Sharon Kendrick

SNOUBENKA Z ANGLIE

PRVNÍ KAPITOLA

Xavier točil na prstu miniaturními kalhotkami a s potutelným úsměvem na rtech sledoval roztouženou blondýnku.

„Nezapomněla jsi na něco, drahá?“ zamumlal zastřeným sexy hlasem, kvůli němuž se ho lidé často vyptávali, jestli se ve volném čase nezabývá moderováním v rádiu. Jeho odpověď byla přirozeně: ne. Xavier de Maistre se nepotřeboval zaobírat prací v médiích, aby ještě zvýšil svůj pohádkový příjem.

Jenom jednou využil své smyslné snědé tváře a svalnatého těla, když si ho před lety na Champs Elysées všiml lovec talentů. Tehdy mu zaplatili celé jmění za reklamu na vodu po holení. Ale on pak šokoval celý svět odmítnutím mnoha lukrativních nabídek, které následovaly po nesmírném úspěchu reklamní kampaně. Tehdy sebral vydělané peníze a použil je na založení svého obchodního impéria, které teď bylo jedním z největších na světě.

Blondýnka pootevřela rty. „Copak ty už nechceš hrát tu hru?“ zeptala se zastřeně.

Xavier nehnul brvou. Opravdu si myslela, že se nic nezměnilo, od chvíle kdy se loni rozešli? Skutečně si představovala, že bude zase všechno při starém? Myslela si, že bude jako u vytržení, když se tu objevila pod průhlednou záminkou přátelské návštěvy, během které naskládala své intimní prádlo do vytříbené hromádky na naleštěné podlaze jeho pařížského apartmá?

Na jeho tváři se objevilo opovržení. Bývalé milenky dokázaly být tak nudné. Mohlo být snad něco odpudivějšího než představa milování se ženou, která se mu omrzela?

Přesto když mu včera zavolala, ochotně souhlasil s tím, aby ho navštívila. Od jejich rozchodu uběhl celý rok, a tak se domníval, že budou schopni civilizovaného rozhovoru nad šálkem kávy, který navrhovala. Ale od chvíle, kdy ji spatřil – ten výraz jejích očí a vyzývavé vrtění nad kávou – tak hned věděl, o co jí jde. Povzdechl si. Některé ženy to prostě nikdy nevzdávaly.

„Myslím, že jsme všechny možnosti téhle hry už dávno vyčerpali, co říkáš?“ odvětil nehnutě. „Hezký pokus, cherie – ale asi by sis ho měla schovat pro muže, který to dokáže patřičně ocenit – tak jak si zasloužíš.“

„Xaviere –“

Zarazil ji nepatrným zavrtěním hlavy.

„Neříkala jsi, že spěcháš na letadlo?“

Xavier zahlédl nerozhodný výraz v její půvabné tváři. Očividně přemítala, jestli se opravdu zříká příležitosti vyspat se s ní. Ale byla to inteligentní žena, a tak rychle vycítila, že to nemá smysl. Že bylo lépe ponechat některé věci nevyřčené, alespoň si tak člověk zachoval aspoň zbytky důstojnosti.

Proto pouze pokrčila rameny a vzala si od něj kalhotky. Začala si je natahovat pod hladkou hedvábnou sukni – a v tu chvíli Xavier zakolísal ve svém odhodlání, málem si to rozmyslel.

Bylo by to až směšně snadné. Na konci chodby byla ložnice s širokou postelí, odkud byl nádherný výhled na Seinu.

Xavierovi patřila celá budova, v níž se nacházely kanceláře jeho impéria. Přesto si tu udržoval tento luxusní byt v podkroví. Odůvodňoval to tím, že se jeho obchodní jednání často protahovala přes noc a on potřeboval nějaké útočiště, kde složit hlavu. A hotely ho nikdy příliš nelákaly.

V Paříži se šuškalo, že si sem vodil své milenky, což jenom umocňovalo Xavierovu pověst výjimečného milence. Byl mužem s ohromnou chutí do všech příjemných věcí, které s sebou přinášel život – a musel tvrdě pracovat, aby si je mohl plnými doušky užívat.

Otočil se a pohlédl z okna, pod nímž se v odpoledním slunci třpytila široká stužka řeky.

Viděl odtud lodě plující po klidné hladině, na kterých se hemžili uchvácení turisté, již se kochali překrásnými monumenty lemujícími řeku. Ale Paříž takto působila na každého. Bylo to město, které mu vlévalo krev do žil – město, které ho okouzlilo mnohem víc než všechny ženy, které kdy potkal. Zamračil se, když si uvědomil, že se nedokáže rozpomenout, kdy se naposled miloval.

Tak proč se vzdávat téhle příležitosti? ozval se uštěpačný vnitřní hlas.

Možná proto, že to bylo až příliš snadné. Xavier nikdy neměl rád nic, co se mu nabízelo příliš snadno – možná proto, že snadné nic v životě nebylo.

„Nemyslím, že tě ještě někdy uvidím, je to tak, Xaviere?“

Její hlas ho vytrhl ze zamyšlení. Přivřel své temné oči, a jak se zvolna otočil, náhle zjistil, že se její kouzlo navždy rozplynulo. Nijak ho to nepřekvapilo. Takhle to vždycky končilo. Nesešlo na tom, jak byly jeho milenky půvabné či dokonalé, jejich chuť vždy nakonec uvadla. Bylo to snad tím, že poté, co je dobyl, už neviděl důvod, proč by s nimi měl zůstat?

Výzva, o nic jiného tu nešlo, a jakmile dosáhl svého cíle, vždy se před ním vynořil další…

„Kdo ví, cherie?“ zamumlal s nepatrným pokrčením ramen. „Občas se mi poštěstí zajet do New Yorku. Třeba bychom mohli zajít na večeři, až se tam objevím.“

Zírali jeden na druhého a dobře věděli, že tohle je naposled, co se vidí. Ale co vlastně čekala? Kousla se do rtu.

„Jistě. Jsi pěkný bastard – víš to?“ pronesla tiše.

„Skutečně?“ podivil se. Vtom zazvonil telefon a on se k ní otočil zády, aby ho zvedl.

„Oui?“

Zamračil se, když se ve sluchátku ozval hlas jeho asistentky.

„Je tu někdo, kdo by s vámi chtěl mluvit, Xaviere.“

Bez ohlášení? Xavier znehybněl, protože měl vrozenou nedůvěru k překvapením. A co kčertu dělala jeho ochranka?

„Doufám, že to není další z těch zatracených novinářů?“ odsekl do telefonu, protože dům byl už několik týdnů doslova obléhán poté, co populární týdeník Bonjour! zveřejnil pokoutné fotografie z jeho balkonu. Snímky, jež zachycovaly Xaviera, jak si ospale zapíná obnošené džínsy, si zjevně našly cestu do národního povědomí a ženy si je houfně stahovaly z internetu. Vzhledem k přísným francouzským zákonům na ochranu soukromí byla tato záležitost právě v rukách jeho právníků.

„Ne, není to nikdo od tisku,“ odvětila asistentka.

„Tak kdo je to a co ten chlap chce?“ vyštěkl.

„Je to žena a odmítla mi to říct. Tvrdí, že chce mluvit přímo s vámi.“

„Opravdu?“ zeptal se Xavier tlumeně. „A znám ji?“

„Říká, že ne.“

„Chápu.“ Už jen to, že jeho asistentka nevyhodila neohlášenou cizinku z kanceláře, mluvilo za vše. Xavier zaměstnával pouze lidi, jejichž intuici důvěřoval, a byl vždy připraven jim naslouchat.

Pohledem zabloudil k blondýnce, která ho stále podmračeně sledovala, a přemítal, jak se jí jenom zbavit. Možná že tahle neznámá byla pomocí z nebes – poskytovala mu věrohodný důvod, jak z téhle prekérní situace vybruslit.

„Řekněte jí, aby počkala,“ odvětil hladce. „Hned jsem dole, jen co to tu dokončím.“ Potom zavěsil.

Blondýnka se k němu otočila a zvolna přikývla. „Máš někoho jiného. No jistě. Jak jsem mohla být tak naivní?“ Prázdně se zasmála. „Jak jsem si mohla nalhávat, že budeš pořád k mání rok po našem rozchodu? Myslela jsem si, že se ti třeba stýská a doufala jsem, že bychom mohli pokračovat, tam kde jsme přestali…“

Přes tvář mu přelétl temný stín. „Nikdy jsem ti nic nesliboval, Nancy. Nenapadlo mě, že by měl vyvstat nějaký problém.“

„A to je právě ta potíž,“ odvětila tiše. „Vytvořil jsi ten problém tím, jak zatraceně jsi dobrý. Sbohem, Xaviere – a díky za vzpomínku.“ A s těmito slovy vyšla z místnosti s hlavou hrdě vztyčenou.

Xavier přimhouřil své temné oči do úzkých štěrbinek, když zaslechl tlumené hučení výtahu, který ji svážel dolů. Zachoval se snad nečestně? Ne, to rozhodně ne – bylo by nečestné, kdyby dnes využil její nabídky a pak ji poslal pryč. Pocítil nutkavou sexuální touhu a věděl, že kterýkoliv jiný muž by ho považoval za blázna.

Ale Xavier se měl na pozoru. Byl náročný a pečlivě si vybíral všechny své milenky. Když došlo na věc, tak se řídil dvěma zásadními pravidly: musely být velmi půvabné a nesmělo se mezi nimi vytvořit žádné hluboké citové pouto. Záhy dal všem najevo, že nemá zájem o lásku nebo dokonce manželství. S tím prvním měl jisté mlhavé zkušenosti a to druhé rozhodně nechtěl zkoušet. A běda těm ženám, které se pokusily změnit jeho názor.

Pročísnul si rukou vlasy a ucítil vítané uvolnění. Vzpomínka na ni brzo vybledne. Nechá si od své asistentky přinést kávu a vyslechne si tu neohlášenou ženu.

A pak půjde domů, kde si dá horkou sprchu a vyrazí na večeři. Xavier se letmo ponuře usmál na svůj odraz v zrcadle.

Nebyla snad svoboda tou nejopojnější věcí?

Laura seděla na šarlatové pohovce, která se barevně bila s jejími drahými šaty, na něž si dosud úplně nepřivykla. Uchváceně se rozhlížela kolem sebe.

V posledních týdnech měla možnost se obeznámit s okázalým přepychem, což vyvrcholilo návštěvou honosného paláce v exotické zemi. Tehdy se domnívala, že takové bohatství nemohlo nic předčit, ale tahle kancelář Xaviera de Maistre se tomu velmi blížila.

Ta prostorná místnost připomínala svými bílými zdmi a drahým nábytkem spíše luxusní obydlí než epicentrum prosperující společnosti, kterým zajisté byla. Lustr, který se třpytil pod vysokým stropem, působil velmi drahým dojmem a staré malby koní a nábřeží propůjčovaly pokoji mužný nádech.

Laura si pečlivě uhladila dlaní záhyby své nové hedvábné sukně, pořád si nemohla zvyknout na to, jak byla hebká. Při tom doteku se zachvěla – tyhle drahé látky se tak smyslně lnuly k její kůži.

Cítila jisté obavy – nebo spíš nervozitu – ale přesto si byla jistá, že je na tento okamžik dobře připravená. Příprava byla tím nejdůležitějším v její kariéře úspěšného právníka. A ačkoliv se Lauře v jiných stránkách jejího života tolik nedařilo, do své kariéry dala úplně všechno.

Hlavou se jí honila všechna fakta, která o Xavieru de Maistre věděla – obratný obchodník a playboy a nechtěný sex symbol Francie.

Vlivný muž s úžasnou pověstí. V Paříži měl rozsáhlý majetek – stejně tak i v Londýně a New Yorku – a v novinách se poslední dobou spekulovalo, že se chystá založit levné aerolinky, které měly sídlit na Orly.

Což samozřejmě znamenalo, že ho zřejmě nijak neohromí to, co se mu chystala říci – o penězích, které mohly být vbrzku jeho. Podle Lauřiných zkušeností však na penězích záleželo pouze tehdy, pokud jich měl člověk nedostatek.

Zaslechla, jak se dveře výtahu s cinknutím otevřely, a dychtivě se vzpřímila. Nevyšel z nich Xavier de Maistre, ale atraktivní blondýnka, která jí věnovala pohled, jenž byl směsicí účasti a závisti.

„Přijmi ode mě radu, zlato,“ prohodila. „V posteli je to skvělej chlap – ale takovíhle muži jsou vždycky jenom kříž!“

„Budu si to pamatovat,“ odvětila Laura zdvořile, ačkoliv jí srdce bilo jako o závod a ještě prohlubovalo její nervozitu.

Xavierova obvykle chladnokrevná asistentka vstala – jako by se chystala pustit do prostořeké blondýnky, ale ta se mezitím prosmýkla létacími dveřmi, takže pouze nevěřícně pokrčila rameny a posadila se zpět na židli.

Laura překvapeně mrkla – obvykle se nepohybovala v kruzích, kde by bylo zvykem, že se ženy v luxusních kancelářích nahlas šíří o sexuálních schopnostech svých bývalých milenců.

„Jdu snad nevhod?“ zeptala se rozpačitě.

„Ale vám jistě nesejde na tom, jestli je to vhodné, nebo ne…“ ozval se za ní tichý vyzývavý hlas. „Když jste sem jen tak vpadla a dožadovala jste se schůzky se mnou, jako by to bylo něco samozřejmého.“

Laura vyskočila z pohovky a otočila se, aby ze sebe vypravila připravenou omluvu – ale slova jí zmrzla na rtech. Jistěže legendární playboyové byli vždy úchvatně přitažliví – a jeho pověst ho zdaleka předcházela – ale první pohled na Xaviera de Maistre jí vyrazil dech. Zasáhl ji silněji, než předpokládala. Laura bláhově zamrkala jako dívka, která dosud neviděla muže. Ale nebyla to tak trochu pravda, protože ona skutečně nikdy nepotkala nikoho takového, jako byl on.

Stál tam s mírně rozkročenýma nohama a rukama v bok jako muž, který oplýval nezměrným sebevědomím. Z jeho postoje vyzařovala neodolatelná přitažlivost a autorita.

Viděla ony fotografie Xaviera de Maistre – všechny do jedné – vybavila si, jak si nezaujatě prohlížela jeho orlí nos a ústa, která byla smyslná i krutá zároveň. Vzpomněla si, jak se jí jeho kůže zdála být neobvykle snědá, a teď si uvědomila proč. Ale co nečekala, bylo, že na ni jeho fyzická blízkost tak… zapůsobí.

Zmocnil se jí zvláštní pocit.

Bylo to tak ohromující.

Jeho temně olivová pleť zajímavě kontrastovala se světlým oblekem, který měl na sobě a který doplňovala hedvábná košile s vázankou. A ačkoliv se v tom pohyboval s automatickou nonšalancí, která se očekávala od Francouze, jeho pevné, svalnaté tělo se zdálo být příliš robustní, aby se dalo ukrýt pod těmi elegantními šaty. Jako by se k němu hodilo něco mnohem drsnějšího a zemitějšího, nebo… nebo…

Nebo by na sobě neměl mít vůbec nic!

Co ji proboha přivedlo na takovou myšlenku? Laura se nikdy nenechávala bez rozmyslu unést svými city – a mnohokrát jí to bylo vmeteno do tváře jako její přednost i slabina.

Vytřeštila oči. Byla šokovaná svými vlastními myšlenkami, ale nedokázala od něj odtrhnout zrak. Zdálo se, že atmosféra místnosti je prodchnuta jeho charismatem, ale byly to jeho oči, které ji nejvíce přitahovaly – křišťálové černé oči, které ji neúprosně spalovaly. Byly to ty nejchladnější a nejkrutější oči, jaké kdy viděla.

„Nic neříkáte,“ podotkl. „Myslel jsem, že někdo, kdo má tu troufalost bez ohlášení vejít do této budovy, aby se setkal s Xavierem de Maistrem, bude mít tisíc pohotových poznámek.“ Jenže ty se na mě nemůžeš vynadívat, pomyslel si v duchu.

Laura se s vypětím všech sil soustředila na to, kvůli čemu sem původně přišla. „Chápu, že je to poněkud neobvyklý postup,“ připustila.

Takže to byla Angličanka. „Taková zdrženlivost je pro vaši zemi typická,“ podotkl nevzrušeně. „Prodáváte něco?“

Šokovaně na něj zírala. Copak v těchhle šatech, které by si sama nemohla dovolit, vypadala jako podomní obchodnice?

„Ne.“

Měřil si ji zvídavým pohledem, ale uvnitř horečně přemýšlel. Potkal ji někde? Ne. To by si pamatoval. Letmo si ji přeměřil – nedokázal ji nikam zařadit a byl zaskočen tím, že působila tak…

Zamračil se. Tak zvláštně.

Bylo to jejími vlasy? Temně rudá hustá kštice ostře kontrastovala s její sněhobílou pletí. Nebo to byly její oči, které rozhodně předčily všechno, co kdy viděl? Velké a hluboké a neskutečně zelené, jako ty nejvzácnější smaragdy, které byly na prodej v klenotnictví na bulváru Jiřího V.

Měla štíhlou postavu, ale přitom nepostrádala ženské tvary – zaoblená prsa a úzký pas, který zvýrazňoval oblé křivky jejích boků. Očividně se oblékla tak, aby podtrhla všechny své přednosti. Měla na sobě přiléhavý vínový kostým, jehož střih značně zmírňoval obvyklou formálnost. K němu si vzala lodičky z té nejjemnější kůže, jejichž vysoké podpatky zvýrazňovaly křivky útlých kotníků a Xavierovi se náhle v duchu vynořil živý erotický obraz, jaké by to bylo, kdyby se tyhle kotníky propletly za jeho nahými zády…

Polkl a tiše se proklel za to, že předtím neukojil svou sexuální touhu. Ale vždy se pyšnil tím, že dokáže vůlí ovládat své emoce a to udělal i teď.

„Nikdy jste neslyšela o telefonu?“ zeptal se ironicky, hlasem sladkým jako med, v němž se však skrývalo nebezpečí. „Nenapadlo vás, normálně si se mnou smluvit schůzku?“

A riskovat tak otázku, proč přesně ho chce vidět? Nejspíš by ji pak odmítl s tím, že se zbláznila – a mohla by se mu divit?

„Jistěže napadlo,“ odvětila opatrně. „Ale měla jsem své důvody k tomuto poněkud neobvyklému postupu.“

„Opravdu? Jak záhadné.“ Přimhouřil oči, protože v jejím chování bylo něco neobvyklého a on tomu nedokázal přijít na kloub. Bylo to tím, že na něj nevrhala obdivné pohledy, jak tomu byl u žen zvyklý? Nebo mu snad neprokazovala patřičnou úctu? „Kdo jste?“ otázal se tiše.

Jeho temný pohled jí doslova spaloval kůži a Laura najednou znejistěla. Mozek, jenž byl přivyklý precizně tříbit informace, byl najednou vzhůru nohama, jak jím vířily myšlenky bez ladu a skladu.

Jediné, co dokázala jasně rozpoznat, byl jeho uhrančivý pohled a potlačovaná síla jeho urostlého těla. Vtom ji přepadl zvláštní pocit…

Přepadla ji beznaděj – protože tu šlo pouze a výhradně o obchod.

Nebo snad ne?

Protože pokud by pro jednou odhlédla od profesionálního hlediska a podívala se na to z čistě osobní stránky, dohlédla by až na důsledky toho, co se zamýšlela provést. A pak by zjistila, že to s obchodem nemá nic společného.

Nemohla snad zpráva, kterou chtěla Xavierovi de Maistre předat, ovlivnit jeho život – anebo aspoň jeho náhled na život? Laura věděla, že si v téhle hře musí počínat velmi opatrně – musela – protože měla v rukách citovou rozbušku a nechtěla, aby jí vybuchla v náručí.

Natáhla k němu ruku s tím nejoslnivějším úsměvem na rtech, kterým doufala, že zamaskuje nenadálou neblahou předtuchu i svou nejistotu, kterou v ní probouzel.

„Jmenuju se Laura Cottinghamová,“ prohlásila.

„Laura,“ zopakoval po ní a rozkošnicky si převalil „r“ na jazyku. Vyslovil to tónem, který propůjčoval jejímu jménu neskutečně sexy nádech. Jeho obočí se smrsklo do temného oblouku, když stiskl její štíhlé prsty v dlani a palcem přitom zlehka přejel přes její útlé zápěstí, kde nahmatal překotný tlukot jejího srdce. Byla štíhlá jako proutek, pomyslel si – a jistě i tak poddajná. „Známe se? Vaše tvář mi není povědomá a já na krásu nikdy nezapomínám.“

Ona – a krásná? Složité přípravy, které kvůli tomuto úkolu podstoupila, na ní sice zdůraznily to nejlepší, ale Laura by o sobě nikdy neřekla, že je krásná. Jak by mohla, když se celý svůj život hnala za vlastním stínem? Snažila se docílit, aby z ní něco bylo. Přitom se však vrhla do nesmyslného vztahu s někým, kdo ji neustále srážel na kolena.

Sevřelo se jí hrdlo, když ucítila teplo jeho kůže, ten letmý dotek konečků jeho prstů, a rychle odtáhla ruku.

„Ne,“ odvětila bez dechu. „Nikdy jsme se nesetkali.“

„Tak proč jste tady?“ zajímal se, zatímco ji provrtával upřeným pohledem. „Proč se dokonce i teď zdráháte říct mi, o co vám jde, když všichni ostatní by to už dávno ze sebe vykoktali ze strachu, že je vyhodím na ulici?“ podotkl jemně. „Hořím zvědavostí, mademoiselle Cottinghamová, a zvědavost je tak vzácně trýznivý pocit pro muže, jako jsem já.“

Pro muže jako je on. Byl ztělesněním arogance, a přesto měl v sobě jisté charisma, díky kterému mu to procházelo. Kolik se mu toho asi dalo odpustit? Přemítala, když hleděla do jeho temných očí, v nichž hrály čertovské plamínky, a do jeho tváře padlého anděla.

Laura vrhla pohled na jeho asistentku, která tomu všemu zaujatě naslouchala – i když se tvářila jakoby nic. Soustřeď se na svůj úkol, napomenula se Laura v duchu.

„Byla bych radši, kdybychom si mohli promluvit o samotě,“ podotkla.

Kam tím mířila? Xavier přimhouřil oči. Myslela si snad, že si díky své kráse může diktovat podmínky? A pak ztuhnul, když ho napadla jiná, temnější možnost – to co na něj zkoušely mnohé ženy při různých příležitostech, ale nikdy neuspěly.

„Chcete mi snad naznačit, že tu jde o uznání otcovství?“ zeptal se tiše a všiml si, jak sebou trhla. „Přišla jste se jménem své přítelkyně?“

„Ne. Nic takového.“ Laura potřásla hlavou, ale pak si tak trochu v rozpacích uvědomila, že Xavier de Maistre mimoděk uhodil hřebík na hlavičku. Jenom to bylo v poněkud jiném směru, než měl na mysli. „Prostě mám za to, že by bylo lépe, probrat tuhle věc v soukromí.“

Přeměřil si ji zkoumavým pohledem, jako by se snažil nahlédnout hluboko do její duše a přečíst její myšlenky – a když se od ní nakonec odvrátil, Laura si připadala, jako by ji vysvlékl donaha.

„Dobrá. Tak tedy půjdeme do mé kanceláře, cherie,“ svolil nakonec. „Ale doufám, že to bude stát za to – nejsem zvyklý plýtvat časem.“

Otočil se a vykročil ke dveřím na vzdáleném konci prostorné místnosti a Laura – jíž se rozbušilo srdce vzrušením, když si uvědomila, co se chystá udělat – popadla aktovku a následovala ho do jeho svatyně.

„Zavřete dveře,“ vyzval ji, když si všiml, jak ladným krokem vešla dovnitř. Vzala si záměrně tu přiléhavou sukni a boty na vysokých podpatcích, protože věděla, že jí v tomhle žádný muž neodolá?

Laura zabouchla dveře a otočila se k němu. Najednou ji přepadly obavy z toho, že je s ním doopravdy o samotě. Nevyzval ji, aby se posadila, takže tam stála uprostřed rozlehlého pokoje, v ruce držela kufřík a připadala si jako cestující, kterému právě ujel vlak.

„Je to od vás velmi laskavé, že jste mě tak promptně přijal, monsieur de Maistre,“ pronesla tiše.

„Mohu vás ujistit, že moje laskavost v tom rozhodnutí nehrála žádnou roli – prostě jste mi nahrála do karet. Chápete, prokázala jste mi jistou službu, mademoiselle Cottinghamová. Umožnila jste mi vybruslit z jisté situace, která už začínala být dosti… nudná.“ Povýšeně vytáhl temné obočí a očekával její otázky. Všechny ženy se dychtivě vyptávaly, zvláště když se jednalo o prohru některé z jejich sokyň. Ale ona se tím k jeho velkému překvapení dále nezabývala. Jenom mu věnovala chladný, téměř ledový pohled, na jaký nebyl od žen zvyklý.

Laura věděla, že jí nepřísluší vyjadřovat se k jeho povýšenosti – nebo mu vytýkat jeho bezcitné narážky na to, jak se zbavil té nešťastné blondýnky. Přesto ji však náhle zalila vlna soucitu s tou ženou, která předtím vyplula z jeho kanceláře. Bylo snadné po něm zatoužit – a bylo těžké ho opustit, když se člověka nabažil.

„Domluvila bych si s vámi jinou schůzku, kdyby se vám dnešek nehodil,“ pronesla tiše a nenápadně přistoupila k jádru věci. „Protože můj případ vyžaduje, abychom se osobně setkali.“

Něco v jejím tónu a v jejích slovech probudilo Xavierův varovný instinkt a tehdy si uvědomil, že jeho prvotní dojem byl správný – v jejím chování bylo něco, co mu nedávalo smysl.

Lidé za ním obvykle přicházeli, protože od něj něco chtěli. Když byl někdo zámožný a mocný jako on, tak se mu v životě zřídkakdy dostalo něčeho zadarmo.

Laura Cottinghamová vystupovala příjemně ale zároveň i řízně, pohotově a nenuceně. Chovala se jako někdo, kdo byl zvyklý spíše dávat než brát, a to ho zaujalo. Dokonce zmínila nějaký případ.

„Váš případ?“ vyhrkl.

„Ano.“

„Jste právník?“

„Ano.“

Záměrně se odmlčel. „Nevěřím právníkům, pokud nepracují pro mě,“ podotkl jemně.

„To je nejspíš velmi zdravý instinkt.“

Zjevně očekávala, že se tomu zasměje, ale zklamal ji. Jeho smích byl velmi vzácný a vždycky kontrolovaný – protože smích dělal člověka zranitelným, a to nemohl připustit.

„Proč jste se nespojila s mými právníky, pokud jde o nějakou právní záležitost?“ zeptal se měkce.

„Protože…“ Laura znejistěla. „Protože tohle je velmi choulostivá věc, která je určena pouze vašim uším.“

Její slova mu trýznivě zněla v hlavě – což byl nejspíš záměr.

„Jak záhadné,“ zamumlal. „Povězte, ráda ostatní napínáte a hrajete s nimi hry? Jste taková i v posteli? Anebo konečně přestanete hrát nesmělou a prozradíte mi víc?“

Laura zrudla nad jeho otevřeně sexuální narážkou, ale nebyla v pozici, že by odtud mohla jen tak zmizet – a nejlepším způsobem, jak se s takovým chováním vyrovnat, bylo, je ignorovat.

„Zajisté, monsieur de Maistre,“ opáčila řízně. „Vlastně přicházím hájit zájmy někoho jiného. Jsem tu jménem šejka Zahira z Kharastanu.“

Xavier se zarazil. Zřídkakdy ho něco zaskočilo – ale téhle ženě se to povedlo na celé čáře. Šejk? V téhle části světa přece neměl žádné obchodní zájmy. „Nerozumím,“ odvětil podmračeně.

„To ani nečekám. Ale pokusím se vám to vysvětlit.“ Laura se zhluboka nadechla a rozpomněla se na svůj plán, jak tuhle záležitost nejlépe nastínit. „Už jste někdy slyšel o Kharastanu?“

„Už jsem něco slyšel o většině zemí.“ Neměl sebemenší vůli jí pomoci.

„Víte, že je to nesmírně bohatý horský stát, který hraničí s Marabanem?“

Odpovědí jí byl zarytý pohled, studený jako ostří dýky. „Nepotřebuju od vás lekce zeměpisu,“ ujistil ji tichým, výhrůžným tónem. „A také nestojím o to, abyste si připravovala půdu pro úder, který se mi chystáte uštědřit. Přijal jsem vás, ale můj čas je drahý! Takže buď mi řekněte, proč jste tu, anebo odejděte.“

Laura měla v úmyslu dobrat se podstaty věci postupně – ale cítila jeho netrpělivost, popuzenost, která čišela z jeho temných očí, a pochopila, že není čas na nějaké přípravy.

„Přišla jsem, abychom si promluvili o vašem otci,“ odvětila tiše.

Xavier strnul na místě, jako by ho proměnila v kámen. Ale pod tou tvrdou slupkou se jeho srdce bolestně sevřelo, jak se opovážila vkročit na zakázanou půdu. Přistoupil k ní o něco blíž a ztlumil hlas do obviňujícího šepotu.

„Jak se opovažujete plést se do tak osobní záležitosti, jako je můj původ?“ pronesl hrozivě. „Vy, která jste pro mě naprosto cizí. Jak si troufáte?“

Laura neuhnula pod jeho obviňujícím pohledem a v duchu si opakovala, že má právo být rozčilený.

„Já jen plním příkazy,“ odvětila a modlila se, aby se nad těmito důležitými slovy nezakoktala. Cítila břímě odpovědnosti, které leželo na jejích bedrech, a najednou si uvědomila, že její chlebodárce značně šetřil pravdou. Neexistovalo nic takového jako „lehce vydělané peníze“.

Postoupil o krok k ní – byl to neslyšný, hrozivý pohyb dravce. „Čí příkazy? Povězte,“ zasyčel. „Řekněte mi, co víte.“

Laura se zhluboka nadechla a v tu chvíli si uvědomila, že na tohle se nešlo připravit. Potřeboval se dozvědět pravdu v celé své nahotě a jednoduchosti.

„Jsem tu, abych s vámi promluvila o vašem původu – možná o něm máte mylné představy. Víte, existuje totiž jistá možnost, že jste synem šejka z Kharastanu,“ dodala tiše.

DRUHÁ KAPITOLA

Xaviera přepadl zvláštní pocit, jak naslouchal Lauřině vyprávění. V uších mu tlumeně hučelo a připadal si, jako by vystoupil ze svého těla a vznášel se u stropu místnosti, odkud všechno nezúčastněně sledoval.

Vždy byl zvyklý účinně potlačovat cokoliv, co v něm probouzelo emoce. Právě tohle mu totiž pomáhalo přežít. Přesto ho však tentokrát přepadly zneklidňující pocity, které ohrožovaly jeho vyrovnanost – a její slova jako by mu pořád dokola zněla v hlavě.

Existuje jistá možnost, že jste synem šejka…

Před očima měl pouze tu ženu s bledou pletí a temně rudými vlasy, která k němu přišla s tak neslýchaným, šokujícím prohlášením.

„Lžete!“ vydechl.

„Ne! Proč bych o tom měla lhát?“

Rozum ho utvrzoval v tom, že její výrok byl pouhým výplodem fantazie, ale v koutku jeho mysli se přesto ozývaly jisté pochybnosti, které se nedaly jen tak umlčet.

Odjakživa totiž cítil, že je něčím výjimečný.

Vyrostl v bídě ve čtvrti Marais, předtím než se z ní stalo jedno z nejluxusnějších míst Paříže. Během Xavierova mládí tu stála jen řada starých omšelých domků, kde bydleli a pracovali řemeslníci. V okolí bylo jen pár restaurací a několik obchůdků. S matkou žili v těsné podkrovní místnosti, která byla původně určená pro sloužící – ale při vší té bídě se jeho matka snažila ze všech sil, aby svému jedinému dítěti vytvořila co nejhezčí domov.

Vnějšek domu, ve kterém bydleli, působil ponuře a nevlídně, ale vevnitř to byl učiněný ráj. Zdi byly čisté a světle natřené. Na plotně stál vždy hrnec s čerstvou polévkou a na stole ve váze kytice voňavých květin.

A když měla jeho matka špatnou náladu, bylo snadné uniknout z občasné napjaté atmosféry domova. Stačilo přejít pár bloků na jih a člověk se octl v l’Ile de la Cité před imponující velikostí Notre Dame.

