Lisa Kleypas

Čekanky 01. Tajemství letní noci

PROLOG

LONDÝN 1841

Ačkoliv Annabelle Peytonovou celý život varovali, aby si nikdy nebrala peníze od cizích, jednoho dne učinila výjimku, a vzápětí přišla na to, proč se měla řídit radou své matky.

Došlo k tomu v době bratrových vzácných školních prázdnin. Jak měli sourozenci ve zvyku, vydali se na Leicesterské náměstí zhlédnout nejnovější panoramatické představení. Dva týdny celá domácnost šetřila, aby si mohli koupit vstupenky. Jakožto jediní potomci Peytonova rodu si byli Annabelle a její mladší bratr Jeremy vzdor desetiletému věkovému rozdílu neuvěřitelně blízcí.

„Annabelle,” vyzvídal Jeremy, sotva se vrátil od stánku, kde se prodávaly lístky na vystoupení, „máš ještě nějaké peníze?”

Zavrtěla hlavou a tázavě na hocha pohlédla. „Bohužel ne.

Proč?”

Chlapec si krátce povzdechl a odhodil z čela neposlušnou kadeř barvy medu. „Zdvojnásobili cenu. Představení je zřejmě nákladnější než jindy.”

„Upoutávka v novinách se o vyšším vstupném nezmiňovala,” pravila důstojně Annabelle. Pak ztišila hlas a zamumlala:

„Zvony pekelné.” Otevřela peněženku v naději, že nalezne nějakou zapomenutou minci.

Dvanáctiletý Jeremy se chmurně zadíval na obrovský transparent, zavěšený mezi sloupy nad vchodem do divadla.

PÁD ŘÍŠE ŘÍMSKÉ: VĚRNÉ PŘEDSTAVENÍ S DIORAMATICKÝMI OBRAZY.

Třebaže se premiéra konala už před čtrnácti dny, tlačili se tu netrpěliví návštěvníci, lační zázraků slavného impéria a jeho tragického pádu. „Jako byste cestovali zpátky v čase!” básnili následně. Obvyklé panorama sestávalo z pláten zavěšených v

kruhové místnosti, jež ohromovala obecenstvo ve svém středu působivě pojatými namalovanými scénami. Někdy výsledný dojem podtrhovala zajímavá hudba a zvláštní osvětlení, které činily z výjevu ještě větší podívanou, zatímco vypravěč se zvolna pohyboval po obvodu kruhu a popisoval překvapeným divákům vzdálená místa a bitvy.

Podle Timesú se však tentokrát jednalo o „dioramatické” představení, což znamenalo, že malby byly vyvedeny na průsvitném naolejovaném kalikovém plátně nasvíceném zpředu a někdy i zezadu speciálně filtrovaným světlem. Tři sta padesát návštěvníků stálo ve středu točny obsluhované dvěma muži, takže se publikum během produkce pomalounku otáčelo. Souhra světel, zrcadel, filtrů a herců představujících obléhané Římany vyústila v cosi, co bylo nazýváno „živými obrazy”. Podle toho, co Annabelle četla, jsou závěrečné scény, kdy vybuchne sopka, tak realistické, že některé ženy v obecenstvu vykřikují a dokonce omdlévají.

Jeremy vyškubl portmonku z Annabelliných nervózních rukou, utáhl šňůru a předal ji zpět své sestře. „Máme dost na jednu vstupenku,” prohlásil věcně. „Běž dovnitř. Stejně jsem to vidět nechtěl.”

Annabelle rozhodně zavrtěla hlavou. Věděla, že bratříček nemluví pravdu a chce se představení vzdát v její prospěch.

„Nepřipadá v úvahu. Dovnitř půjdeš ty. Já sem mohu zaskočit, kdykoliv budu chtít. To ty jsi pořád ve škole. Představení trvá pouze čtvrt hodiny. Zatímco budeš uvnitř, projdu se po obchodech.”

„A budeš nakupovat bez peněz?” zeptal se Jeremy. Modré oči se mu pochybovačně leskly. „Ach, to musí být náramná zábava.”

„Přitažlivost nakupování tkví v prohlížení věcí, ne v jejich získávání.”

Jeremy si odfrkl. „Tímhle se utěšují chudí lidé, když kráčejí po Bond Street. Mimoto tě samotnou nikam nepustím. Lepili by se na tebe všichni mužští z okolí.”

„Nebuď hloupý,” broukla Annabelle.

Bratříček se znenadání zakřenil. Očima pohladil sestřinu líbeznou tvář, podmanivě modré oči a chomáč nazlátlých kudrlinek, deroucí se zpod krempy klobouku. „S falešným studem se neobtěžuj. Moc dobře víš, jaký máš na muže vliv. A pokud je mi známo, neváháš jej využít.”

Annabelle na jeho škádlení odpověděla předstíraným zamračením. „Pokud je ti známo? Ha! Co ty víš o mých vztazích s muži, když jsi většinu času ve škole?”

Jeremy pojednou zvážněl. „Brzy se to změní,” hlesl. „Tentokrát se do školy nevrátím Tobě i mamince budu užitečnější, když zůstanu doma a najdu si práci.”

Dívka vykulila oči. „Jeremy, něco takového pusť okamžitě z hlavy. Zlomil bys mamince srdce, a kdyby byl naživu tatínek.”

