou v nočním přítmí než o ní chladně diskutovat za bílého dne s mužem, který nesnese zmínku o citech.

„Myslím doopravdy…“ zašeptala a cítila, že se začíná červenat.

„Ach tak.“

Přejel dlaní po hebkém vodopádu jejích vlasů a myslel na to, že její nesmělá otázka připomíná motýla, který se vymaňuje ze sevření kukly a zjišťuje, že má křídla. Viděl, jak její sebevědomí den ze dne vzrůstá. Ale ruměnec, který měla ve tváři právě teď, byl svědectvím nevinnosti jiného, hlubšího druhu, než je pouhá nezkušenost.

Pocítil prudké výčitky svědomí.

Jak jsem si mohl myslet, že se jednoho dne probudím bez pochyb a bez výčitek a prostě si ji vezmu jako ty ostatní? Co bych udělal pak? Spal s ní a pak se jí zbavil, abych si našel kharastanskou nevěstu?

Copak bych si mohl vzít její panenství jen tak? To není správné chování k ženě, a už vůbec ne k Sorrel, ne potom, co všechno jsme spolu prožili.

Ale to by znamenalo přenechat ji jinému muži!

Malik stiskl rty.

Nikdy!

Dva roky vládnutí mocné a vlivné zemi ho změnily. Toužil po Sorrel jako po ničem jiném na světě, ale nemohl dovolit, aby mu sentimentalita zatemnila mozek. Jako vládce stál nad zákonem. To nebyla arogance, ale fakt. V tuto chvíli neviděl řešení… Dokud ho nenajde, bude mu Sorrel po vůli.

Nemá se mě co vyptávat – má mi být vděčná, že jsem se rozhodl ji vzdělávat v lásce!

„Nesmíš nikdy pochybovat o mých rozhodnutích, ani o mém chování,“ prohlásil studeně. „Nikdy. Já jsem šejk a mé slovo nebude zpochybněno!“

Sorrel se zhluboka nadechla.

„Dobře, slibuji, že se už nebudu na nic vyptávat, uznávám, že ty víš nejlépe, co máš dělat.“ Zajiskřilo jí v očích. „Ale bylo by vážnou chybou v plnění mých povinností, kdybych ti dovolila, abys ubližoval svému postavení,“ dodala.

„Co tím myslíš?“ vyštěkl.

„Myslím se, že by bylo velmi nevhodné, kdyby ses tady v Paříži nesetkal se svým bratrem. Je to tvá politická povinnost. Když se s ním nesejdeš, noviny to nafouknou a udělají z toho aféru. Budeš vypadat nejistý. Už vidím ty titulky: Boj o trůn ohrožuje stabilitu Kharastanu! Příběh dvou nevlastních bratrů. Který z nich je právoplatný dědic?“

Tohle se opovažuje říct mně?

Malik nevěřil svým uším.

„Snažíš se se mnou manipulovat?“

„Snažím se ti poradit správnou věc,“ odpověděla klidně.

Cítila, že má pravdu a že je její povinností nepoddat se Malikovi, když je to v jeho vlastním zájmu. Pro jednou se vymkla jeho kontrole, ostatně určitě není zdravé, aby pořád bylo všechno jen po jeho.

Malikovy oči se nebezpečně zúžily.

Možná, že má pravdu, uvažoval.

Tisk se pořád snažil najít jeho slabé místo, od jeho nečekaného nástupu k moci neuplynulo mnoho času a média vždycky prahnou po skandálu…

„Dobře, setkám se s ním,“ pomalu přikývl. „Požádej Fariqa, aby to zařídil.“

Sorrel zvedla telefon a rychle vyřizovala šejkovo přání. Přitom naslouchala jeho krokům za svými zády.

Malik nejprve zamířil ke dveřím na chodbu a ujistil se, že jsou zamčené. Pak zvolna vykročil k ní.

„Teď mě polib,“ přikázal jí.

Nepotřebovala dvakrát pobízet, rty ji pálily touhou po polibku… Ale její malé vítězství před chvílí ji naplnilo novou odvahou. Když ji dokáže poslechnout ve vládních záležitostech, proč ji neposlouchá, když jde o lásku?

Jednostrannost jejich sexuálních zážitků ji frustrovala stále víc. Malik přesně věděl, co udělat a jak, aby reagovala podle jeho přání. Ale celou tu dobu byl naprosto vzdálený.

Možná, že cítí perverzní uspokojení z toho, že mě ovládá, napadlo ji. Možná se mu líbí pozorovat můj orgasmus a pak chladně odejít.

A možná, že je to tak lepší. Protože ho miluju a protože on ke mně nic takového necítí. Třeba je schválně takový, aby mi nedával falešnou naději…

K čertu s tebou, pomyslela si, když ji objal kolem pasu a začal ji třít známým způsobem. Obyčejně v takovou chvíli jen zavzdychala a nechala ho, aby ji líbal tak dlouho, dokud se mu docela neodevzdala.

Proč ho vlastně vždycky nechám převzít kontrolu? Vždyť to může být i jinak! Dobrý žák přece vždycky projeví vlastní iniciativu!

Rozkošnicky mu vjela prsty do havraních vlasů a přitáhla si jeho tvář. Pomalu, vášnivě ho začala líbat a pak nečekaně zvedla pánev a přitiskla ji k němu pohybem, který zahlédla u palácových tanečnic. Nebyl to nejjemnější pohyb, ale rozhodně účinkoval, protože ihned ucítila jeho tuhnoucí rozkrok. Když se o něj začala krouživými pohyby třít, Malik ztuhl a zaťal jí prsty do masa.

„Co si myslíš, že děláš?“ zeptal se.

Třela se o něj jako divoká kočka, rukama masírovala jeho ztuhlá ramena a vyzývavě se zakláněla. Konečně se ho svobodně dotýkala tak, jak si nikdy předtím netroufla. „Ach Maliku,“ předla. „Myslím, že to víš…“

„Přestaň, Sorrel!“

Když ho přitlačila k posteli a povalila ho do polštářů, jen zasténal a přivřel oči.

„Prosím, Sorrel… chci, abys přestala…“

„Ty víš, že to není pravda,“ zašeptala a vklouzla mu rukama pod šaty, aby rozvázala zlatou šňůrku jeho volných hedvábných kalhot. Pohybovala se hbitě, aby mu nedala čas na rozmyšlenou, ale to neznamenalo, že si s rozkoší neužívala každý detail.

Malik ji toho naučil hodně: že tělo je stvořeno k rozkoši a že muž a žena spolu mohou nalézt nebe na zemi.

Bylo tak snadné se ho dotýkat, přimět ho, aby sténal. Ne proto, že ji učil, ale proto, že ho toužila potěšit tak, jako on mnohokrát potěšil ji.

Ráda by mu řekla, jak je jí drahý a co k němu cítí, ale musela se spokojit s hlazením a polibky. Doufala, že se jí podařilo zakrýt lehký úlek, když mu stáhla kalhoty a poprvé uviděla mužnou sílu v celé vzrušené kráse. Byl tak strašný a krásný zároveň…

„Sorrel,“ zasténal a bezmocně se natáhl do polštářů.

Nebylo to poprvé, co ho žena vzala do úst, ani poprvé, co ho obemkly prsty lehké jako motýlí křídla – ale bylo to poprvé, co přitom nezavřel oči. Tentokrát realita předčila jeho nejbujnější sny.

Viděl pohyb Sorreliny hlavy, její vlasy rozhozené jako hedvábná přikrývka na jeho stehnech, a cítil, že se blíží k vrcholu. Přestože to ještě nikdy nedělala, cítil se jako by… jako…

Když k němu pak zvedla tvář, v níž se zračil údiv a potěšení nad tím, co právě udělala, zaplavilo ho něco ještě silnějšího než orgasmus.

Pomalu se vztyčila, sklonila se k jeho ústům a vtiskla mu dlouhý polibek. Na jejích rtech ochutnal sám sebe. Zasténal.

V tu chvíli si uvědomil, že jejich intimita zašla příliš daleko.

„Sorrel,“ sténal, ale Sorrel se obrnila proti nutkání lehnout si vedle něj.

Místo toho důstojně vstala a odešla do koupelny.

Uvidíme, jak se to bude líbit tobě, říkala si v duchu, když roztáčela kohoutek ledové vody.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Restaurace zabírala celé nejvyšší patro budovy na nábřeží Seiny. Vcházelo se do ní skrze neuvěřitelně pompézní halu přeplněnou květinami, se zdmi pokrytými fotografiemi politiků, filmových hvězd a jiných slavných návštěvníků restaurace.

Další fotografie visely ve výtahu, který je vezl do šestého patra.

„Tady budeš jenom malá ryba,“ poznamenala Sorrel při pohledu na portrét posledního francouzského prezidenta.

Malik nehnul ani brvou.

„Velmi vtipné,“ ucedil mezi zuby.

V přítomnosti svého strážce se zásadně neprojevoval, ale kdyby tu byli sami, možná by ji políbil. Anebo něco jiného. Nebyl si jistý, co by udělal. Poprvé v životě se cítil zmatený – a taky rozzlobený.