Xavier tam občas zašel po škole a kochal se vyhlídkou na ty úchvatné monumenty. Tehdy si v duchu přísahal, že se osvobodí od své bídy a bude žít v kráse a přepychu.

Matka nutila svého nadaného syna do čtení – „Protože jen ve vzdělání tkví únik z chudoby“, říkávala mu a odrazovala ho od lelkování po ulicích s chlapci jeho věku.

Ale Xavier nestál o společnost svých vrstevníků, a ti ho na oplátku vždy sledovali s jistou dávkou podezíravosti – jeho nesporné ambice a výjimečný vzhled ho od začátku jasně odlišovaly od ostatních. Jeho husté havraní vlasy, jemná pleť a černočerné oči dokazovaly, že je jiný. „Kdo je tvůj táta!“ pokřikovaly na něj děti – ale Xavier jim na to nikdy neodpověděl, protože netušil, kdo je jeho otec.

Ve vzpomínkách z dětství si jasně vybavoval matčin ostražitý výraz, kdykoliv se jí na to odvážil zeptat. „Je to mocný a nebezpečný muž, který mi tě bude chtít vzít. Zapomeň na něj, Xaviere!“ to byla její jediná odpověď.

Xavier se nikoho nebál – ale co mohl dělat, když ho o to matka požádala? Jak se mohl obrátit proti ženě, která mu dala život, která se vzdala všech svých ambicí, jen aby ho ochránila? Možná ve skrytu duše doufal, že ji léty obměkčí, jenže matka před pěti lety zemřela – nezanechala po sobě vůbec nic jen kousek růžové stužky a zlatý prsten s rubínem – a Xavier v duchu cítil, že ctí její památku tím, že nepátrá po jejím tajemství.

Nakonec sám sebe přesvědčil, že je lépe nechat některé věci být – že ho to svým způsobem zbavuje břemene, když nezná muže, který byl jeho biologickým otcem.

A dnes sem přijde tahle Angličanka a tvrdí, že zná identitu jeho otce!

Xavier najednou ucítil, jak se v něm probouzí vztek. Bez varování se k ní natáhl a zaryl prsty do jemného hedvábí jejího rukávu. Přitáhl si ji k sobě tak blízko, že ucítil jemnou vůni šeříku a všiml si, jak jí pod tenkou kůží na spánku pulzuje krev.

„Jak by můj otec mohl být šejk, když já jsem Francouz každým coulem?“ zasyčel popuzeně. „Co si to vymýšlíte za pohádky?“

Laura v jeho sevření ztuhla, jak se jí jeho temné rysy zachvěly před očima a jeho horký dech jí ovanul tvář. Z očí mu sršel oheň a ona ucítila vůni živočišné vášně, které ho obestírala. Z jeho blízkosti se jí zatočila hlava, která jí najednou připadala těžká jako kámen.

„To není žádná pohádka,“ vydechla. „Přísahám, že ne!“

„Vaše slovo pro mě nic neznamená – proč bych vám měl věřit?“ Přesto však v duchu zvažoval možnost, že by to bizarní prohlášení byla pravda. Ne. Přitáhl si ji ještě o něco blíž. „Kdo vás sem poslal?“ zajímal se.

Jeho temná tvář byla tak blízko, že se nedokázala na nic soustředit. „Jsem tu na šejkovo přání – ačkoliv mi ho vzkázal přes prostředníka,“ vypravila ze sebe nakonec.

„Přes prostředníka?“ zopakoval po ní, jako by mluvila nesrozumitelnou řečí.

Laura přikývla a přála si, aby ji neopouštěla její obvyklá rozvaha – ale jak se měla soustředit, když jí tenhle muž pronikal do všech pórů?

„Ano. Šejk už je starý a slabý, takže jsem jednala s jedním z jeho pobočníků.“ Laura zaváhala. „Jeho chatrné zdraví je jedním z důvodů, proč se s vámi chtěl spojit.“

Xavier se zamračil. Šejkův zdravotní stav ho nezajímal, ale nedokázal se zbavit toho neznámého slova, které ho bodalo do srdce. Otec. Bylo to stejně pravděpodobné, jako by pohlédl na noční oblohu a zjistil, že celý měsíc je ze sýru. Jakmile se probral ze zasnění, zesílil stisk. „Lhářko! Ten muž není můj otec – jak by mohl?“

Cítila, jak se jí jeho prsty zarývají do masa. „Je to pravda… Prosím, pusťte mě.“

„Ještě ne.“ Trochu povolil stisk, ale nepustil ji. Viděl, jak se jí chvějí rty, a příval emocí, které její neslýchané tvrzení vyvolalo, v něm probudil touhu ztrestat je vášnivým polibkem. Ucítil svou tvrdou erekci a tehdy ho napadlo, jak dlouho by mu asi trvalo, než by do ní vnikl. Jak dlouho by asi trvalo, než by zvlhla vzrušením a on by mohl začít tvrdě přirážet a rozptýlit tak všechny palčivé otázky ve sladkém zapomnění sexu?

Ale jak ho ochromila ta primitivní živočišná touha, okamžitě se uchýlil ke své nezlomné vůli, aby ji přemohl. Prozatím. Protože sex by ho jenom oslabil, na chvíli by ho uvrhl do její moci – a to nemohl riskovat, dokud se nedozví všechna fakta.

„Povězte mi, co víte,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Laura věděla, že se bude muset vzchopit, než to zajde příliš daleko. Že jeho blízkost ji příliš rozptyluje, aby to tak mohla nechat – a bylo to jako úder blesku, když si uvědomila, že ten pocit nebezpečí má i sexuální podtext. Styděla se za svou touhu, která v obchodních záležitostech neměla co dělat, i za to že ohrožuje vše, na čem pracovala. Ach, Lauro – přestaň, nabádala se v duchu.

Pozvedla bradu a její zelené oči se vpíjely do jeho tváře. „Jenom pokud mě pustíte.“

Dlouze si ji prohlížel. „Jak si přejete,“ utrousil nakonec.

Svěsil ruce tak náhle, že se Laura málem zakymácela. Nemohla popadnout dech, jako by právě doběhla nějaký dlouhý závod – jenže věděla, že tenhle závod byl teprve začátek.

„Tak spusťte!“ nakázal jí, ale do mysli se mu ihned začaly vkrádat pochybnosti. Vnese prohlášení téhle ženy nějaké světlo do řady otázek, které ho pronásledovaly celé roky? A i kdyby, nebylo by nakonec lepší, kdyby tyto otázky zůstaly nezodpovězeny?

V tuto chvíli byl Xavierův život přesně takový, jaký ho chtěl mít. Sám určoval pravidla a měl je pod kontrolou – ale tahle Angličanka mu přinesla klubko zmijí a chystala se mu jednu po druhé předvést…

Laura se kousnula do rtu. „Váš otec je –“

„Ne!“ Jeho hlas zařinčel jako úder mečů. „Nebudete o nikom mluvit jako o mém otci. Ne když mi budete vyprávět tuhle historku. Nemám otce a nikdy jsem ho neměl! Rozumíte?“

Laura přikývla, protože právě s tímhle se neustále potýkala. Popření. Tohle dělali lidé pořád – strkali hlavy do písku a předstírali, že se něco neděje, protože představa, že by se to dělo, byla příliš bolestná.

Nedělala snad to samé u svého bývalého přítele, který ji podváděl, a všem už bylo nad slunce jasné, že o ni nestojí? Že dosáhl toho, co chtěl, a pak už pro něj byla nadbytečná. A nevymýšlela si – jako hlupák – různé omluvy pro to, že ji postupně vytlačoval ze svého života a dělal z ní všeobecný terč posměchu?

Ach, ano, Laura věděla o popření svoje.

„Tak dobrá,“ řekla klidně. „A jak bych vám ten příběh měla převyprávět?“

Jeho temné oči se na okamžik podezíravě přivřely. Utahovala si z něj? Ale jak pátral v hlubinách toho smaragdového pohledu, nalezl tam nepatrný záblesk soucitu. Celý se napjal. On nepotřeboval ničí lítost nebo účast.

„Stačí, když budete odpovídat na mé otázky.“ Napřímil se a vrhnul na ni nesmlouvavý pohled. „Pro koho pracujete?“

Laura přikývla. Co že jí to Malik řekl? „Přiveďte toho Francouze zpět do Kharastanu za každou cenu.“

„Pracuju pro šejka Zahira z Kharastanu.“

Na tváři se mu objevil divoký výraz, sevřel ruce v pěst u svých svalnatých stehen – a najednou mu přišlo snazší, dát průchod své frustraci, než ji dusit uvnitř.

„A jak jste se právě vy dostala k téhle informaci?“ zajímal se Xavier. „Jste snad přisluhovačka tohohle rodu šejků? Jste jedna z těch žen, kterým učarovali mocní, tmaví muži – a tajně doufáte, že vás někdo z nich zatáhne do svého stanu v poušti, kde vás znásilní? Tahle představa vás vzrušuje, cherie?“

Byla to zjevná urážka, ale Laura ke svému zděšení zjistila, že ta slova pro ni mají erotický nádech.

Myslela si, že to bude snadné?

Ano.

Byla přece vyzbrojená vědomím, že se chystá vyjevit Xavieru de Maistre fakt, že je synem pohádkově bohatého muže, vedle kterého vypadal každý milionář jako chuďas. Představovala si, že skočí na první letadlo do Kharastanu, aby se na vlastní oči lačně pokochal bohatstvím, které už zřejmě vbrzku zdědí.

Jak moc se zmýlila?

Neskočil jí na návnadu, kterou mu máchala před nosem. Možná že úspěšný muž, jako byl Xavier, se nedal koupit nebo zlákat vidinou pohádkového dědictví.

„Mlčíte?“ utahoval si z ní. „Nic jste mi neřekla o vašem postavení v téhle neobvyklé pouštní zemi.“

„Žádné tam nemám,“ odvětila. „Jednoduše pracuju pro královskou rodinu Kharastanu. Jsem jen dočasný zaměstnanec a nesleduju v tom žádné vlastní zájmy.“

„Ne?“ Probodl ji pohledem. „Každý sleduje své zájmy, cherie.“ Obzvlášť u někoho, kdo byl tak bohatý a mocný jako Xavier. Ještě se nesetkal s nikým, kdo by od něj nic nechtěl. „Povězte, zaměstnali vás pro vaše právnické schopnosti – nebo protože máte krásná prsa a chlípný pohled?“

Laura na něj zůstala zírat. Mluvil o ní jako o nějaké děvce.

„Nemusím se tu od vás nechat takhle urážet!“ vyhrkla roztřeseně.

„Myslíte, že je to urážka, když se někdo zmíní o vašich nesporných přednostech,“ utahoval si z ní. „Ale máte pravdu – nemusíte tu zůstat a poslouchat mé urážky.“ Natáhl vzduch do nosu jako nějaký čistokrevný hřebec a probodl ji pohrdavým pohledem. „Nelíbí se vám, co říkám? V tom případě odejděte – hned teď – já vás nedržím!“

Otevřeně ji obvinil, že blafuje. Ale Laura se neodvažovala odejít, protože se obávala, že už by nemusela dostat druhou šanci, aby splnila svůj úkol. Nezáleželo na tom, co si o ní Xavier de Maistre myslel a co o ní říkal – byla tu pracovně a celá tahle záležitost pro ni nebyla ničím osobním. Takže se soustřeď na práci, nabádala se Laura v duchu. Přinutila se k mírnému úsměvu. „Máte v kanceláři fotografii vašeho otce?“

„Co myslíte?“ Šlehl po ní pohledem, který byl studený jako led. „Vystavujete si snad fotografie svých rodičů?“

„Beru to jako ne,“ podotkla mírně bez ohledu na jeho ironii. „Chcete se podívat na fotku, kterou jsem dostala?“

Nejradši by chtěl z téhle výbušné situace utéct, ale na to už bylo příliš pozdě. Jako by byl svědkem zločinu. Nešlo jen tak posunout hodiny nazpět a přát si, aby to neviděl, protože tím by se jen dostal do potíží.

„Předpokládám, že se ji chystáte vytáhnout z aktovky,“ podotkl jízlivě. „Jako kouzelník na dětském večírku.“

Roztřesenými prsty rozepnula aktovku a vytáhla odtud obálku s podobiznou. Podala mu ji. Xavier ji beze slova převzal a zhluboka nasál vzduch do plic, jak se zahleděl na fotografii. Byl to profesionální portrét a muž na něm byl zachycen v plné síle. Na hlavě měl bělostný šátek přichycený zlatým kroužkem, pod nímž vykukovaly černé havraní vlasy. I jeho orlí nos a smyslné rty byly Xavierovi okamžitě povědomé.

Ucítil, jak se mu sevřelo hrdlo, protože ta podoba byla nepopiratelná. „No dobrá, vypadá tak trochu jako já,“ utrousil.

Tak trochu? pomyslela si, ale nahlas nic neřekla.

„Oba máme černé oči a vlasy,“ podotkl s pokrčením ramen, a když ani na tohle nic neřekla, zahleděl se jí do očí. Potom mlčky odložil fotku na stůl a přistoupil k židli, kde seděla.

Něco v jeho výrazu ji děsilo a zároveň vzrušovalo, takže se prudce postavila, aby mu pohlédla zpříma do očí. Snažila se nehnout brvou pod jeho uhrančivým pohledem a sledovala, jak se v jeho tváři nakonec objevilo nepřátelství.

„Jak jste k tomu přišla?“ zajímal se.

„Už jsem vám to řekla,“ odvětila Laura, když si jazykem navlhčila vyschlé rty. V tu chvíli totiž v jeho očích zahlédla něco daleko znepokojivějšího, než byl hněv nebo pohrdání. Něco, co vypadalo jako touha. „Dal mi to ten muž…“ Pečlivě vážila každé slovo s ohledem na jeho předchozí výtku. „Který tvrdí, že je váš otec.“

Hluboko z hrdla se mu vydral zastřený sten. Natáhl se k ní a přitiskl si ji na své horké, pevné tělo. S uspokojením si všiml, jak jí ztvrdly bradavky pod tenkou látkou kostýmu.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se, když jí ovinul paži kolem pasu a začal jí zlehka přejíždět po zádech.

Laura k němu bez dechu vzhlédla. Cítila mravenčení v podbřišku, zvláštní napětí v ňadrech a vůbec nemohla uvěřit, že se v takové situaci vůbec octla. Bylo to neslýchané! Ale jeho blízkost ji vyváděla z míry – jeho dotek byl neodolatelný jako příslib svobody pro vězněné zvíře.

Měla tak stažené hrdlo, že z něj sotva dokázala něco vypravit. „Nemůžu se soustředit, když mě…“

„Když vás hladím?“ utrousil hlubokým tónem a sehnul se k ní, aby jí mohl zašeptat do ucha. Ucítila na tváři závan jeho horkého dechu a jeho slova měla ten nejsvůdnější nádech, jaký kdy slyšela. „Ale tobě se líbí, že tě hladím. A chtěla bys, abych tě hladil mnohem intimněji…“

Abych ti prsty roztáhl stehna a dotýkal se tě tam, kde jsi rozpálená jako pec. Dotýkal se tě, až by ses mi zachvěla v náručí a křičela moje jméno, než bych tě umlčel polibkem.

„Přestaňte,“ vydechla přiškrceně, protože vycítila jeho touhu, jakoby se tetelila ve vzduchu kolem nich. Připadala si jako kousek vosku před ohněm, jak se rozplývala pod jeho vřelým dotekem. „Hned toho nechte.“

Svěsil ruce podél těla, jako by se mu ta hra už omrzela. Stále si však vychutnával zastřený pohled jejích zelených očí, to jak se snažila popadnout dech i lehce růžový nádech její bledé tváře. Dostane ji – o tom nebylo pochyb.

Ale ještě ne.

„Pořád jste mi neřekla, co chcete vy,“ podotkl bezbarvě.

Laura si dopřála chvilku, aby se dala dohromady – aby se zbavila erotických představ, které se jí neodbytně honily hlavou, a smyslných pocitů, které ji zaplavovaly. „Mám rozkaz dostat vás zpět do Kharastanu,“ řekla zvolna.

Protáhl své dlouhé snědé prsty a pak je ohnul, takže připomínaly drápy dravého ptáka, přitom ji přikoval na místo svým temným pohledem jako nějakou bezmocnou kořist.

„Rozkaz?“

„Omlouvám se – zvolila jsem nevhodné slovo.“

„To tedy ano!“ procedil skrz zuby. „Ale to slovo není zdaleka tak nevhodné jako samotná myšlenka.“

Naklonil se k ní a z očí mu sršel oheň. „Opravdu si myslíte, že se muž, jako je Xavier de Maistre, dá k něčemu přinutit?“ zajímal se. „Že se nechám odvést do nějaké bohem zapomenuté země, abych se tam setkal s mužem, o kterém ani nevěřím, že je to můj otec?“

Jak se osvobodila od jeho svůdného doteku, Laura cítila, že se jí začíná vracet zdravý rozum. Zároveň si však uvědomovala, že si nemůže dovolit mu odseknout. Vydrž ještě chvilku, nabádala se v duchu. Stačilo, aby ho nějak dostala do letadla, pak si po zásluze vybere svůj tučný honorář a už se s ním nemusí nikdy setkat.

Znovu se jí z mysli vynořila Malikova slova.

„Přiveďte toho Francouze zpět do Kharastanu – za každou cenu.“

Jaká bude ta cena? Laura se rozhlédla kolem sebe po přepychovém nábytku. Uplatit se nedá, to bylo jasné. Ani se nenechá obelstít nějakým neurčitým slibem.

Čeho by si takovýhle vlivný muž mohl cenit?

Snad pravdy?

Protože co jiného mu mohla nabídnout?

„Myslím, že budete litovat, pokud se mnou nepojedete,“ prohlásila směle.

To, co řekla, zjevně nebylo to, co očekával.

„Litovat?“ zopakoval po ní nevěřícně. „Mohu vás ujistit, cherie, že nemám ve zvyku něčeho litovat.“

Ne, to si dokázala představit, když pohlédla do těch studených očí, jež hleděly stále vpřed. Bez výčitek a bez lítosti.

„Třeba by tohle mohla být výjimka, která potvrzuje pravidlo,“ řekla s povzdechem, když na něj upřela své ustarané zelené oči. Protože tohle už začínalo přesahovat obvyklé meze. Neznala Xaviera – a to, co o něm věděla, se jí příliš nezamlouvalo. Na druhé straně to byl muž, jenž riskoval, že promarní příležitost, která se už nemusí opakovat – proto k němu promluvila z hloubi srdce.

„Šejk už je starý a nemocný,“ pronesla tiše. „Možná máte pravdu – celá tahle věc může být jen řadou nedorozumění. Možná že nejste jeho syn. Ale pokud tam nepojedete, tak to nikdy nezjistíte. A i když se dozvíte pravdu, nemusíte ji přijmout – ale jak byste se cítil, kdyby to byl váš otec a vy tu příležitost promeškal? Pokud chcete dostat šanci setkat se s otcem, tak vám radím, abyste jednal hned teď, dřív než bude pozdě.“ Laura zvedla hlavu a opětovala jeho pohled. „Protože ten starý pán může každým dnem zemřít, Xaviere.“

TŘETÍ KAPITOLA

Atmosféra v místnosti se rázem změnila, jako by elektrizovala – jako by ji zmínka o smrti nabila energií.

Xavier zíral na tu ženu s tmavorudými vlasy a cítil pomalý, pravidelný tlukot svého srdce, který narušilo palčivé bodnutí, jež bez milosti zahlušil. Vztyčil se do celé své impozantní výšky a podrobil Lauru pronikavému pohledu.

„Není tu ještě něco, co byste mi chtěla říct, cherie?“ zabručel ironicky. „Hm?“

Laura nejistě zavrtěla hlavou. Neřekla toho už dost?

„Ne? Třeba se přiznat, že pracujete pro kabelovou televizi a máte u sebe skrytou kameru, abyste mě natočila v soukromí mé kanceláře?“

Laura se ho chtěla zeptat, proč je tak podezíravý, dokud si nevzpomněla na ony podloudné snímky v časopise Bonjour!. Nebylo divu, že ty hluboké černé oči plály takovou nevraživostí.

„Jděte pryč,“ řekl tiše.

Takhle ta schůzka neměla skončit a Laura na něj vrhla nechápavý pohled. „Ale přece chcete –“

„Nesnažte se mi podsunout, co chci!“ přerušil ji zlostně. „Prostě jděte – a to hned!“

Laura mu pohlédla do tváře a uviděla tam nesmiřitelnost. V tu chvíli si uvědomila, že žádná další slova by neměla smysl. Přikývla, sebrala svou aktovku a vytáhla z ní vizitku, kterou položila na stůl. „Tady je můj telefon,“ podotkla. „Bydlím v hotelu Paradis, pokud byste se se mnou chtěl spojit.“

Chystala se sebrat fotografii ze stolu, ale místností zahřměl jeho hlas.

„Nechte to tam,“ nakázal jí. „Pokud je to – jak tvrdíte – fotografie mého otce, pak na ni mám nepochybně větší nárok než vy.“

„Ale –“

„Řekl jsem, nechte to tu!“ zopakoval příkře. „A běžte.“

S jeho temným pohledem v zádech Laura přešla rozlehlou místnost a nějak se jí podařilo projít dveřmi s hlavou hrdě vztyčenou. Ale když pak vyšla ven na chodník, ruce se jí třásly rozčilením. Bydlela nedaleko odsud, ale její módní kožené boty nebyly určené k procházkám. Proto si zastavila taxík, který se ploužil přeplněnými ulicemi, aby ji zanedlouho vysadil před Paradis. Bylo to opravdu tak, že selhala ve svém úkolu na první překážce?

Výtah ji dovezl do prostorného apartmá, které jí zařídil šejkův pobočník. Zajistil jí také stylistu, který ji vzal na vyčerpávající nákupní jízdu Paříží. Přestože se totiž zdálo, že Laura má dostatek důvtipu, diskrétnosti i schopností na tuto neobvyklou práci, zjevně postrádala šatník, který by jí otevřel dveře do nejvyšších společenských kruhů.

A ačkoliv její elegantní modrý kostým a krémová blůza naprosto postačovaly pro práci advokátky na malém městě, teď byla nesmírně vděčná za vytříbené šaty, které měla dnes na sobě. Šaty člověka ochrání, uvědomila si. Mohou člověku pomoci hrát úlohu, pro kterou se rozhodl. I když se uvnitř cítíte nejistí jako malé dítě, které zůstalo o samotě mezi cizími lidmi.

Jakmile za ní zaklaply dveře pokoje, setřásla boty na podlahu a lehla si na širokou postel. Zírala do stropu a přemítala, co dál. Má slídit opodál a vyčkávat, jestli Xavier spolkne návnadu a zavolá?

A když ne, co pak?

V tom případě promarní jedinečnou příležitost prozkoumat město, ve kterém nikdy nebyla. Čas by se nesnesitelně vlekl, kdyby tu jen tak čekala, a ona se už brzo dozví, jestli si uloží na účet hezkou sumu peněz, kterou jí přislíbili, pokud uspěje a přiveze Xaviera.

Laura si opatrně svlékla drahý kostým a pověsila ho do skříně. Potom si dopřála svobodu volby a nakonec odtud vytáhla červenohnědé kašmírové šaty, které by se měly tlouct s barvou jejích vlasů, ale nějak s nimi ladily. Zlatý opasek a nízké hnědé boty doladily její vzhled. Takhle mohla vyrazit do města. Ano, bylo by snadné zvyknout si na život bohaté ženy, pomyslela si smutně.

„Máte tu pro mě nějaké vzkazy?“ zeptala se půvabné mladé recepční.

„Ne, slečno,“ odpovědělo blonďaté děvče s omluvným pokrčením ramen.

Všechny hlavní zajímavosti se odtud daly obejít pěšky, ale Laura u nich byla duchem pouze napůl. Věděla, že se musí navenek tvářit, jak je tou nádherou uchvácená. Majestátní Eiffelovou věží, která se tyčila nad Trocaderem jako obří železná obruč, i Svatou kaplí, jejíž malovaná skla zevnitř budila dojem úchvatné šperkovnice. Ale pod jejím radostným vytržením se skrývaly obavy, které v ní probudilo předchozí setkání s Xavierem, a její následné úvahy, jestli to nemohla zvládnout lépe.

Celé se to zdálo být tak prosté, když si ji k sobě zavolal šéf a zeptal se, jestli by si nechtěla vzít trochu práce navíc, výměnou za značné umoření svých dluhů. Požadavek byl pracovat pro královskou rodinu v Kharastanu.

Laura se dosud nevzpamatovala z řádné trhliny ve svých financích – nemluvě o jejím srdci – po odchodu svého přítele Joshe, takže na svého šéfa pouze nevěřícně zamrkala.

„Pracovat pro královskou rodinu?“ zeptala se, jako by nevěřila vlastním uším. „Přesně tak.“

„Tím myslíte letět do Kharastanu?“ ujistila se.

„To každopádně,“ odvětil její šéf s úsměvem. „Všechny výdaje vám budou proplaceny. Soukromá letadla. Šaty od předních návrhářů – prostě všechno.“

„To není možné! Zní to příliš krásně, aby to byla pravda,“ zvolala Laura.

„Ale je to tak,“ usmál se šéf. „Kontaktoval mě jistý přítel a sdělil mi, že potřebují právníka, který je mladý, nadšený, diskrétní a… je to žena.“

„Proč to má být žena?“ zajímala se.

Šéf jí věnoval kyselý pohled. „Ženy vnášejí novou dimenzi do problémů, které mohou být výbušné – a to tenhle je.“

„Ale je to… bezpečné?“

Rozesmál se.

„Jistěže ano! Jste svobodná žena a budete pod přímou ochranou šejka ve velmi přísné zemi, kde se ctí tradice – budete v bezpečí jako pod zámkem!“

Zdálo se to být tak snadné. Až příliš, uvědomila si teď – anebo prostě nevzala v úvahu všechny možnosti, jak by mohl nemanželský syn na takovou překvapivou zprávu zareagovat. Ale možná to udělala. Jenom si měla uvědomit, že každá reakce nemusí být předvídatelná, protože lidé také nebyli předvídatelní.

Laura pomalu došla zpět do hotelu, zatímco si promýšlela další krok. Měla by zavolat šejkovi a říct mu o Xavierově prvotní reakci? Anebo měla dát tomu Francouzi čas, aby to vstřebal?

Byla natolik ponořená do úvah, když vešla do vstupní haly, že si sotva všimla urostlého muže, jenž seděl v přítmí recepce, odkud ji pozorně sledoval. Pak neslyšně vstal a vyrazil za ní, aniž by spustil z očí vyzývavého pohupování jejích boků.

Laura zrovna vešla do pokoje a chystala se zavřít dveře, když tam kdosi strčil nohu a prudce je rozrazil. Vystrašeně otevřela pusu k výkřiku a její obavy se nijak nezmírnily, když před sebou uviděla Xaviera.

„Co to kčertu děláte?“ vykřikla, když za sebou zavřel dveře, jako by měl nezadatelné právo to udělat.

„O co jde? Chtěla jste se mnou mluvit, nebo ne?“ Jeho hlas byl jako dotek toho nejjemnějšího hedvábí. „Tak jsem tady, cherie… celý váš.“

Měl v úmyslu tu poznámku podbarvit erotickým příslibem? A tušil, že to fungovalo? „Ocenila bych malé upozornění předem,“ podotkla bez dechu, když si přitiskla ruku na hrdlo. „Takovéhle přepadení mi nepřipadá zrovna moc zábavné.“

Ve tváři se mu objevil napjatý výraz. „Ne? Pak jste dosud nežila. A kromě toho – myslel jsem, že prvek překvapení je vám vlastní,“ zabručel tiše a s uspokojením sledoval, jak zrudla. „Nepřepadla jste mě snad úplně stejně?“

Laura se pokusila o úsměv, ale nebylo to snadné – ne když se na ni takhle díval. Hleděl snad na všechny ženy, jako by na nich tím uhrančivým pohledem dokázal rozpustit šaty? A ony ve skrytu duše pokaždé toužily, aby to udělal? Vzpamatuj se. Buď profesionál. Tvař se, jako by prostě vešel do tvé kanceláře. „Nechcete se posadit?“

Rozhlédl se po místnosti, až jeho pohled zabloudil k široké posteli s nebesy. „A kde bychom se měli posadit… támhle? Nebude nás to trochu rozptylovat? Nevím jak vy – ale pro mě by to bylo hodně obtížné nesklouznout tam do horizontální polohy s tak nádhernou ženou, jako jste vy.“

Lauře bušilo srdce jako o závod.

„Nebuďte nechutný.“

„Nechutný? Vždyť vám říkám čistou pravdu. Napadá mě, jste vždycky tak upjatá, cherie?“ Její tělo popřelo její slova, všiml si s uspokojením, když uviděl, jak hroty jejích ňader ztvrdly a znepokojivě se vyrýsovaly pod jemnou látkou šatů. Se sebezapřením odvrátil myšlenky od jejího těla – na to ještě budou mít spoustu času. „Ale zapomeňme teď na postel a všechny možné slasti s ní spojené a soustřeďme se na naši záležitost.“ Oči se mu zaleskly. „Chci, abyste mi odpověděla na pár otázek.“

Laura přikývla. Na to byla připravená. „Proto jsem tady. Ptejte se,“ vyzvala ho.

„Myslíte – že i kdybych chtěl – tak bych tu mohl všechno jen tak nechat a vydat se s vámi na východ?“

„Jistě. Jste přece šéf – vlivný muž, který může dělat, co se mu zlíbí.“

„Vy mi lichotíte.“

„To jsem neměla v úmyslu.“

„Opravdu? A vy nevíte, že všichni muži zbožňují lichotky?“

„Tohle jsem nikdy nijak zvlášť nezkoumala,“ odvětila vyhýbavě, něco v jeho tónu ji zrazovalo od jejího odhodlání přistupovat k tomu čistě obchodně.

„Ale možná, že někteří z vás toho mají trochu víc než je zdrávo, monsieur de Maistre. Řekla bych, že patříte do téhle kategorie.“

Xavier jí věnoval úsměv, jakým by vlk počastoval ovci, než by ji zhltl. Svým vzdorem si pouze zpečetila osud – protože žádné dobývání nebylo sladší, než když se oběť snažila tvářit nezaujatě.

Proč si ji na tu práci najali? napadlo ho. Byla snad návnadou, kterou mu podstrčili pod nos, aby ho přivedla zpět k šejkovi? Měl by ji vyzkoušet? Políbit ji? Uhasit svůj vztek a pocit zmaru nad jejím odhalením, tím že ochutná ty hebké, sametové rty? Ale milování by ho jenom rozptýlilo od tohoto zajímavého dilema, ve kterém se ocitl.

Od chvíle, kdy ji vykázal z kanceláře, tak na to musel pořád myslet a to se mu obvykle nestávalo. Pohrdal takovými pocity, ale vypadalo to, jako by se v něm odehrávala jakási tichá a důležitá bitva.

Chladná, vypočítavá stránka jeho povahy mu říkala, že nemělo smysl v téhle fázi pátrat po otci – i kdyby se její bizarní tvrzení ukázalo být pravdivé, o čemž pochyboval. Nepotřeboval otce. Uspěl v životě a dosáhl toho svými vlastními schopnostmi – netoužil po nějakém shledání po letech. Spíše předvídal spoustu komplikací – praktických i citových – pokud by k tomu přece jen svolil.

Přesto v něm však její ohromující odhalení probudilo zvědavost a on věděl, že pokud to nechá plavat, navždy v něm zůstane jistý pocit lítosti. A jak předtím řekl, on nikdy ničeho nelitoval. A nebylo tam ještě jiné lákadlo, které by tomu výletu dávalo smysl? Myšlenka na svedení rozkošné Laury Cottinghamové, která ze všech sil předstírala, že nemá zájem! Xavier se zvolna usmál.

„Máte pravdu,“ podotkl. „Můžu si dělat, co se mi zlíbí… A ještě nikdy jsem nedostal tak zajímavé pozvání od tak neodolatelné ženy – jak by to mohl nějaký muž odmítnout? Takže můžete hodit za hlavu úzkost, která vám svírá ty rozkošné rty, cherie – protože já s vámi do Kharastanu pojedu.“

Laura na chvilku nemohla uvěřit vlastním uším – byla si tak jistá, že udělá pravý opak.

„To mě velmi… těší,“ řekla nakonec, ačkoliv věděla, že to zní poněkud banálně.

Její úlevu však nepatrně kazilo vědomí, že jedná s mužem, který byl ztělesněné nebezpečí a který ji vyváděl z rovnováhy.

„To předpokládám,“ poznamenal chladně, protože potřeboval tu neobvyklou situaci udržet pod kontrolou. Ona musela být v jeho moci. „Ale ještě tam nejsem, tak vám radím, abyste své nadšení zatím držela na uzdě.“

Laura přikývla.

„Zítra v půl desáté ráno vás vyzvedne auto a odveze vás na letiště, pokud vám to vyhovuje?“

„Nevyhovuje.“

„Ne?“

Xavier si dopřál mírný úsměv – ten uštěpačný škleb prozrazoval jeho ďábelskou radost. Ti, kteří ho znali z La Bourse – slavné pařížské burzy, vystavěné samotným Napoleonem – by se třásli hrůzou, kdyby uviděli tenhle škleb.

„Ne. Nemyslím si, že máte představu o tom, jak funguju, cherie. Vy mi nebudete diktovat ani místo ani čas ani způsob, jak tam pojedeme,“ podotkl sametově. „Vy se přizpůsobíte mně.“

„Nejsem si jistá, jestli vám rozumím,“ odvětila Laura rozechvěle.

„Je to celkem jednoduché. Mám v úmyslu dopravit se do Kharastanu po svém.“

Laura na něj zůstala zírat. „Ale to je pošetilé!“ namítla. „Šejk má luxusní letadlo, které vás tam odveze, kdykoliv budete chtít.“

„Myslíte, že se nechám nalákat na luxusní letadlo?“

„Ne, jistěže ne. Nechtěla jsem –“

„Nebudu na šejkovi závislý,“ skočil jí do řeči. „Tohle je zase moje podmínka a buď ji přijmete, anebo se vrátíte s prázdnou, protože já neustoupím ani o píď.“

Ocelový záblesk odhodlání v jeho očích jí prozradil, že to myslí vážně. Potom následovala chvilka ticha. Co mu na to mohla říct? Měl ji v hrsti a věděl to.

„Ale do Kharastanu nejsou žádné přímé lety,“ poznamenala nakonec. „Bude to trvat celou věčnost, než se tam dostaneme se všemi přestupy.“

V očích se mu objevil škádlivý výraz. „Myslíte, že létám běžnými linkami? Pronajmu si letadlo od charterové společnosti jako vždycky. Těm aspoň mohu bez obav svěřit svůj život.“

„Co tím myslíte?“

„Přemýšlejte o tom. Pokud jsem, jak tvrdíte, synem šejka – pak bude jistě v zájmu některých členů rodiny, aby se mi něco přihodilo.“

Chtěla mu říct, že lidé se takto nechovají – dokud si nevybavila celý ten podivný sled událostí, který ji přivedl až sem, a najednou jí nepřipadalo nic nemožné.

Ale Lauřiny smysly se netetelily strachem kvůli fyzickému nebezpečí, které naznačil, ale kvůli tomu, že se měla ocitnout v Xavierově blízkosti.

Xavier přimhouřil oči, když zkoumal její tvář. Byla tak čistá, pomyslel si. Tak bělostná. Tak… ostražitá. Ucítil napětí ve slabinách. „Copak se děje, cherie?“ zeptal se škádlivě. „Vypadáte nervózně.“

„Proč bych měla být nervózní, pane de Maistre?“

„Řekl bych, že to oba dobře víme.“ V očích se mu zablýsklo. „A možná byste mi odteď měla říkat Xaviere.“

Jenom ji žádal, aby ho oslovovala křestním jménem – a přesto díky tomu zajímavému francouzskému přízvuku, který ji hladil jako samet, to vypadalo, jako by jí navrhoval něco nesmírně intimního.

Laura se zahleděla do bezedných hlubin těch černých očí a najednou ji přepadl strach.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Za necelou hodinu přistáváme, pane.“

Xavier vzhlédl od hromady listin, které dosud pročítal, přímo do hlubokých očí půvabné letušky.

„Merci bien,“ odvětil a zahleděl se na Lauru, která seděla naproti němu v přepychové kabině, jež připomínala spíše elegantní salon.

Během letu ho překvapila, protože čekal, že bude pořád něco říkat, jen aby udržela konverzaci, jak to ženy obvykle dělaly, aniž by si uvědomovaly, že ticho je občas tou nejkouzelnější věcí. Ale Laura si namísto toho vybrala vážný román a téměř celou cestu četla. Bylo ironií osudu, že protentokrát by přivítal pošetilý rozhovor, jen aby se na chvíli zbavil svých zneklidňujících myšlenek.

Minulou noc ho ve spánku pronásledovaly podivné sny, až se s trhnutím probudil. Posadil se na posteli ve svém pařížském apartmá, nahý uprostřed zmuchlaných peřin a zahleděl se do černočerné noci. Věděl, že ho ta Angličanka přinutila nahlédnout do té části jeho života, která byla odjakživa tabu. A i kdyby se její tvrzení ukázalo jako pravdivé, Xavier si nebyl jistý, jestli chce to tajemství odhalit. Přesto ho však cosi ponoukalo k téhle cestě za poznáním. Cosi, o čem dosud neměl ani potuchy.

Pro muže, jenž byl zvyklý mít každou situaci pod kontrolou, to bylo značně zneklidňující. Ale Xavier udělal to, co uměl nejlépe – zavřel zneklidňující pocity i všechna co kdyby do škatulek, které pak uzamkl v hloubi své mysli. Jaký by to mělo smysl pokoušet si představit, co ho čekalo v Kharastanu, když tam beztak za chvilku přistanou?

Proto si s sebou vzal spoustu práce, do níž se pustil s obvyklou důkladností a vervou. Teď už byl však hotov a hlavou se mu začínaly honit myšlenky, které by nejradši zapudil. A ta skvostná rudovláska mu navíc neprokazovala patřičnou úctu, jakou by obvykle očekával – což samozřejmě pouze umocňovalo jeho touhu. Touha byla něco, s čím se dokázal vypořádat – nebylo to zdaleka tak zneklidňující jako otázka jeho původu. Touha měla začátek a konec, a jakmile se mu podaří tuhle Lauru Cottinghamovou okouzlit, tak se mu rychle omrzí.

„Dala byste si ještě něco k jídlu?“ zeptal se tiše. „Nebo něco k pití?“

Laura vzhlédla od knihy a přemítala, jestli si všiml, jak pročítá každou stránku několikrát, protože jí slova ne a ne dát smysl. Bylo těžké se v jeho blízkosti soustředit.

„Ne, díky. Nemám hlad.“

„Ale vždyť jste skoro neobědvala,“ podotkl.

Byla to pravda. Výborná dušená ryba se zeleninou ji nedokázala zaujmout a dokonce ani čokoládový pudink, nad kterým by se jí doma v Anglii sbíhaly sliny, jí neudělal dobře na žaludek.

Mohla svou nechuť k jídlu svést na dlouhý let, ale to by byla lež. Let byl klidný jen s malými turbulencemi, když přelétali pohoří Dashabhi.

Ne, její nechuť k jídlu a zvláštní rozpačité pocity se daly přičíst jedinému důvodu – a ten důvod seděl přímo naproti ní.

„Ženy nejedí tolik co muži,“ odvětila rozhodně.

Ten černý pohled změnil směr a uznale spočinul na křivkách jejích dlouhých nohou. „Angličanky nikdy pořádně nejí,“ podotkl uštěpačně. „Vynechají snídani a k obědu si dají brambůrky.“

„No, víte, já vlastně brambůrky nikdy nejím – nedokázala bych se věnovat klientům celé odpoledne, kdybych si dala nezdravý oběd. A kromě toho že je to velmi pochybné zobecnění, tak si také myslím, že moje stravovací návyky nejsou právě nejvhodnější téma k rozhovoru, co říkáte?“

„Naopak,“ namítl, protože flirtování bylo daleko snazší než přemýšlení o tom, co ho čekalo. A její ostrý právnický jazyk ho nutil použít proti ní všechen ostrovtip. „Pokud nechcete, aby muži trousili poznámky o vašem smyslném těle, cherie, tak ho nesmíte tak vystavovat.“

Laura se pozorně prohlédla, jako by jí někdo během čtení bez povšimnutí vyměnil šaty – jako by tam najednou mohla sedět ve skrovných, průhledných bikinách. Ale celé to byl nezvyk na její nový šatník. Návrhář jí opatřil jedny šaty do Paříže a jiné do Kharastanu – a oboje byly velmi rozdílné. Ty do Paříže byly přiléhavé, zatímco ty do Kharastanu ji halily od hlavy k patě. A přesně takto se dnes oblékla – jako žena, která pracovala pro šejka a chystala se dorazit do země, kde skromnost a umírněnost v oblékání byly na prvním místě. Od krku až po kotníky ji halily splývavé šaty z čistého hedvábí krémové barvy. Velmi umírněný rozparek dosahoval sotva ke kolenu a byl tam spíš proto, aby se mohla pohybovat, než aby ji odhaloval. Na nohou se jí blyštěly zlaté střevíce a jedinou skutečnou výstředností byl pár těžkých náušnic s temně zelenými kameny.

„Ale já nejsem oblečená vyzývavě!“ namítla.

„Ne?“ Povytáhl temné obočí. „Tyhle šaty byly rozhodně navrženy, aby podtrhovaly ženské tvary, které se pod nimi ukrývají. Je to jeden z těch důmyslných střihů, který naoko působí umírněně, ale ve skutečnosti je pravým opakem – obzvlášť pro příslušníky opačného pohlaví. Zahalování je někdy nesnesitelně vzrušující, což nepochybně víte. Chválím váš vkus, cherie.“

Mluvil o ní jako o nějaké pokušitelce, která se ho snažila za každou cenu svést! Měla mu říct, že tohle by si na sebe za normálních okolností nikdy nevzala? Že se nechala vést radami zkušeného stylisty, kterého zaměstnával šejk Zahir? Ale proč by mu měla prozrazovat více, než potřeboval vědět? Taková informace by nejspíš vedla k otázkám, co byla zvyklá obvykle nosit. A pak by se ty bystré černé oči zvědavě přimhouřily a ten neskutečně sexy hlas by se nepochybně začal vyptávat na velmi osobní věci. A ona se s ním nechtěla zaplést do osobního rozhovoru, protože tímhle směrem leželo velké nebezpečí – napověděl jí to její instinkt. V minulosti nedbala na své vnitřní pocity a dělala, co považovala za správné, místo toho, co jí napovídalo její srdce. Ale s tím byl konec. Odteď už k sobě bude naprosto upřímná – a právě teď bylo třeba, aby si udržela chladný, profesionální odstup.

Laura se na něj zahleděla. Potom co včera večer zatelefonovala šejkovu rozčilenému pobočníkovi a oznámila mu, že Xavier tvrdošíjně trvá na tom, že poletí vlastním letadlem, tak o všem dlouze přemýšlela.

Zdálo se být zřejmé, že s ní Xavier bude otevřeně flirtovat. Byl pohledný a navíc Francouz – a i kdyby byl jen polovičním Francouzem, netvrdilo se o nich, že jsou to skvělí milenci? A pokud v jeho žilách skutečně kolovala i šejkova královská krev, pak se zajisté bude chovat způsobem, na jaký Laura nebyla zvyklá. Choval se snad naprosto nepatřičně anebo to byl jen nedostatek jejích zkušeností?

V jejím malém rodném Dolchesteru se to zrovna nehemžilo muži, jako byl on. Kdyby tam nějací byli, získala by aspoň trochu cviku v jednání s nimi a byla by teď lépe připravená na střet s Xavierem de Maistre.

Ne, muž jeho kalibru byl nad její síly – a to že měla za úkol doprovodit ho zpět do Kharastanu, ještě neznamenalo, že si musela nechat líbit jeho chlípné pohledy a sexuální narážky. Nezařekla se snad po fiasku s Joshem, že už nikdy nedopustí, aby ji nějaký muž využíval?

Pilotův hlas je informoval, že letí ve stabilní letové hladině a že za chvilku začnou sestupovat. Už brzo vystoupí na letištní plochu Kumush Ay – hlavního města Kharastanu – a její práce bude u konce. Už nebylo nutné, aby se ho snažila konejšit – už kolem něj nemusela našlapovat po špičkách.

Samozřejmě to neznamenalo, že by k němu měla začít být hrubá – jenom mu mohla trochu otevřít oči, aby si uvědomil, jak se má chovat k ženám. Koneckonců, jenom by mu to prospělo.

„Pane de Maistre,“ povzdechla si.

„Pořád vám říkám, abyste mě oslovovala Xaviere,“ přerušil ji jemně.

„Xaviere,“ opravila se Laura a pak zaváhala. Jak mohlo jeho jméno znít tak… tak… svůdně? Protože jí chutnalo na rtech tak cizokrajně – jako nektar z ovoce, které dosud neokusila? Anebo protože se nadalo vyslovit, aniž by člověk nejdřív nezměkčil hlas?

Polkla. „Opravdu si nemyslím, že by bylo vhodné, abyste hodnotil mou postavu nebo můj výběr oděvu.“

Tiše se usmál.

„Oděvu?“ zopakoval po ní zamyšleně. „Ale jste přece žena – copak vy netoužíte být obdivována?“

Laura se napřímila a vrhla na něj vyčítavý pohled. „Zjevně v situaci, kde by taková reakce byla přiměřená.“

„Například?“

„Například na večírku. Nebo při společenské události.“ Laura pokrčila rameny. „Něco takového.“

„Myslíte, že muži s ženami si hrají pouze při společenských událostech?“ zajímal se nevěřícně.

Hrají. Do Lauřiny mysli se vkradly nechtěné představy, když si vzpomněla, jak jí bušilo srdce, když ji vzal do náručí, a jak pod jeho dotekem celá roztála. A teď jí hrozil, že udělá to samé, pokud mu to dovolí – pouhými nestoudnými poznámkami a tím, jak se na ni díval.

„Proč překrucujete každé moje slovo?“ zeptala se ho. „Copak nedokážete pochopit, že ne každá žena touží po tom, skočit s vámi do postele?“

Následovala chvilka ticha, a když promluvil, jeho oči se zvláštně leskly.

„Kdo se tady zmiňoval o skákání do postele, Lauro?“ zeptal se jemně a s uspokojením sledoval, jak se jí do tváří nahrnula barva.

„Ach!“ Laura ho probodla pohledem. Tohle bylo šílenství. Musela se dát ihned dohromady. Malik předtím naznačil, že by pro ni mohl mít další práci, až dokončí svůj úkol, ale asi na něj neudělá valný dojem, pokud vystoupí z letadla jako rozechvělá troska. „Myslím, že bych si přece jen dala něco k pití, pokud vám to nevadí,“ pronesla nakonec.

„Já také,“ podotkl a stiskl tlačítko nad sedadlem, aby přivolal letušku. Cosi jí rychle řekl ve svém rodném jazyce a děvče vzápětí zmizelo za závěsem.

Laura mu pohlédla do očí. Zíral na ni, jako by po ní chtěl skočit a dát si ji k svačině a ona si vroucně přála, aby si byl zapnul i poslední knoflík košile, protože ten chomáček chloupků, který odtud vykukoval, byl velmi zneklidňující.

„Může to být poslední pořádné pití, které si v nejbližší době dopřejete,“ poznamenala. „Předpokládám, že jste si vědom, že alkohol není v Kharastanu příliš tolerovanou záležitostí?“

„Je to od vás velmi milé, že mě upozorňujete na místní obyčej,“ podotkl ironicky. „A já si myslel, že to bude jedna dlouhá pijatika od rána až do večera!“

Laura potlačila úsměv, protože přiznat, že jí připadal zábavný, by bylo jen dalším projevem slabosti – a neprojevila ji už dostatečně?

„Vaše angličtina je dokonalá,“ poznamenala namísto toho. „Učil jste se odmalička?“

V tu chvíli spadla opona. „Ale vy přece víte vše o mém dětství?“ zeptal se tiše. „Copak si o mně šejk nenechal zpracovat zprávu?“

Laura ucítila, jak začíná rudnout. „Tedy – vlastně ano,“ přiznala rozpačitě.

„Ukažte mi ji.“

Laura na chvilku zaváhala – ale jenom na vteřinu. Jaký by mělo smysl snažit se to odmítnout, když jí jeho odhodlaný pohled jasně říkal, že nemá šanci? Vytáhla zprávu z aktovky a podala mu ji. Jeho nevyřčenou otázku přitom odbyla pokrčením ramen. „Dělala jsem jenom svou práci,“ podotkla.

Přijal její provinilý tón s ponurým uspokojením. Jak by ho těšilo, dát jí najevo svou morální převahu – pohrdat jí, za to že se opovážila vniknout do jeho soukromí – ale nedělal kdysi to samé? Neříkalo se o něm v minulosti, že je v obchodování naprosto bez zábran? Někteří ho za to velebili, jiní zatracovali, ale on šel vždy chladnokrevně za svým cílem. Ale nemáš rád, když to někdo dělá tobě, viď?

Rychle přelétl očima první řádky, jež byly naštěstí stručné – prostě tu stálo, že jeho domov byl v Marais. Přirozeně tu byly jeho záznamy ze školy a popis matčina nepravidelného zaměstnání. Jí i jejím zaměstnavatelům vyhovovalo, že dostávala peníze na ruku, takže její jméno se na sociálním pojištění příliš nevyskytovalo.

Teď už chápal, proč novináři vyšli naprázdno, kdykoliv se pokoušeli něco zjistit o jeho minulosti. Kromě několika článků od jeho bývalých spolužáků, kde se psalo, že byl tak trochu samotář a oblíbený mezi dívkami, tu nic výjimečného nebylo. „Nic moc,“ podotkl.

„Je toho překvapivě málo,“ přitakala Laura.

Takže přání jeho matky bylo vyslyšeno, pomyslel si ve vzácné chvilce vzpomínek. Vždy usilovala o to, aby si uchránila soukromí, skoro to hraničilo až s tajnůstkářstvím. Přispěl tento fakt k jeho pozdější odtažitosti – téměř chladné lhostejnosti ve vztazích, na kterou si ženy vždycky stěžovaly?

Zahleděl se na Lauru. „Měl své vlastní syny?“ zeptal se náhle. „Myslím tím legitimní?“

„Ne,“ odvětila zvolna. „Žádné legitimní syny nemá.“

„Možná proto se chytá stébel – zoufale se snaží objevit někoho, koho by mohl prohlásit za vlastního. Co přesně je účelem téhle cesty?“ zeptal se Xavier.

Laura si všimla, že se mu na rtech objevil strnulý výraz. „Copak to není zřejmé?“

„A je snad? Setkání inspirované sentimentem nebo praktičností, to je ta otázka,“ poznamenal sarkasticky. „Přeje si mocný muž vidět svou krev, předtím než opustí tento svět a vstoupí do nového? Anebo má v úmyslu přiřknout své bohatství muži, který vyrůstal v relativní chudobě?“ V očích se mu zalesklo.

„Myslíte si, že zdědím pohádkové jmění, cherie?“

„To je velmi ziskuchtivý postoj,“ opáčila.

„Myslíte?“ Potřásl svou černovlasou hlavou. „Ne. Jenom se snažím být praktický. Anebo se domníváte, že by bylo vhodnější předstírat údiv, pokud dostanu takovou lákavou nabídku?“

„Většina lidí to tak dělá,“ podotkla, když si vzpomněla na předčítání závětí, kterých se musela účastnit.

„Takže, já nepotřebuju a ani nechci jeho zatracené peníze!“ pokračoval Xavier, jako by vůbec nepromluvila. „Dokonce i šejkové se musejí naučit, že oddanost a láska se nedají jednoduše koupit na sklonku života.“

Jevilo se to jako značně morální postoj, od někoho kdo byl nechvalně proslulý playboy, a zároveň to poskytovalo hlubší náhled do jeho povahy, která byla daleko složitější, než se zprvu zdálo.

Právě v ten okamžik vešla do kabiny letuška s vínem a Laura byla vděčná za to vyrušení, když jim rozlila burgundské do křišťálových sklenic. Napila se z plna hrdla.

„Je to lepší?“ zeptal se mírně.

„Mnohem lepší. Je skvělé.“

Xavier usrkával ze své sklenky s vínem a tiše ji sledoval. Byl si vědom, že pokud šlo o vzájemné informace, tak byl oproti ní ve značné nevýhodě. Co o ní vlastně věděl? Nepřišla ta správná chvilka, aby to trochu vyrovnal? „Povězte mi něco o vaší vazbě na královskou rodinu Kharastanu.“

Byl to spíše rozkaz než žádost. „Pracuju pro královskou rodinu přes měsíc.“

„Jenom měsíc?“ Xavier přimhouřil oči. „Tak krátkou dobu a už vám svěřili tak choulostivou záležitost…“

„Šejk Zahir si mě najal speciálně pro tento účel,“ odvětila tiše.

„Abyste mě k němu dovedla?“

„Přesně tak. Specializuju se na rodinné právo a všechny kharastanské zákony jsou napsané i v angličtině.“

„A jak to, že tak hezké děvče dělá poskoka šejkovi?“

„Cením si vaší domněnky, že jsem hezká.“

„Nemáte přítele, kterému by vadilo, že vás vysílají na mise, při kterých máte lapat podivínské Francouze?“

Laura povytáhla obočí. „Proč by mu to mělo vadit? Nebo jste jedním z těch mužů, kteří jsou přesvědčeni, že žena potřebuje povolení i k tomu, aby se mohla nadechnout?“

„Takže vy máte přítele?“

„Vlastně, nemám.“ Proč mu tohle proboha řekla? „A je tu můj osobní život vůbec relevantní?“

Xavier si rozhořčeně povzdechl. „Bože! Proč žádný právník nedokáže bez vytáček odpovědět na otázku?“

„Možná proto, že jsme placeni je klást, a ne na ně odpovídat. Jsem šejkův mezinárodní právní poradce. To je všechno, co potřebujete vědět.“

„To posoudím já, cherie,“ namítl jemně.

Laura se střetla s jeho hrozivým pohledem a v tu chvíli ji opustila část její vyrovnanosti. „Budeme… budeme přistávat.“ Už se nemohla dočkat. Být tu s ním uzavřená v malém prostoru, to byla její představa noční můry.

Laura si rozepnula pás a vstala, aby unikla jeho uhrančivému pohledu a stále dotěrnějším otázkám.

Cítila na sobě jeho pohled při každém kroku, jak zvolna přešla k jednomu z okének a zahleděla se na zasněžené vrcholky hor. Prosím, už aby tam byli, pomyslela si.

„Tak co na vás bylo tak výjimečného, že jste dostala tuhle práci?“ zamumlal. „Nebo můžu hádat?“

„Už jsem vám řekla. Jsem právník – musím přezkoumat jisté listiny.“ Otočila se a zjistila, že Xavier také vstal a v jeho očích se lesklo něco, co jí připomínalo blížící se hrozbu.

„Nedělejte nechápavou,“ zabručel. „Nesluší vám to. Na světě je milion právníků, kteří by tu práci zvládli, ale žádný z nich nevypadá tak skvěle jako vy. Vybrali si vás pro váš půvab a sexappeal, co myslíte?“

Sexappeal? Laura věděla, že stylista téměř úplně proměnil její vzhled – ale bylo obtížné změnit náhled na sebe sama. Protože zrcadlo mohlo lhát – tohle věděla každá žena. To, jak člověk vypadal, nemuselo odpovídat tomu, jak se cítil uvnitř – obzvlášť to platilo pro někoho, kdo se celý život potýkal s nejistotou.

Byla dcerou chudé matky a později horlivou studentkou práv. A donedávna chodila s Joshem – malá, upjatá a frigidní Laura, ta dojná kráva na peníze, kterou bylo tak snadné obrat a poslat k vodě. Ano, měla na sobě přepychové šaty – ale sexy? Ona? Ani za milion let. Alespoň podle Joshe.

„Jistěže ne!“ namítla. „Možná si mě vybrali, protože ženy mají trochu odlišné vlastnosti než muži, ale můj sexappeal je nejen irelevantní ale i nevhodný v zemi, jako je Kharastan.“

Opravdu byla tak naivní, aby tomu věřila? blesklo mu hlavou. Přešel k oknu a stoupl si vedle ní. Potom se jí zahleděl do tváře a ohromeně si všiml jejích velkých vytřeštěných očí v pobledlé tváři.

Ženy se od něj většinou takhle neodtahovaly, a to ho jen o to víc dráždilo – hluboko uvnitř toužil, aby se s některou dostal do takovéto situace. Tak proč by to nemohla být ona? Nestřílej posla, nabádal ho vnitřní hlas a Xavier semknul rty. Ale ne – on neměl v úmyslu zastřelit posla.

„Takže vy se domníváte, že je to jen pouhá shoda náhod, že si pro tuhle práci vybrali atraktivní mladou ženu?“ zeptal se a jeho hlas se přitom chvěl touhou.

„To nevím,“ zašeptala, jako by najednou prohlédla past, do níž se nechala polapit. Zahnaná do kouta, zdánlivě sama na palubě letadla s mocným mužem, jehož urostlá, svalnatá postava přímo vyzařovala živočišnou sexualitu. Tetelila se nad jeho kůží v téměř hmatatelném oparu, a i když Laura věděla, že by se od něj měla vzdálit nebo zavolat letušku, nějak se nedokázala hnout z místa.

„Opravdu?“ pošeptal jí do ucha a dotknul se špičkou ukazováku její brady. Potom jí nadzdvihnul hlavu a přinutil ji pohlédnout mu do očí. „Já myslím, že víte. Jako si myslím, že někdo řekl šejkovu pobočníkovi o těchhle růžových rtech, protože věděl, že budu chtít udělat tohle…“

Sklonil k ní tvář a Laura si připadala jako v nějakém fantastickém filmu přikovaná na místo chapadlem vetřelce. Jenže to, co jí přikovalo na místo, nebylo vůbec z jiného světa – byl to pocit starý jak lidstvo samo, jenom ji dosud nikdy tak silně nezasáhl. Xavier přitiskl ústa na její rozechvělé rty.

Možná, kdyby to byl hrubý, dotěrný polibek, kterým by jí demonstroval svou nadřazenost, tak by v sobě našla sílu nebo vůli ho odstrčit. Ale nebyl. Byl to ten nejobratnější polibek na světě, který v ní probudil touhu chtít víc. Takže to nakonec byla její ústa, která se nepatrně pootevřela, a její jazyk, který vyrazil vpřed.

A jeho triumfální úsměv, když jí položil ruce na boky a pak sjel dolů, aby stiskl její zadeček a přitáhl si ji blíž. Přitom svůdně prohloubil polibek.

„Hmm,“ zamumlal jí do ucha.

„Xaviere!“ zalapala po dechu.

„Líbí se ti to?“

„A… ano!“

Xavier se znovu usmál a byl v pokušení položit jí dlaně na prsa, nebo jí vyhrnout ty tenounké šaty vzhůru a prozkoumat její nejintimnější místa. Ale rychlá úvaha mu napověděla, že nebyl čas na erotické hrátky. Kdyby teď něco rozehrál, hrozilo, že by oba skončili vzrušení a neuspokojení – anebo ještě hůř, že by je vyrušila letuška, která by přišla oznámit, že přistávají.

Ne, teď nebyl čas na sex – ale dost času na důkladný příslib. A to rozhodně přehlušilo všechny obavy, z toho co je čekalo v Kharastanu. Xavier věděl, jakou váhu ženy přikládaly polibku – jak si ho pořád přehrávaly v hlavě. Tak ať tedy okusí ten nejdelší a nejsladší polibek, který předčí všechny její představy.

Použil svá ústa jako nástroj a pokračoval v prozkoumávání jejích rtů, až se Laura s tlumeným výkřikem přitiskla k jeho širokým ramenům a lehce se zhoupla v kolenou, když se jeho polibek prohloubil.

Jeho rty chutnaly sladce jako ta nejsladší věc, jakou kdy okusila. Laura už samozřejmě okusila polibek, ale takovýhle ještě ne. Cítila, jak se v ní probouzí téměř hmatatelná touha, která ji nutila…

Xavier se od ní s nepatrným úsměvem odtáhl, až zaslechl její tichý protest. Zahleděl se její do očí, které teď byly téměř černé díky rozšířeným zornicím. I její rty pod jeho polibkem potemněly. Na tváři měla rozkošný ruměnec a on si uvědomil, že pokud by let trval o trochu déle, tak by se s ní pomiloval.

„Bohužel, ne,“ zamumlal lítostivě, protože byl tak vzrušený, že mu připadalo, že exploduje. „Teď není čas na lásku, cherie.“

Bylo to jeho naprosto nevhodné použití slova láska, co vrátilo Lauru zpět na zem?

Vrávoravě ustoupila o krok zpět a zděšeně si přitiskla dlaň na hrdlo. „Co… co to děláte?“ vypravila ze sebe bez dechu a pak nevěřícně zakroutila hlavou. „Nebo spíš, co dělám já?“

Zasmál se. „Chceš lekci z biologie?“

„Chci… chci… Ach proboha! Jak jsem mohla být tak… hloupá?“ Že mu dovolila, takhle ji políbit – takhle se mu otevřít, prozradit mu nade vší pochybnost, že ho chtěla ve všech směrech. Jak před ním teď měla hrát odtažitou profesionální právničku?

Xavier jí věnoval mlsný úsměv. „Neobviňuj se, cherie – to není žádný zločin, že mě chceš. Zdaleka nejsi jediná.“ Pokrčil rameny. „A jaký znáš lepší způsob, jak zabít čas při dlouhých večerech v poušti, které nás čekají?“ Než využít sex jako únik z nepříjemných myšlenek. „Pomilujeme se, hned jak se nám k tomu naskytne příležitost.“

Jeho arogantní slova byla pro Lauru studenou sprchou. Rychle si rukama pročísla vlasy a uvědomila si, že si je musí do přistání upravit – a co bylo důležitější, musela mu dát jasně najevo, že už se nikdy nic takového nebude opakovat. Nikdy!

„To bych neřekla. Bylo to ode mne nesmírné pochybení,“ pronesla zvolna, „které se už nebude opakovat, protože hned jak vás představím šejkovi, tak bude můj úkol u konce a pak se rozejdeme.“

Xavier odolal pokušení jí odporovat. Jak málo toho věděla! Jak musela být naivní a bláhová, když se domnívala, že připustí takový scénář. Rozejdou se teprve tehdy, až se mu ona omrzí. A to nebude dřív, než ji dostane.

Ucítil zvláštní tlak ve slabinách. Ach, ano – bude jeho. Ale sexuální touhu nahradilo jiné napětí, když se změnil zvuk motorů a letadlo začalo přistávat.

PÁTÁ KAPITOLA

Před měsícem Laura přistála na tom samém letišti lemovaném vysokými zasněženými vrcholky hor a užasle zalapala po dechu. Ale tehdy byla plná rozechvělého očekávání, které plynulo z toho, že se chystala překročit rámec svého obyčejného života.

Mírně se obávala setkání s šejkovým zástupcem – ale zároveň si připadala silná. Bolest a následný propad, které okusila po rozchodu s Joshem, se přetavily v nový postoj nezlomnosti a vzdoru.

Nejdůležitější bylo, že udělala vše, co bylo v jejích silách, aby z té situace vyšla s něčím víc než jen se ctí. Měla na paměti, jak její matka strádala v rukách mužů, a byla odhodlaná neopakovat její chyby. Ano, touhle dobou před měsícem vypadal život růžověji.

A teď?

Teď cítila jen hrůzu a vůbec žádnou sílu. Zdálo se, jako by ji z ní vysál ten sexy muž, který ji políbil s tak neodolatelnou sladkostí a vášní, že chtěla víc…

Jak jen to od ní bylo neprofesionální!

Laura po něm vrhla kradmý pohled, když stanuli na vrcholku schůdků letadla, a sledovala jeho reakci, jak se poprvé zhluboka nadechl horkého vzduchu Kharastanu, který ji obestíral jako vřelé objetí. Ale ona nechtěla myslet na objímání, protože to by jen odvádělo její myšlenky do nepatřičných míst.

Chtěla cítit něco jiného než pichlavou touhu, takže se raději soustředila na jeho nemístnou aroganci. Ale nějak se jí to nedařilo… Přimhouřil své černé oči, jak se rozhlížel po okolí, a na chvilku jakoby se přestal kontrolovat. Nesmyslně si ho v ten okamžik představila jako malého chlapce, který pátrá po svém otci a původu, než jako vypočítavého playboye, který dobře věděl, jak políbit ženu, aby mu podlehla.

„Připraven?“ zeptala se tiše.