Co měla znamenat ta scéna v hotelu? uvažoval. Že Sorrel konečně objevila svoji sexuální moc? Že si se mnou teď začne zahrávat? Jako jsem si s ní předtím hrál já… popíchlo ho vlastní svědomí.

Dveře výtahu se otevřely a strážce vystoupil první, aby zkontroloval chodbu.

Malik se rychle sklonil k Sorrelinu uchu.

„Ten triumfální úsměv si můžeš klidně odpustit,“ zasyčel. „Možná jsi vyhrála večeři s Xavierem a jeho ženou, ale já jsem nezapomněl, co jsi udělala předtím.“ Uvědomil si, že na to nejspíš nezapomene, co bude živ, a to ho rozzuřilo ještě víc. „Později si promluvíme. Jen co budeme sami!“

Sorrel se rozbušilo srdce, ale snažila se udržet lehký tón.

„To zní jako hrozba, Maliku.“

Oči mu blýskaly hněvem.

„Skutečně? Takže teď ještě začneš interpretovat všechno, co já řeknu?“

Nečekal na odpověď a vešel do restaurace. Lidé se po něm hned začali otáčet.

Sorrel mu šla v patách a přemýšlela, jestli dnes spáchala chybu, které bude do smrti litovat: hrála si s mužem, který miluje kontrolu.

Viděla, že se hlavy hostí obracejí k jeho důstojné postavě. Ačkoli se dnes rozhodl obléct do jednoho ze svých dokonale střižených západních obleků, nijak mezi ostatní hosty nezapadal. Jeho výška, havraní vlasy a snědá pleť přitahovaly pozornost a jeho královsky sebejisté pohyby i nedbalému pozorovateli napověděly, že se jedná o důležitého muže.

Xavier a Laura už na ně čekali u stolu. Když se Malik přiblížil, vstali a všichni čtyři se pak vítali se srdečností danou nevšedními okolnostmi, jež je svedly dohromady.

Sorrel viděla Xaviera poprvé, když přijel do Modrého paláce, aby byl představen svému otci. Už tehdy ho doprovázela Laura, tehdy jeho anglická právnička. Sorrel je dlouho neviděla, ale hned si všimla, že Laura vypadá unaveně.

Přistihla se, že hledí na Xaviera ve snaze najít fyzickou podobu mezi ním a Malikem, ale každý z obou bratrů byl úplně jiný. Malik byl mnohem tmavší než Xavier, měl taky na rozdíl od něj kharastanskou matku. Oba měli černé jiskřící oči a vysokou postavu, ale tím jejich podobnost končila.

Sorrel si jasně vybavovala, jaké to bylo, když Xavier a Laura oznámili své zasnoubení. V zemi, která víc než co jiného potřebovala kontinuitu královské krve, a ve světě, který dychtil po královských svatbách, bylo jejich oznámení přijato s fanatickým nadšením.

Obyvatelé Kharastanu oslavovali svatbu „Francouze a ženy s vlasy jako západ slunce“ a všichni doufali, že manželé se v Kharastanu usadí.

Xavier se ale vrátil do rodné Francie a žil s Laurou v kosmopolitní části Paříže. Na pobřeží Balsorského moře si však stavěl alespoň letní dům, aby – jak tomu Laura říkala – „upevnili svazky“.

„Proč jste raději nepřišli k nám, mon fr?re?“ prohodil Xavier a s úsměvem se rozhlédl po luxusní restauraci s vyhlídkou na Sacré C?ur a noční Paříž zářící tisícem světel. „Mohl jsem vám připravit moules, a Laura se mohla předvést svým tarte aux pommes! Je pyšná na to, jaká se z ní stala francouzská hospodyňka, že, cherie?“

„Mais, bien s?r,“ souhlasila Laura s pečlivou výslovností člověka, který se francouzsky naučil až v dospělosti.

Jak krásně domácky to zní, pomyslela si Sorrel a u srdce jí píchlo závistí. Vzápětí postřehla Malikovo lehounké zamračení a přemýšlela, jestli za ně může Xavierova přirozená familiárnost.

Malik kolem sebe vystavěl ledovou zeď a nepustí si k tělu ani svého bratra, uvědomila si. No, aspoň nejsem jediná, od koho udržuje odstup, pomyslela si hořce.

Malik omluvně pokrčil rameny.

„To by bylo hezké,“ pronesl zdvořile. „Bohužel mí lidé mi doporučili, abychom se v zájmu mé bezpečnosti setkali tady.“

„Doporučili to jen proto, aby ospravedlnili svůj plat a protože milují ty červené koberce, které se všude natahují, když máš přijít,“ řekla Sorrel a blýskla po něm modrýma očima. Oba dobře věděli, že Malik poslouchal své lidi, jen když se mu chtělo.

Na okamžik zavládlo ticho. Malik zaznamenal kratičký pohled, který Xavier vyměnil se svou ženou.

Jsou šokovaní, že dovolím své asistentce, aby se chovala tak důvěrně? pomyslel si. Není divu! Jak si Sorrel dovoluje kritizovat mě a moje lidi? Kdo si sakra myslí, že je? Proto mě předtím svedla? Myslí si, že sex dává ženě moc, jako když Dalila usekla vlasy Samsonovi? Já ji naučím, kdo je tu pán!

Rozpačité ticho přerušil sklepmistr, který k nim přistoupil s nabídkou vín.

„Jaké to je, cestovat s Malikem po Evropě?“ prolomila konečně Laura rozpaky a vzápětí zavrtěla hlavou, když jí chtěl číšník nalít šampaňské. „Ne, děkuji, já si dám jen vodu. Je těžké pro něj pracovat?“

Sorrel se pousmála a vyměnila si s Laurou pohled naprostého porozumění.

„Podle protokolu na tuto otázku nesmím odpovědět,“ šeptla a Xavier s Laurou se zasmáli.

Malik se nesmál. Seděl rovně a měřil si ji ponurým pohledem, který ji stále víc znervózňoval.

„A jak je v Kharastanu?“ zeptal se Xavier, když dojedli ústřice s malinovým octem a pak vajíčka s lanýži, specialitu podniku.

Malik se usmál. „Země se vyvíjí, kulturně i ekonomicky,“ odpověděl hrdě. „Všichni jsou přirozeně nadšení z nového ropného pole, ale já mám snad ještě větší radost z výsledků americké archeologické expedice. Objevili nádhernou kolekci hrnců a váz… Plánujeme otevřít muzeum přímo na místě nálezu, ale nejdřív bude třeba vybudovat přístupové cesty.“

„Vidím, že máš hodně práce,“ poznamenala Laura. „A jaký je život žen v Kharastanu? Změnilo se něco od mé poslední návštěvy?“

Malik pohlédl na Sorrelinu zarůžovělou tvář a zaplavilo ho vzrušení, když si vybavil, kde se ho naposled dotýkala. S úžasem si uvědomil, že poprvé v životě sedí v rodinném kruhu po boku ženy, s níž prožívá intimní vztah.

Obvykle v jeho životě bylo pro všechno zvláštní místo. Ženy byly určené výlučně k sexu a relaxaci.

„Na to asi lépe odpoví Sorrel,“ prohlásil.

Sorrel na něj vděčně pohlédla a znovu si uvědomila, že navzdory napětí mezi nimi ho jako státníka nesmírně obdivuje.

„Zavedli jsme řidičské zkoušky pro ženy,“ odvětila. „Ženy měly mít právo řídit už dávno, ale… Malik o to musel tvrdě bojovat.“

Malik se pousmál nad jejím komplimentem, ale Sorrel myslela vážně každé slovo.

Zahlédla, jak Xavier přikryl dlaní Lauřinu ruku a píchlo ji u srdce.

Jsou zamilovaní, a nestydí se za to, zatímco my…

Jaképak my?

Není žádné my.

S Malikem jsem jen já. Já ho miluju a já jsem vyvolala tuhle nemožnou situaci. Jako mrňavé kotě, které provokuje zuřivého lva, jsem si před něj stoupla a oznámila mu, že ho chci za milence. A nakonec nejsme ani to!

Předpokládala, že Malik s ní nechce doopravdy spát hlavně proto, aby jí dal možnost všechno si ještě rozmyslet a z dohody vycouvat. Možná i proto, že částečně chtěl, aby v jeho očích byla stále ta sladká a nevinná holčička.

Tím, že ho svedla, všechno zkazila.

Teď už musel zvednout hozenou rukavici a dokonat, co začali. Viděla mu to na očích. Z jeho neklidného, podrážděného pohledu četla odhodlání si dnes její panenství vzít.

Namísto aby cítila vzrušení a radost, že se to konečně stane, byla jen nervózní. V hloubi duše cítila, že jakmile dojdou až na konec, jejich vztah skončí. Až mu dá svou nevinnost, nic jí nezbude. Už pro něj nebude zvláštní, tajemná, zajímavá. Stane se jen další z dlouhé řady milenek.

„Sorrel?“

„Mmmm? Promiň Lauro, neslyšela jsem.“

„Nepůjdeš se mnou na toaletu? Jsou prý někde vzadu,“ vysvětlovala Laura s pátravým úsměvem. „Nepůjdeme je najít spolu, abychom dali těmhle dvěma možnost si promluvit?“

Sorrel přikývla a vstala. Cítila na sobě Malikův pohled a v duchu se ptala, zda jednoduché hladké šaty z černého hedvábí vyhovují jeho vkusu.