„Moment,“ řekl hlubokým tichým hlasem.

Xavier se rozhlédl kolem sebe, jako by každý nadbytečný zvuk mohl narušit krásu onoho místa. Mírně se zachvěl, když zíral na neznámou čarokrásnou krajinu.

Slunce na jasné obloze se začínalo pomalu sklánět k obzoru. Připadalo mu mnohem větší, než to na jaké byl zvyklý – ohromný ohnivý kotouč barvil sníh na vzdálených vršcích hor dorůžova.

Zahlédl siluetu velkého ptáka, který se střemhlav vrhl k zemi, a nabíral do plic horký, suchý vzduch, který jako by pronikal všemi jeho póry. Na okamžik byl naprosto okouzlen tímhle zvláštním novým světem. Vyrostl ve městě a odmalička nasával atmosféru velkoměsta. Miloval Paříž celým svým srdcem, protože nemohl jinak. Jistě, hodně cestoval, ale většinou na západ, a když už se vypravil na východ, pokaždé navštěvoval lidnaté finanční metropole. Ale tohle místo vypadalo divoce a téměř zpustle a něčím ho nepochopitelně chytlo u srdce.

„To je úchvatné,“ zašeptal.

„Ano,“ přitakala Laura, když se zastavila, aby se pokochala tou krásou. Vskutku úchvatné. A pod záminkou přehlédnutí té nádherné krajiny vrhla další kradmý pohled na robustní profil muže vedle ní, který jako by byl zachycen na plátně s modrým nebem v pozadí. Jako by bylo přirozené, že je tu. Jako by sem patřil. Zajímalo by mě, jestli si myslí to samé? blesklo jí hlavou. Anebo je to jen moje příliš bujná fantazie?

Xavier se zahleděl na poměrně rozlehlé letiště, které bylo lemované moderními budovami, kontrolní věží a vysokým radarem. Ale když si jeho oči přivykly ostrému slunečnímu svitu, uviděl ozbrojené vojáky s konvojem nablýskaných aut a motocyklů, které trpělivě vyčkávaly na okraji letištní plochy.

„Tak už jdou,“ podotkl tiše, když k němu vykročil hlouček mužů v hedvábných róbách a s šátky na hlavách, jež se leskly v pohasínajícím slunci.

Nezdálo se mu to? Neoctl se v nějakém filmu, kde se fantazie jevila jako skutečnost? Ale nepřevrátil se mu snad během posledních dnů celý život naruby?

„Kdo z nich je šejkův pobočník?“ zeptal se napjatě, když je přejel pohledem.

Laura přehlédla kamenné tváře příchozích. „Ten nejvyšší z nich,“ pronesla zvolna. „Ten muž v bílé róbě. Jmenuje se Malik.“

„A vy tvrdíte, že jsou s šejkem příbuzní?“

„Jenom vzdáleně, aspoň myslím – ale rozhodně je to šejkův důvěrník. Říká mu úplně všechno.“

Xavierovy oči zazářily uspokojením. A neodpověděla mu teď přesně jako jeho důvěrnice? Měl pravdu – jako vždy – příslib úžasného milování stačil k tomu, aby si vbrzku získal veškerou její oddanost a věrnost. Bylo na čase, aby převzal kontrolu. „Pojď,“ přikázal jí nesmlouvavě. „Půjdeme se s nimi přivítat.“

Laura překvapeně zamrkala, když před ní sestoupil se schůdků na letištní plochu, a napadlo ji, jestli se najednou rozhodl chovat jako král. Zároveň jí připadalo, jako by v Malikových očích zahlédla nepatrný záblesk nevraživosti, jak se k nim blížil s hlubokou úklonou v pase.

„Dobrý večer,“ pronesl formálně. „Já, Malik, vás srdečně vítám v Kharastanu jménem Jeho nejjasnějšího Veličenstva Zahira.“

Xavierovi zacukalo v koutku. Hluboko uvnitř toužil po odpovědích na několik přímočarých otázek – chtěl důkaz pro tak nestoudné tvrzení, které ho přivedlo až na toto neznámé území. Ale věděl, že tohle nepřísluší Malikovi. Proto pouze kývnul na srozuměnou.

„Děkuji vám za vskutku velkolepé uvítání,“ odpověděl medově.

„Jistě musíte být unavený a hladový po tak dlouhé cestě,“ podotkl Malik. „Očekává nás vůz, aby nás dopravil do paláce.“ Otočil se k Lauře. „Vy pojedete prvním autem, kde na vás čeká Sidonia, vaše služebná.“ Potom se obrátil zpět ke Xavierovi. „Pan de Maistre a já vás budeme následovat ve druhém voze.“

Jeho hlas byl studený jako led a Lauře najednou připadalo, jako by se ji snažil odstrčit. Splnila svůj úkol a to zřejmě znamenalo, že už je tu nadbytečná.

Nechci jet v jiném autě se služkou, pomyslela si – zapuzená jak nějaká otravná moucha v parném létě. Otočila se ke Xavierovi, ale jeho oči byly jako kusy ledu a tvář měl tvrdou jako kámen – muž, který ji před chvílí tak vášnivě políbil, jí teď připadal jako nějaký neskutečný sen. Namítne něco proti téhle zjevné diskriminaci ženského pohlaví? Projeví se jeho očividná touha po ní v tom, že bude chtít, aby ho doprovodila do paláce?

Xavier jí pohlédl do očí. Věděl, že chce zůstat s ním – a kdyby byl upřímný, přiznal by si, že ji chce mít po svém boku. Krásnou a povolnou. Ale její krása ho rozptylovala – a nejen jeho. Potřeboval si udržet jasnou hlavu, a kdyby jí vyhověl, její vděčnost by neznala mezí, obzvlášť až by ji vzal znovu do náručí. Jen ať okusí, jak vypadá takové odmítnutí Xavierem de Maistre, a v budoucnu pak ochotně vyhoví každé jeho touze.

Krom toho, Laura i Malik mohli být jeho nepřátelé a nebylo nejlepší rozdělit nepřátele? Aby, pokud to bude nutné, mohl člověk obrátit jednoho proti druhému…?

„Tak běž, cherie,“ zabručel. „Jak vidíš – všichni jsou připraveni vyrazit.“

Laura nehnula ani brvou, přestože jeho povýšená slova pro ni byla ledovou sprchou. Ale už sem jednou přijela pod svou vlastní vlajkou a zvládla to dokonale – protože se chovala jako profesionálka a nenechala se rozptýlit žádnými polibky. Tak to zkus znovu! Jsi tu jako zaměstnanec, připomněla si v duchu, nic víc.

Přikývla a věnovala jim oslnivý úsměv. „Zajisté. Jistě si toho máte spoustu co říct, pánové. Uvidíme se v paláci.“ Nato se otočila a bez dalšího slova vyrazila k autu. Oba muži ji mlčky sledovali, dokud jí strážný neotevřel dvířka opancéřovaného auta.

„Je krásná, co říkáte?“ zeptal se Malik zamyšleně.

Xavier se otočil k šejkovu pobočníkovi s ledovým výrazem na tváři. Měl tenhle muž skutečně poměr s tou svůdnou rudovláskou? přemítal. A v tu chvíli jím projelo palčivé bodnutí žárlivosti. „Laura?“

„Jistě,“ odvětil Malik a pak se odmlčel. „Je to vaše milenka?“ zeptal se bez okolků.

Mezi Xavierovým černým obočím se objevila hluboká temná vráska. „Je v Kharastanu zvykem takto mluvit o ženách?“ zajímal se.

Malik přešel tu výtku pokrčením ramen. „Pocházíte ze západu, kde je postoj k sexu velmi liberální a vy sám tam máte pověst výkonného hřebce.“

„A kde se jenom usmrkaní mladíci chlubí svými sexuálními trofejemi,“ opáčil Xavier.

„Nežádal jsem vás, abyste se chlubil – jenom jsem se snažil zjistit, jestli se už slečna Cottinghamová dostala na dlouhý soupis vašich milenek.“

„Mých domnělých milenek,“ zabručel Xavier. „Kdybych se byl vyspal se všemi ženami, které se mi kdy nabídly, tak by mi sotva zbýval čas na něco jiného.“

„A to je ano, nebo ne?“ naléhal Malik.

Xavier přimhouřil oči. Byla to jeho mužská ješitnost, která mu bránila přiznat, že Lauru ještě nedostal? Anebo se skutečně obával, že by se jí mohlo podařit nemyslitelné a odolat mu. Nikdy! Na světě neexistovala žena, která by byla natolik pošetilá, aby se tohohle zřekla.

Vzpomeň si, jak v letadle reagovala na tvé doteky, řekl si v duchu. „Projevujete v té záležitosti zvědavost, která hraničí s vlezlostí,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Malik pokrčil rameny. „Třeba jen přemýšlím, jak uspořádat vaše ubytování.“

„Anebo ji chcete pro sebe?“ zeptal se Xavier vyzývavě. „Řekněte – potřebujete ženu zaměstnat, abyste ji dostal do postele?“

Následovala chvilka nevěřícného ticha.

„Vaše poznámky by se daly vyložit jako urážka, pane de Maistre,“ pronesl Malik chladně. „Myslíte, že je to moudré?“

Ale Xavier se nemínil nechat zastrašit hrozbou, která se náhle vkradla do Malikova tónu. Nemusím mít tohohle muže v lásce, ani ho respektovat nebo mu prokazovat úctu, blesklo mu hlavou. „Kdybych byl moudrý, tak bych s touhle zatracenou cestou nikdy nesouhlasil!“

„A proč jste to tedy udělal?“

Xavierovy rty se stáhly do ledového úsměvu. „O tom si promluvím s šejkem,“ prohodil lhostejně. „A ne s jedním z jeho nohsledů.“

Všiml si, jak při jeho nevybíravých slovech Malik zaťal ruce v pěst, a v tu chvíli se cítil téměř bezstarostně. Jako by se právě napil lahodného nektaru po dlouhé úmorné cestě. Před ním se rozprostírala zlatem vykládaná cesta do neznáma a najednou pocítil vzrušení, protože i přes všechny jeho úspěchy a vítězství se jeho život nestal fádním a předvídatelným.

Koneckonců, na světě byla spousta druhů vín k ochutnání a spousta krásných žen, se kterými se mohl vyspat. Když byl člověk oděný do hedvábí a kašmíru, když bylo každé jeho přání předem splněné – neztratil něco ze své podstaty lovce, která byla zakořeněná v každém muži?

Xavier byl zvyklý na přepych a okázalá přivítání, ale poprvé za dlouhou dobu se mu rozbušilo srdce vzrušením, když sledoval, jak auto projíždí širokou ulicí, jíž lemovaly zástupy salutujících stráží.

Zaleskla se před ním ocelová vrata v dohasínajících paprscích slunce. Za nimi zahlédl vodu, která tryskala vzhůru v mohutném gejzíru v široké fontáně, a neznámé rozkvetlé stromy, které vrhaly mihotavé stíny na neposkvrněné pěšinky.

Když se přiblížili k sídlu, všiml si klenuté budovy se zlatou střechou vykládané překrásnou mozaikou. Mezi zlatem byly vložené všechny možné odstíny modři – od světle modré letní oblohy až po temnou barvu oceánu. A navzdory zvláštnímu rozechvění Xavier pocítil, že tohle je jeho osud – jako by jeho místo v tuto chvíli bylo právě tady.

„Tak jsme tu,“ pronesl zvolna a všiml si, že ho Malik tiše pozoruje s nečitelným výrazem v očích.

„Zajisté,“ přitakal pobočník tiše. „Modrý palác je nádherný, viďte? Právě tady vás Zahir Veliký očekává.“

Zahir Veliký. Muž, který o sobě tvrdí, že je můj otec, pomyslel si Xavier a vzápětí ho přepadl zvláštní pocit prázdnoty. Co když nic z toho nebyla pravda? Co když se to všechno ukáže být pouhým snem?

Protože i přes všechno své bohatství, vliv a styky i Zahir mohl udělat nějakou zásadní chybu. Chybu, která se mohla přihodit každému muži. A pokud se ukáže, že je to tak, co potom? Xavier si musí dát velký pozor, aby neztratil svou pověstnou vyrovnanost. Aby zůstal stejně nezaujatý jako vždy, protože tady budou nepochybně bedlivě sledovat jeho reakce a kdyby dal průchod emocím, mohlo by to být považováno za slabost. A to by nikdy nedopustil.

„Kdy ho uvidím?“ zeptal se náhle.

Následovala pomlka. „O tom ještě nebylo rozhodnuto,“ řekl Malik.

Xavier vycítil, jak pobočník opět získal na sebejistotě, a pochopil, že musí demonstrovat svou sílu.

Protože oni tě tady chtějí mnohem víc, než tu chceš být ty, připomenul si v duchu.

„Cesta sem pro mě znamenala mnohé komplikace a nebudu tady čekat, jak nějaká loutka na provázku,“ pronesl pevně. „Pokud si mě šejk Zahir přeje vidět, pak se můžeme setkat, ale musí k tomu dojít co nejdříve. Jsem velmi zaneprázdněný člověk a nehodlám trpět něčí vrtochy.“

Malikovy oči byly tvrdé jako kámen. „Tohle není žádná hra, Francouzi,“ procedil skrz zuby. „Zahir je starý a churavý a čas vaší schůzky se musí přizpůsobit jeho zdravotnímu stavu.“

Xavier zaslechl výhrůžný nádech v Malikově tónu a přimhouřil oči. Měl snad svého pána upřímně rád, jak se to občas podřízeným stávalo? Anebo se jen strachoval o svou budoucnost bez šejka?

Xavier pohlédl do Malikových očí a uviděl tam nefalšovaný smutek, tehdy ho přepadly výčitky svědomí.

„Nechtěl jsem vám způsobit bolest,“ podotkl.

Malik pokýval hlavou a zdálo se, že se vzchopil. „Setkání zřejmě proběhne co nejdříve.“

V Xavierově hlavě se honilo tisíc otázek, ale teď nebyla vhodná chvíle, aby je vyslovil.

Ze zamyšlení ho vytrhl Malikův hlas. „Večeře bude v devět, až se spolu se slečnou Cottinghamovou osvěžíte. Doufám, že vám to vyhovuje?“

V tu chvíli si Xavier přesně uvědomil, co chce. Chtěl rozvinout příslib, který mu přinesl polibek s tou nádhernou Angličankou. Protože co jiného měl dělat během dlouhých hodin čekání na audienci u šejka? „Pokud jde o to, co mi vyhovuje, to záleží na tom, pokud jste zařídil nocleh k mé spokojenosti,“ pronesl důrazně.

Malik ztuhl. „Přijde na to, co přesně myslíte vaší spokojeností.“

„Řekl bych, že oba víme, co tím myslím,“ pronesl Xavier jemně.

Následovala chvilka ticha. „Kharastanské obyčeje rozhodně nepohlížejí nijak smířlivě na to, když dva svobodní lidé opačného pohlaví sdílejí jednu ložnici, ale…“ Malik pokrčil rameny a oba muži si vyměnili chápavý pohled. „Jsem si jistý, že tuto záležitost můžeme vyřídit k vaší spokojenosti.“

„Jsem rád, že si rozumíme,“ opáčil Xavier.

ŠESTÁ KAPITOLA

„To bude asi nějaký omyl!“ prohlásila Laura, když se rozhlédla po pokoji se směsicí vzteku, obavy a nesporného vzrušení.

„Omyl?“ zopakoval Xavier naoko nechápavě, když sloužící složili jejich poslední zavazadla. „A jaký omyl by to měl být, cherie?“

„To že máme společný pokoj!“ prohlásila nabroušeně.

Probodávala ho pohledem, jako by byl sám ďábel a Xavier si dopřál letmý pocit uspokojení. Bylo o mnoho snazší zaobírat se v myšlenkách důvěrně známou sexuální touhou než rozjímáním nad tím, zda-li bylo moudré vydat se na tak pochybný podnik.

„Není to společný pokoj v pravém slova smyslu, cherie. Máme jen společný obývák – doufám, že se s tím na pár nocí vyrovnáš?“ Tázavě povytáhl své černé obočí. „Copak jsi nikdy nesdílela pokoj s jinými studenty, když jsi studovala práva?“

„To je něco jiného!“

„A v čem je to jiné, Lauro?“

„Hrát nevinného ti nesvědčí, Xaviere,“ opáčila. „Máš v tom prsty?“

„V čem?“

„V tom, že budeme žít doslova spolu!“

V jeho temné, smyslné tváři se objevil naprosto udivený výraz. „Myslíš, že mám jako šejkův nemanželský syn tu moc zařídit takovou věc přímo z Francie? Co si myslíš, Lauro, že jsem si vyžádal přímou linku k Zahirovi a požadoval jsem, aby nás dali do jednoho pokoje?“

„Takže ty s tímhle nemáš nic společného? Bylo to ano, nebo ne?“

Ach ano, byla chytrá, to jí musel přiznat. Anebo to bylo její právnickou průpravou, že prohlédla jeho úskoky a odhalila, že jí vlastně neodpověděl na otázku.

„Je to tak hrozné?“ zeptal se, když máchl rukou po onom prostorném pokoji s kamennou podlahou a drahými hedvábnými koberci. Stál tam masivní psací stůl vykládaný různými druhy vzácných dřevin a na něm byla váza s voňavými růžemi. „Je to nádherný pokoj – vlastně je tak velký, že by se dal klidně rozdělit na tři místnosti. A na co si chceš stěžovat, když máme každý vlastní ložnici?“

„Až na to, že v zámcích nejsou žádné klíče, nebo snad ano?“ podotkla.

„Skutečně? Ještě jsem to nezkontroloval.“ Povytáhl své černé obočí a věnoval jí povýšený úsměv. „Myslíš, že zamčené dveře by mi mohly zabránit vejít k tobě do ložnice, kdybych opravdu chtěl?“

Lauře se na okamžik zastavilo srdce.

„Nechceš snad říct, že bys ty dveře vyrazil?“ zeptala se nevěřícně.

„Proč? Je to snad jedna z tvých tajných fantazií?“

„Ne!“

„Chtěl jsem říct,“ zamumlal, když si všiml, jak vytřeštila oči, „že pokud bych si to přál, tak bys otočila klíčem v zámku a pustila mě dovnitř.“

„Zbláznil ses?“ Nevěřícně na něj zírala. „Žiješ snad ve světě, kde všechny ženy skáčou, jak ty pískáš?“

Jejich pohledy se střetly. „Do značné míry ano.“

Laura potřásla hlavou. „Chováš se k ženám jako k sexuálním objektům,“ vytkla mu.

„Což také jsou.“

„Nemůžu uvěřit, že to říkáš!“

„Protože je to pravda,“ opáčil a užíval si tu slovní přestřelku pro její výjimečnou vyrovnanost.

„Tvoje námitka se týká pojmenování celé záležitosti a představ s tím spojených. Když se muž podívá na krásnou ženu, myslí na sex – ale funguje to oběma směry. Ženy přemýšlejí úplně stejně o mužích – kdyby tak měly odvahu si to přiznat.“ Vrhl na ni provokativní pohled zpod svých temných řas. „Přesně o tomhle jsi přemýšlela dnes v letadle.“

Laura na okamžik zůstala jako opařená. Problém byl v tom, že nedokázala popřít jeho logiku, jeho důvtip. Byl by z něj dobrý právník, pomyslela si zamračeně. „Myslím, že požádám Malika, aby mi dal jiný pokoj.“

„Můžeš to zkusit,“ přitakal tiše. „Ale možná to bude jen ztráta času – a čas je velmi cenný, nemyslíš?“

Jejich oči se střetly a Lauře to najednou došlo. „Aha,“ řekla. „Takže jsem měla pravdu – ty v tom máš prsty. To je fait accompli – hotová věc.“

„Máš dokonalý francouzský přízvuk,“ zamumlal. Přejel ji pohledem. A jak dokonale vypadala, blesklo mu hlavou – jemné krémové hedvábí dávalo dobře vyniknout její přirozené kráse.

Vlasy měla stažené dozadu, takže odhalovaly její půvabný oválný obličej. A pod decentně střiženými šaty se rýsovaly svůdné křivky její postavy. Xavier v tu chvíli pocítil důvěrně známou sexuální žádost, která rázem zahlušila všechny dotěrné otázky.

Kolik mužů asi okusilo tohle úchvatné tělo? pomyslel si žárlivě, když si vzpomněl na Malikovo vyptávání v autě. Tak si ji vezmi, nabádal ho vnitřní hlas. Vezmi si ji, a pak na ni můžeš zapomenout.

„Nikdy si vlasy nerozpouštíš?“ zeptal se tiše.

Takovou otázku Laura nečekala. Všimla si žádosti v jeho pohledu a očekávala nějakou lechtivou narážku. Ale jeho smyslná otázka ji vyvedla z rovnováhy. Mimoděk se dotkla konečky prstů svých upravených temně rudých kadeří.

„Někdy ano,“ přiznala.

„V posteli?“

Nedovol mu, aby se k tobě přiblížil. Neprozraď mu, že musíš pořád myslet na jeho sladký polibek…

Zahlédla horečný lesk v jeho temných očích a uvědomila si, že on na to také myslí. A že jejím největším vítězstvím by bylo ne se odstěhovat z tohoto spojeného pokoje, ale odolat pokušení jako takovému.

„Do postele si samozřejmě vlasy rozpouštím,“ odvětila řízně. „Ale to ty nikdy neuvidíš, Xaviere.“

Věnoval jí krátký, strnulý úsměv.

„A ty nevíš, že skutečný muž nikdy neodolá výzvě?“ zamumlal a letmo pohlédl na hodinky. „A – i když vypadáš naprosto rozkošně – možná by ses chtěla před večeří převléknout.“

Vešel do ložnice a opatrně za sebou zavřel dveře.

Laura za ním tiše zírala s narůstajícím pocitem frustrace. Vypadalo to, jako by nad ní měl navrch, a ona nechápala proč.

Venku na indigové obloze jasně zářily hvězdy. Byly tak ohromné, jako by je někdo namaloval. A do místnosti proudil teplý vzduch, v němž se vznášela vůně růží, jasmínu a santalového dřeva.

Pomalu vešla do ložnice a zavřela dveře. Měla by skákat radostí a uspokojením, ale cítila se nějak sklesle. Bylo to tím, že ji Xavier dokázal vyvést z míry? Anebo proto, že se hrozila toho, jaké v ní dokázal probudit pocity, anebo ještě hůře – jaké by v ní mohl probudit pocity?

Laura si povzdechla. Vytěž z téhle situace co nejvíc, řekla si v duchu. Zapomeň na Francouze a užívej si návštěvy v opravdovém paláci. Takovou příležitost příliš mnoho žen ze západu nedostalo. Napadlo ji, jak by se asi její matka divila, kdyby teď viděla svou malou holčičku – její drahá maminka, která byla jak divoká řeka.

Za hodinu si Laura připadala jako jiný člověk. Palác byl možná ze čtrnáctého století, ale koupelny vypadaly jak z budoucnosti – s ohromnými sprchovými růžicemi a samostatnou vanou, ve které by se dalo plavat.

Nanesla si na tvář nepatrnou vrstvu líčidla a vklouzla do těsných šatů z jemného hedvábí, které jí hladily na kotnících a zvýrazňovaly její temně zelené oči. Potom si stáhla vlasy do drdolu, aby podtrhla svůj vzdor.

Zhluboka se nadechla a otevřela spojovací dveře, za nimiž objevila Xaviera, který vzhlížel k ohromnému stříbrnému půlměsíci. Otočil se, když ji uslyšel, a na kratičký okamžik proti sobě zůstali bez hnutí stát. Jako dva lidé, kteří o sebe náhodou zakopli.

Xavier se nemohl pohnout, jen cítil hluboký tlukot vlastního srdce. Neodhalovala ani kousek kůže, kromě tváře, a přesto nikdy v životě neviděl ženu, která by byla tak sexy. Jak jen dokázala být tak rafinovaně krásná? Byl hodně vzrušený, když šel předtím do sprchy a byl v pokušení se uspokojit… a teď litoval, že to neudělal.

„Vypadáš překrásně.“

Cítila, jak se jí zachvěly rty. „Xaviere, prosím, to ne.“

„Co ne?“

„Neříkej takové věci.“ Nedívej se tak na mě!

„Všichni muži říkají takové věci.“

„Ne, to neříkají.“ Ne jako ty.

„Chceš, abych ti lhal? O to ti jde? Ale já nebudu. Ty jsi krásná.“

Laura cítila, jak se jí tváře zbarvily dorůžova, protože to, jak se na ni uznale podíval, v ní skutečně vzbudilo dojem, že je krásná. Ale nebylo správné s ním flirtovat – za žádných okolností a už vůbec ne v téhle situaci.

Ačkoliv se zdálo, že Xavier není přesvědčen, že by šejk mohl být jeho otcem, Laura si byla téměř jistá, že byl. A už brzo se s ním setká. Už teď byli každý někde úplně jinde – on zámožný playboy a ona právnička z malého města v cizí zemi, ale pokud do této rovnice přibude ještě jeho královská krev, tak už bude úplně mimo její dosah. Takže mu odolávej, napomenula se v duchu. Měj se na pozoru před jeho galským šarmem.

V dálce se rozezněl zvon. Měl sladký, hluboký tón, v němž málem zaniklo zaklepání na dveře. Za nimi stál sloužící v bílé róbě, který je s úklonou vyzval, aby ho následovali.

Laura se instinktivně podívala na Xaviera.

„Jsi… nervózní?“ zeptala se opatrně.

Za normálních okolností by takovou poznámku přešel s chladným dotčením, že se opovážila naznačit, že by Xavier de Maistre mohl být z něčeho nervózní. Ale dnes večer to neudělal. Možná to bylo vůní santalového dřeva, nebo srpkem měsíce na obloze, ale dnes se necítil, jako ten starý známý Xavier.

„Ani trochu,“ zamumlal, když míjeli vysoké mramorové sloupy a umně vyřezávané lampy, jež visely z drahokamy vykládaného stropu. „Cítím se tak trochu, jako bych se podroboval nevyhnutelnému – ale něčemu, s čím nemám nic společného.“

„Tomu nerozumím.“

„Na ničem z tohohle nezáleží,“ pronesl zvolna, jako by se tomu sám snažil přijít na kloub. „Pokud – a já o tom pochybuju – se ukáže, že šejk je skutečně můj otec, pak jde jen o to, že napomohl mému zrodu. Je to jen taková loterie přírody. Rozhodně to není součást mého života. Nikdy nebyla a nikdy nebude.“

„Jsi si jistý?“

Ale její otázka zůstala nezodpovězená, protože se právě přiblížili k těžkým nádherně vyřezávaným dveřím, které se před nimi otevřely. Uvnitř uviděl řadu loučí rozmístěných po obvodu rozlehlé místnosti se zdobeným stolem uprostřed. Na něm se třpytily křišťálové číše a stříbrné příbory ve světle vysokých svící rozestavěných mezi mísami s ovocem a květinami. „Mon Dieu,“ zamumlal. „Koukni na to.“

Xavier se zahleděl na Lauru, ale ta nezírala na opulentně prostřenou tabuli. Dívala se přímo na něj. V těch jasných zelených očích se zračila otázka a Xaviera zachvátila touha se do nich ponořit.

„Mluvila tvá matka někdy o otci?“ zeptala se náhle.

Zapůsobilo na něj snad kouzlo orientální noci? To byl ten důvod, proč ji nesjel za takovou drzost? „Nemáš právo se mě na něco takového ptát, Lauro.“

„Skutečně?“ namítla jemně. „Vzhledem k tomu, že sdílíme společný pokoj, bych řekla, že mi to dává jistá práva.“

Byla houževnatá, to jí musel přiznat – a také odvážná, že si troufala pitvat téma, které mu bylo nepříjemné. A když ona měla kuráž se zeptat, pak on měl rozhodně dostatek kuráže jí odpovědět, nebo ne? Přesto bylo zvláštní vyslovit nahlas myšlenky, které v sobě tak dlouho dusil – částečně i proto, že dosud nepotkal nikoho, komu by je mohl svěřit. Ale Laura většinu toho příběhu znala, tak proč jí neodpovědět?

„Má matka mi toho o otci moc neřekla,“ odvětil Xavier suše. „Kdo to je, bylo její největší tajemství. Prozradila mi jen, že byl bohatý a majetnický. Ale do našeho života nijak nezasahoval, dokonce mi o něm nikdy nevyprávěla…“ Lusknul prsty jako čaroděj, který se chystá zmizet v dýmu. „Vypadalo to, jako by pro ni byl mrtvý – jako by nikdy neexistoval.“

Jako by nikdy neexistoval.

Bylo to prokleté dědictví, které přešlo z matky na syna, a oba se na chvíli odmlčeli – jako by je jeho příkrá slova připravila o řeč.

„Třeba ho budeš nenávidět,“ prohlásila Laura náhle. A co pak? Přemýšlel Malik – nebo Xavier – nebo samotný šejk o možných následcích takového setkání?

Ve vzduchu se vznášela vůně jasmínu, jak kráčeli ke vstupu do sálu. „Možná ano,“ přitakal Xavier zasmušile.

SEDMÁ KAPITOLA

„Dáte si ještě kousek dezertu?“ zeptal se Malik vlídně.

Laura potřásla hlavou, když jí jeden z mnoha zamlklých sloužících nabídl na zlatém podnose hrozny a granátová jablka.

Uvelebila se na židli.

Tohle byla jediná oficiální příležitost, které se v Kharastanu zúčastnila, ale ten večer nakonec nebyl zdaleka takový očistec, jak předpokládala, vzhledem k tomu že seděla vedle nečitelného Malika s Xavierem naproti sobě.

„Děkuji, ale ne – už se do mě nic nevejde.“

„Chutnalo vám? Možná to bylo trochu prosté pro váš vytříbený západní jazyk.“

„Žertujete?“ zeptala se Laura. „Tam, kde žiju, vypadá sváteční večer tak, že zajdu do kina a pak na kari. Tohle bylo něco úplně jiného a moc se mi to líbilo. Tanečnice byly úchvatné. Z poezie jsem přirozeně nerozuměla ani slovo, ale byla tak úžasně melodická, že mi to ani nepřišlo. A hudba byla překrásná.“

„Ano,“ přitakal Malik očividně potěšen. „Všechna kvalitní poezie předčí jazykové bariéry. A flétna, kterou jste tak obdivovala, zněla přesně jako pouštní vítr, nemyslíte? Aha, teď jste se zamračila! Už jste někdy byla v poušti, slečno Cottinghamová?“

„Ne, ještě ne,“ přiznala Laura a pokradmu se podívala přes stůl na Xaviera, který zaujatě rozmlouval s překrásnou kharastanskou ženou zahalenou do splývavé bohatě vyšívané róby. Přišla mu snad přitažlivá? blesklo jí hlavou žárlivě. Zrovna v ten okamžik k ní vzhlédl – nebo snad vycítil, že na něj zírá? Na tváři se mu objevil škádlivý úsměv a oči se mu chtivě zaleskly jakoby v příslibu toho, co přijde. Laura cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. Zabořila prsty do jemného hedvábí svých šatů, protože si uvědomovala, že se neovladatelně chvějí. Jak to chce proboha zvládnout později? Až zůstanou sami.

Malikovy oči sledovaly její pohled. „Všichni dnešní hosté jsou oddaní přátelé královského dvora a Fallalah je manželkou jednoho z mnoha šejkových kmotřenců,“ řekl diplomaticky, když před ně sloužící postavil malé šálky s čajem. „To jen pro případ, že by vám její hovor s Francouzem dělal nějaké starosti.“

Laura zamrkala, když odtrhla zrak od Xaviera. „Starosti?“ zeptala se, když si odkašlala. „Proč bych si měla dělat starosti?“

„Odpusťte,“ podotkl Malik uhlazeně. „Ale myslel jsem, že vy a Xavier…“ Pokrčil rameny a nechal zbytek věty viset ve vzduchu.

Byl to mazaný způsob, jak z ní vytáhnout informace, uvědomila si Laura – ale to by byl její konec, kdyby s ním začala probírat svůj vztah s Xavierem. Usmála se pro sebe. A jaký vztah měla vlastně na mysli? Muž, který nepokrytě mluvil o sexu jako svém cíli, a žena, která si řekla, že to není správné, i když se jí tělo snažilo přesvědčit, že se mýlí.

Sotva se tu dalo mluvit o vztahu…

„Mluvíte v hádankách, Maliku.“

„Opravdu? Tak to se omlouvám.“

Laura přikývla, ale neodpověděla mu.