Mnoho hlav se otočilo za dvěma ženami kráčejícími k toaletám – a Malikova byla mezi nimi. V restauraci plné krásných a luxusně oblečených žen působila Sorrelina přirozená krása jako zjevení – přestože Malik na ní nerad viděl šaty tak ponuré barvy.

Když se otočil zpět ke Xavierovi, zjistil, že ho bratr bedlivě pozoruje.

Pocítil výčitky svědomí, když si uvědomil, že se – jak Sorrel uhodla – skutečně chtěl vyhnout rodinnému setkání. Nejjednodušší by bylo tvářit se, že žádnou rodinu nemá, tak jako dřív. Ale nebyla by lítost, kterou cítil, když pomyslel na svého otce, kterého znal jen jako vládce, ještě větší, kdyby nepoznal ani své bratry?

Proto Sorrel zařídila, abych tady teď seděl s jedním z nich, uvědomil si. Musela mě k tomu donutit…

Pozvedl sklenici.

„Rád tě vidím, Xaviere,“ prohlásil a ke svému vlastnímu překvapení to myslel vážně.

„Já tebe taky, mon fr?re.“ Xavier se pohodlně opřel a pozorně hleděl na bratra. „Hrozně rád bych ti položil otázku, která je určitě proti protokolu,“ prohodil.

„Zeptej se mě, na co chceš,“ odpověděl Malik. „Vždyť jsme bratři.“

Na okamžik se setkali očima a v tu chvíli oba cítili, že skutečně jsou dva pokrevní bratři právě stvrzující své pouto.

Xavier vděčně přikývl.

„Je to vážné?“ zeptal se pak. „Se Sorrel?“

„Vážné?“ opáčil překvapeně Malik. „Jak to sakra myslíš, vážné?“

Xavier pokrčil rameny. „Působíte, jako by mezi vámi něco bylo.“

„Vždyť se celý večer hádáme,“ namítl Malik.

„No právě,“ opáčil Xavier. Opatrně se otočil směrem k toaletám a zaváhal. „Nejste snad milenci?“

Malik s povzdechem zavrtěl hlavou.

To záleží na definici slova milenci, pomyslel si.

„Je ještě panna,“ řekl zamyšleně.

Xavier zpozorněl a zadíval se bratrovi do tváře.

„Ach tak, rozumím,“ řekl významně. Na okamžik sklopil oči, a když je znovu zvedl, tančily mu v nich jiskřičky inteligence a porozumění. „Pak se s ní musíš hned rozejít,“ prohlásil „– anebo si ji vzít.“

„Já vím,“ odsekl Malik vztekle. „Myslíš si, že to snad nevím?“

Když se ženy vrátily, podával se dezert a káva. Laura však odmítla kávu i vyhlášenou chocolate mousse a raději si objednala ovocný čaj.

O chvíli později se loučili v hale. Malik Xavierovi přislíbil návštěvu v Kardalu, jakmile tam Xavier dokončí výstavbu svého letního sídla.

Zatímco hovořili o detailech a termínech, Sorrel stála stranou a cítila se opuštěně. Uvědomila, si, že nezná svou budoucnost a nemá tušení, jestli Xaviera s Laurou vůbec ještě někdy uvidí.

V limuzíně cestou do hotelu to nebylo o nic lepší. Malik zachmuřeně seděl a přemýšlel. Sorrel bylo jasné, že během večeře v restauraci došlo k nějaké zásadní změně. Malik se jí ani nedotkl, neflirtoval s ní.

Uvědomila si, že konec už nastal – a přišel dřív, než něco doopravdy mohlo začít.

Ty víš proč, říkala si. Překročila jsi neviditelnou hranici. Tím, že jsi ho svedla, pošpinila jsi svou panenskou čistotu, a teď k tobě ztratil úctu.

Přestože se ujišťovala, že neprovedla nic strašného, jen se zachovala jako rovnoprávná bytost, její strach a bolest vzrůstaly. Kdyby tak mohla vrátit čas o pár hodin zpět…

Malik se díval z okna na davy veselých turistů, kteří se bezstarostně procházeli po ulicích jako za bílého dne. Limuzína projela Champs-Elysées, minula Trocadéro nasvícené jako filmová kulisa, v pozadí se vynořil Vítězný oblouk.

Malik však nic z toho neviděl. Měl hlavu plnou rozporných myšlenek, sny narážely na realitu, touha bojovala s morálkou.

Kvůli sexuálním hrátkám se Sorrel se ocitl v temných vodách. Teď netušil, co je před ním. Kdyby ji připravil o panenství, musel by si ji vzít. V hloubi duše to vždycky věděl, i bez Xaviera.

V hlavě mu stále vířila jediná otázka: není ta cena příliš vysoká?

Nebylo by lepší udělat to, co v jeho postavení muži dělají? Zapomenout na Sorrel, zabavit se s milenkami, a za pár let si najít vhodnou, dobře vychovanou kharastanskou manželku, která ví, kde je její místo – namísto západní ženy, která ho zná až příliš dobře, dokáže s ním manipulovat a umí jednat nezávisle…

V tom okamžiku si Sorrel přehodila nohu přes nohu, takže měl možnost zahlédnout, jak se její dlouhé stehno rýsuje přes hladké černé hedvábí. Zapřemýšlel, jestli má punčochy, a ztěžka polkl. Dokázal by ji nechat jít, aniž by ji doopravdy měl? Dokázal by se vzdát okamžiku naplnění, vrcholného souladu jejich těl?

S námahou si olízl vyprahlé rty.

„Laura je těhotná, jak asi víš,“ poznamenala Sorrel ve snaze najít téma k hovoru a přerušit konečně tíživé ticho.

Malik strnul.

Erotické představy zmizely jako mávnutím kouzelného proutku.

Zamračil se. „To ti řekla?“

„Ani nemusela. Uhodla jsem to sama. Ty ne? Nepila víno, vypadala hrozně unaveně… Na toaletách jsem se jí zeptala, jestli je jí dobře, a potvrdila mi to.“ Nehodlala mu vyprávět, že sama v tu chvíli málem začala brečet a svěřovat se, jak moc miluje šejka. „Ještě to neoznámili, nechtějí to zakřiknout. Loni totiž Laura potratila. Věděl jsi to?“

„Ne,“ řekl pomalu. „To jsem nevěděl.“

„Teď už je ve čtvrtém měsíci, takže to vypadá dobře,“ dodala Sorrel a v tu chvíli si všimla, že Malikova tvář potemněla.

Jak můžu být tak hloupá, lekla se. Pro Malika to není jen rodinná novinka. Pro krále mají i ty nejobyčejnější věci úplně jiný význam.

Xavierovo dítě bude první z nové generace rodu Ak Atyn. Když Malik nebude mít následníka, zdědí korunu dítě jeho bratra.

Jestlipak se tím cítí ohrožen, přemýšlela Sorrel. Nebo ho to jen nutí přemýšlet o naléhavé nutnosti založit vlastní dynastii?

Pokradmu na něj pohlédla, ale jeho neproniknutelný profil se nehybně rýsoval v přítmí, jako vytesaný z kamene.

Malikův mozek pracoval na plné obrátky, zpracovával všechny možné důsledky narození bratrova dítěte. Možná, že právě tohle potřeboval, aby se konečně probudil a věnoval se problému, jemuž se snažil vyhnout ode dne korunovace.

Když vešli do apartmá a stráže nechali venku, Malika napadlo, jak jediná informace dokáže všechno změnit. Před chvílí se trápil něčím tak malicherným, jako je souboj marnivosti a morálky. Jeho největší dilema bylo, zda Sorrel vzít či nevzít do postele.

Teď však byla v ohrožení samotná jeho existence.

Malik bral svou roli vládce smrtelně vážně – nenarodil se na trůně jako nějaké rozmazlené princátko a nenesl svůj úděl lehce. Příliš silně si uvědomoval svou odpovědnost.

Nemyslel jsem dost na lidi, pomyslel si. Možná, že celou tu dobu, co jsem se snažil zmodernizovat zemi, abych ji přivedl do jednadvacátého století, můj lid jen čekal, kdy už konečně založím rodinu.

Sorrel se k němu otočila.

Její světlé vlasy kontrastovaly s černými šaty a oboje se lesklo jako měkké světlo hvězd. Upírala na něj velké modré oči a její oblé boky přitom beze slov promlouvaly o podvojném srdci žen, o roli milenky a matky.

Zapomněl na problémy trůnu a opět se vrátil k původnímu dilematu.

Sorrel se stala vážným problémem.

Byl jsem blázen, když jsem to nepředvídal, přemýšlel. Toužím po Sorrel víc než po jakékoli jiné ženě, ale jestli ji zbavím panenství, budu si ji muset vzít…

Ale vždyť já potřebuju manželku!

Teď potřebuju manželku víc než jindy!

Zasáhla snad nevyzpytatelná ruka osudu? Je tahle situace dostatečným důvodem k manželství?

Jestli něco neudělám, ztratím ji. Vezme si ji někdo jiný, a nebude to dlouho trvat – je zralá na lásku. Unesu snad někdy pomyšlení, že ji má někdo jiný?

Ne.

Pocítil prudkou jistotu, že Sorrel je ta pravá cesta, kterou se má dát.

„Sorrel?“

Neklidně se k němu otočila. „Ano, Maliku?“

Nastalo ticho. Byla to jedna z těch nekonečných chvil, jaké nastávají před narozením nebo před smrtí, před událostmi, které lidem navždy změní osud.

„Vezmeš si mě?“

Takovou otázku Sorrel ve snu nečekala. Zmateně na něj hleděla.

„Proč?“

Znal ji příliš dobře, než aby jí lhal.

„Protože potřebuju manželku.“

„Protože je Laura těhotná?“ zeptala se prázdným hlasem a v duchu přemítala, jestli se jí bolest, svírající její srdce jako v kleštích, objevila ve tváři.

„To je jeden z důvodů.“

„A protože jsem panna?“ zeptala se s bolestí v hlase.

„Ano, to je další důvod. Nemůžu tě připravit o panenství, aniž bych ti něco nabídl na oplátku. Kromě toho nesnesu pomyšlení na to, že by tě měl někdo jiný.“

„Panečku, to je ale důvodů!“ řekla sarkasticky. Žárlivost, majetnictví, praktické výhody, myslela si. To jsou důvody Malikovy nabídky k sňatku. Neřekl ani slovo o svých citech, ale to by mě nemělo překvapit.

Má mě za obchodnici, která o své panenství smlouvá – a tak mi nabídl nejvyšší cenu.

Malik viděl, jak její jemné rysy potemněly. Neměl však tušení, co se jí honí hlavou. Byl zvyklý posuzovat věci jen ze svého hlediska.

„Vždyť jsi mi vyprávěla, jak moc se ti stýská po Kharastanu, Sorrel – jak jsi to říkala? Že máš pocit, že to po něm zůstalo prázdno v srdci?“

Ten hloupý chlap ani nepochopil, že to byl on, po kom se mi stýskalo.

„Nepamatuju si, že bych něco takového řekla,“ odsekla.

„Ale stýská se ti,“ nedal se Malik. „Vidím to na tobě. Pokaždé se rozzáříš, když o Kharastanu mluvíš. Máš zasněný výraz.“ Pak rozhodně stiskl rty. „Nevím o ženě, která by byla lépe kvalifikována pro úlohu mé manželky. Pomysli na to, co by tomu řekl tvůj otec, kdyby tu s námi mohl být. Jen si to představ, Sorrel!“

Jak umí být vychytralý, pomyslela si hořce. Ví, jak mě zlomit.

Její rodiče milovali Kharastan, strávili v něm nejlepší léta svého života. Malik tenkrát žasl, jak si jsou oba rodiče s dcerou blízcí, a někdy na něm bylo vidět, jak je mu líto, že k nim do rodiny sám nepatří. Jednou to Sorrel dokonce řekla své matce. „To proto, že Malik svou rodinu nikdy nepoznal,“ řekla jí tehdy matka.

Byl to snad důvod, proč jsem byla pořád s ním, už jako malá? přemýšlela Sorrel. Proč jsem měla radost, kdykoli se mi jeho vážnou tvář podařilo rozsvítit úsměvem? Možná to byl i důvod, proč ho otec ustanovil mým poručníkem… Třeba rodiče snili o tom, že jednoho dne budeme spolu, že v našem svazku uzraje spojení mezi všemi krásami Západu i Východu…

Ne, to všechno jsou jen naivní fantazie…

Bylo však těžké zaplašit všechny ty růžové představy, když Malik stál před ní s otázkou ve tváři, v té tolik a tak dlouho milované tváři, která s léty ztvrdla, ale i zkrásněla.

„Zeptám se tě ještě jednou, Sorrel,“ řekl tiše. „A pak už nikdy víc. Vezmeš si mě?“

DESÁTÁ KAPITOLA

Samozřejmě, že řekla ano.

Co taky mohla říct jiného?

Milovala Malika odjakživa, dávno předtím, než se stal šejkem. Milovala ho pořád, navzdory jeho náladám, jeho aroganci a potřebě všechno kontrolovat. Nemohla ukončit lásku, jako by utahovala vodovodní kohoutek, i kdyby se o to chtěla pokusit.

Mělo to být splnění jejích snů – jenže nebylo. Nebyla tu žádná romantika ani radost, které by člověk při takové příležitosti čekal. Diskutovali o svatbě stejně vzrušeně, jako by debatovali o financích.

Ze všeho nejdřív ji políbil – a bylo to jako by gumovým razítkem stvrzoval smlouvu. Potom hned zavolal Fariqa, který se s tváří naprosto nehnutou uklonil a pogratuloval jim.

„Sorrel musí ihned dostat jiný pokoj,“ poručil Malik a Fariq se ještě jednou uklonil a odešel splnit rozkaz.

„Proč?“ zašeptala Sorrel.

Malik se zatvářil přísně. „Před svatbou už žádné pokušení.“

Sorrel se stísněně zasmála. Copak mohla existovat noc více stvořená k tomu, aby se konečně poznali, než byla ta dnešní? Chvíli si myslela, že si snad Malik dělá legraci, ale pak rozeznala jeho rozhodný výraz.

„Ale proč zrovna teď?“ namítla. „Co na tom ještě záleží? Vždyť už jsme zasnoubení!“

„Záleží na tom víc než kdy jindy, Sorrel,“ zavrtěl hlavou. „Podle tradice si šejk musí vzít neposkvrněnou pannu.“

Viděl, jak zamrkala, ale bylo pozdě, aby bral svá slova zpět. Její velké modré oči se dívaly tak ublíženě, že mu to trhalo srdce.

„Maliku –“ vykročila k němu.

Jediným rozzlobeným pohledem ji zarazil.

Dobře si pamatoval, jak bezmocný se cítil pod jejíma rukama a ústy, když ho před večeří svedla. Vyčítal si tu momentální slabost, a jí zazlíval, že ji způsobila, přestože se při pouhé vzpomínce na její dotek rozechvěl touhou.

„Ať tě to ani nenapadne,“ varoval ji tiše. „Já vím, že se nemůžeš dočkat, až si vyzkoušíš všechno, co ses naučila, a budeš k tomu mít příležitost, to mi věř. Ale musí to počkat až po svatbě. Chci, aby všechno bylo, jak má být.“

„A když neposlechnu?“ Odhrnula si vlasy z tváře. „Co když teď půjdu k tobě a obejmu tě?“

Mlčky a přísně na ni hleděl.

Musí se naučit dvě věci, přemýšlel. Za prvé, že moje přání jsou rozhodující, a za druhé, že nikdy nesmí projevit neposlušnost.

„Pak žádná svatba nebude. Ne, pokud ji nebudu moci prezentovat před svým lidem s čistým svědomím.“

„Nikdo přece nebude vědět, jestli jsem opravdu panna, nebo ne!“

„Ty to budeš vědět. A já to budu vědět. A na tom právě záleží. Přijdeš ke mně o svatební noci čistá a neposkvrněná.“

Viděl její zklamaný výraz, ale zatvrdil se. Potřeboval uvést věci do pořádku a získat znovu kontrolu nad událostmi. Teď právě se zdálo, že jeho život upadá v chaos. Všechny ochranné slupky, které kolem sebe za celý život pečlivě navrstvil, jako by se začínaly bortit a odhalovat muže ukrytého uvnitř.

Potlačil nejprve svou touhu, a pak i hněv, že ho do takového stavu dostala. Ostatně už to nebude dlouho trvat. Měl v úmyslu uspořádat svatbu co nejdřív.

Budu muset trochu upravit zákon, pomyslel si. Ale k čertu s tím. Já jsem zákon!

„Věř mi, Sorrel, to čekání bude stát za to,“ řekl tiše. „Až ke mně pak přijdeš, to, co se stane, dalece předčí tvoje očekávání.“

Sorrel rozhodně potřebovala utěšit a povzbudit, ale frustrovalo ji, že Malik si zjevně myslí, že tu jde o sex. Těžko mu to však mohla vyčítat – vždyť se chovala způsobem, kterým musel v hloubi duše opovrhovat. Kharastanské ženy nebyly vychovávány k rovnoprávnosti. Dokáže mě vůbec ještě respektovat? přemítala. Co zbude z našeho manželství, až touha vyprchá?

Na pochyby už bylo příliš pozdě. Ostatně královské nevěsty na ně nemají právo.

V době, kdy se vrátili do Kharastanu, přípravy na svatbu už vrcholily, novináři celého světa se sjížděli a žádali o rozhovory, takže na pochyby neměla čas.

Její život rychle nabral jiný směr. Jakýsi zapomenutý spolužák prodal novinám velmi starou a velmi nelichotivou fotografii Sorrel v šortkách a lidé, které si sotva pamatovala, teď diktovali novinářům „citáty“ vět, které určitě nikdy nevyslovila.