„Takže vy jste tedy diskrétní?“ zajímal se Malik. „A oddaná?“

„Nejsou to snad důvody, proč jste mě najal?“ Laura odložila ubrousek na stůl a pohlédla na něj. „Možná je na čase, abychom si o tom promluvili. Vím, že chcete, abych dosvědčila podepsání některých dokumentů. Bez problému vám v tom vyhovím.“ V očích jí probleskla naděje. „Až to udělám, můžu předpokládat, že je můj úkol u konce, jelikož tím splním všechny své závazky?“

Kharastanský hodnostář zvedl hrozen bílého vína z podnosu a zamyšleně si ho otočil v prstech. „Pokud si vzpomínám, tak jsme při výběrovém pohovoru probírali, že pro zdárné dokončení tohoto úkolu bude případně třeba vyvinout zvláštního úsilí.“

Laura si poposedla na židli. Jaký klam dokázalo to zvláštní světlo vykouzlit, pomyslela si. Dnes večer jí při svitu svící připadalo, že se Malikovy černé oči neuvěřitelně podobají Xavierovým. Anebo bylo její vnímání pouze pokřivené dlouhou cestou, opojnou krásou Modrého paláce a tímhle okouzlujícím večerem?

„Nuže, má práce je téměř u konce,“ podotkla Laura jemně, ale důrazně.

„Ne,“ namítl. „Skončí, až řekne šejk.“

„A jak dlouho to bude trvat? Dny? Týdny?“ A do té doby bude napospas těmto dvěma mužům. Když Laura pohlédla do Malikových očí, najednou si uvědomila, že byly stejně nelítostné jako Xavierovy. Co chtěl, to dostal – a za povrchní zdvořilostí, kterou jí ten večer projevoval, dokázala v jeho tváři vyčíst neúprosné odhodlání. Musela tu zůstat, dokud nedostane povolení odejít, takhle jednoduché to bylo.

V tu chvíli Malik otočil hlavu a pohlédl ke dveřím, zrovna když vešla dovnitř štíhlá mladá žena. Měla na sobě světle modré šaty a obličej měla zahalený závojem, ale Laura nemohla přehlédnout záplavu blonďatých vlasů pod závojem a její bledou pleť. Vypadala jako z jiné doby a Laura sledovala, jak se její modré oči upřely k Malikovi, než mírně kývla hlavou a opět zmizela za dveřmi, kde se před chvilkou objevila.

„Kdo to byl?“ zeptala se Laura.

Následovala odmlka. „Jmenuje se Sorrel.“

„Nevypadá, že by pocházela z Kharastanu.“

„Ne. Je to Angličanka a je to má schovanka.“

„Vaše schovanka?“

„Zdá se, že vás to poněkud překvapilo, slečno Cottinghamová.“

„Trošku. Je to zastaralý název, který se už v Anglii moc nepoužívá.“ Ale vypadalo to, že její staromódní vzhled s tím korespondoval – připomínal doby, kdy ženy potřebovaly něčí ochranu a poručnictví.

„Jsme staromódní země,“ poznamenal Malik rozvážně. „A chráníme své ženy. Sorrelini rodiče jsou mrtví, ale její rodina měla po mnoho let přátelské vztahy s Kharastanem. A navíc je velmi blízká šejkovi,“ doplnil Malik. „Vlastně docela chápu, proč se jeho výsost právě teď chystá přijmout toho Francouze.“

Malik vstal a zavolal si jednoho ze sloužících. Naklonil k němu hlavu a řekl mu něco ve svém rodném jazyce. Muž potom obešel stůl a promluvil s Xavierem.

„Omluvíte mě?“ zeptal se Malik. „Někdo vás odvede zpět do pokoje.“

„Jistě.“

Naklonil k ní svou černovlasou hlavu a promluvil tak tiše, že Laura musela napínat uši, aby ho slyšela. „Pokud by vás to zajímalo, v pokoji je klíč, který se hodí do zámku vašich dveří. Najdete ho v malé červené krabičce ve vaší šatně. A v baru v obýváku najdete alkoholické nápoje. Ctíme zvyklosti našich západních hostů, přestože většina z nás jejich záliby nesdílí. Popřeju vám dobrou noc, slečno Cottinghamová,“ dodal mnohoznačně.

„Dobrou noc,“ odvětila Laura chabě a vyprovodila ho překvapeným pohledem. Nabídl jí snad Malik jakýsi novodobý způsob ochrany cti? My své ženy chráníme, prohlásil předtím.

Všimla si, že Xavier vstal a jeho tvář byla vytesaná jako z žuly. Rty měl slité do tenké linky a místo očí kusy ledu, ale její srdce se k němu beznadějně rozběhlo navzdory tomu odpuzujícímu výrazu. Protože byla přesvědčená, že hluboko v něm dřímá jistá obava. Mohl to být milionářský playboy, ale byl také lidskou bytostí – a jak se asi člověk mohl cítit, když se měl už brzo dozvědět, jestli je potomkem mocného vládce?

Sledovala ho, jak odchází společně s Malikem, jako by to byli odvěcí krajané bez náznaku napětí, které mezi nimi bylo na letišti. Byla to tedy vůle ji ochraňovat, když se Malik zmínil o tom klíči, anebo byl pouze rozhodnut to Francouzi co nejvíce zkomplikovat?

Kousla se do rtu, když se jí vybavila Xavierova uštěpačná slova.

Myslíš, že by mě zastavily zamknuté dveře?

Když dorazila zpět do pokoje, tak se umyla a svlékla ve svitu zdobené lampy, která vrhala zajímavé stíny na hedvábné koberce. Potom si vytáhla všechny sponky, které jí držely účes, a jakmile se jí vlasy rozprostřely na ramena jako divoký vodopád, vklouzla do hedvábné noční košilky, kterou si předtím připravila na židli.

Ale dlouho nemohla usnout, i když ji nízký divan s neposkvrněným povlečením lákal do své chladivé náruče. Musela myslet na Xaviera a na jeho setkání se Zahirem. Nakonec uznala porážku a vstala, aby roztáhla rolety na okně, ze kterého byl výhled do palácových zahrad, a to, co spatřila, jí vzalo dech.

Široká pěšina zalitá stříbrným měsíčním světlem protínala zahradu až dolů k jezírku, které bylo lemované pečlivě střiženým živým plotem. Až sem cítila vůni cizokrajných květin a na tváři jí šimral vánek, jenž si pohrával s listy v korunách stromů. Klidně by to mohly být Versailles nebo Hampton Court – nebo jakákoliv jiná proslulá palácová zahrada, jež byla vystavěná ve velkolepém stylu. Pouze temný stín dravce nad hlavou Lauře připomněl, že jakkoliv se člověk snaží zvelebit své okolí, tohle byla mnohem divočejší země, než ta odkud pocházela.

Minuty ubíhaly, jak tam mlčky seděla, až konečně zaslechla klapnutí venkovních dveří. Laura zatajila dech, jako by čekala – ale na co? Snad na to jestli Xavier zaklepe?

Ale žádné zaklepání se neozvalo. Zaslechla tiché kroky, jako by se někdo ze všech sil snažil nedělat hluk. A tehdy se vedle rozhostilo ticho.

Xavier si šel zjevně lehnout a ona by měla udělat to samé, ale v hrdle měla sucho od klimatizace. Proklouzne tedy do vedlejšího pokoje a přinese si něco chladného k pití – snad to pomůže.

Oblékla si saténový plášť, který ladil s košilkou pod ním, důkladně si ho utáhla kolem pasu a prošla do obýváku. Nejdřív si nevšimla temné siluety, která se rýsovala proti třpytivému nebi, tichá, nehnutá jako socha – aspoň dokud nepohnula rukou, jako nějaká tajuplná postava na scéně, která právě ožila. Laura tlumeně vykřikla.

Xavier se k ní otočil, ale jeho tvář byla natolik zastíněná, že bylo nemožné vyčíst, co si myslí. Ale i kdyby bylo pravé poledne, poznala by Laura, co se mu honí hlavou? Anebo by jeho rysy byly stejně tak nečitelné, jako když předtím spolu s Malikem vyšel ze salonu?

Pohled na polonahou ženu bezprostředně po jeho setkání s šejkem na něj byl příliš. A skutečnost, že se hroty jejích bujných ňader svůdně rýsovaly pod tenkým hedvábím, značně urychlila jeho tep a rozvířila jeho už beztak dost zmatené myšlenky.

„Co tu sakra děláš?“ zeptal se popuzeně.

„Nemůžu spát.“

Odstoupil od okna do pokoje a ve světle lampy se zaleskl jeho tvrdý, nesmlouvavý pohled.

„Tak se snaž,“ nakázal jí příkře. „Rozhodně se ti to ale nepodaří, když tam budeš takhle stát a zírat na mě.“

A navíc v tomhle. Vypadala jako zhmotněný sen každého muže. „Co tu děláš?“ vyštěkl znova. „Po všech těch námitkách proti našemu společnému bydlení ses rozhodla, že mě budeš provokovat tím, že se sem vkradeš uprostřed noci téměř nahá?“

„Nejsem tu téměř nahá a nevěděla jsem, že jsi ještě vzhůru!“ odsekla. „Chtěla jsem se jen napít vody, to je všechno!“

„Tak se napij!“ opáčil zostra.

Tohle byl jiný Xavier. Laura si všimla napětí, které se mu usadilo ve tváři. Viděla, jak mu cuká sval v koutku, jako by se uvnitř něj hromadil tlak, který hrozil výbuchem, pokud mu nedá volný průchod.

Laura pocítila nesmyslené nutkání pohladit ho po jeho černých kadeřích, jako by ji jeho obhroublé chování obměkčilo. Když takhle vztekle kopal kolem sebe, tak to jistě souviselo s tím, co se odehrálo dnes večer. Protože – přes všechny jeho peníze a vliv i přes všechny ženy, které ho zbožňovaly – Laura najednou pochopila, že dnes v noci byl ten vyhlášený playboy úplně sám na celém světě. A proč by ti na tom mělo záležet?

„Dáš si něco k pití?“ zeptala se a rychle zapudila svůj uštěpačný vnitřní hlas, který jí našeptával, že mu nikdo nedokáže odolat.

„Vodu nechci a nechci už ani další z těch příšerných melounových koktejlů, které jsem musel přetrpět při večeři. Dal bych si pořádnou sklenku, pokud tě to zajímá.“ Přimhouřil oči, když vyplula jako duch přes pokoj k naleštěnému sekretáři vyrobeného z ořechu a meruňky. „Co to děláš?“

„Jdu ti pro pití.“

„Právě jsem ti sdělil – že o žádné nealko nestojím.“

„To jsem nemyslela – tady je nějaký alkohol. Malik mi to řekl.“ Laura otevřela dvířka sekretáře a uviděla před sebou zásobu lahví a různých sklenic. „Připadám si tak trochu jako pohádková babička, která máchla kouzelným proutkem,“ podotkla. Potom se k němu otočila. „Co by sis dal? Víno? Pivo? Šampaňské?“

„Šampaňské ne,“ odvětil lhostejně.

Takže nebudeme slavit shledání s otcem, pomyslela si Laura. Vytáhla z baru láhev kharastanského vína a zvedla ji před sebe. „Zkusíme tohle?“

„Třeba.“ Vzal od ní láhev bez jediného slova a nalil hustou, temně červenou tekutinu do dvou křišťálových sklenic. „Bůhví, co to vlastně pijeme,“ poznamenal suše. „Kharastanská vína nejsou zrovna těmi nejvyhlášenějšími na světě.“ Laura od něj přijala sklenku a usrkla z ní. Bylo to těžké, sladké a dost silné – možná že to bylo právě to, co potřebovala.

„Teda! To je silné.“

„Chutná ti to?“

„Cítím v tom lékořici a něco sladkého.“ Laura mu věnovala zamyšlený pohled. „Ale o vínu jsme už řekli všechno, co se dalo. Povíš mi něco o tvém setkání s šejkem?“ Jestli je opravdu tím, za koho se vydává, a jestli jsi tu skutečnost přijal.

Xavier se zhluboka napil lékořicového nápoje a ušklíbl se. Potom si jazykem olízl rty, které mu náhle vyschly. „Předpokládám, že kdybych byl na tvém místě, taky bych byl zvědavý.“

Hořím zvědavostí, pomyslela si Laura. Posadila se na jeden z divanů a napjatě se na něj zahleděla.

„Jaký je?“

Následovala pomlka. „Je starý“ řekl lhostejně a pak pokrčil rameny. Vzhlédl k ní a všiml si, že je naprosto klidná, jako by jí někdo vymazal z tváře všechny emoce, kromě upřímného zájmu.

„Chtěl jsi, aby byl silný a vitální – muž v nejlepších letech – muž, na kterého bys mohl být pyšný?“ odvážila se zeptat.

Xavier jen potřásl hlavou. „Jistěže ne. Věděl jsem, že bude starý – jenom jsem nečekal, že bude tak starý. Mně je třicet tři a jemu přes osmdesát. Byl skoro o třicet let starší než má matka!“

„A to je takový problém? Pokud to vezmeme podle hollywoodských měřítek, tak to nic neznamená.“

„Ani ve Francii to nic není,“ opáčil. „Ale takový rozdíl možná člověku otevře oči, co ho jednou čeká.“ Přimělo ho to k úvahám o vlastním životě, a jak rychle mu utíkal mezi prsty?

Zaslechla v jeho hlase trpký osten. „Jsi rozčilený,“ podotkla.

„Ano, jsem rozčilený,“ přitakal zprudka. „No a co má být?“

„Měl by sis ujasnit, co tě rozčílilo.“

Na tváři se mu objevil ironický škleb. „Odkdy se právníci zabývají amatérskou psychologií?“

„Copak se vždycky všichni musí sklonit před tvým názorem, Xaviere?“ zajímala se. „Anebo prostě nesneseš pomyšlení, že by někdo jiný mohl mít odlišný názor, který by mohl být správný?“

Byl zaskočen její přímočarostí a soucit, který zahlédl v jejích smaragdových očích, ho zasáhl mnohem víc, než by si přál. Xavier se domníval, že si vypěstoval imunitu vůči pocitům, ale teď se jasně ukázalo, že se zmýlil. Byl to zločin, přiznat že jím ta zkušenost otřásla více, než očekával? Anebo by to vykolejilo každého?

„Snad,“ připustil a nadechl se. „Je to příběh starý jak lidstvo samo,“ pronesl zvolna. „Má matka byla mladá herečka v Paříži, když ji šejk poprvé spatřil. Zahir řekl, že v sobě měla oheň i vášeň, společně s touhou uspět.“ Jeho hlas potemněl. „Což byla zřejmě jedna z věcí, která ho přitahovala.“

„A předpokládám, že byla i velmi krásná.“

„Ach ano, byla krásná,“ přitakal nevzrušeně. „Byla překrásná.“

„Tak co se stalo?“ zeptala se Laura.

„Měli spolu románek.“

„Tajný?“

„Jistě. Byl to ženatý muž. Navíc z těch nejvyšších kruhů.“

„A… co bylo pak?“

Xavier trochu netypicky zaváhal. Pohled šejkových očí předtím vyjadřoval lítost – ale byla to kajícnost muže, který se dobral konce života, a snažil se získat odpuštění za dávné hříchy z mládí? Anebo to byla upřímná lítost nad tím, že opustil ženu, která ho milovala, aniž pomyslel na to, že by jejich románek mohl mít následky?

„Zahir se vrátil zpět do Kharastanu,“ pokračoval zvolna. „A už nikdy s ní nepromluvil.“

„Takže tě neuzná za svého syna?“

Xavier na ni pohlédl a do hlasu se mu vkradl zvláštní tón. „Tohle je na tom nejdivnější. Nikdy o mně nevěděl – aspoň to tvrdí,“ řekl. „Teprve před pár lety zjistil, že žiju, když si chtěl uspořádat všechny své záležitosti. Jeho pobočník uviděl mou fotku v jedněch francouzských bulvárních novinách,“ podotkl sarkasticky. „A zmínil se mu o té podobě. Je ironií osudu, že jeho přesvědčila ta jediná fotka v novinách, kdežto mě ne.“

„Tak co tě teda nakonec přesvědčilo, že je to tvůj otec?“ zeptala se Laura tiše.

Mohl by jí říct, že to vycítil, že to poznal v hloubi svého srdce, ale to by bylo příliš silné doznání na muže, který se vysmíval instinktům a který se vždy raději spoléhal na fakta a důkazy.

Sáhl si do kapsy kalhot a vytáhl odtud něco malého. Vtiskl si to do dlaně, kde se to rozzářilo jako měsíc. „Přivezl jsem to s sebou z Paříže,“ řekl. „Je to to jediné, co mi po matce zůstalo – kromě vybledlé stužky.“

„Co je to?“ zašeptala.

Xavier přešel k divanu a natáhl k ní ruku. Laura to od něj rozechvěle převzala. Byl to zlatý prstýnek s kamenem, který považovala za rubín a který byl zbroušený do hvězdy.

„Zahir má přesně takový,“ řekl. „Je velmi cenný a jen zřídkakdy se dává darem.“

„Což znamená, že pro něj tvá matka skutečně něco znamenala – myslíš, že to věděla?“

Pokrčil rameny. „Kdo ví?“ Ale v duchu o tom pochyboval. Byla příliš zaneprázdněná každodenními starostmi a úsilím ukrýt svého syna před mužem, který jí mohl pomoci. Zdědil snad po ní nedůvěru k ostatním? blesklo mu náhle hlavou.

„Možná to pro ni bylo takhle snazší,“ pronesl zvolna. „Protože když si myslíš, že na tobě někomu záleží, tak je snadné udržovat si naději – i když je naprosto marná.“

Laura odložila prázdnou sklenku. „Nikdy se mu to nepokusila říct?“

Xavier zavrtěl hlavou, protože věděl, že by bylo velmi snadné svalit vinu na matku za to, že mu upřela právo na otce a vštípila mu nedůvěřivost k okolí. Ale s přibývajícími léty a zkušenostmi už dokázal pochopit, proč se chovala, tak jak se chovala.

„Neměl žádného legitimního dědice v zemi, kde je nadřazenost mužů nezpochybnitelná,“ pokračoval. „Možná se obávala, že kdyby se o mně dozvěděl, tak by mohl využít svůj nesmírný vliv, aby mě získal. To byl pravděpodobně i důvod, proč o něm nikde nemluvila – obávala se, že by mu to za úplatu mohl někdo donést. To proto jednoduše ‚zmizela‘ a my žili zvláštní život v ústraní a stínu, chudí jako myši.“

„Chudí?“ zeptala se Laura překvapeně.

Xavier se nevesele zasmál. „Oui, cherie, chudí – nenarodil jsem se boháčem, víš. Ale žili jsme si dobře. Měli jsme dostatek jídla i střechu nad hlavou.“ Teď si však uvědomil i negativní odkaz své výchovy. Mělo snad jejich protloukání a život v utajení vliv na jeho neodbytné nutkání zajistit si dostatek majetku na několik životů dopředu a to bez citových závazků?

„Tak proč tě chtěl poznat? A proč chce teď?“

„Protože jeho žena loni zemřela a to mu uvolnilo ruce k jednání – svázat všechny přetrhané nitky svého života. Cítil, že dokud byla manželka naživu, bylo by pro ni bolestivé setkat se s nemanželským dítětem.“ Tvář mu zkřivil zvláštní úsměv. „Zdá se, že má v sobě vštípený respekt, když už ne smysl pro věrnost.“

„Prohlásí tě… svým dědicem?“

„K tomu řekl něco dost podivného,“ odvětil Xavier, když si vzpomněl, jak zvláštně tohle téma šejk zamíchal do rozhovoru – jako člověk, který odříkává nějakou báseň. „Že koruna nemůže být nikdy předána, ale pouze zděděna.“

„A co to znamená?“

Xavier přimhouřil oči. Už takhle jí toho řekl příliš – a teď to vypadalo, že se začíná zaobírat myšlenkou, že by jednou mohl vládnout takovéhle zemi. Bude pak pro něj snazší dostat ji do postele? napadlo ho. Nebylo už na čase, aby to zjistil? Ucítil palčivou bolest ve slabinách. Copak zešílel? Byl sám s krásnou ženou v temné místnosti, a co dělal? Povídal si s ní. Prozrazoval jí své nejniternější myšlenky, místo toho aby se s ní pomiloval.

Cítil, jak se mu při pohledu na ni rozbušilo srdce. „Rozpustila sis vlasy,“ prohlásil náhle.

Laura cítila, že se něco změnilo. I výraz jeho očí se proměnil. Jejich úchvatná čerň byla proměnlivá – jako kaleidoskop – chvilku působila tvrdě a nepřístupně a v momentě se v ní zase zračil něžný příslib.

„Rozpustila sis vlasy,“ zopakoval zastřeně. „Padají ti na ramena jako rudý vodopád.“

Probudilo to v ní erotické představy, až jí z toho vyschlo v ústech. Všechna její předchozí pohotovost se rozplynula pod smyslným pohlazením jeho slov.

Zvolna jí pokynul rukou, aby šla blíž.

„Pojď sem,“ zašeptal.

Mělo by být snadné říct ne – a kdyby udělal to samé dříve v jiné situaci, tak by to Laura snad dokázala. Ale jeho doznání něco změnilo – nahlodalo její odhodlání a zanechalo ji bezbrannou vůči touze, která ji teď zaplavovala. Najednou k němu pocítila něco víc než tělesnou přitažlivost. Chtěla od toho černookého Francouze víc než jen sex. Chtěla ho držet v náručí, konejšit ho, přitisknout si ho na prsa a vískat ho v jeho černých vlasech – ale měla odvahu to udělat? Odvažovala se dát průchod takové touze?

Povytáhl obočí. Musel někdy nějakou ženu žádat víc než jednou? Nikdy! „Pořád se rozpakuješ?“

Laura ho hltala lačným pohledem, zatímco uvnitř ní zuřila divoká bitva. Bylo by to tak špatné? Tím vším, co jí právě prozradil, mezi nimi navodil atmosféru intimity – jistě to muselo znamenat, že si jí i vážil? Nebylo by právě tohle balzámem na její bolavou duši – aby se jí konečně podařilo vymazat vzpomínky na katastrofální vztah s Joshem – kdyby se teď pomilovala s mužem, který se zdál být ztělesněním touhy každé ženy?

A co potom? Co když mu dáš své srdce – protože tenhle muž byl jiná liga než Josh a mohl by ho snadno rozmetat na tisíc kousků?

To neudělá.

Muži si dokázali užívat sex jako takový – tak proč by to nedokázaly i ženy? Spousta jejích kamarádek to uměla.

Laura tedy umlčela všechny své pochybnosti, které se začínaly drát na povrch, a dala průchod touze svého srdce. Vstala a vkráčela mu přímo do otevřené náruče.

OSMÁ KAPITOLA

Ve tmě se na Xavierových rtech objevil nepatrný úsměv – jeho touhu na chvíli ovládl pocit vítězství, když sevřel Lauřino hebké tělo v náručí. Přesto, i když byl z toho doteku rozechvělý, necítil i jisté zklamání?

Bylo to stejně snadné jako vždycky! Kdyby jen tušila, jak moc ho její nejistota vzrušovala – jak ho ty kratičké průtahy slastně mučily – nenechala by ho pak čekat o něco déle?

Palcem přejel přes její vzpřímené bradavky a ucítil její zachvění. „Víš, jak dlouho jsem si přál, takhle se tě dotknout?“ zeptal se tiše.

Laura přivřela oči rozkoší. „Ne.“

„To bys měla. Od chvíle, kdy jsi vešla do mé kanceláře, jsem měl chuť strhat z tebe šaty.“

„Takhle… uvažuješ o všech ženách, se kterými se setkáš?“ zeptala se roztřeseně, i když si byla vědomá, že tento druh vyptávání by ji mohl zavést na tenký led.

„O všech ženách? Ne. Ale o ženách, které jsou krásné jako ty – to ano – to se spolehni!“

Laura ztuhla. Tak přestaň se ho vyptávat na věci, které nechceš vědět!

„Uvolni se, cherie,“ vybídl ji něžně. „Nemysli na ty ostatní – protože jsi to ty, kdo je tu teď se mnou.“ Potom se naklonil k jejímu uchu, takže ucítila jeho horký dech na zátylku. „Víš, že bych se tě takhle dokázal dotýkat navždy?“

Palcem obkroužil její bradavku a ta lehounká šimravá rozkoš jí vytlačila všechny obavy z mysli. Laura zavřela oči v opojné směsici údivu a rozkoše. Měl to být pouhý sex, tak proč si najednou připadala jako by nastupovala na přímý rychlík do ráje? Už!

„Xaviere,“ vydechla nevěřícně.

Položil jí dlaň na druhé ňadro. Jak naprosto se mu odevzdala. A jaký to byl neskutečný rozpor – upjatá právnička a uvnitř smyslná siréna. Sklonil se a zlehka přejel rty přes smyslný pahorek, jazykem přitom dráždil její bradavku, takže jeho slova zněla zastřeně. „Mohl bych si ji vzít do pusy a lízat tě, až bys vykřikla rozkoší. Už tě někdo udělal jenom tím, že ti sál bradavku, cherie.“

Cosi v jeho erotické narážce ji znervóznilo – navzdory tomu, že si to chtěla prostě užít, aniž by si od toho cokoliv slibovala. Xavier jistě okusil ty nejlepší milenky na světě – jak se s nimi mohla měřit?

„Tak co?“ zeptal se sametově.

Najednou dostala strach. Ten muž, jehož tmavovlasá hlava se skláněla nad jejími ňadry, jí hodlal poskytnout rozkoš, ale byla mu to schopná splatit? Co když si myslel, že je protřelá a zkušená v milování? Jak zareaguje, až se dozví pravdu o její nezkušenosti?

„Polib mě, Xaviere,“ zašeptala nervózně, když zarývala roztřesené prsty do jeho ramen. „Jenom mě polib.“

Její nefalšovaná úpěnlivá prosba ho zaskočila. Narovnal se, aby jí viděl do tváře. Potom jí prstem zvedl bradu. Její zelené oči byly jako dva ohromné, blyštivé smaragdy v její bledé oválné tváři lemované záplavou rudých vlasů.

Jak divoce a krásně vypadala, pomyslel si, když žádostivě přitiskl svá ústa na její. Ale cosi v tom prvotním doteku ho silně ovlivnilo a ten polibek byl nakonec nějak jiný, než očekával. Nenasytná vášeň se proměnila v něhu a laskání a sladké splynutí…

Ten polibek pokračoval, i když zvedla ruce, aby ho objala, a Xavierovi se nad tou něhou zatajil dech. Raději se snažil soustředit na svůj ztopořený úd. Ale cítil, že bojuje na příliš mnoha frontách najednou.

„Lauro,“ zasténal.

Zašeptal to do jejích pootevřených úst a Laura se zachvěla. „Ano?“ zašeptala.

Chtělo se mu vykřiknout: Takhle mě nelíbej. Chtěl, aby se chovala vyzývavě – tohle chtěl od svých milenek v posteli. Ne… ne…

Začal se jí žádostivě dotýkat. „Jak si s tebou mám hrát, když ve mně probouzíš chuť strhat z tebe tu tenkou košilku, opřít tě o zeď a vzít si tě jako dospívající výrostek?“ zeptal se roztřeseně. „Jak to máš ráda? Pověz? Rychle a vášnivě? Nebo pomalu a něžně?“

„Já nevím,“ zašeptala a přemítala, co by se zkušenému muži více líbilo.

Jindy a jinde by její pokorná odpověď znamenala tu nejerotičtější věc, jakou kdy slyšel. Ale po emočním vypětí onoho večera a jeho následné zpovědi se Xavier cítil obnažený – jako by ho na poušti bičoval do tváře horký, suchý písek.

„Ty nevíš?“ zeptal se jízlivě.

Nejspíš to všechno zkazí, věděla to. Josh měl pravdu. „Ukaž mi to.“

Ukázat jí to? Napjal se, když ho napadla neuvěřitelná myšlenka. „Mon Dieu,“ vydechl. „Přece nejsi panna?“

Tak se mu jevila – neohrabaná a nezkušená, jako by o mužích nic nevěděla? „Jistěže ne.“

Co si to kčertu myslel – že jí položil otázku, kterou ze sebe udělal hlupáka? Od té chvíle, co dorazil do téhle exotické cizokrajné země, si začal vymýšlet pohádky. Jako by žena jejího věku, která vypadala, tak jak vypadala, mohla být panna!

Ach ano – ukáže jí to. Začal jí vyhrnovat jemné hedvábí nahoru po noze, přitom roztáhl prsty na ruce a začal jí jemně přejíždět po vnitřní straně stehna, až se jí z hrdla vydral slastný sten.

„Rozepni mi košili,“ nakázal jí rozechvěle.

Laura ho uposlechla, ale prsty se jí třásly rozčilením, takže to nebylo snadné. „Třesou se mi ruce,“ přiznala nakonec.

„Chápu,“ podotkl věcně.

„Xaviere!“ vydechla, když se jeho rty přisály na její obnažené hrdlo, zatímco jeho ruka vklouzla mezi její stehna do jejího nejintimnějšího místa.

„Mám tě nejdřív udělat prstem?“ zajímal se. „A pak jazykem? A pak… tímhle?“

Posunul jí ruku do míst, kde byl tvrdý jako kámen. Prostě se tomu odevzdej. Jestli to má být jediná noc, kterou s ním prožiješ, tak proč nedat průchod všem představám? „Ne,“ zašeptala, když nahmatala jeho tuhý vrcholek. „Chci tě cítit uvnitř.“

„Bože!“ zasténal. „Přivádíš mě k šílenství! Dotýkáš se mě a mluvíš se mnou jako…“ Jako kdo? Jako panna ne, to ne. Ale určitým zvláštním způsobem. Jako by to říkala od srdce. Byl zvyklý na protřelé milenky, které používaly ty nejrafinovanější způsoby, aby ho uspokojily – ale na Lauřině chování bylo něco čistého, spontánního. Jako by na tom záleželo. Xavier zpozorněl. Nezáleželo na tom. Kdo by se staral, jestli byla nezkušená? Byla to žena a on byl natolik bláhový, že se jí svěřil – ale to už bylo pryč a tohle byla jedinečná příležitost, jak vytlačit neodbytné myšlenky a nahradit je něčím jiným.

V ten okamžik se cosi v Xavierově odhodlání změnilo a on ucítil, jak se celý napjal. Bylo na čase, aby předvedl svou obratnost, aby se s ní pomiloval takovým způsobem, že každý muž, který přijde po něm, bude jen chabou náhražkou rozkoše, kterou jí on dokázal poskytnout.

Bez varování ji zvedl do náruče.

„Co to děláš?“

„Co myslíš? Nesu tě do postele, protože si tě chci vychutnat v pohodlí,“ prohodil lehce, když s ní vykročil do své ložnice.

Vychutnat si tě v pohodlí.

Nemohla se rozhodnout, jestli to bylo sexy nebo urážlivé. Ale její roztoužené tělo jí jasně řeklo, že je už příliš pozdě snažit se z toho vycouvat, takže pouze opřela čelo o jeho širokou hruď a nechala se nést.

Její první myšlenka byla, že jeho pokoj byl daleko přepychověji zařízený než ten její. Potom ji však položil na postel a tyčil se nad nijako velká temná socha – jeho oči se přitom chtivě leskly.

„Myslím, že mám na sobě trochu moc oblečení, co říkáš?“ poznamenal, když si sundal košili a odhodil ji stranou.

Laura polkla. Jeho trup byl samý sval a chomáček temných chloupků na jeho hrudi se svůdně zužoval do míst, kde si právě rozepínal opasek.

Všiml si, jak se její smaragdové oči rozšířily, když si začal rozepínat zip, a usmál se, protože přesně tak to měl rád.

Tohle byl Xavier, který měl všechno pod kontrolou. Xavier, který se chystal uspokojit ženu a pak odejít, tak jako vždycky. Možná ne dnes nebo zítra, ale nakonec stejně odejde a to bez jediného ohlédnutí nebo výčitky.

„Xaviere,“ zašeptala Laura, protože když si stáhl kalhoty, náhle ji ohromila velikost jeho úchvatného těla. Ta pevná stehna, jako ocel, a štíhlé boky a… Laura zavřela oči.

„Otevři oči,“ vybídl ji něžně, když se položil na postel a přitáhl si ji do náručí. „Proč se tak chvěješ? Bojíš se? Protože jsem tak velký?“

„Jsem trochu polekaná.“

Tiše se zasmál. „Právník se v tobě nezapře, ale teď není čas na slovíčkaření a ty jsi příliš oblečená.“

Stáhl jí negližé i župan, až zůstala nahá jako on. Zasténal, když pohlédl na její bujná ňadra a svůdný trojúhelník temně rudých chloupků mezi jejími stehny.