Stres ještě zvýšila zpráva, že Xavier a Laura čekají chlapečka. Sorrel se to dozvěděla, když dávala interview, a první novinářova otázka zněla: „Plánujete hned založit rodinu?“

Pro média zřejmě žádné téma nebylo tabu. Sorrel jako by se najednou stala součástí veřejného majetku. Její život se změnil navždy.

A navždy se pro ni změnil i Kharastan.

Léta se Sorrel svobodně procházela po královském paláci, plavala v obrovském bazénu, když měla chuť, hladila koně ve stáji, procházela se po zahradách a celkově se cítila jako doma.

Teď ji však neustále sledovali. Už nebyla ta blonďatá Angličanka, šejkova svěřenka. Stala se královnou a lidé zpozorněli, jakmile ji zahlédli. Spontaneita a svoboda z jejího života vymizely. Teprve teď si uvědomila, jak příjemný čas tu kdysi strávila.

Ale přijala svůj nový život tak, jako přijala Malika: se vším všudy a bez podmínek.

Nežádala Malika o lásku, kterou jí nemohl dát. Nemluvila o ní. Věděla, že by nelhal, ani by lásku nepředstíral. Lepší bylo vůbec se o ní nezmiňovat.

Ostatně druhá alternativa, život bez Malika, to pro ni bylo něco naprosto nepředstavitelného. Zvlášť teď, když už poznala rozkoše, jaké umí ženě poskytnout…

Když si oblékala svatební šaty, byla ve tváři bílá jako křída. Poslala raději služky pryč, aby se nerozplakala před nimi. Královna se přece musí umět ovládat za všech okolností.

Když zůstala sama, obestřelo ji ohlušující ticho.

Nevzpomínala si, že by se někdy v životě cítila tak opuštěná, jako právě v tomto okamžiku těsně před svatbou. V takových chvílích si člověk znovu uvědomí, jak moc postrádá svou rodinu.

Hleděla přes slzy na svůj zlatý a šarlatový odraz a nepřála si nic jiného, než aby ji teď, v celé svatební kráse, mohli vidět rodiče.

Malik má pravdu, myslela si. Otec by byl celý pyšný, že si beru samotného šejka. Všimla by si aspoň matka, že její dcera je bledá a ustrašená, že si všechno dobře nerozmyslela, teď už nemůže couvnout a celý život bude litovat?

Sorrel litovala, že neměla odvahu zeptat se Malika přímo, co vlastně od manželství očekává.

Teď už bylo pozdě.

Hosté se už shromáždili a očekávali slavnostní obřad. Za hodinu už nebude existovat žádná Sorrel, bude tu jen královna – provdaná za muže, který ji nemiluje.

Z ponurých myšlenek ji vyrušilo zaklepání.

Otevřela dveře a na prahu spatřila své dvě švagrové přinášející svatební kytici z čerstvě nařezaných bílých růží.

Obě ženy přijely s Malikovymi bratry už před týdnem, a zatímco se Malik zavíral v pracovně a řešil problémy s marabanskými hranicemi a konstitucionální změny, které přinese jejich manželství, Sorrel svým budoucím příbuzným ukazovala méně známá půvabná zákoutí Kharastanu.

Malik se postaral o to, aby spolu nikdy nebyli sami. Dokonce ani během slavnostních večeří, které denně pořádal, si nevyměnili víc než pár slov.

Laura dnes jen zářila. Ve vlasech barvy západu slunce měla bílé květiny a dlouhé, splývavé, tyrkysové šaty úspěšně zakrývaly známky těhotenství.

Jak se asi cítila, když nemocnice prozradila výsledky ultrazvuku? napadlo Sorrel.

Bylo jí však hloupé se ptát.

„Podívej se!“ vyhrkla Alexa, manželka Giovanniho, když položila svatební kytici na stůl. „Nejsou to nejkrásnější růže, jaké jsi kdy viděla?“

„Mmmm…“ Sorrel je zvedla a mechanicky k nim přičichla. Když zvedla oči, setkala se s Lauřiným zkoumavým pohledem.

Snad si nevšimla, jak se mi třesou prsty…

„Jsi jen trochu nervózní před obřadem? Nebo něco není v pořádku?“ zeptala se Laura tiše.

„Nic mi není…“ Sorrel vrhla na Lauru úsměv, který si nacvičovala před zrcadlem už celý týden – v naději, že celý svět přesvědčí o svém štěstí.

„Musíme jít,“ řekla Alexa. „Jsi připravená?“

Sorrel se kousla do rtů.

Jsem připravená?

Všechny ženy sní o svatbě. I Sorrel ji mnohokrát už prožila ve svých představách – zvlášť ten okamžik, v němž se zvolna blíží k Malikovi s očima sklopenýma a hlavou obtíženou diamantovou korunou ozdobenou květy.

Když k němu došla, pohlédla mu do očí.

Srdce jí bušilo a hlavou jí bleskla krátká modlitba za to, aby se na ni skutečný Malik usmál tak jako ve snech.

Ale její přání zůstalo nevyslyšeno.

Jeho tvář zůstala vážná, jeho oči chladné.

Už toho také lituje, napadlo ji.

Maulvi začal předčítat přísahu spojující formální, duchovní i právní aspekty manželství, jaká je srdcem každého svatebního obřadu bez ohledu na národ či náboženství.

Byla to pravdivá, hluboká slova, při jejichž opakování se Sorrel jednou či dvakrát zakoktala.

Oba se pak napili z „poháru života“ husté šťávy z granátového jablka s jakýmsi zvláštním kořením, a pak Malik rozechvělé Sorrel uvázal kolem krku dvojitou šňůru stříbrných a černých perel, která má podle pověsti chránit manželství proti zlu.

Konečně byli svoji.

Za všeobecného klanění a projevů úcty vyšli ven na prostranství ozdobené girlandami, kde u malých fontán hráli muži na loutny.

Venku na slunci se Malik zastavil a zvedl její prsty ke rtům.

„Konečně jsi moje královna,“ řekl tiše. „A i když jsi právě přísahala, že mi budeš poslušnou ženou, vidím, že už jsi svůj slib porušila.“

Sorrel vykulila zděšeně oči. Ruka jí vylétla k hrdlu v obranném gestu.

První slova v jejich manželství mají být výčitka?

„Jak to?“

Malik se pousmál. Vypadala tak křehce, jako by se mohla rozbít, kdyby ji jen pevněji sevřel.

„Dělám si legraci,“ řekl konejšivě. „Slíbila jsi mi, že pro mě budeš nosit vlasy pořád jenom rozpuštěné, pamatuješ?“

Oči mu významně zajiskřily.

Přál si, aby ji mohl vzít do náruče a pořádně políbit… Ale právě teď se museli chovat cudně – aspoň dokud za sebou nezavřou dveře do ložnice.

„Rozpustím ti je sám, až budeme sami.“

Hleděla na něj s úžasem.

Nemohla uvěřit, že je jeho žena. Nejradši by se štípla, aby se ujistila, že nesní… Že všechno bude v pořádku.

„Maliku, bojím se…“

„Nemusíš se bát. Všechno tě naučím.“ Myslel na to, jak dlouho musela čekat na naplnění své touhy, a chtěl ji ujistit, že ten okamžik už brzy přijde. „Jsi citlivá a nadaná žačka, Sorrel.“

Copak nedokáže myslet na nic jiného než na sex? zoufala si. Možná je to trest pro ženu, která prohlásí, že potřebuje milence: už nikdy ji nikdo nebude brát vážně.

„Měla jsem na mysli… Mám strach, že mě lidi nepřijmou.“

Vzal ji za bradu a pohlédl jí do třpytivých modrých očí.

„Proč?“ podivil se. „Vypadáš nádherně a všichni jsou rádi, že jsme se vzali.“

„Opravdu jsou všichni rádi, Maliku?“

„Samozřejmě. Znají tě přece od dětství, viděli tě, jak rosteš, jak moc máš ráda tuhle zemi. Ve všem se tu vyznáš a o královském protokolu bys klidně mohla napsat příručku.“

Sorrel pořád vypadala nepřesvědčeně.

Pokrčil rameny.

„Vždycky budou existovat lidé, kteří si myslí, že jsem se měl oženit s ženou kharastanského původu – ale to už je na tobě, aby sis je získala a přesvědčila je, že se mýlí, že sice vypadáš jako cizinka, ale nechováš se tak. Všechno bude v pořádku, Sorrel, jen se musíš naučit nedávat najevo své pochybnosti. Musíš se naučit skrývat své pocity za maskou sebejistoty. Právě to od tebe lidé čekají – a to od tebe čekám i já. Teď už pojďme, musíme se se všemi pozdravit.“

Přivítalo je hlaholení fanfár a na ramena se jim snesly tisíce růžových lístků – obě západní zvyklosti Malik objednal na počest své nevěsty. Dělal, co mohl, aby byla spokojená, ale přesto byl pro Sorrel její svatební den ten nejtěžší v životě.

Hlavou jí vířila slova o skrývání pocitů.

Samozřejmě to věděla dávno, bylo jí jasné, že Malik nedělá nic jiného, přinejmenším na veřejnosti.

Ale copak v tom hodlá pokračovat i v soukromí? děsila se. Copak budu zakázáno mít pocity? To máme celý život komunikovat na nějaké formální, mělké úrovni s vyloučením extrémních emocí a hlubokých citů?

Jak jsem si ustlala, tak si lehnu, povzdechla si.

Nenutil mě, abych si ho vzala. Zeptal se mě stručně a klidně, a já jsem souhlasila. Měla bych se konečně začít chovat jako dospělá… Nikdo nemá v životě všechno, co chce.

Možná, že úplně stačí to, co máme.

Ložnice byla spoře osvícená svíčkami a voněla santálovým dřevem a ambrou – sytými, těžkými vůněmi, které podle kharastanské tradice podporovaly plodnost nevěsty o její svatební noci.

Sorrel si pomalu svlékla šaty z organdy. Začínala všem těm starým zvykům rozumět. Už chápala, proč Malik chtěl, aby k němu o svatební noci přišla neposkvrněná. Manželka krále musí být čistá.

„Sorrel?“

Uslyšela jeho hluboký, vřelý hlas se zvláštním přízvukem, který ji vždycky tak rozechvíval.

Otočila se a spatřila ho stát za sebou. Ve zlatém oděvu s širokým pásem zářil, jako by v něm hořel oheň.

„Ano, Maliku?“ zašeptala.

Přiblížil se k ní a pohladil ji po hedvábných vlasech stále ještě obtížených diamantovou korunou.

„Chtěl bych ti teď rozpustit vlasy,“ řekl rozechvěle.

Opatrně zvedl korunu a odložil ji. Pak začal opatrně vytahovat perlové sponky z jejích vlasů, jednu po druhé, takže jí uvolněné prameny zvolna padaly k ramenům. Byl to nekonečně pomalý úvod k tomu, co mělo přijít: ke splněnému snu.

Sorrel hleděla na Malika, svého manžela, jak s vážnou, soustředěnou tváří a hbitými prsty pracuje na uvolňování sponek. Konečně jí osvobozené vlasy spadly na záda a Malik do nich dychtivě zabořil prsty jako pirát, který se rozkošnicky probírá pokladem.

„O tomhle okamžiku jsem snil,“ zašeptal.

I Sorrel o něm snila. Ale teď, když se sen stal skutečností, styděla se. Tohle nebyl pařížský boj za sexuální rovnoprávnost, tohle bylo odvěké podrobení se ženy jejímu pánu.

Náš vztah si vyžádala konvence a Malikova naléhavá potřeba dědice, přemýšlela. Nikdy ho nespálí oheň lásky. A přece to snad nevylučuje něhu, která možná v čistě sexuální výchově neměla místo, zatímco k manželství patří… Copak naše dlouholeté přátelství nic neznamená, jakmile se ocitneme v ložnici?

„Maliku…“ šeptala.

„Sorrel…“ odpověděl s námahou.

Tak dlouho a intenzivně po ní toužil, že se teď stěží ovládal. Myslel však na to, že tahle noc pro ni musí být výjimečná – to, co se dnes stane, navždy ovlivní její vztah k sexu. Trpěl, ale ovládal se.

„Víš, jak dlouho jsem na tenhle okamžik čekal? Noc za nocí jsem snil o chvíli, kdy tě nahou a bílou budu držet v náručí, ve své posteli. A ty jsi snila o tomtéž,“ prohlásil s uspokojením.

„A-ano,“ šeptla Sorrel vyděšeně.

V Malikovych rysech teď bylo něco temného, divokého, co jí nahánělo strach.

Najednou vypadal tak cize…

„Myslím, že by sis měla odložit. My oba bychom měli… Ach, sladké svlékání! Můžu ti to stáhnout?“

Prsty přejel po průsvitné noční košili.

„A-ano,“ opakovala.

Malik se v duchu podivil, kam zmizela ta sebevědomá Sorrel, která ho bez okolků svedla. To ji tak zastrašil majestátní svatební obřad?

Položil ji na postel a stáhl jí košili. Pak začal svlékat svůj slavnostní oděv. Znal intimně její tělo, ale ještě nikdy ji neviděl úplně nahou. Ona ho kromě toho večera v Paříži svlečeného neviděla nikdy.

Jen jednou, když byla ještě mladé děvče, zahlédla ho šermovat na nádvoří s trenérem – a pohled na jeho tvrdé nahé torzo lesklé potem a zamazané prachem byl po dlouhá léta hlavní inspirací jejích erotických snů.

Nic z předešlých dvou zkušeností ji nemohlo připravit na nádheru jeho nahého, svalnatého těla.

Jeho kůže se medově leskla ve světle svíček a Sorrel se při pohledu na něj zmocňoval strach.

Chtěla mu říct, že si vymýšlela, když mu vykládala, že chce milence, a že ji ve snu nenapadlo, že jí uvěří. Měla chuť říct něco tak hloupého jako prosím, buď ke mně něžný. Ale nebyla si jistá, jestli by ji vůbec slyšel. Jeho tvář vypadala jako tvrdá lesklá maska. Napadlo ji, že ji vůbec nevidí.

„Maliku!“ vydechla, když si lehl k ní a jejich těla se dotkla.

„Sorrel.“ Začal ji zvolna hladit po celém těle. „Sorrel,“ opakoval, tentokrát naléhavěji.

Jako milenec neměl chybu.

Věděl přesně, kdy přitlačit a kdy ustoupit. První vniknutí šlo ztěžka a bolelo, ale zdálo se, že z toho má neobyčejnou radost. Dokonce se tiše zasmál. Pak už nebolelo nic, byl velice jemný.

Opatrně a pečlivě budoval její touhu, líbal jí rty a ňadra, dlouze, až cítila, jak v ní tuhne a narůstá – a pak ji naráz zaplavila nesnesitelná rozkoš a tělo se jí začalo svíjet ve vlnách milostných křečí.

„Maliku, ach, Maliku,“ sténala.

Už předtím jí ukázal, co je orgasmus, ale tentokrát to bylo jiné.

Cítila, že už nikdy nebude stejná jako předtím. Snad i proto, že vzápětí vyvrcholil i on a jeho drásavý výkřik zněl jako by se něco v jeho nitru tříštilo na kusy.

Pak se odtáhl, pohladil ji po zpoceném čele a políbil ji do vlasů.

Byl to stejně mechanický dotek jako polibek, kterým ztvrdil jejich zasnoubení. Jako by myšlenkami byl už dávno někde jinde.

Převalil se na záda.

V tu chvíli vzdálenost mezi jejich těly mohla být právě tak milion světelných let.

Tohle se dělá – potom? přemýšlela Sorrel a její panika znovu vzrostla. Jakmile se těla nasytí, následuje samota a prázdnota?

Nemiluje mě, ne tak, jako já jeho, a nikdy to nebude ani předstírat. Nikdy mi neřekne slova, kterým nevěří, a které tolik potřebuju slyšet…

Sorrel se ostře kousla do rtu, až na jazyku pocítila slanou příchuť krve. Rychle mrkala, aby zaplašila slzy a říkala si přitom, jestli ten rychlý pohyb Malik nepostřehne.

Malik ležel s očima upřenýma ke stropu, ale obrazce, které na něj malovalo tančící světlo neklidných svíček, vůbec nevnímal.

Myslel na dlouhou cestu, kterou urazil, než se dostal až sem. Myslel na den, kdy ho vystrašená porodní bába přinesla do paláce, protože slyšela, co se šeptá o jeho možném královském původu, a raději ho proto odevzdala šejkovi. Myslel na dny a roky, kdy ho vychovávali šejkovi sluhové a jeho otec se k němu choval jako cizí až do dne své smrti.

Pro Malika byl život jakousi sérií zkoušek, ve kterých bylo třeba obstát. V některých byl veden příkladem, v jiných se musel spolehnout jen na svůj instinkt. Vztahy byly nevypočitatelně nejvíc ze všeho – a jeho vztah se Sorrel víc než jiné. A přece všechny ty roky, měsíce a dny ho šťastně přivedly až sem, do okamžiku dokonalého míru…

Zavřel oči a spal.

Sorrel ležela s tělem ztuhlým jako v křeči, dokud ji pravidelné odfukování neujistilo, že se jí to nezdá. Malik spí!

Emoce, které se v ní tak dlouho hromadily, najednou vyvřely na povrch.

Cítila, jak se jí z očí vyhrnuly slzy. Pokoušela se je zastavit, ale bylo to jako pokoušet se zastavit protrženou přehradu.

Dostala strach, že Malika probudí. Neuměla si představit, co by se stalo, kdyby ji viděl, jak o svatební noci pláče.

Co kdyby pak chtěl znát důvod?

Vyklouzla z postele.

Když se bosými chodidly dotkla mramorové podlahy, roztřásla se chladem. Nebyla zvyklá být nahá, ale netroufala si hledat ve změti prostěradel na posteli svou noční košili, aby ho tím snad neprobudila.

Noční vzduch byl teplý, a tak zamířila k oknu a cestou sfoukla několik svíček.

Okenice byly rozevřené. Za oknem se rozkládaly nádherné palácové zahrady ozářené kulatým měsícem. Podle kharastanské tradice svatba v den úplňku přinášela štěstí.

Štěstí!