„Později si tě pořádně prohlédnu,“ zamumlal. „Ale nejdřív se vzájemně nasytíme, protože má touha je větší, než dokážu snést.“ Xavier k ní sklonil hlavu, aby ochutnal růžovou špičku jejího ňadra. Jeho jazyk obkroužil její bradavku a něžně ji stiskl zuby.

Projela jí palčivá vlna touhy. „Ach!“ vydechla a zaklonila hlavu nad polštářem. „Ach, Xaviere!“

Xavier pozvedl hlavu a zamumlal lichotku na záplavu jejích dlouhých kadeří, které padaly na polštář. Potom ji začal laskat jazykem mezi ňadry, odkud pozvolna sjel dolů až k jejímu pupíku a pak nezadržitelně pokračoval směrem dolů. Laura ho popadla za ramena. „Ne!“ vykřikla. „Xaviere, prosím.“

Zaslechl zoufalý tón jejího hlasu, který k němu pronikl přes opojnou clonu vzrušení. Znovu zvedl hlavu a přivřel své temné oči. „Tobě se to nelíbí?“

Nebyla si jistá, protože Josh nikdy nebyl velkým příznivcem těchhle věcí – a teď jí to najednou přišlo příliš věcné, diskutovat o jejich erotických zálibách. Jako by se spolu vydali do nějakého sexuálního supermarketu a takhle to nechtěla.

Laura se celou dobu přesvědčovala, že tohle nikdy nebude víc než skvělý sex – ale byla jenom člověk a nebyla snad v každé ženě určitá touha po romantice, která se nedala úplně potlačit? Snily o spřízněných duších, květinách a slibech věrnosti, když si chtěly začít s mužem něco intimního. A i když to daný muž nemyslel vážně, alespoň to mohl předstírat.

„Co bys ráda, cherie?“ zeptal se, když vycítil její pochybnosti.

„Chci tebe. Pořádně.“ Nechtěla, aby jí předváděl milion milostných variací, protože se obávala, že by na polovinu z nich nedokázala odpovědět, a také se bála, že by ji mohl srovnávat s jinými ženami, které to dokázaly.

„Pověz jak,“ zamumlal a posunul tvář těsně k její.

„Chci, abys mě naplnil. Chci… chci…“

„Co chcete, slečno právničko?“ škádlil ji, přestože ho zmítala touha, jakou dosud necítil. „Neříkejte, že vám došla řeč.“

„Chci tě cítit,“ pronesla směle. „Uvnitř.“

Xavier nemohl vidět její ruměnec, ale mohl ho cítit v horkosti její tváře přitisknuté na jeho. Ohromilo ho to. Kvůli tomu, že zardění bylo něco, co žádná žena nedokázala předstírat? Protože mu to poskytovalo náhled do jejích skutečných pocitů – a Laura se skutečně styděla za svůj návrh, který zněl jeho uším jako rajská hudba.

„V tom případě mě budeš cítit,“ řekl ostře. „Hned… teď.“

Překlopil se na ni, přitiskl svá ústa na její a prudce do ní vnikl. Rád přiváděl ženy až na okraj orgasmu znovu a znovu, dokud nežadonily, aby tomu slastnému mučení učinil přítrž. Ale Laura byla jiná. Hodně ho líbala. Hodně se dotýkala jeho tváře. Vískala ho ve vlasech a konečky prstů mu přejížděla po kůži, až se pokaždé zachvěl – a sám nechápal proč. Ale hlavně brala milování, jako by to bylo něco důležitého – a i když pro něj nebylo, přesto se od toho nějak nedokázal odpoutat. Takže pro jednou to byl Xavier, kdo byl ztracený – vznášel se na vlně něčeho tak… tak úchvatného, že se to nedalo popsat.

Později ležel na posteli a zíral do stropu. Přitom si v duchu opakoval, že to byl neuvěřitelný orgasmus. Ale Lauřina hlava mu pokojně spočívala na hrudi a její rozprostřené vlasy ho zahalovaly, a tak nakonec usnul s daleko silnějším pocitem uspokojení než obvykle.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Zlatavé ranní slunce zaplavilo její nahé tělo a Laura přimhouřila oči před jeho ostrými paprsky. Někdo musel roztáhnout žaluzie. Zívla si stále trochu dezorientovaná po nepokojné noci strávené s…

Vytřeštila oči a otočila hlavu do míst, kde teď byly jen zmuchlané přikrývky.

Po noci strávené milováním s Xavierem de Maistre!

„Dobré ráno,“ ozval se tlumený hlas z opačného konce místnosti.

Stál tam Xavier. Byl nahý kromě malého ručníku, který měl omotaný kolem boků, a v jeho vlasech se dosud třpytily kapky vody po ranní sprše. A sledoval ji jako zanícený biolog, který právě objevil nový, neprobádaný živočišný druh.

„Spala jsi dobře?“

„Já…“ Jejich pohledy se střetly. V noci ji ještě třikrát něžně probudil, aby se s ní pomiloval. Byla to nejlepší noc jejího života a na chvilku ji napadlo, že by mu to mohla říct.

Zapomněl na všechno – anebo se věci vyřčené při sexu prostě nepočítaly? Byl to snad styl protřelých milovníků – že se příští ráno chovali, jako by se nic nestalo? Anebo používal nenápadné narážky, aby ji varoval, že tomu nesmí přikládat váhu – že se nemá pouštět do sentimentálních výlevů chvály jeho mileneckého umění anebo mu dokonce říct, jak by bylo snadné se do něj zamilovat? Nuže, vezme si z něj tedy příklad. Oba byli dospělí a ona nechtěla hrát stydlivku, nebo se před ním plazit, nebo dokonce něčeho litovat. Užila si každičkou vteřinu – a zřejmě i on.

„Cítím se skvěle,“ zamumlala.

Přešel k posteli a něžně ji políbil do vlasů. „A voníš skvěle.“

„Ty… ty taky.“

Jejich pohledy se opět střetly, když jí laškovně vsunul ruku mezi stehna, a Laura se najednou zastyděla zbavená pláštíku tmy a milosrdných stínů, které předtím ukrývaly její nejisté a plaché pohledy.

„Xaviere.“

„Hm?“

„Myslím, že bych měla vstát.“

„Ššš, nech to na mně. Sundej ten ručník,“ nakázal jí rozpáleně.

Myslela si, že potřebovala temnotu, aby se mohla chovat spontánně? V tom případě se právě ukázalo, jak moc se mýlila, protože pod jeho smyslnými doteky za denního světla ji najednou zaplavila prudká vlna touhy. Rychle mu stáhla ručník a odhodila ho stranou.

„Takhle?“

„Přesně tak!“ Zachvěl se a zavřel oči, když se k němu přivinula. „Hm – je to tak příjemné, cherie.“

„Opravdu?“ Jeho chvála jí dodala odvahy, takže ho začala prostopášně hladit rukou na intimních místech. Jako by jí to bylo cizí, ale zároveň jí to připadalo naprosto přirozené. Anebo tak na ni působil pouze Xavier? Dokázal vzbudit i v relativně nezkušené ženě pocit, že by bylo příjemné projít si celou Kamasútru? „Jak příjemné?“

„Až moc,“ zasténal a odtáhl jí ruku stranou, potom ji zvedl a opatrně si ji položil na sebe. Chytil ji dlaněmi za boky a začal jí zvolna posunovat dozadu a dopředu po sobě, zatímco pronikal svým ztopořeným mužstvím hluboko do její sladké prohlubně. Bylo to nesnesitelně erotické sledovat kontrast mezi její bledou pletí a temně rudým závojem jejích vlasů, které jí padaly přes růžové vrcholky bradavek. Jenom měla zavřené oči.

„Podívej se na mě,“ vybídl ji naléhavě. „Lauro, podívej se mi do očí.“

Laura ho uposlechla a náhle ji přepadl ostych. Protože jí to připadalo jako ten nejintimnější akt, když do ní vnikal a přitom si hleděli do očí. Cítila, jak se její rozkoš najednou začíná vymykat jakékoliv kontrole – tlukot jejího srdce byl v souznění s rytmem jejího těla, až se v ní vzedmula nezadržitelná vlna vzrušení, která se ji chystala unést pryč.

„Už nemůžu čekat,“ vykřikla v sevření rozkoše, která ji rozpalovala doběla.

Xavier ucítil, jak se kolem něj slastně sevřela. „Tak nečekej,“ vybídl ji rozechvěle a sám byl o několik vteřin později bezmocný proti svému orgasmu, který ho vystřelil vysoko do nebe s takovou intenzitou, až se mu na kratičký okamžik zastavilo srdce. A když se prudké vlny rozkoše přehnaly, opět ho zachvátil ten zvláštní pocit – to lenivé uspokojení, při kterém se minuty vlekly celé hodiny, až nakonec usnul.

Když se probudil, zjistil, že ho Laura sleduje – a když se spokojeně protáhl, napadlo ho, jestli by nemohli celý den strávit v posteli.

„Ahoj,“ řekl s úsměvem a znovu se protáhl.

Laura věděla, že se musí sebrat. Sledovala ho, jak spal – ta dvě velká víčka lemovaná dlouhými černými řasami. Cítila přitom omamnou slast. Ve spánku vypadal nějak jemnější – téměř zranitelný. A nebyla to ta samá zranitelnost, jako když jí vyprávěl o svém setkání s mužem, který ho zplodil? Anebo si to Laura jenom vsugerovala?

„Ahoj,“ odvětila a potom zapojila svou bystrou hlavu – namísto přemílání pocitů zamilované dívenky – a přinutila se reálně zhodnotit situaci.

Fakt: právě se spolu vyspali.

Fakt: Xavier sem přijel, aby se setkal s otcem, ne aby trávil čas v posteli s jeho právničkou.

Tak co by na jejím místě udělala každá jiná žena?

S chladným úsměvem na rtech by mu poděkovala za ten krásný zážitek a zmizela by odtud časně ráno s hlavou hrdě vztyčenou a nedotčeným srdcem.

„Raději už půjdu,“ zašeptala a nahnula se nad něj, aby ho políbila na nos.

Xavier zavrtěl hlavou. „Nechme si donést kávu,“ navrhl smířlivě.

„Raději ne – nechci, aby někdo věděl, že jsem skončila s tebou v posteli.“

„Proč ne? Nepřinutil tě snad Malik podepsat slib celibátu, než jsi sem přijela, že ne?“

„Jistěže ne,“ zhrozila se Laura. „Jenom se mi nechce veřejně roztrubovat, co jsme tu dnes dělali, pokud to tedy vidíš stejně.“

„Ale no tak.“ Věnoval jí nepatrný, cynický úsměv. „Musela bys být velmi naivní, kdyby ses domnívala, že ve zdech tohohle paláce se odehrálo něco, co se ještě nedoneslo k Malikovým uším.“ Nadzdvihl jí bradu špičkou prstu. „A já jsem si jistý, že tahle okouzlující advokátka rozhodně není naivní.“

V jeho tónu zaznělo něco, co se jí nelíbilo – něco, kvůli čemu litovala toho, co se stalo.

S úmyslem nedělat kolem toho velký humbuk, Laura vyklouzla s postele a pustila se do oblékání – nebyla to snadné pod jeho sžíravým pohledem – a teprve když to dokončila, odvážila se na něj pohlédnout. A srdce jí bohužel při tom jediném pohledu beznadějně zjihlo.

„Tak co chceš teď dělat?“ zeptala se. Nějak se změnila, pomyslel si náhle. Odtáhla se od něj způsobem, na jaký nebyl zvyklý. Přimhouřil oči. Proč asi? „Předpokládám, že nemluvíš o snídani?“

„Ne.“ Její chladný výraz se začal rozplývat a Laura byla rozpolcená mezi touhou zmizet odtud jako pára nad hrncem a tím, že by se mu vrhla zpět do náručí. „Myslela jsem tím, jak dlouho se hodláš zdržet tady v Kharastanu.“

Xavier si ležérně založil ruce za hlavou, aniž by se obtěžoval zakrýt svou nahotu, nebo to, že ho pohled na její oblékání opět vzrušil. Cítil silné pnutí. Chtěl ji znovu, ale byl by zatracen, kdyby ji poprosil, aby se vrátila za ním do postele. Ženy obvykle neodcházely z jeho postele, pokud jim to sám nepřikázal. To on vždycky odcházel jako první!

Frustrace se uvnitř něj přetavila ve vztek, ale zamaskoval jej kamenným výrazem.

„Zajímáš se o to z profesionálního nebo osobního hlediska?“ zeptal se.

Lauře se zatajil dech. V jeho hlase zaznělo něco, co se jí nelíbilo. Obával se, že se na něj začne lepit, nebo si dělat nároky? A varoval ji, aby se o to v žádném případě nepokoušela?

„Samozřejmě z profesionálního,“ odsekla úsečně.

„Ještě jsem se nerozhodl, co přesně podniknu,“ pronesl opatrně.

Z mysli se jí vynořila jeho ustaraná tvář z noci. Tehdy jí drásala srdce a zapůsobila na ni i teď. „Proč tu nezůstat?“ zeptala se smířlivě, protože cítila, že navzdory tomu, co se mezi nimi odehrálo, by měl zapátrat po svém původu. „A neseznámit se s otcem?“

„Myslíš, že bych měl?“

Znamenalo to snad, že dal na její názor? Pro Lauru to bylo morální zadostiučinění.

„Rozhodně!“ přitakala.

Xavier podezíravě přimhouřil oči, jak do sebe najednou všechno zapadlo. Jak snadno přecházela z polohy chladné odtažitosti do vášně a pak zase nazpět. Její zdánlivě nevysvětlitelná přítomnost v jeho ložnici, všechny ty svůdné šaty. Předal jí snad Malik nějak zprávu, že Xavier byl nepřístupný a nevypočitatelný? Požádal ji, aby ho uklidnila tím nejelementárnějším způsobem?

„Jak jsi přesvědčivá, cherie,“ zamumlal. „Pověz mi, je to součást tvé práce – přesvědčit mě, abych zůstal v Kharastanu?“

Cosi v jeho tónu v ní opět probudilo ostražitost a pravý význam jeho otázky se neminul účinkem. Laura mu pohlédla do temných očí, které byly najednou chladné, a přemýšlela, jak málo toho o něm vlastně ví. Jak se měla sblížit s mužem, který se včera večer choval téměř oduševněle, a pak když se vrátil zpět na zem, tak v něm nezbylo nic než prázdnota a podezíravost?

„Už jsem řekla,“ pronesla ztuhle. „Můj úkol byl pouze dovézt tě sem.“

„A vyspat se se mnou?“ prohodil. „Považuješ to za výhodu – nebo daň ze mzdy?“

Laura zkameněla a na chvilku byla přesvědčená, že to nemohl myslet vážně. Ale jediný pohled do jeho ledových očí jí prozradil, že to nebyl žert. „Kdybych byla hysterka, tak bych ti za tohle nejspíš dala facku, ale protože nejsem, tak tebou jenom pohrdám.“

„Ale užila sis to,“ řekl vyzývavě. „Dokonce bych se nebál říct, že ses v tom doslova vyžívala – takže bych to rozhodně zařadil do kategorie výhod, co myslíš?“

Způsob, jakým to řekl, Lauře připomnělo, jak se pod ním vášnivě svíjela. To, jak ho stehny tiskla k sobě i to, jak se pod ním vzrušeně prohýbala. Jak ráda by mu řekla, že se mýlí – že jako milenec nestál za nic – že snesla to, co se stalo, se zaťatými zuby. Ale věděla stejně jako on, že by to byla ta největší lež na světě.

„To teda máš pravdu. Užila jsem si to – byl to skvělý sex,“ přiznala. „Ale myslím, že tak je to vždycky – muži nezískají pověst super milenců jen tak pro nic za nic.“

„Díky, cherie,“ broukl.

„Ale to neměla být poklona!“ odsekla rázně. „Pokud tě to zajímá, myslím, že trávit život tím, že se snažíš ulovit každou sukni, která se kolem tebe mihne, je hodně smutné a ubohé.“

„Zato oblékat se a jednat tak, abys mě přivábila šejkovi přímo pod nos, není smutné a ubohé, co myslíš?“ opáčil zostra.

Laura otevřela pusu, aby mu oznámila, že všechny ty drahé šaty byly naprosto nepodobné tomu, co obvykle nosila – ale to by nejspíš jen podpořilo jeho domněnku. Kdyby přiznala, že ty šaty jí opatřili na příkaz paláce – a za nemalou sumu – mohl by se logicky zeptat, proč jejímu oblečení přikládali takový důraz. A svým způsobem také nebyla úplně bez viny. Když jí řekli, že si má opatřit drahý šatník, tak ihned souhlasila.

Protože tu práci chtěla, proto – a byla ochotná hrát i tu hru, kterou jí předurčili. A vzhledem k tomu, že se nechala vyzdobit jako dort, nemohla Xavierovi vyčítat, že si chtěl plátek uříznout.

Nemusela jsi mu to dovolit!

Zdvihla hlavu a zařekla se, že si ji bude pamatovat jako silnou, hrdou ženu, a ne jako někoho, kdo se uvnitř krčil a přál si, aby to se to nestalo.

„Něco ti povím,“ vydechla. „Nepřetržitý zástup žen ve tvém životě znamená, že se dokážeš chytře vyhnout intimitě a závazkům, což je v pořádku – je to tvá volba. Muž jako ty bude mít po ruce vždy dostatek žen, které ti s radostí padnou do náruče.“ Naklonila se k němu a z očí jí sršel žár. „Ale máš jen jednoho otce – na to pamatuj – i když možná zrovna nepasuje k tvé image.“

Xavier na ni zůstal zírat. „O čem to mluvíš?“

„Možná by se ti hodilo mít bohatého otce, kterého jsi nikdy nepoznal. Možná by ses cítil lépe, kdybys věděl, žes byl odmítnut a odsouzen k životu v chudobě. Ačkoliv právě to je zřejmě hlavní důvod tvého úspěchu.“ Prohlížela si ho s naprostým chladem. „Možná jsi jeden z těch, kteří touží po tom procházet životem s nějakým důvodem ke vzteku – protože si myslíš, že tím ospravedlníš určité své chování. Ale v mých očích tě to rozhodně neomlouvá.“

„Jak se opovažuješ, takhle se mnou mluvit?“

„Není už na čase, aby k tomu někdo našel odvahu?“

„Vypadni!“ vybuchl vztekle.

Lauru najednou zachvátil ten nejsladší a nejopojnější pocit moci. „Mám dojem, že se zapomínáš, Xaviere. Já pro tebe nepracuju, takže od tebe nepřijímám žádné rozkazy – a kromě toho jsem už byla stejně na odchodu. Musím vyřídit nějaké papíry a pak požádám Malika, aby mě posadil na první letadlo, které letí pryč odtud!“

Laura cítila, jak se jí jeho pohled zabodává do zad, když s hlavou hrdě vztyčenou vyšla z pokoje. Nejspíš to byl její nejpůsobivější odchod, ale ani tohle vědomí nedokázalo nijak zmírnit bolest, kterou cítila uvnitř.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Máte aspoň tušení, jak dlouho to Malikovi ještě potrvá?“ zeptala se Laura a snažila se přitom mírnit svůj vztek, který ji rozpaloval do běla.

„Budete o tom informována, hned jak to bude možné,“ pronesl jeho tajemník hladce a Laura pak ještě dlouho zírala za jeho zády, když zmizel za dveřmi Malikovy pracovny.

Čekala před kanceláří šejkova pobočníka už dobrých čtyřicet minut a její vztek každou vteřinou nezadržitelně rostl. Nemohla se ani vrátit do svého pokoje – protože tam byl Xavier a po tom, s jakým humbukem vypochodovala z jeho ložnice, by si připadala jako hlupák, kdyby se připlazila nazpět.

Ale nemohla se ani jen tak sbalit a odjet. Přiletěla sem soukromým letadlem, byla čestným hostem šejka a z tohoto hlediska bylo velmi obtížné zařídit si vlastní dopravu a vyrazit zpět domů. Ani si nebyla jistá, jestli odtud létají pravidelné linky do Anglie, a i kdyby, rozhodně nebudou přímé. A rozhodně budou velmi drahé… A když už podstoupila všechny tyto potíže, aby si vydělala dostatek peněz na splacení dluhů, nebylo by hloupé utratit většinu své odměny za letenku jenom kvůli své raněné pýše a pocitu, že byla zneužita?

Rozumné bylo počkat, promluvit s Malikem, a pokud to bude nutné, tak mu jemně připomenout, že je podle smlouvy povinen vyplatit jí honorář a zařídit jí letenku domů. Dveře Malikovy kanceláře se znovu otevřely a vyšel z nich další z jeho tajemníků.

„Slečno Cottinghamová,“ řekl s úklonou s tím teď už pro Lauru důvěrně známým kharastanským přízvukem. „Malik Al-Ahal vás žádá o setkání v květinové zahradě – budete tak laskavá a půjdete za mnou?“

Laura se zamračila. Odešel snad Malik ze své kanceláře zadním vchodem, anebo ji záměrně mylně udržovali v přesvědčení, že je uvnitř? Nebude se obtěžovat vyptáváním tajemníka, řekla si, když vykročila do prosluněného kharastanského dne. Jeho neochvějná oddanost svému pánu ji nenechávala na pochybách, že by to byla ztráta času. Laura se tedy místo toho soustředila na krásu rozkvetlých palácových zahrad a snažila se vymazat z mysli krásu Xavierovy tváře a těla. Protože muž, který byl schopen utrhnout ženu jako květinu a vzápětí ji pošlapat, nemohl být považován za krásného.

Jedině pokud by to ta žena sama dopustila.

Její mučivé myšlenky na chvilku ukonejšila sladká vůně květin, která se k nim linula z květinové části zahrady. Byla opojná a omračující a Laura ji zhluboka nabrala do nosu, jak kráčela za tajemníkem klenutým loubím hojně porostlým zimolezem.

A právě tam byl Malik – stál k ní otočený zády a zrovna uštípl dokonalou bílou růži z keře. Musel ji slyšet přicházet, protože se otočil a prohodil několik úsečných slov ve svém rodném jazyce k tajemníkovi. Ten se hluboce uklonil a odešel.

Malik jí pak podal voňavou růži.

„Přijmete ode mne tuto květinu?“

Lauřina tvář byla najednou tvrdá jako kámen. „Pouze pokud si můžu být jistá, že to není spojené s nějakým dalším závazkem.“

Malik povytáhl obočí. „Snad mi tedy povíte, proč jste tak naléhala na naše setkání?“

„Protože chci dokončit svoji práci a odjet domů – do Anglie.“

„Obávám se, že to nebude možné.“

Lauře ztuhla krev v žilách. Tohle bylo horší než její nejstrašnější noční můra. „Co tím myslíte – že to nebude možné? Můj šéf ví, že jsem tady, a bude si dělat starosti, když se neukážu. Očekává, že se už brzo vrátím do práce,“ vydechla napjatě. „Přece mě tu nemůžete držet proti mé vůli!“

Malik se krátce pousmál.

„Má drahá slečno Cottinghamová! Máme s Anglií vřelé obchodní vztahy a já si nemyslím, že by na nás vláda vaší země pohlížela zrovna vlídně, kdybychom tu začali zadržovat mladé ženy.“

Laura na něj vrhla podezíravý pohled. „Tak proč mě tedy nepustíte domů?“

„Bylo by poněkud…“ Malik zaváhal, „… vhodnější, pokud byste tu zůstala. Jenom na pár dní, chápete?“

Ale tohle byl rozkaz zabalený do sametu, spíše než zdvořilá žádost, a ona si to rychle začínala uvědomovat. „V tomhle má prsty Xavier, že ano? On o to požádal?“

Malik na to neodpověděl.

„Je to tak?“ zeptala se Laura znovu.

Malik lhostejně pokrčil rameny. „Nemůžete mu zazlívat, že vás tu chce mít jako… společnici – po tom, co se mezi vámi odehrálo.“

Zaslechla snad Laura v jeho hlase skrytou výtku, anebo se jen cítila zranitelná a zahnaná do kouta? „Nechápu,“ odvětila. Ale pak si všimla, jak sklopil zrak a v ten okamžik si uvědomila, co přesně má na mysli. Věděl, že se vyspala s Xavierem – řekl mu to snad, anebo mu to donesl někdo ze sloužících?

Laura cítila, jak se jí do tváří nahrnula krev, a uvědomila si, že obhajovat se v téhle věci by byl předem prohraný boj, který by ji navíc uvrhl do ještě větších rozpaků. S jakou omluvou nebo důvodem by mohla přijít, aby vysvětlila svoje chování v zemi, kde čest ženy byla cennější než drahokamy? Dokonce nemohla přijít ani s tím, že šlo o hluboký a čistý cit – kdo by jí to asi tak věřil, když znala Xaviera tak krátce?

Ale přesto to nebylo tak, jak se to muselo jevit pozorovateli zvenčí. Hluboký cit v tom hrál roli – alespoň z její strany. Včera ho chtěla utěšit a zároveň si přála, aby se s ní pomiloval. Chtěla se ho dotýkat, ale nejen jeho těla ale i duše – smutné bylo, že kdy uvěřila tomu, že je to možné. Zasáhlo ji něco silného a omračujícího – něco tak výjimečného, že to dosud během svých šestadvaceti let nepocítila.

Ale co teď?

Laura se kousla do rtu a napadlo ji, jestli se úplně nezbláznila. Jestli to, co se mezi nimi stalo, bylo pouze jejím snem anebo realitou.

Ale pokud si Xavier myslel, že hodlá pokračovat v podobných intimnostech, pak se hluboce mýlil. Co se stalo, se stalo – nemohla ho vinit za to, co mu tak ochotně a bez zdráhání sama poskytla – ale teď nadešel čas, aby se postarala sama o sebe.

„Tohle je nepřípustné, Maliku,“ pronesla tichým hlasem, ale kharastanský hodnostář pouze zavrtěl hlavou.

„Záleží na úhlu pohledu,“ namítl.

„Ale my máme spojené pokoje,“ vytkla mu.

„A vy máte klíč,“ opáčil zostra.

Nedodal už – A možná jste ho měla použít, dokud byl čas – ale nebylo třeba. Bylo to vepsané v jeho tváři a Laura sebou trhla.

„Předpokládám, že pokud kolem toho ztropím povyk, tak to pocítím na honoráři? Zadržíte mi ho – anebo použijete své mezinárodní styky, abyste tu platbu co nejdéle pozdržel? Takže až mi ty peníze dojdou, tak už je nebudu potřebovat,“ vyhrkla vyzývavě.

Malik poněkud vytřeštil oči, jako by se tak přízemní záležitosti jako peníze ve zdech paláce nikdy neprobíraly, ale Lauře to bylo jedno. Ona nebyla – na rozdíl od něj – zahrnuta nevídaným přepychem královské rodiny a jejích dvořanů. Byla pracující mladá žena.

„Mým úkolem je dohlédnout na to, aby všichni byli spokojení,“ pronesl zdrženlivě.

„Všichni až na mě,“ opáčila Laura, když si plně uvědomila, do jak prekérní situace se to dostala. Neměla jinou možnost, než tu zůstat, alespoň to však mohla postavit tak, že je to její vůle a její rozhodnutí – její pošramocená hrdost si to žádala. „Dobrá, já tu tedy zůstanu tak dlouho, jak bude třeba. Ale ani o minutu déle. Nejsem připravená obětovat své živobytí kvůli tomu, že jsem udělala mylné osobní rozhodnutí.“

„Myslím, že to nebude tak zlé, jak předpokládáte. Protože navzdory starobylosti Modrého paláce zde najdete spoustu příležitostí k vašemu obveselení,“ namítl Malik. „Je tu velký plavecký bazén, tělocvična – a v našem kině můžete shlédnout i ty nejnovější filmy. A přidělil jsem vám Sidonii, aby vám byla stále k ruce.“

Laura povytáhla obočí. „Takže zlatá klec?“

„Na tu situaci se dá jistě pohlížet z různých úhlů,“ pronesl měkce. „Nebo byste se mohla pokusit si to užít.“

Laura mu pohlédla do očí. „Když to tvrdíte.“ Ale nebylo to tak snadné. Kdyby Xavier nebyl součástí jejich dohody, pak by to možná šlo – ale jak si mohla užít něco, co vypadalo jako luxusní prázdninové centrum, když musela přemýšlet nad tím, jak se s ním vypořádá? Anebo ještě hůře, jak se vypořádá se svou slabostí pro něj?

Otočila se na podpatku, aniž by se starala o to, jestli by podle bontonu neměl jako první odejít kharastanský hodnostář. Když se rozhodli porušovat podmínky smlouvy, pak jim takové chování rozhodně oplatí stejnou mincí!

Když se Laura přiblížila k paláci, zahlédla Sidonii, jak jí kráčí vstříc. Najednou ji zaplavila radost, že vidí přátelskou a vlídnou tvář služebné.

„Dobré ráno, Sidonie,“ přivítala ji.

„Dobré ráno.“ Sidonia si zkřížila ruce na prsou a elegantně se jí uklonila tradičním kharastanským způsobem. „Nedala byste si snídani?“

Laura zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Teď bych si nejradši trochu protáhla tělo. Dokázala bys mi tu sehnat nějaké plavky?“

Sidonia přikývla a pak promluvila svou melodickou angličtinou. „Ale jistě. Bazén je vybaven vším, co byste mohla potřebovat.“

„Jenom pro mě?“ uvažovala Laura nahlas, když vykročili k zastřešené budově.

„Pro všechny hosty. Šejk tu často přijímá velmi významné návštěvy, které očekávají, že tu žijeme v primitivních podmínkách – velmi ho těší, když jim může předvést, kolik moderních věcí se v paláci skrývá.“

Laura vrhla na služku zvídavý pohled, když kráčely kolem rozkvetlých záhonů, které byly upraveny do zajímavých tvarů i barev – šarlatová, zlatá, modrá. Její pýcha na palác a panovníka byla dojemná.

„Ze vzduchu tyhle květiny v zahradě připomínají kharastanskou vlajku,“ prozradila jí Sidonia. „Vidíte ten obrys hlavy sokola?“

„Ano, vidím.“ Laura se přívětivě usmála. „Mluvíš výtečně anglicky.“

Sidonia pokývala hlavou. „Těší mě, že dělám takové pokroky – ale vděčím za to především Sorrel.“

Laura si při vyřčení toho jména okamžitě vybavila mladou blonďatou ženu, která se včera objevila na večeři, aby odvedla Xaviera k šejkovi.

Zamyšleně přikývla. „To je Malikova schovanka?“ zeptala se Sidonie a ta přitakala.

„Jak se to stalo?“

„Její rodiče u nás zastupovali Británii – oba velcí znalci zvyků Středního východu,“ vysvětlovala Sidonia. „Zahynuli při letecké nehodě nad horami a všichni se domnívali, že Sorrel odjede rovnou domů. Ale ona tu vyrostla a zamilovala si to tu – považovala Kharastan za svůj domov a nechtělo se jí odejít. Vystudovala zdejší univerzitu – jen málo cizinek mluví plynně naším jazykem. Jednou se vrátí zpět do Anglie, ale neudělá to, dokud bude šejk naživu.“

Laura uvažovala, kolik toho Sorrel a Sidonia věděly o Xavierovi. Tušily, že je synem šejka, který má možná legitimní nárok na trůn? Ale co když Xavier svůj nárok nevznese, nebo nepadne šejkovi do oka? Kdo potom bude vládnout Kharastanu?

Z jakéhosi důvodu se jí z mysli vynořila Malikova zasmušilá tvář, ale to už dorazily k bazénům a Lauře se zatočila hlava nad tím okázalým přepychem. Byl to veliký obdélník průzračně čisté vody, který byl vykládaný nádhernou zlatomodrou mozaikou, na níž byly vyobrazeny reliéfy ze života v Kharastanu. Celý bazénový komplex byl velmi rozlehlý a zařízený tím nejluxusnějším způsobem – s horkou párou a saunou působil jako exkluzivní wellness centrum.

„Najdete tu všechno, co budete potřebovat,“ řekla tiše Sidonia.

„Díky,“ odvětila Laura, když se zálibně rozhlédla kolem sebe.

„Napadlo mě, jestli bys mi nemohla přinést něco na převlečení z mého pokoje? Třeba kalhoty.“

„Zajisté.“

Když Sidonia zmizela za dveřmi, Laura si oblékla jednoduché černé plavky a skočila do vody. Vynořila se jako tuleň až v půlce bazénu a začala plavat. V dětství vynikala v plavání a často se chodila koupat do bazénu, který byl nedaleko jejich domu. Často – když její matka po večerech pracovala – Laura chodívala ze školy přímo do bazénu, kde plavala pořád dokola úhledným stylem. Pokaždé ji to spíše povzbudilo, než unavilo a stejně tomu bylo i teď – takže ve chvíli, kdy se naposled dotkla hrany bazénu, měla pocit, že se dokáže postavit čemukoliv.

Později se osprchovala a převlékla se do plátěných kalhot a hedvábné košile, které jí donesla Sidonia – potom si stáhla své vlhké vlasy zelenou stuhou, která bezvadně ladila se zelenostříbrným náhrdelníkem, který si připnula kolem krku. Bosými nohami pak vklouzla do úzkých sandálů a najednou jí připadalo, že má vše pod kontrolou.

Vypadala vyrovnaně, oduševněle a uhlazeně.

Laura si teď uvědomila, že šejkovo naléhání, aby se nechala obléct od návrháře od hlavy až k patě, nesouviselo jen s tím, že měla nalákat Xaviera zpět do Kharastanu – z čehož ji ostatně Xavier obviňoval. Znamenalo to také, že nepůsobila nepatřičně v těchto majestátních prostorech. Že vypadala, jako by sem patřila. A to byl velmi příjemný pocit.

„Teď bych se nasnídala, Sidonie. Je možné jíst venku?“ zeptala se služky.

„Ale jistě!“

Prostřeli jí stůl pod košatou korunou jakéhosi exotického stromu s velkými listy a zrovna když si nandávala na talíř jahodový džem, padl na ni temný stín. Zvedla hlavu a srdce se jí rozbušilo jako o závod, když uviděla, kdo to je.

„Xaviere!“

Byla to první žena, která od něj kdy utekla, a přesto tu před ním seděla – klidná a úchvatná v plátnu a hedvábí se sluncem v těch zlatorudých vlasech a třpytivým náhrdelníkem kolem krku, který jen umocňoval sytou barvu jejích smaragdových očí.

„Schováváš se přede mnou?“ zeptal se měkce.

„Vypadá to tak? Ukrývání by naznačovalo, že se bojím, a i když se zdá, že jsem tu doslova vězněm, poslední věc, kterou cítím, je strach!“ opáčila vzdorně. „Obzvlášť strach z tebe!“

Xavier se spokojeně usmál. Její bojovný postoj byl jako závan čerstvého vzduchu po všem tom vzrušení předešlé noci. Jeho schůzka s šejkem na něj zapůsobila víc, než předpokládal. Domníval se, že sex s Laurou to všechno přehluší – jeho rozjitřené pocity i jeho touhu po ní – ale dnes ráno mu vůbec nepřipadalo, že by to pro něj bylo uzavřené.

A tak se ji vydal hledat, protože doufal… V co? Že ji objeví zlomenou v slzách – a ne že bude vysedávat pod sluncem a hodovat při snídani!

„Tak proč jsi utekla?“ zajímal se.

„Protože tvoje poznámky vůči mně byly urážlivé.“

„Takže tebe nepožádali, abys mě svedla a přinutila mě tak zůstat?“ V jasném denním světle vyznělo jeho obvinění naprosto směšně, hned jak mu vyklouzlo z úst.

„Jsem právník, Xaviere – ne profesionální nymfa! Pověz mi, jsou ženy, se kterými obvykle přijdeš do kontaktu, natolik bez skrupulí, že se k něčemu takovému propůjčí?“

Pokrčil rameny.

„Občas.“

„V tom případě se stýkáš se špatným druhem žen.“

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. „Možná že ano,“ připustil zvolna.

Laura si všimla, jak se mu rozšířily zornice, a ucítila zvláštní mrazení v zádech. „A to rozhodně nemělo být povzbuzení!“

„Možná jsem chtěl, aby bylo.“

Laura zavrtěla hlavou a v duchu se modlila, aby ji neopustila rozhodnost a odhodlání. „Ne, Xaviere. A nemá smysl, aby ses na mě takhle díval – myslím to smrtelně vážně.“

„Ne?“ zopakoval po ní nevěřícně.

Jeho arogance byla ohromující! Myslel si, že jí může říct naprosto cokoliv a ona si pak na kývnutí prstu lehne zpět do jeho postele a pomiluje se s ním!

„Jde o něco jiného,“ vydechla. „Ale – aby nedošlo k nedorozumění – tak ti to trochu objasním. Sex s tebou byl fantastický, což jistě víš – ale sex znamená pro ženy, pro většinu žen, mnohem víc než pouhý fyzický akt. V téhle rovnici je velmi důležitá například vzájemná úcta. Pokud si opravdu myslíš, že bych byla schopná spát s různými muži na přání šejka, pak můžeš vinit jedině sebe z toho, že trvám na tom, aby ses ke mně nepřibližoval – nehledě na to, jaký jsi skvělý milenec.“

„To nemůžeš myslet vážně, Lauro,“ namítl. „Nahlas sis vylila vztek na mně a já to přijal. Možná jsem si to dokonce zasloužil. Omlouvám se za to, co jsem ti řekl. Beru to zpět.“ V koutcích úst mu zacukal úsměv. „No tak.“

Potřásla hlavou, pak odsunula židli a vstala. „Ty to nechápeš, že ne, Xaviere? Z tohohle se nedá jen tak vybruslit s mlhavou omluvou a sexy úsměvem.“

Cítil její čerstvě umyté vlasy a jemnou vůni její kůže. A něco na té rafinované svěžesti ho dohánělo k šílenství. „Ale já tě chci, Lauro – chci tě teď hned!“

„Dívej se na mé rty,“ vyzvala ho, když si užívala opojný pocit vítězství. „Které části slova ‚ne‘ nerozumíš? Nebudou žádné důvěrnosti, žádné intimnosti. Ale to neznamená, že nemůžeme být přátelé.“

„Přátelé?“

„Není třeba se k tomu stavět tak, jako bych navrhla něco odporného – máš přece obyčejné přátele, Xaviere, nebo ne?“

Samozřejmě že měl přátele, ale žádné důvěrné přítelkyně. Protože všechny jeho milenky, které mu chtěly zůstat nablízku, pokaždé sklouzly k pokračování v milostných pletkách. A dokáže být Laura odlišná, navzdory všem svým tvrzením a předsevzetím?

Xavierova tvář byla tvrdá jako kámen, ale pod tím nehnutým zevnějškem cítil, že mu srdce bije jako o závod, když hleděl na její pootevřené rty a odhodlaný výraz. V očích se mu najednou bojovně zablesklo.

Žádné důvěrnosti?

To si piš, že nebudou!

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„Tvé odhodlání je obdivuhodně pevné,“ vydechl Xavier zdráhavě. „Ale mám pocit, že bránit se tomu, co doopravdy chceš, ti nepřináší nic dobrého – nemyslíš, Lauro? Jsi celá pobledlá navzdory slunci a koukni, jak se třeseš, když jsem nablízku. A opravdu bys neměla dál hubnout, protože tvé tělo je dokonalé, tak jak je.“

Laura ještě nikdy nebyla tak vděčná za širokou střechu svého klobouku, která nejenže chránila její bledou pleť před spalujícím horkem slunce, ale také skrývala její tvář před Xavierovým uhrančivým pohledem. Protože kdyby měl možnost prohlédnout si ji důkladně, odhalil by, že se nemýlí – bylo pro ni obtížné odolat jeho přitažlivosti.

Od jejich – dalo by se říct – zúčtování uběhlo devět dní a nocí, které strávili v těsném sousedství v propojeném pokoji v Modrém paláci. A za tu dobu si uvědomila překvapující a zároveň velmi zneklidňující skutečnost.

Laura se naivně domnívala, že ženy nikdy nepociťují nedostatek sexu tak jako muži. Sama rozhodně nikdy předtím nic takového nepocítila. Její rozchod s Joshem na ni měl značně negativní finanční dopad, ale velmi se jí ulevilo, že už nemusí snášet jeho akrobatický, ale velmi neuspokojivý styl milování.

Ale tohle bylo jiné.

Ležet v noci na posteli a vědět, že za dveřmi, které v posledních dnech důsledně zamykala, se skrývá dobronzova opálené pevné tělo Xaviera de Maistre… tedy. Tohle by jistě dohánělo k šílenství každou ženu – obzvlášť když už by jednou okusila jeho milenecké schopnosti.

Zamyslela se nad jeho poznámkou a bezděky si přitom vsunula dva prsty pod opasek kalhot – copak opravdu zhubla? „V horkém podnebí každý trochu zhubne,“ namítla obranně.

„Ale ne každý sleduje předmět své touhy hladovýma očima, místo toho aby dal své touze volný průchod. Jak jsi paličatá, Lauro!“

Ale Laura si spíše dělala starosti, že její důmyslně propracovaný plán skončí v troskách. Držela si Xaviera od těla a řekla mu, že si přeje, aby byli přáteli. Jenže si neuvědomila, že přátelství bourá zábrany stejně jako sex. Když tedy bydlela v bezprostřední blízkosti muže, který ji nelíbal, pak tu byla velká šance, že s ní bude mluvit a ona s ním. A jako dva lidé v cizí zemi si toho měli hodně co říct.

Laura se předtím rozhodla, že bude nejlepší, když se budou mít navzájem rádi. Neuvědomila si však, jak to bude z její strany snadné. Nepočítala ani s obdivem, který zahlédla v jeho černých očích, když se držela svého rozhodnutí a nenechala se zviklat jeho občasnými lechtivými narážkami. Vypadalo to, jako by čekal, až se její odhodlání nahlodá, a když se to nestalo, tak byl nucen podívat se na ni i na celou situaci z úplně jiného úhlu.

Jeho výraz zahořklého roztrpčení postupně nahradil rostoucí respekt a to Lauře dodalo sebevědomí. Vrátilo jí to sebeúctu, což znamenalo, že se uvolnila. A čím byla uvolněnější, tím byl uvolněnější i on – a to v ní opět probudilo pocit zranitelnosti! Při své snaze najít proti němu nějakou obranu se opět nechala zaslepit jeho okouzlujícím šarmem, který byl stejně nebezpečný jako jeho polibek.

Hřbetem ruky si otřela pot z tváře, když stanuli na vyvýšenině, odkud byl překrásný výhled na rozpálenou kharastanskou poušť. Ta strohá a divoká země jí den ode dne přirůstala víc a víc k srdci, protože každý den čekalo na šejkovy ctěné hosty nějaké překvapení.

Navštívili rušné bazary v hlavním městě Kumush Ay a byli okouzlení orientálními výjevy, zvuky i vůněmi klokotajícího tržiště. Jednou je vzali na prohlídku jezdecké školy, kde se mohli pokochat pohledem na úchvatné arabské plnokrevníky. A tohle ráno se přišli podívat na Malika a ostatní významné hodnostáře Modrého paláce, jak se věnují starobylé tradici sokolnictví.

Laura zpovzdálí sledovala počínání mužů a zároveň si uvědomovala Xavierovo soustředěné zaujetí. Cítila, že tahle záležitost se týká především mužů.

„I dnes se věnujeme této vznešené zábavě na důkaz úcty k našim předkům, kteří dokázali přežít v poušti ve velmi drsných podmínkách,“ pronesl Malik, když se hrůzyplně vyhlížející dravec s krutýma očima usadil na jeho kožené rukavici.

Xavier si vyloženě užíval svůj pobyt v téhle zemi. Byl si vědom, že jim s Laurou ukázali rozličné stránky života v Kharastanu a pochopil přitom jak zajímavá a pestrá je tato země. Ale při všech těch recepcích, představeních a okázalých společenských událostech se držel poněkud stranou. Snažil se být spíše pozorným divákem než účastníkem – až do dneška.

Pod spalujícími paprsky slunce ve vyprahlé poušti, v tomhle nehostinném a nemilosrdném kraji se v něm najednou něco změnilo.

Xavier byl uchvácen tím mohutným dravcem, který majestátně kroužil nad nehostinnou pouští. Líně měnil směr i pohyby až do okamžiku, kdy vypustili kořist, potom vystřelil vzhůru jako šíp. Bylo to primitivní a jednoduché a Xavier v ten okamžik prozřel a pochopil pravou příčinu téhle kratochvíle. Ale bylo to víc než to. Bylo to, jako by mu něco sepnulo v hlavě, jako když se člověk učí cizí jazyk a v určitém okamžiku dosáhne plynulosti. Poprvé od svého příjezdu ucítil pouto ke svým předkům a přejal jejich dědictví.

Jeho předchůdci se museli procházet po téhle horké a vyprahlé půdě, pomyslel si, když ho malá zrnka písku poletující v pouštním větru zaštípala na tváři. Když život v poušti byl každodenním bojem o přežití a sokolnictví nebylo sportem pro vyvolené, ale běžným způsobem, jak si místní lidé opatřovali potravu. A v tu chvíli mu připadalo, jako by se mu jeho luxusní pařížský byt vzdaloval. Zdálo se, že nebyl tím člověkem, za jakého se celá ta léta považoval – namísto toho v sobě objevil muže, který mu byl téměř cizí. A v tu chvíli si uvědomil, že se změnil a že už se nikdy nemůže stát tou osobou, kterou býval. Jak by mohl? Byl přece napůl Kharastancem!

Ta myšlenka jím otřásla – a stejně jako jeho dávní předci, tak i on hledal útočiště a uklidnění v přítomnosti krásné ženy.

Otočil se k Lauře, která stála opodál a sledovala to úchvatné představení se směsicí strachu a okouzlení, a uvědomil si, že to bylo její odhodlání odstrčit ho od sebe, které mu umožnilo soustředit se na vlastní myšlenky, jako atleta, který se připravuje na velký závod.

Absence sexu mu ukázala nový cíl a probudila v něm vědomí sounáležitosti. Ale teď po ní toužil, jako ještě nikdy po žádné ženě předtím.

Teď v oslnivém pouštním světle přimhouřil oči a zahleděl se na obzor, jestli se tam neobjeví černá tečka, jak se majestátní dravec jménem Saker vrací zpátky. Nebe bylo bez jediného mráčku, ale Xaviera přesto přepadly obavy.

Přemýšlel o jménu dravce, které v místním jazyce znamenalo vznešený nebo volný. Malik mu to prozradil, když včera večer vyšli ze Zahirovy komnaty po pravidelné návštěvě šejka.

„Jak se vede Zahirovi?“ zeptala se Laura a její sametový hlas mu přetrhl nit myšlenek.

Xavier k ní vzhlédl. Byla naprosto rozkošná v tom klobouku se širokou střechou, který chránil její jemnou bledou pleť před pichlavým kharastanským sluncem. Chtěl jí vytáhnout stuhu z vlasů a rozpustit jí je na ramena, aby se mohl pokochat jejich sametovou hebkostí a nádhernou vůní. Chtěl se jí dotknout, ne přemýšlet – o čemkoliv – ale ona si zřejmě umanula, že ho bude mučit.

„Je na tom pořád stejně,“ pronesl Xavier a pokrčil rameny.

„A o čem se spolu každý večer bavíte?“

„K čertu, ty ale zkoušíš mou trpělivost, cherie!“

Xavier se bezděky zasmál, protože v ten okamžik zahlédli Sakera na modrém nebi a mezi muži zavládlo všeobecné nadšení. Otočil se k Lauře a z jeho tváře vyzařovala radost nad tím odvěkým rituálem, jehož byl právě svědkem.

„Držíš si mě od těla, Lauro, a přesto se snažíš slídit v mé duši!“

Laura potřásla hlavou. „Nechci nikde slídit, Xaviere,“ odvětila upřímně. „Jenom přemýšlím, jestli je správné, že se všechno snažíš udržet v sobě – nehodláš se s nikým bavit o těch velkých věcech, které se odehrály ve tvém životě. Pokud to ovšem neprobíráš s Malikem…“

Xavier potřásl hlavou. Zdálo se, že šejkův pobočník k němu má podivně rozpolcený postoj. Občas se spolu bavili naprosto uvolněně a v klidu a jindy z něj zas čišelo napětí. A jednou se Xavierovi stalo, že v jeho tváři zahlédl žárlivost. Nelíbila se mu snad šejkova narůstající náklonnost ke Xavierovi? Po všech těch dlouhých letech, kdy byl pro šejka jediným blízkým důvěrníkem právě on?

„Ne, nebavím se o tom s Malikem,“ pronesl rezolutně.

„Tak proč si o tom nepromluvíš se mnou?“ zeptala se Laura, když vylezla do vysokého džípu a Xavier se posadil vedle ní. Auto pak prudce vyrazilo vpřed a zvedlo za sebou vysoký oblak prachu.

„Proč bych měl?“

„Třeba proto, že umím poslouchat. Jsem nestranná – a jsem dostatečně upřímná, abych ti popravdě řekla, co si myslím, a ne to, co bys chtěl slyšet – což v tvém případě není vůbec nic špatného.“

„Asi chceš říct, že jsi ve všech směrech naprosto dokonalá, ne?“ zeptal se ironicky.

Když se poprvé setkali, Laura by nejspíš takovou otázku považovala za útok proti sobě. Ale změnila se – pořád se měnila – cítila, že se to děje i teď. Stála si za svým předsevzetím, že se nestane jeho poslušnou společnicí v posteli, které by se brzy nabažil, a snažila se získat zpět svou sebeúctu tím, že se jí podaří odolat jeho úchvatné přitažlivosti.

Přátelství bylo mnohem komplikovanější záležitostí než pouhá sexuální chemie, ale Laura cítila, že se k němu propracovávají. Ale bylo to mnohem složitější, než co kdy zažila. Dívala se na to zvenčí i zevnitř. Viděla na Xavierově tváři rozporné pocity, které se mu honily hlavou, a najednou si uvědomila, že touží po tom mu pomoci vyrovnat se s tou změnou, která se v něm odehrávala.

„To je docela možné,“ přitakala a trochu se pootočila, aby mu viděla do tváře. „Pověz mi, jestli o to stojíš, nebo ne.“

Její šíje byla jak ladný oblouk lemovaný propletencem temně rudých vlasů. Co mohl ztratit? „Vzhledem k tomu, že postrádám vhodnější témata k rozhovoru, tak zřejmě nemám na vybranou než přijmout tvoji nabídku,“ pronesl naoko lehce. „Zajímalo by mě ale, jestli je to ze tvé strany profesionální zájem anebo jestli po návratu na západ prodáš můj příběh některému z vyhlášených plátků?“

Potřásla hlavou a na tváři se jí usadil vyčítavý výraz. „Ty máš o lidech tak nízké mínění.“

„Vychází to z mých zkušeností,“ poznamenal. „Ženy prodávají příběhy o mých mileneckých schopnostech! Obchodní konkurenti mě zase líčí jako člověka bez skrupulí.“

„Ale ty možná jsi tak trochu bez skrupulí, nemyslíš?“

Dlouze se na ni zahleděl a pak se nečekaně rozesmál. „Ty jsi ale kurážná, cherie,“ zamumlal obdivně.

Ta poklona ji zahřála u srdce, víc než by si přála. Věnovala mu tak trochu upjatý úsměv. „Pokud nechceš, aby ženy prodávaly do novin příběhy z tvého života, pak by ses je měl pokusit lépe poznat, než se s nimi vyspíš!“

Šlehnul po ní pohledem.

„Jako jsem to udělal s tebou?“

Laura se začervenala. „To byla rána pod pás.“

Přikývl. „Ano, to byla,“ přitakal, protože to, co prožil s Laurou, se nedalo rovnat s jeho předchozími milenkami.

Tváře jí zvolna pobledly. „Pokud si děláš starosti s diskrétností, pak tě můžu ujistit, že bych to, co mi svěří přítel, nikdy nikomu neprozradila.“

Bylo to kvůli její profesi, že s ní chtěl mluvit? Ale před ní už chodil s mnoha různými právničkami a nikdy necítil potřebu obnažovat před nimi svou duši. Ale ještě nikdy ses nedostal do podobné situace, jako byla tahle. A nebyl snad důvěrný rozhovor předzvěstí té čarovné noci, kterou s ní prožil?

Cítil se s ní tak uvolněně. Tak vyrovnaně, že se nezdráhal vyslovit své myšlenky a neskrýval je hluboko v sobě. Bylo to jako moci si zaplavat nahý v moři, po letech kdy byl nucen nosit svíravý oblek.

„Je to zvláštní,“ podotkl zamyšleně. „Jsou to takové drobnosti, na kterých si to začínám všechno uvědomovat. Šejk je levák stejně jako já. Nikdy se nedívá na televizi, ale zajímá ho naučná literatura, tak jako mě. Teď už je vrásčitý a scvrknutý věkem, ale jeho oči…“

Viděl fotografii šejka z mládí, když byl v plné síle. Ten snímek musel být pořízen dávno předtím, než potkal jeho matku. Ale když teď uviděl toho muže před sebou, i když starého a seschlého, přesto v té mužné tváři rozpoznal vlastní rysy. Celé to prorůstání minulosti s přítomností pro něj byla zcela nová a velmi jitřící zkušenost.

„Jeho oči jsou stejné jako tvoje?“ hádala Laura.

„Ano,“ odvětil prostě. „Úplně stejné.“

Laura odhadovala, že Xavier věděl, že určité znaky jako levorukost nebo barva očí jsou vrozené – ale určité věci se nedaly tak snadno zařadit. Nejdůležitější ze všeho tu bylo ono lidské spojení – ta chybějící vazba v jeho životě, která se právě doplnila.

„Myslíš, že tenhle objev ovlivní tvůj budoucí život?“ zeptala se tiše. Byla to naprosto opodstatněná otázka, věděl to, ale přesto na ni zareagoval nepřiměřeně, jako někdo kdo je zahnaný do kouta.

„Chceš snad naznačit, že s mým dosavadním životem bylo něco v nepořádku?“

Laura pokrčila rameny.

„Takhle to myslíš?“ naléhal jemně. „Potřebuju to vědět, Lauro.“

Co mohla ztratit? Sotva do sebe budou narážet na opačných březích kanálu La Manche, až tohle všechno skončí. Předtím by nejspíš byla v pokušení vmést mu to do tváře, aby nahlodala jeho povýšenost – ale teď mu to chtěla říct z úplně jiného důvodu. Protože byla přítel a záleželo jí na něm.

„Tak tedy dobrá, povím ti to,“ souhlasila. „Tvůj život se zdá být bohatý jen z povrchního hlediska. Chci říct, že sice žiješ v přepychu, ale nesnažíš se navázat kontakt s ostatními lidmi. Jako by na ničem jiném než na penězích nezáleželo.“ Její hlas zakolísal a utichl. Potom nepatrně pokrčila rameny. „To je všechno.“

„To je všechno? Ty zničíš samotnou podstatu mé existence a řekneš jen to je všechno? Myslíš, že tvůj vlastní život je tak úžasný a bez chyby, Lauro?“

„Jistěže ne!“ vybuchla popuzeně. „Věděla jsem, že to takhle dopadne. Nejsem tu, abych tě soudila, Xaviere – ale zeptal ses mě na můj názor.“

Byla to pravda – a ona mu odpověděla s neúprosnou upřímností. Nedokázal si vzpomenout na jinou osobu na světě, která by měla odvahu to udělat. Měla snad v něčem pravdu? zajímal se v duchu.

„Proč jsi vzala tuhle práci?“ zeptal se náhle.

Laura se zahleděla na své prsty, které nepatrně zhnědly pod dotekem kharastanského slunce. Kolik její upřímnosti ještě snese a kolik mu toho o sobě chtěla prozradit? Ale přátelství – skutečné přátelství – nebylo jednostranné.

„Jako obvykle. Je v tom chlap. Josh.“

„A tys byla do toho Joshe zamilovaná?“ zeptal se Xavier a sotva dokázal uvěřit, že se na něco takového vůbec ptá. Mluvil teď jako jeden z těch mužů, kterými vždycky opovrhoval. Jako jeden z těch žárlivých bláznů, kterým vadili ostatní muži.

„Myslela jsem si, že jsem do něj zamilovaná,“ odvětila Laura. „Ale nejspíš to byla jen moje výmluva pro to, že jsem s ním spala.“

V jedné větě odhalila celou svou relativní nevinnost a Xavier uvažoval, jestli si byla vědomá toho, že její lehké zachvění mu prozradilo všechno, co potřeboval vědět o jejím tělesném vztahu s oním mužem.

To proto se najednou cítil tak provinile – protože ji předtím soudil tak příkře a bez důvodu ji vinil z něčeho, co jí vůbec nebylo vlastní?

„Ale když se k tomu teď vracím, musím si přiznat, že to nebyla láska,“ prohlásila pevně po chvilce úvah. „Okouzlil mě – ale ukázalo se, že je velmi povrchní. Jenom mi připadal tak vzrušující. Studovala jsem ze všech sil, abych získala právnický titul – během prázdnin jsem sháněla různé brigády, protože peněz nebylo nazbyt – a vlastně jsem si nikdy neudělala čas na trochu zábavy.“ Smutně se usmála. „A i když měl Josh nejhorší výsledky, jaké jsem kdy viděla – on si na nějaké povyražení rozhodně čas našel.“

„Co se stalo?“

Laura pokrčila rameny. „Koupili jsme si společně dům, ale naše příspěvky na jeho údržbu byly – jak to říct? – nevyrovnané. Josh stále nepracoval a já si brala víc a víc práce, abych zaplatila účty. A když si pak začal s jinou, věděla jsem, že ho chci pryč ze svého života. Ale nebyla jsem připravená přijít o domov, kvůli kterému jsem tak tvrdě pracovala. Strávila jsem dětství v různých pronajatých bytech a nedokázala jsem se vyrovnat s myšlenkou, že bych se měla k takovému způsobu života vrátit. A tak když mi šéf oznámil, že bohatá královská rodina v Kharastanu naléhavě shání diskrétního právníka, připadalo mi to jako dar z nebes. Takhle budu moct vyplatit Joshe a konečně budu volná.“

„Volná?“ podotkl zamyšleně.

„Přesně tak.“

Následovalo dlouhé ticho, během něhož Xavier přemýšlel o tom, co mu právě řekla. Chtěl se k ní natáhnout a dotknout se jí, pohladit jí dlaní po jejích sametových kadeřích. Ale neměl žádné právo to udělat.

Protože, i když se ušklíbal opovržením nad nečestným jednáním Lauřina expřítele, nebyl svým způsobem stejně tak vinen tím, že se jí snažil vnutit svá přání podobně jako před ním Josh?

Na začátku promluvil s Malikem a požádal ho – ne, trval na tom, aby tu Laura zůstala. Ale to bylo ještě v době, kdy si představoval, že změní názor a začne s ním opět spát. Protože pro něj bylo naprosto nepředstavitelné, že by se nějaká žena nenechala svést nebo že by se vzepřela jeho vůli. Ale její tiché odhodlání bylo nezlomné a Xavier byl najednou zděšen svým vlastním jednáním. Jeho odhodlání uspět – nebo spíš dosáhnout za každou cenu svého – se promítlo z jeho pracovního života do soukromého. A to se mu vůbec nelíbilo.

Už se blížili k Modrému paláci – otevřela se před nimi široká příjezdová cesta k hlavní bráně, za níž klokotaly fontánky. Xavier teď věděl všechno, co potřeboval.

„Už tě tu nebudu držet proti tvé vůli, Lauro,“ vydechl s těžkým srdcem. „Nikdy jsem to neměl udělat. Můžeš jet domů.“

Laura hleděla z okénka na ptáka s oranžovým peřím, který hnízdil mezi květy nádherného cizokrajného keře, a jeho slova ji zasáhla jako ledová sprcha uprostřed horkého dne. Opatrně se nadechla a nasadila strojený úsměv v marné naději, že tím zakryje své zděšení.

„Domů?“ zeptala se, jako by to bylo slovo v místním jazyce, které se chtěla naučit ještě před návratem do paláce.

Přikývl. „Hned jak budeš chtít. Promluvím o tom s Malikem.“

Tady byla ona svoboda, po které tak prahla. Ale nebylo ironií osudu, že se člověk stále znovu utvrzoval v tom, že něco potřebuje, a když to konečně dostal, tak to v něm zanechalo pocit, jako by někdo vypálil hlubokou díru do středu jeho srdce?

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Šejk si tě přeje vidět.“

Laura vzhlédla od svého kufru – který si k Sidoniině zděšení balila sama – a ve dveřích ložnice uviděla Xaviera.

Jeho černé oči ji upřeně sledovaly, jak si pečlivě balila lehounký saténový župan a přemýšlela, jestli bude mít ještě někdy možnost si ho obléknout. Ale aspoň že ji všechny ty praktické záležitosti, na které se teď musela soustředit, odváděly od úvah, jak moc bude tohohle jedinečného Francouze postrádat.

„Chce mě vidět? Proč?“

„Ve čtení myšlenek jsem nikdy příliš nevynikal,“ zabručel. „Proč se ho na to nezeptáš sama? Odvedu tě tam.“

„Ty? Ne Malik?“

„Očividně ne.“

Jejich pohledy se střetly. Laura mu chtěla říct, že jí bude chybět, že by si přála, aby mohla ještě jednou okusit rozkoš, kterou našla v jeho náručí. Chtěla mu říct, že toužila po tom tady zůstat, v tomhle okouzlujícím ráji – a hlavně s ním… Ale on jí nechával jít, takže neměla na vybranou. Laura mířila domů. Sama. Ale budeš mi chybět, pomyslela si smutně, když hleděla do těch sametových temných očí.

Ruka jí vylétla vzhůru, aby si odhrnula z tváře neposlušný pramínek vlasů, dříve než předstoupí před šejka. „Vypadám dobře?“

Věděl, že tohle není skrytá vybídka k lichotce. Věděl, že její přítel, který se ji snažil okrást, pošlapal velkou část její důvěry. Ale v těch jednoduchých plátěných šatech, s rudými vlasy staženými do copu, vypadala dost dobře na to… Cítil, jak mu zacukalo v koutku. „Vypadáš nádherně.“

Laura předpokládala, že by bylo nevychované, kdyby mu řekla, že chtěla jeho souhlas, ale ne s tak silnými slovy – protože když o ní řekl, že je krásná, tak to v ní okamžitě probudilo touhu po tom, o čem se přesvědčovala, že nemůže mít. A Xaviera nikdy nemohla mít, rozhodně ne tak, jak by chtěla – jako opravdového partnera se vším všudy, s nímž by mohla všechno sdílet.

Uvažovala o tom, že přátelství by mohlo být řešením, ale nejspíš se v tom mýlila, protože přátelství bylo téměř stejně riskantní jako sex, tím že vytvářelo mezi lidmi pouto. A možná v tom bylo ještě něco navíc. Sex, který okusila s Xavierem, byl tím nejlepším sexem jejího života, a i když poznala směšně málo mužů, aby mohla srovnávat, přesto si byla jistá, že takového milence už nikdy nepotká.

Ale jejich přátelství působilo výjimečně. Trochu zvláštně. Což nejspíš také bylo. Pustil si ji k tělu mnohem blíž, než by kdy koho pustil – což souviselo s podivnými okolnostmi, díky kterým byli odsouzeni k pobytu v těsné blízkosti.

Ale dnes to všechno skončí, ale i když si Laura v duchu neustále opakovala, že odvedla dobrou práci, srdce měla těžké jako kámen. Ale jak vstoupila do široké, mramorem vykládané chodby, napadlo ji, že to nejspíš vcelku dovedně skrývá.

„Zajímalo by mě, co asi chce?“ přemýšlela nahlas, když Xavier vykročil za ní. „Víš, že je to vlastně poprvé, co se s ním osobně setkám? Doteď jsem jednala pouze s Malikem.“

„Nejspíš se s tebou chce jen rozloučit.“

„Nenávidím loučení,“ vyhrkla Laura ohnivě.

Xavierovi to obvykle nevadilo. Většinou si to spíš vychutnával – byla to skvělá záminka, jak zpřetrhat pouta a začít jinde od začátku. Ale dnes žádnou radost nepociťoval. Laura odjížděla a on necítil onu obvyklou úlevu.

„Už ses… rozhodl, jak dlouho tu zůstaneš?“ zajímala se Laura.

„Ne.“ Krátce se pousmál. „Poprvé v životě si nejsem něčím jistý. Mám ale štěstí, že si můžu takhle vybírat – mnozí lidé jsou připoutáni ke své práci, kterou nemohou opustit.“

„Máš štěstí,“ přitakala.