To slovo jako by se jí vysmívalo. Hlasitě se rozvzlykala. Pokusila se uklidnit, ale bylo pozdě, temná postava na posteli se pohnula.

Na zlomek vteřiny Malik nevěděl, kde je a co se stalo, ale jeho smysly trénované léty výcviku v poušti se rychle vzpamatovaly. Jenže zatímco hadi a škorpióni představovali nebezpečí, se kterým si věděl rady, před plačící novomanželkou byl bezmocný.

Zamračil se.

„Mám dojem, že ženy poprvé často pláčí… Říká se, že orgasmus je jako malá smrt, ne?“

Sorrel se k němu neotočila, jen přikývla tak zuřivě, až se jí vlasy rozlétly na všechny strany.

„Ano, to bude ono,“ vzlykala. „Musí to být kvůli sexu – protože co jiného by mohlo být tak důležité?“

Malik vzteky zbledl.

„Od tebe to sedí!“ vybuchl.

Posadil se a zmuchlaná přikrývka mu sklouzla k bokům. Hleděl na Sorrelino nahé tělo se závojem zlatých vlasů, na dokonalou symetrii jejích boků.

Byl však odhodlaný nenechat se zmást její krásou.

„Ty jsi nešťastná?“ zeptal se věcně.

„Ano!“

„Lituješ snad, že sis mě vzala?“

„Ano, Maliku!“ vykřikla, jako by se v jejím nitru něco zlomilo. „Ano, lituju!“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Zavládlo dlouhé ticho přerušované jen slábnoucími vzlyky Sorrel.

Pak za zády slyšela škrtnutí zápalky a v místnosti přibylo světla.

Odhodlala se otočit k Malikovi. Byla připravená na tvář plnou hněvu, ale temná zuřivost jeho výrazu jí vzala dech.

„Proč jsi mi to neřekla před svatbou?“

Ještě nikdy se Sorrel necítila tak zranitelná – stála nahá před mužem, z něhož sálaly vlny vzteklého opovržení. Zamířila k divanu, kde ležel její zlatý krajkový závoj a omotala si ho kolem těla jako sarong.

„Myslela jsem… Myslela jsem…“

„Ne! Ty jsi nemyslela!“ hřímal. „Jestli jsi měla nějaké… pochybnosti,“ vyplivl to slovo a měl chuť přitom udeřit do zdi „– měla jsi mi to říct!“

Chtěla namítnout, že bylo těžké mu cokoli říkat, když bydleli každý na jiné straně paláce a vyměňovali si jen formality.

Jenže i kdyby byli spolu sami, měla by odvahu mu říct, jak se cítí?

Copak ho to někdy zajímalo?

Malik horečně přemýšlel.

Vybral si Sorrel za nevěstu, přestože se tu nenarodila, protože se jí svým způsobem vždycky obdivoval. Líbilo se mu, jak je přizpůsobivá, jak se vypořádala s nevšední výchovou, a jak dokonale zapadla do kharastanského života. Ale když přišlo na lámání chleba, nebyla Kharastanka a kharastanské hodnoty nebyly součástí její morálky.

Kharastanka by raději přešla bosá pálící písek pouště, než aby vzdala své manželství, zatímco západní žena ten svatý svazek klidně kdykoli poruší, uvažoval.

Bylo jeho povinností jakožto vládce jít svým lidem příkladem. Vypadal by jako naprostý blázen, kdyby jeho manželství skončilo dřív, než stačila opadat svatební kytice.

Na druhou stranu věděl lépe než kdokoli jiný, že jediný způsob, jak se zbavit strachu, je čelit mu. Kdo se dokáže postavit tváří v tvář své nejhorší noční můře a přežít ji, tomu už nic na světě nemůže ublížit. Aspoň teoreticky…

„Takže ty chceš ukončit naše manželství?“

Sorrel zalapala po dechu.

Jak snadno se mě dokáže zbavit! blesklo jí hlavou.

„A ty?“ opáčila.

„Samozřejmě, že já nechci!“ zavrčel. „Jestli to udělám, budu vypadat jako blázen.“

Světélko naděje, které na okamžik zaplápolalo v jejím srdci, rychle pohaslo.

„A to nemůžeme dopustit, že?“ odsekla hořce.

Jeho prvním impulzem bylo ji umlčet, dát najevo svůj hněv a naučit ji jednou provždy, jak má mluvit se svým manželem a kharastanským vládcem. Ale za jejím sarkasmem zaslechl chvění bolesti.

Hleděl na ni a cítil se jako nejistý neplavec uprostřed rozbouřených vln Balsorského moře.

O ženách nevěděl nic – kromě toho, co mají rády v posteli. Služebnice, které ho vychovávaly, ho měly rády, ale už jako malý chlapec byl hrdý a nikoho k sobě nepustil. Snad to způsobovaly všechny ty pomluvy, šeptající ústa a zvědavé oči, které ho všude sledovaly s poťouchlou pozorností. Nestál o to, aby ho litovali, protože mu matka zemřela a otce nezná. Nesnášel lítost. Sorrel ho nikdy nelitovala. Byla k němu odjakživa laskavá a milá… ale pak se ta vlídnost najednou vytratila.

„Co po mně chceš, Sorrel?“

Mohla bych mu říct, že chci jeho lásku, přemýšlela, ale to bych byla jako dítě, které si přeje Popelčin kouzelný oříšek. Člověk může chtít jen možné – a ani to většinou nedostane.

„Bojím se, že budeme mít manželství, jako měl tvůj otec,“ připustila a samotnou ji překvapilo, když si uvědomila, že si to opravdu myslí. „Že budeš cestovat po světě a dělat děti jiným ženám.“

Říká to snad, aby mě ranila? Každá zmínka o jeho prazvláštním původu jitřila staré rány.

„Můj otec dělal jen to, co po něm jeho lid žádal.“ prohlásil. „Jeho manželka byla neplodná a země potřebovala následníka.“

„Pořád ještě ho potřebuje.“

Chtěl říct: vždyť můžeme mít svoje vlastní děti, ale pak to neřekl, cítil, jako by tím mohl něco zakřiknout.

„Xavier už se o další generaci postaral,“ zamumlal.

„Myslela jsem, že to je právě jeden z důvodů, proč sis mě vzal.“

Od kohokoli jiného by to znělo jako kritika… Ale nikdo jiný by tohle nevyslovil. Ne ve chvíli, kdy jejich manželství visí na vlásku. Tohle byla Sorrel, jak ji znal, vždycky přesná a realistická.

„Byl to jeden z mnoha důvodů,“ připustil. „Samo o sobě to nestačilo. Ani tvoje panenství samo o sobě nestačilo.“

Sorrel se zděsila. Jedna věc byla vyjadřovat svoje pochybnosti, ale když to samé udělal Malik…

Proč je v tom rozdíl? Protože ženy mluví, ale muži jednají, napadlo ji.

Snad to opravdu nechce ukončit…

Srdce jí sevřela ledová ruka.

„Jak to myslíš – nestačilo?“

Poprvé v životě se cítil úplně bezmocný. Jako by se díval na potůček a pak ho najednou smetla řeka.

„Já si jenom přeju, aby to mezi námi bylo jako dřív,“ odpověděl.

Sorrel z něj nespouštěla oči.

„Jako dřív?“

„Bývalo to tak jednoduché,“ vysvětloval. „Bylo mi milé vědět, že tu jsi – jenže jsem si to uvědomil až potom, co jsi odešla.“

Pokrčil rameny jako obyčejný malý kluk, kterým nikdy nesměl být. První lekce, kterou od života obdržel, ho naučila, že muž nikdy nesmí projevit emoce. Neměl matku, která by mu dokázala opak.

„Možná za to může sex, že se všechno tak zkomplikovalo,“ pokračoval, když na něj beze slova hleděla velkýma modrýma očima s výrazem, jaký u ní neznal. „Tolik jsem po tobě toužil. Když jsem za tebou přišel a ty jsi vypadala jako děvka…“ Oči se mu při té vzpomínce zaleskly, „… najednou jsem si uvědomil, jak moc tě chci.“

„Maliku,“ řekla naléhavě.

Cítila, že mu musí říct pravdu.

Možná, že ke mně necítí to, co já k němu, ale má právo to vědět, rozhodla se.

„Plakala jsem, protože tě miluju,“ řekla tiše. „Vždycky jsem tě milovala. Proto jsem odjela – díval ses skrze mě a já jsem si představila, jaká budoucnost by mě tu čekala, až by sis vzal jinou ženu za manželku. To bych prostě nepřežila. Plakala jsem, protože mě nikdy nebudeš milovat jako já tebe a protože ti nikdy nebudu moct říct, co pro mě znamenáš.“

Malikovy oči se podezíravě zúžily. „Takže ty mě nechceš opustit?“

„Jistěže ne!“ zašeptala.

Jak ho to vůbec může napadnout? podivila se, ale pak si uvědomila, že Malik asi neumí přijímat lásku, možná, že ji ani nikdy nepoznal.

„Nikdy, nikdy, nikdy!“ šeptala vášnivě.

Zhluboka si povzdechl.

Konečky prstů mu přejela po rtech a očima mu přitom pátrala v tváři.