„Já vím,“ dodal tiše. Ale kdy měl naposled čas zamyslet se nad svou štěstěnou? Vystoupit z toho uhánějícího vlaku svého života a užít si radostí, které si tak tvrdě vydobyl? Stačilo se podívat, jak Lauře zazářily oči, když mluvila o tom, že vyplatí Joshe a bude mít svůj vlastní domov a nezávislost. Že by si snad díky vydobytému blahobytu už nedokázal ničeho vážit? Že by ho přepych zkazil?

„Možná z tebe udělá svého dědice,“ podotkla Laura. „Co potom?“

„O tom pochybuju,“ utrousil Xavier a zamračil se. „A ty nevíš, že bys nikdy neměla předjímat budoucnost?“

Lauře se také nechtělo přemýšlet o budoucnosti, takže se zaměřila na starobylé malby z Kharastanu, které zdobily vysoké zdi.

Jejich kroky se rozléhaly po dlouhých mramorových chodbách a Laura se zamyslela nad zvláštními rozpory paláce. Byl tak úchvatný, živoucí a propracovaný – zatímco venku se rozprostírala nehostinná krajina nespoutané pouště. Působilo to, jako by venku čekala příšera na příležitost uchvátit zpět uloupený kus země.

Přemýšlel šejk o těchhle věcech, jak přicházel do let? blesklo jí hlavou. Byl pro něj životní zájem předat žezlo své krvi – a teď se chystal uvalit tíhu zodpovědnosti na Xavierova bedra? Protože pokud nechtěl učinit svého syna svým dědicem, co se potom stane s Kharastanem a kdo mu bude vládnout?

Pokradmu pohlédla na jeho pevné, vzpřímené tělo a Xavier její pohled opětoval. Jeho tvář přitom neobvykle zjihla.

„Vypadáš smutně,“ poznamenala.

Xavier si povzdechl. Byla tak vnímavá. A to ti bude chybět, viď? utahoval si z něj vnitřní hlas.

„Trochu jsem. Připadá mi to nějak zvláštní, že bych se měl brzo vrátit ke svému dřívějšímu životu v Paříži. Život je tak nepředvídatelný, že je to možná naposled, co ho vidím.“

„Možná,“ přitakala. „Ale aspoň jsi dostal tuhle jedinečnou příležitost poznat ho.“

Právě dorazili před šejkovo apartmá, když se otevřely nádherně vyřezávané dveře a v nich se objevil Malik s tvrdým, nepřístupným pohledem.

„Přijme vás oba dva,“ řekl úsečně.

Světlo v šejkově přepychovém zlatém pokoji bylo příjemně tlumené a vzduch, jenž voněl po čerstvých květinách, byl ochlazován skrytým větrákem. S Malikem v zádech a Xavierem vedle sebe si tu Laura najednou připadala jako vetřelec. Proč ji chtěl kharastanský vládce vidět? přemítala.

„Přistupte,“ ozvalo se z divanu a Lauru najednou opustily všechny její obavy, když si uvědomila, jaké nesmírné cti se jí dostalo.

Když se přiblížila ke starému muži, instinktivně se hluboce uklonila – aniž by tušila, že přesně ví, jak správně projevit panovníkovi úctu. Zůstala tak se sklopeným zrakem, dokud neucítila jeho dlaň na své hlavě.

„Vstaňte,“ vyzval ji. „Děkuji vám, že jste mi přivedla nazpět syna, slečno Cottinghamová.“

„Bylo mi… potěšením,“ pronesla Laura a srdce jí přitom bušilo jako o závod.

Xavier také postoupil vpřed a Malik jí naznačil, že by se měla posadit na nízkou stoličku vedle šejka. Laura nevěděla, co vlastně čekala. Zlaté roucho znázorňovalo jeho privilegované postavení, a přestože byl stár, šířil kolem sebe zvláštní atmosféru moci. A Xavier měl pravdu – jeho oči byly pozoruhodně černé, jako synovy. Posadil se, jako by mu pohled na ně vlil zázračnou sílu do žil. Ve dveřích se objevil sloužící a nabídl mu nápoj v číši vykládané drahokamy, ale šejk ho mávnutím ruky poslal pryč.

„Xaviere, jsi můj syn,“ řekl šejk, „a já do tvých rukou svěřuji svobodu Kharastanu. Veškeré území a velké bohatství připadne tobě v této tvojí zemi.“

„Děkuji ti, ale já tvůj dar nepotřebuji,“ prohlásil Xavier hrdě. „To nebyl ten důvod, proč jsem přijel.“

Šejk souhlasně pokýval hlavou. „Já vím a rozumím tomu – protože ty sis dokázal v životě vydobýt bohatství vlastními silami. Uspěl jsi ve svém snažení, jak bych byl od tebe očekával. Tento dar ti nenabízím pro jeho finanční hodnotu – ale protože na něj máš od narození nárok. Minulost se nedá přepsat, můj synu – jenom budoucnost se můžeme snažit ovlivnit a ta tvoje leží přímo před tebou. Musíš jít, kam tě tvůj osud zavane, ale pamatuj, že tady máš vždycky své místo a svůj domov jako jeden z šejkových synů,“ zakončil mírně.

V místnosti se rozhostilo ticho a Laura byla tak ohromená, že se tentokrát nedokázala soustředit a naslouchat se svou obvyklou právnickou ostražitostí.

Ale Xavier vnímal každé slovo. A teď se zamračil, když mu z mysli vytanul úlomek věty, který mu začal hlodat v hlavě jako červ.

Laura si všimla letmého pohledu, který si vyměnili šejk s Malikem.

„Je tu ještě nějaký další syn?“ zajímal se Xavier zastřeně. „Já mám… bratra?“

„Máš nevlastního bratra,“ přitakal šejk opatrně. „Na rozdíl od tebe je Ital a žije ve své vlasti.“

Xavier nevěřícně zíral na šejka. „Proč?“ zašeptal.

Tohle byla otázka, která se dala vykládat různými způsoby, pomyslela si Laura, ačkoliv se zdálo, že šejk přesně věděl, na co se Xavier tím jediným slovem ptá.

Šejk se rozhlédl po místnosti a kývnutím hlavy poslal pryč veškeré sloužící, takže tam zůstali jen on, Xavier a Malik. A samozřejmě Laura, která zčásti čekala, že ji také pošlou za dveře. Ale neudělali to.

„Protože jsem přistoupil na velkolepou svatbu v dobách občanských nepokojů v Kharastanu. Šlo o významné spojení dynastií a zdejší lid mou ženu miloval. Tak jako já,“ dodal tiše. „Bylo to úspěšné manželství po mnoha stránkách, vyjma jediné – nikdy jsem s ní neměl dítě.“

„A tak jsi vyrazil do Evropy, abys tam zplodil potomka, je to tak?“ vyhrkl Xavier popuzeně.

Laura si všimla, že se Malik zamračil a napůl vstal, ale šejk ho zadržel pokynem ruky.

„Máš plné právo projevit svůj hněv, Xaviere, ale, jak už jsem ti řekl, minulost přepsat nejde a my si připravujeme svou budoucnost tím, jak se chováme teď v přítomnosti.“

Na chvilku se v místnosti rozhostilo ticho, které nakonec přerušil Xavier. Ale když promluvil, jemu samotnému zněla vlastní slova podivně a neuspořádaně. Měl bratra! „A co je s tím mým nevlastním bratrem?“

Šejk ho upřeně sledoval. „Chtěl by ses s ním setkat? Mohli bychom poslat slečnu Cottinghamovou do Neapole, aby ho přesvědčila k cestě do Kharastanu.“

Xavier zatnul ruce v pěst a jeho tvář potemněla, když pohlédl na Malika a Lauru.

„Nechte nás!“ poručil jim oběma. „Prosím, nechte nás s mým otcem – šejkem o samotě.“

Bylo to poprvé, co si Laura všimla, že nahlas uznal jejich pouto. Také si všimla Malikova tázavého pohledu, který vyslal k šejkovi, ale starý muž pouze přikývl, takže vstal a společně s Laurou vyšel z pokoje.

Jak kráčela zpět do svého pokoje, tak si skutečně připadala jako cizinec ale se zvláštním pocitem vítězství – souviselo to s tím vším, co poznala a co se naučila, s vidinou příležitosti, která se před ní rýsovala, jako další velké dobrodružství, pokud dostane za úkol přivést druhého syna. Ale všechny pocity přehlušoval jediný – a to nesmírný smutek.

Protože musela dát sbohem muži, který jí ukradl srdce? Proto bude vůbec zvažovat, jestli tu práci v Itálii vezme, aby se seznámila s jeho nevlastním bratrem a alespoň částečně tak zůstala v Xavierově životě? O tohle jí šlo?

Balení bylo u konce. Laura stála u okna a sledovala jednoho ze strážných, jak na koni objíždí palác, když vtom za sebou zaslechla zvuk kroků. Otočila se a uviděla Xaviera.

Jeho tvář byla jako vytesaná z kamene – chladná a neúprosná. Ale jeho oči se podivně leskly, a to Lauru překvapilo ze všeho nejvíc. Bylo snad možné, že by Xavier proléval slzy?

„Co jsi mu řekl?“ zeptala se zastřeně.

Pohlédl na ni a jeho oči se rozzářily, jako by se právě vynořil z temného lesa na sluncem zalitou mýtinu, ale jako by ty stíny ne a ne úplně odejít.

„Řekli jsme si věci, které by měly navždy zůstat mezi otcem a synem,“ pronesl vážně.

V jeho očích zahlédla bolest a zaslechla důstojnost v jeho tónu a v tom jediném okamžiku se jí sevřelo srdce, když si naplno uvědomila, že ho miluje. Věděla, že je to marné a dokud si tohle uvědomovala, tak jí nic nehrozilo. Vzpomněla si, co jí jednou řekl Xavier. Že nemá ve zvyku něčeho litovat. Když tedy on ničeho nelitoval, pak ona také nebude. Jen ať si jde, řekla si v duchu. Nebuď jako ta blondýnka, která vyrazila z jeho kanceláře, tehdy když se poprvé setkali. Takových žen prošlo jeho životem spousta a nebylo pochyb, že stejně dlouhý zástup ho teprve čekal. Tak si zachovej důstojnost jako on a řekni mu sbohem.

„Zůstaneš tu?“ zeptala se.

„Na chvíli. Lauro –“

Prudce k němu otočila hlavu a vytřeštila oči. „Co?“ zeptala se bez dechu.

„Nevezmeš tu práci? Nepojedeš pátrat po Giovannim, že ne?“

Naděje, která se na okamžik rozhořela v jejím srdci, zmizela beze stopy jako kámen v bahně. „A to je přání, nebo rozkaz, Xaviere?“

Na okamžik se rozhostilo hrobové ticho. „Obojí,“ podotkl pevně.

„Ty mi to zakazuješ, přestože mě o to šejk požádal?“

„Můžu tu žádost zrušit, pokud se mi to nebude líbit,“ řekl zatvrzele.

„Pokud se ti to nebude líbit?“ zajíkala se Laura. „Co se děje, Xaviere? Myslíš si, že skončím v posteli tvého nevlastního bratra?“

„Nech toho!“ vyštěkl, jak se mu do mysli vkradly temné erotické představy. Takovýhle nepokoj bylo to poslední, co teď potřeboval. „Tak dobře! Vezmi tu zatracenou práci, když po tom toužíš!“

„Díky – vezmu!“

„Ty to vezmeš?“

„Rozmyslím si to.“

Zamračil se. „Už máš sbaleno? Odvezu tě na letiště.“

Aby byl svědkem toho, jak propukne v pláč? Jeho hněvivá slova pro ni byla ledovou sprchou a vytrhla ji z omámení. Soustředila se na svoje těžce vydobyté sebevědomí a důstojnost, protože chtěla, aby si ji takhle zapamatoval.

„Děkuji, ale ne, Xaviere,“ pronesla tiše. „Byla bych radši, kdyby mě tam odvezl některý z řidičů. A teď bych tě poprosila, abys odešel. Musím chytit letadlo a předtím se ještě převléknout.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Laura dorazila domů do Dolchesteru a nějak ze sebe nemohla setřást zvláštní pocit zmatku, který rozhodně nesouvisel s časovým posunem.

Nebylo to tím, že pršelo – vlahý letní déšť, který smýval prach z květin – protože déšť byl velmi příjemný po všech těch parných dnech v poušti. Ani tím, že jí přestal fungovat bojler, takže neměla teplou vodu na koupel.

Byl to…

Xavier.

Samozřejmě, že za to mohl Xavier.

Ale nějakým zvláštním způsobem jí návrat do toho malého městečka pomohl. Jenom když se tu rozhlížela a srovnávala to s tím, co za sebou zanechala v Kharastanu, tak jí to pomáhalo dívat se na věci v tom správném světle. Jaký by to mělo smysl prolévat slzy kvůli něčemu tak nedosažitelnému, jako byl šejkův syn?

A i kdyby v jeho žilách nekolovala královská krev, stejně by pro ni nebyl ten pravý. A když se teď Laura vrátila do známého prostředí, najednou si uvědomila, jak směšná byla její touha.

Opravdu si dokázala představit, že by tu Xavier žil s ní? Jak by se ohýbal, aby prošel domovními dveřmi a jak by v obýváku narážel hlavou do trámu u stropu? Anebo jak by s ní šel do místní hospůdky, kde by si objednal pintu piva? Anebo by navštívil některý z místních obchůdků, kde musel být připraven odvyprávět celý svůj životopis, když si chtěl koupit třeba jen trs banánů?

Jistěže to mohla vzít i z druhé strany. Laura v Paříži! Laura jako pěst na oko, jak by kráčela elegantním bulvárem krále Jiřího V., nebo večeřela v jedné z luxusních restaurací, které Xavier nepochybně často navštěvoval. Laura se svou školskou francouzštinou, s níž se snaží dorozumět v pekařství.

Uložila všechny své šaty z Kharastanu do skříně v pokoji pro hosty, protože tu všechny působily tak nepatřičně. Dokud tu nějaká podnikavá duše neotevře jednu z těch orientálních restaurací, které teď byly v Londýně tak populární, tak si je sotva bude moct obléci – sotva bude moct vkráčet do místní banky zahalená do vyšívaného hedvábí.

Na druhé straně výhodou bylo, že ze svého štědrého honoráře mohla vyplatit Joshe a nebylo by lidské, kdyby jí tohle nepřineslo uspokojení. Chvástal se před ní, že spí s jednou z barmanek z Black Dog baru, ale jakmile mu Laura dala najevo, že má určitou hotovost, najednou obrátil a předstíral, jak mu chyběla.

„Vypadni, Joshi!“ řekla mu, když po ní nečekaně sáhl, bezprostředně poté co podepsal dokumenty, kterými převedl dům výhradně na ni. „Já už nemám zájem.“

„Co se to do tebe dalo?“ ušklíbl se.

Laura odolala nutkání říct mu, že si díky jednomu skutečnému muži uvědomila, co tak dlouho postrádala, protože jí za to nestál. Xavier byl jejím delikátním tajemstvím.

A taky víš, že by si z tebe Josh utahoval, kdyby zjistil, že to skončilo!

Ale tuhle myšlenku rychle zapudila a zabouchla za Joshem dveře jednou pro vždy, doslova i ve svém srdci. Nechtěla propadnout depresivním úvahám. Setkání se Zahirem na sklonku života jí připomnělo, jak rychle každému utíkal čas, a ona si teď chtěla užívat každou vteřinu. Nemohla mít Xaviera, to ne – ale to neznamenalo, že stráví svůj život nesmyslným proléváním slz. Bude si hýčkat vzpomínky na něj – uloží si je hluboko do paměti a vytáhne je o deštivých dnech a o nedělích.

Nejtěžší jí přišly noci – to byl čas, kdy se nejsilněji ozývaly palčivé touhy a nenechávaly ji spát. Například přání, aby byla jeho milenkou po celou dobu, co byla v Kharastanu – protože co získala tím, že mu odolávala, kromě hrdosti a bolavého pocitu ztráty? A hrdost nebyla zrovna nejlepší společnice do postele.

Laura se utvrzovala v tom, že bylo přirozené plakat a také to považovala za určitou katarzi – ačkoliv některé noci musela zabořit hlavu do polštáře, aby nemusela naslouchat svým vlastním zoufalým vzlykům, které se rozléhaly prázdnou ložnicí.

Byla doma už celý měsíc a zrovna se smiřovala s tím, že už o Kharastanu nic neuslyší, poté co napsala Malikovi dopis, ve kterém odmítla jeho nabídku práce v Neapoli s odůvodněním, že už si nemůže dovolit znovu odjet na tak dlouhou dobu z Anglie. Bylo slunečné sobotní ráno a Laura si zrovna natírala toast jahodovým džemem, když zaslechla hlasité zaklepání na dveře.

Pošťák? napadlo ji, když otevírala dveře – a pak ztuhla úžasem, když zahlédla toho muže na zápraží, tmavovlasého a opáleného, soustředěného a odhodlaného, zářícího mužností a silou, který vypadal příliš dobře na to, aby to byla pravda.

Laura sevřela kliku a zůstala na něj zírat, jako by to byl výplod její bujné fantazie, který se mohl každou chvilku rozplynout. Ale po jejich posledním ostrém střetu by přece měla cítit vztek nebo dotčení. Tak proč ji zachvátil tak opojný pocit radosti – tlumený pouze nejistotou?

„Xaviere!“ Téměř k němu natáhla ruku, aby se ujistila, jestli to není přízrak. „Jsi to opravdu ty?“ zašeptala rozechvěle.

„Myslíš, že mám dvojníka?“

Proboha, ne. Určitě rozbili formu, potom co odlili jeho. „Co…?“ Polkla. Prokrista, Lauro, seber se trochu. „Co tady děláš?“

Na rtech se mu objevil škádlivý úsměv. „Zdá se, že anglická pohostinnost hodně pokulhává za svou pověstí,“ zamumlal. „Nepozveš mě dál?“

„Ale jistě. Pojď dál. A pozor na… Ach, Xaviere! Nebouchl ses do hlavy?“

„Ne,“ zamumlal s bolestnou grimasou v tváři, když si dlaní mnul bouli na hlavě a přemýšlel, jestli Anglie dříve nebyla obydlená skřítky.

Laura si rukou uhladila vlasy, které jí visely rozpuštěné až do pasu, a přála si, aby tu měla kouzelnou hůlku, kterou by se dokázala proměnit.

Na sobě měla obnošené džínsy a tričko ještě z vysoké a na tváři neměla ani špetku líčidla.

„Proč jsi mi neřekl, že přijedeš?“ zajímala se. „Aspoň bych se vhodně oblékla.“

„Nechtěl jsem, aby ses vhodně oblékala. Líbíš se mi takhle, jak jsi,“ pronesl zvolna, když ji hltal očima. „Vypadáš… jinak.“

I on vypadal jinak, uvědomila si Laura. V černých džínsech, které zvýrazňovaly jeho dlouhá svalnatá stehna, a tmavé kožené bundě. A on si tu bundu sundal, aniž by požádal o svolení, blesklo jí hlavou, když ji zachvátil opojný pocit radosti. Znamenalo to, že chce zůstat? Jistě přece nepřijel z Kharastanu nebo z Paříže jenom proto, aby se otočil na podpatku a opět zmizel! Ale jak dlouho se chtěl zdržet? A měla vůbec odvahu zeptat se ho, proč přijel?

„Dáš si kafe?“ vyhrkla překotně. „Není opravdová káva, protože tu kupuju, jen když pořádám večírek.“

„Není to opravdová káva?“ zeptal se upřímně zmaten. „Chceš říct, že je to… náhražka?“

„Je instantní.“ Teď se konečně na vlastní oči přesvědčí, jak vypadá skutečná Laura Cottinghamová. Zjistí, že je jen obyčejnou maloměstskou právničkou, která nosí obyčejné maloměstské šaty a většinu času popíjí instantní kávu ze sklenice!

Xavier mírně potřásl hlavou. Nešlo to, jak si předem naplánoval, a poprvé v životě ho přepadly určité pochybnosti.

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho, jak si ji prohlížel.

„Tys tu práci nevzala?“

Pokrčila rameny. Zvažovala třeba jen na okamžik, že by se vydala po stopách Xavierova nevlastního bratra? „Ne, řekla jsem si, že by to opravdu nebyl dobrý nápad.“

V tomto ohledu byli vzácně zajedno. Xavier si s úlevou vydechl, ale v tom, co ho nejvíc pálilo, dosud nepokročil ani o píď.

„Nechtěla by ses místo toho podívat do Paříže?“

Lauře se na vteřinu zastavilo srdce. „Do Paříže?“ zopakovala opatrně. „A proč?“

Jejich pohledy se střetly.

„Proč myslíš?“

„Nevím,“ zašeptala. Zeptej se ho. „Proč jsi přijel, Xaviere?“

„Protože se mi něco stalo – něco, co máš na svědomí ty,“ odvětil. „Něco, co nedokážu změnit, i když jsem se o to popravdě snažil – moc jsem se snažil! Domníval jsem se, že zmatek, který jsem měl v hlavě, souvisel s tím, že jsem nedávno poznal otce – ale brzo jsem si uvědomil, že to není pravda.“

„To nedává smysl.“

„Myslíš, že to nevím?“ Zakroutil hlavou, jako by si chtěl utřídit myšlenky, nebo se vůbec podivoval, že je schopen nějakých úvah. „Uvědomil jsem si, že to, cos mi řekla, je pravda – že jsem se více zajímal o věci než o lidi. A já už takhle nechci žít. Díky tobě se na všechno dívám z trochu jiné stránky, Lauro,“ pokračoval, když pořád nic neříkala. „Přinutila jsi mě, abych chtěl víc, než to, co jsme spolu prožili – něco, před čím jsem celý život utíkal.“

„A co to je?“

Následovala odmlka.

„Cit,“ řekl nakonec.

„Ano.“ A když si všiml jejího ohromení, tak pouze pokrčil rameny a před Laurou stál najednou Xavier de Maistre, který byl téměř bezradný.

„Pořád se mi vybavovala tvoje tvář,“ pronesl téměř zasněným tónem. „Když mě něco pobavilo nebo rozčílilo, měl jsem chuť ti to sdělit. V noci jsem ležel v posteli a promítal jsem si chvilky, které jsme spolu prožili – intimní i něžné… pořád dokola.“

Jeho oči byly černé jako uhel, když zíral přímo na ni, byla to ta nejčernější barva, jakou kdy viděla.

„Přivádí mě to k šílenství. Ty mě přivádíš k šílenství.“ Těžce polkl. „Chyběla jsi mi, Lauro.“

Srdce se jí sevřelo vzrušením, nadějí i obavou.

„Chyběla? Takže minulý čas?“

„Pořád to tvoje právnické slovíčkaření,“ podotkl s úsměvem. „Tak dobře. Chybíš mi. Chybíš mi,“ zopakoval dvakrát za sebou, pomalu a s rozvahou. „Takhle je to správně?“

Lauru přepadly jisté pochybnosti a obávala se, že rozpozná její palčivou touhu, její chtíč – prostě všechno, co jí před ním činilo zranitelnou. Byla dost silná a připravená na to stát se jeho milenkou, což jí tu zřejmě nabízel?

„Chci být s tebou,“ pokračoval a pak jeho tvář náhle potemněla vášní.

„Je t’aime,“ pronesl něžně a pak dodal, „miluju tě.“

Laura věděla, co to znamená – každý, kdo se kdy učil francouzsky, věděl, co tahle slova znamenají. A kdyby se jí někdo zeptal, co si přeje ze všeho nejvíc na světě, pak Xavier jí to právě dal v těchhle třech slovech. Ale stále měla strach. Připadala si jako nejistý bruslař, kterému řekli, že je bezpečné vydat se na led – ale určitý pud sebezáchovy ji přesto nabádal, aby se přesvědčila, jak je ten led pevný.

„Kolika jiným ženám jsi už tohle řekl?“

„Žádné. Jenom tobě.“

„Neznáme se moc dlouho.“

„Já vím.“

„A ještě nikdy jsme spolu netrávili čas v běžném, každodenním životě.“

„To vím také.“

„A co když to teda nebude fungovat?“ zeptala se zoufale. Poprvé se jí dotkl – natáhl ruku, aby odhrnul neposlušný pramínek vlasů z její bledé tváře. „Co když? Co když?“ zamumlal tiše.

„Pojeď se mnou do Paříže a tam se postaráme, aby to fungovalo. Spolu.“

Před pár měsíci by se Laura takového návrhu zalekla – jen tak odhodit ostražitost a udělat krok do neznáma. Ale to bylo před Kharastanem – zkušeností, která ji hluboce ovlivnila a za kterou musela poděkovat nevěrnému Joshi. A samozřejmě také Xavierovi. V Kharastanu ji chtěl mít za svých podmínek, ale ona odolala a nesklouzla do role nezávazné milenky. Vybudovala si novou sebeúctu a už nechtěla být obětí nebo zbabělcem.

Pohlédla na něj a pak ukázala na své staré šaty i na malinký pokoj, který byl na hony vzdálený od jeho luxusního pařížského apartmá.

„Ale tohle jsem já,“ podotkla. „Ta žena v přepychových šatech, kterou jsi poznal, neexistuje.“

Tiše se pousmál a zakroutil svou temnou hlavou. Potom přejel konečky prstů po jejích víčkách, nosu, rtech a nakonec se zastavil nad jejím bušícím srdcem.

„Ne,“ namítl vlídně. „Tohle jsi opravdu ty. Žena, která se dotkla mého srdce, těla i duše. Žena, která mě přinutila podívat se sám na sebe, která mě přinutila přemýšlet o věcech, na které jsem nikdy nechtěl myslet. Žena, která se mi stále honí hlavou a kterou toužím znovu políbit.“

„Tak mě polib,“ vydechla.

Vzal ji do náručí a tlumeně zasténal, když přitiskl svá ústa na její rty.

„Kde máš ložnici?“ řekl zastřeně.

„Na to nebudeš potřebovat mapu,“ zalapala po dechu. „Je to nahoře. Pojď za mnou.“

Opět musel sklonit hlavu, aby prošel do stísněné ložnice s postelí, která byla na jeho vkus trochu malá. Ale položil ji na ni, stáhl jí spodní prádlo a odhodil je stranou společně se zbytkem šatů. Tentokrát nepoužil nic ze své rafinované zdrženlivosti. Postupoval s rozechvělou nedočkavostí, aby se s ní co nejdříve spojil v jedno tělo.

Byla to jediná myšlenka, na kterou se dokázal soustředit, a to slastné napětí, těsně předtím, ho dohánělo k šílenství.

Laura vzlykla, když do ní vnikl, a on slízl její slzy špičkou jazyka, zatímco se na ní pohyboval v pravidelném rytmu. Sténala rozkoší a snažila se tu chvilku protáhnout – vychutnat si ten opojný pocit, jeho pohyby, ten okamžik – ale byla to předem prohraná bitva.

„Ach, Xaviere!“ vykřikla a objala ho, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Věděl, že to tak bude – vypozoroval to z růžových vrcholků jejích ňader – a věděl, že chce být s ní. Jít v ten samý čas tou samou cestou, která vede k tomu samému cíli. Ještě nikdy předtím neměl s žádnou ženou společný orgasmus – jeho ocelová sebekontrola za každé situace mu nikdy nedovolila, aby se někomu vydal takhle všanc – ale tentokrát po tom prahl s touhou, která ho ohromila.

Xavier tomu dal volný průchod, povolil uzdu svému orgasmu a následoval ho do závratných výšin – vznesl se jako sokol, který se vrhnul za kořistí. Na okamžik ucítil, že jsou jedna bytost – jako se kvílení větru zdálo být součástí vyprahlé pouště.

Jeho vyvrcholení nikdy netrvalo tak dlouho a nikdy nezakusil sladší stahy, které ne a ne ustat – takže mu na chvilku připadalo, jako by vkráčel do nějakého neznámého místa tak úchvatné krásy, že snad ani nemohlo být skutečné. Do místa, jako byl Kharastan? Ano!

Když jí pohlédl do očí, uviděl, že se jí na tváři zaleskla další slza. Něžně ji setřel konečkem ukazováku.

Laura se kousla do rtu. „Ach, Xaviere,“ vydechla. „Tolik tě miluju.“

Zahleděl se do jejích smaragdových očí, tak průzračných a rozzářených citem, který už nemusela skrývat, a srdce se mu zaplavilo láskou. „Já vím,“ řekl něžně.

EPILOG

KRÁLOVSKÁ SVATBA

ŠEJKOVA NEMANŽELSKÉHO SYNA!

Novináři nejen ve Francii šíleli – byla to nejžhavější mezinárodní zpráva posledních let. Xavierovo pařížské apartmá obléhali zástupci světových medií, až si nakonec s Laurou museli najmout skupinu bodyguardů, aby je drželi stranou.

Snažili se udržet čas a místo konání svatby v tajnosti, ale při tak významné události nedokázali zabránit, aby tahle informace neprosákla na veřejnost. Kharastan se připravoval na první velkou královskou svatbu po několika desítkách let. Místní lid přijal šejkova syna do svých srdcí a všichni zbožňovali jeho půvabnou nastávající s vlasy barvy zapadajícího slunce a očima jako smaragdy.

„Překvapilo tě to?“ zeptala se Laura jednoho rána Xaviera. „Že tě dokáží tak rychle přijmout i přes zvláštní okolnosti tvého narození?“

Xavier zakroutil hlavou. „Ten měsíc, co jsem se tam zdržel po tvém odjezdu, měli možnost mě trochu poznat a postupem času mě poznají ještě lépe.“ Usmál se. „Ale jejich vstřícnost je odměna mému otci za to, že dokázal být po léta věrný své zesnulé ženě a za to, že vždy vládl zemi moudře a spravedlivě.“

Leželi v posteli ve velkém pařížském apartmá, v jehož oknech se odrážela třpytivá hladina Seiny, a Laura tu a tam zvedla ruku, aby se pokochala pohledem na zlatý zásnubní prsten s velkým smaragdem, který se elegantně blyštěl na jejím prsteníčku a který, jak tvrdil Xavier, přesně odrážel odstín jejích očí.

Do měsíce – až se přípravy nachýlí ke konci – spolu odletí do Kharastanu, aby se tam vzali a pak v zemi strávili i líbánky.

Otočila se k němu a zamyšleně ho pohladila po nahém rameni. „Myslíš, že s tím moc spěcháme?“

„Ne. A ty?“

Zavrtěla hlavou a usmála se. „Chci být tvou ženou, Xaviere. Víc než cokoliv na světě.“

Usmál se a dotkl se konečky prstů jejích rtů. „V tom případě je to i mé přání. Chci, abys byla podle zákona moje. Chci si tě k sobě připoutat na zbytek života.“

Laura se zachvěla, když zaslechla naléhavost v jeho tónu, a přitulila se k němu. V tu chvíli jí připadalo, že život už snad nemůže být dokonalejší.

Před časem dorazila do Paříže s úmyslem najít si tu práci. Ale pracovní nabídky se jí jen hrnuly – díky Xavierovi – a jenom paličatý hlupák by je odmítal.

Snažila se také najít vlastní byt a s podivem si hned oblíbila čtvrť Marais, kde Xavier vyrůstal, což teď byla jedna z nejluxusnějších částí města. Ale pak zjistila, že nechce trávit noci sama a Xavier měl podobný názor. Chtěla s ním být ráno i večer a všechny chvilky mezi tím. Zdálo se, že jsou pro sebe předurčení - jako by nepřipadalo v úvahu nic jiného než Xavier s Laurou jako pár. A když ji Xavier jednoho sluncem zalitého rána požádal, aby si ho vzala, zrovna když se chystali vyrazit do pekařství, Laura se rozvzlykala štěstím.

Bylo to brzo – věděla to a věděl to i on – ale existoval pro to důvod nevyřčený, ale pochopitelný.

Jeho otec byl dosud naživu a Xavier chtěl šejkovi ukázat, že rod bude pokračovat. Navíc si bral ženu, kterou šejk znal a schvaloval mu ji. Alespoň že nemuseli řešit otázku dědictví trůnu, protože Giovanni byl starší než Xavier.

„Díkybohu za to,“ pronesla Laura s nefalšovanou úlevou, když se to dozvěděla. „Zajímalo by mě, jestli odpoví na naši pozvánku na svatbu. Opravdu doufám, že se tam objeví – moc ráda bych ho poznala.“

Při zmínce o Giovannim, jeho nevlastním bratrovi, Xavierovi poskočilo srdce radostí, kterou však kalily i jisté obavy. Ale Laura ho naučila, jak se neobávat vlastních pocitů – jak jim dát volný průchod. Naučila ho tohle a spoustu další věcí. Ale to nejdůležitější, co ho naučila, bylo jak milovat.