Zahlédla cosi, co se neodvažovala pojmenovat, ale cítila, že hluboko v srdci se jí opět zatřepetalo bázlivé světélko naděje.

Vlastně si jsme podobní, napadlo ji, jsme dva outsideři, kteří se v životě všemu dokázali přizpůsobit a přece nikdy nikam nepatřili.

Najednou se jí všechno zdálo jasné. Milovala Malika a chtěla, aby on miloval ji, ale jedno na druhém nezáviselo.

A pak, u Malika byly všechny přísady lásky na svém místě, zbývalo jen vymyslet ten pravý, jedinečný recept…

Snad by mu prozatím mohla ukázat svůj.

Mohla by mu předvést, jaká je láska, mohla by mu být partnerem ve všem, co dělá – jen kdyby jí to dovolil.

„Miluju tě, Maliku. Strašně tě miluju.“

Malika pálily v očích slzy. V tu chvíli pochopil, že Sorrel se pro něj obětovala, všechno pro něj riskovala. Jako by se zvedl závoj, který mu zakrýval oči – najednou viděl všechno jasně.

Existovalo jedno slovo, které by umělo vyjádřit, jak moc mu chyběla, jak po ní toužil, i to, že by se jeho srdce rozpadlo na prach, kdyby ji měl znovu ztratit.

Knedlík v krku mu ztěžoval mluvení, ale zdálo se, že ta slova musí ven.

„Já miluju tebe, Sorrel,“ řekl těžce, a pak to zopakoval. „Miluju tě.“

V hlase se mu ozval údiv, jako by ta slova otevřela jakousi skrytou bránu. Jako když sluneční svit naráz zaplaví temnou místnost, objevil se nový cit – a s ním přišly další emoce.

Radost. Uspokojení. Pocit sounáležitosti. A touha. O ano, touha.

Ale i touha byla teď nějak proměněná.

Vzal její tvář něžně do dlaní.

„Sorrel?“ řekl tázavě.

„Maliku…“ odpověděla.

Sklonil hlavu a jejich rty se lehce dotkly, jejich dech se smísil, nespouštěli ze sebe oči. A právě v tom okamžiku, než ji políbil, jeho tvář zazářila jako nikdy předtím.

„Teď ti ukážu, jak moc tě miluju.“

Přenesl ji k posteli a poprvé v životě uctíval ženu každý centimetr jejího bílého, voňavého těla. Ten akt, který v životě už tolikrát provozoval, tentokrát přerostl v něco dalece přesahujícího jeho zkušenost. Ocitl se v nové dimenzi, v zemi, kde barvy byly zářivější, svět skutečnější a jejich spojení hlubší, duchovnější, zásadnější než jakýkoli jiný zážitek.

Když bylo po všem, ucítil, jak se jeho vlastí slzy mísí s jejími.

V tu chvíli konečně objevil, že plakat lze z různých důvodů, plakat lze i štěstím… A že na slzách není nic špatného – ne v šeru ložnice s milovanou ženou, se kterou konečně může být sám sebou.

Tiskl ji k sobě, líbal ji, a pak sklonil rty k jejímu uchu.

„Už nikdy tě nenechám odejít, Sorrel,“ zašeptal vášnivě. „Moje královno, moje ženo, moje lásko.“

Sorrel políbila jeho tmavou hlavu a vší silou ho k sobě přistiskla.

Srdce jí hořelo láskou.

EPILOG

Sorrel seděla před zrcadlem a kartáčovala si vlasy, dokud se neproměnily v lesklou zářící oponu.

Zívla.

Byl to dlouhý večer, ale úspěšný. Ten den se slavilo otevření prvního úseku nové dálnice vedoucí z hlavního města do západní části země. Jednoho dne povede až k horám, které dělí Kharastan od sousedního Marabanu a přivede do Kharastanu návštěvníky, obchodníky, turisty, i tak potřebné pracovní příležitosti.

Přesto se našli tací, kteří s její výstavbou nesouhlasili.

„Lidé vždycky protestují proti pokroku,“ prohlásil Malik, když mu říkala o pár nespokojených hlasech. Patřily zejména cizincům, kteří milovali nedotčenou krajinu a modernizace Kharastanu se jim nelíbila. „Nemají rádi změny,“ dodal Malik zamyšleně.

„Změna bývá kámen úrazu,“ souhlasila s úsměvem.

Oni sami museli projít mnoha změnami.

Museli si zvyknout na manželství. Na společný život. Sorrel se musela naučit plnit svou úlohu královny. Bylo to jako jízda na horské dráze: vzrušující, omamná, občas vyčerpávající.

Aby si měli kde odpočinout, požádali nejlepšího kharastanského architekta, aby pro ně postavil dům na břehu Balsorského moře, poblíž letního domu Xaviera a Laury a nedaleko od pozemků, které si nedávno zakoupil Giovanni s Alexou.

Jejich nový dům byl plný světla a uklidňujícího šumění moře.

Sorrel se nemohla dočkat, až tam zítra vyrazí. „Ještě jsi vzhůru…“

Slyšela za sebou Malikův hlas a vzápětí se za ní v zrcadle objevil obraz jeho urostlé postavy v bílém rouchu.

Zaklonila k němu hlavu.

„Vždyť na tebe vždycky čekám,“ protestovala a vzdychla blahem, když jí začal masírovat ramena.

„Já vím, andílku.“ Políbil ji na temeno a zamračil se. „Ale říkal jsem si, že dnes vypadáš unaveně.“

Jak se naučil být všímavý, pomyslela si zamilovaně. Ano, byla velice unavená a měla k tomu důvod.

„Trochu jsem.“

Usmála se, chvíli si ještě užívala okamžik očekávání, než mu tu novinu oznámí.

Pak vstala, otočila se a položila mu ruce kolem krku.

„Pamatuješ, jak jsi chtěl, abych ti našla ty manžetové knoflíčky od Giovanniho a Alexy?“

Políbil ji lehce na prsty.

„Hmmmm?“

„Našla jsem je. Vzadu v zásuvce tvého prádelníku. A našla jsem tam ještě něco.“

„Ale?“ zasmál se. „A co? Nějaké tajemství?“

„Tak nějak.“

Sáhla za sebe na stůl a vzala z něj malou krabičku. Pozvedla mu ji k očím.

Byl to laciný malý suvenýr pokrytý mušličkami, s nápisem Brighton, jaký si tisíce dětí kupují z kapesného, když přijedou na výlet k moři.

Díval se na tu věc a usmíval se.

„To je… dárek ode mě, že je to tak?“ ptala se rozechvěle.

„Ano miláčku, to je dárek od tebe. Muselo ti tehdy být tak deset.“

„A ty sis to schovával? Tolik let?“

Malikovy oči změkly způsobem, který by dřív nikdy nepřipustil, ale naučil se, že před svou vlastní milovanou ženou nemusí své pocity skrývat.

„Ano, schovával. Byl to první skutečný dárek, který jsem kdy od někoho dostal.“ Vzal krabičku do rukou a prohlížel si ji. „Jak symbolické, že přišel právě od tebe…“

Chvíli ho s bušícím srdcem pozorovala.

„Mám pro tebe ještě jeden dárek,“ řekla pomalu. „Něco, z čeho budeš mít možná ještě větší radost.“

Malik pozorně hleděl na její zrůžovělou tvář. Znal ji tak dobře, a přece byl každý den s ní jako objevná dobrodružná cesta.

Takovou jako dnes ji ještě neviděl.

„Sorrel?“

Sklopila oči. Když je po chvíli zvedla, zářily pýchou.

„Jsem těhotná,“ zašeptala.

„Čekáš dítě?“

„Ano!“ odpověděla a rozesmála se. „Ano!“

Oba doufali, že budou mít děťátko, ale nahlas to raději nevyslovovali, aby případné štěstí nezakřikli.

Malik rodinu nikdy neměl a Sorrel tu svou ztratila. Rodina pro oba znamenala víc, než byli ochotni si připustit.

„Kdy?“

„Ještě je brzy, teprve teď jsem to zjistila…“

Malik odložil krabičku a vzal ji do náruče.

„Nepotřebuješ si odpočinout?“

„Ne, miláčku.“

„Určitě potřebuješ,“ rozhodl a odnesl ji na divan u okna, odkud bylo vidět do zahrady.

„Tak dobře, miláčku,“ usmála se Sorrel.

Radši ať je po jeho, pomyslela si. Později mu dám přečíst knížku o těhotenství… zvlášť mu zaškrtnu kapitolu Jak nepřehánět péči o těhotnou.

Chápala, že Malik má potřebu se o ni starat. Dítě pro ně znamenalo víc než jen zajištění dědice trůnu. Byli zamilovaní a – tak jako všichni zamilovaní – cítili, že dítě je vyjádřením jejich lásky.

Seděl jí u nohou a líbal jí konečky prstů.

Zapadající slunce ozařovalo malou mušličkami pokrytou krabičku, jediný skutečný dárek, který Malik dostal – do té doby, než Sorrel vyrostla a dala mu něco mnohem vzácnějšího než všechny vzácné smaragdy jeho královských dolů.

Největší dar ze všech.

Dar lásky.