„Annabelle,” přerušil ji chlapec tiše, „nemáme žádné peníze. Vždyť nedáme dohromady ani mizerných pět šilinku na panoramatické představení”

„A jaké si myslíš, že bys sehnal zaměstnání?” dobírala si jej Annabelle. „Vždyť nemáš vzdělání ani konexe. Ledaže bys prahl po zametání ulic či kariéře poslíčka. To radši zůstaň ve škole, dokud nedozraješ pro slušnou profesi. Já si mezitím najdu nějakého bohatého gentlemana, za něhož se provdám. Pak bude všechno v pořádku.”

„To bude partie, nevěsto bez věna,” odsekl Jeremy.

Mračili se jeden na druhého, zatímco zřízenci otevřeli vchod a natěšený dav se tlačil do divadla. Jeremy sestru ochranitelsky objal a vyvedl ji z tlačenice. „Zapomeň na panorama,” prohodil mdle. „Podnikneme něco lepšího něco, při čem je větší švanda a nic to nestojí.”

„Například?”

Na okamžik se zamysleli. Oběma však bylo jasné, že na nic nepřijdou, a vyprskli smíchy.

„Pane Jeremy,” ozval se za nimi hluboký hlas.

„Pane Hunte,” zvolal oslovený srdečně a natáhl pravici.

„Jsem překvapen, že si mě pamatujete.”

„I já se divím, že jsem vás poznal. Od našeho posledního setkání jste vyrostl nejméně o hlavu.” Vzájemně si potřásli rukou. „Na prázdninách?”

„Ano.”

Jeremy si všiml nechápavého pohledu své sestry, takže zatímco vysoký cizinec směroval skupinu svých známých do divadla, špitl své sestře do ucha: „Pan Hunt syn řezníka. Jednou dvakrát jsem se s ním setkal v obchodě, kam mě matka poslala s objednávkou. Buď na něj hodná je zámožný.”

Pobavené Annabelle blesklo hlavou, že na řeznického synka je pan Hunt nebývale nastrojený. Pro tuto příležitost zvolil skvěle padnoucí černý kabátec a módně ušité volné kalhoty, pod nimiž se rýsovalo jeho štíhlé, pevné tělo. Jako většina pánů jdoucích na představení i on již smekl klobouk a vystavil tím na odiv záplavu tmavých, jemně zvlněných vlasů. Byl vysoký a robustní. Co se věku týče, hádala by mu kolem třicítky. Rysy v obličeji měl ostré, nos dlouhý a úzký, ústa široká a oči velmi tmavé. Z mužné tváře vyzařovala jakási cynická potměšilost, neskrývalo se v ní nic rozpustilého. I ledabylému pozorovateli bylo jasné, že tenhle člověk zřídka mluví do větru. Zřejmě ho poznamenala tvrdá práce a snad i jistá ctižádostivost.

„Moje sestra, slečna Annabelle Peytonová,” představil ji Jeremy. „Seznam se s panem Simonem Huntem.”

„Je mi potěšením,” zamumlal s úklonou Hunt.

Ačkoliv mužovo zdvořilé chování nevykazovalo jedinou chybu, v očích se mu zvláštně zablesklo, až dívku podivně píchlo v hrudi. Aniž tušila proč, bezděky couvla do ochranitelské náruče mladšího bratra a letmo přikývla. Ke svému znepokojení zjistila, že nedokáže od cizince odtrhnout zrak. Jako by mezi nimi proběhla jakási sotva patrná vlnka poznání Ne že by se znali z dřívějška, spíše jako by se jejich cesty k sobě kdysi přiblížily, než je netrpělivý osud s definitivní platností zahnal každého jinam. Nevšední pocit, ale člověk se ho nedokázal zbavit. Znejistěla. Stala se zajatkyní mužova upřeného pohledu, až její líčka zalila nevítaná, zrádná horká červeň.

Ačkoliv Hunt zíral na Annabelle, dál nevzrušeně hovořil s Jeremym. „Smím vás doprovodit dovnitř?”

Na okamžik se rozhostilo trapné ticho, které prolomil bratr s předstíranou nonšalancí: „Děkujeme vám, ale právě jsme se rozhodli změnit program.”

Hunt tázavě vyklenul obočí. „Jste si jisti? Tohle prý stojí za vidění.” Zadíval se na chlapce, v jehož obličeji četl vzrůstající rozpaky. Proto jej oslovil tichým hlasem: „Nepochybně existuje pravidlo, že o těchto záležitostech se před dámou nehovoří, nicméně napadlo mě Nezaskočila vás náhodou nečekaně vysoká cena vstupného, pane Jeremy? Pokud ano, s radostí vám vypomohu”

„Kdepak, děkujeme,” vyhrkla kvapně Annabelle a loktem dloubla bratra do boku.

Jeremy se ušklíbl: „Oceňuji vaši nabídku, pane Hunte, avšak moje sestra nesouhlasí”

„Nechci to představení vidět,” skočila mu Annabelle nevybíravě do řeči. „Slyšela jsem, že je plné násilí a rozčiluje ženy. Raději bych se v klidu prošla parkem.”

Hunt se na ni upřeně zahleděl, v očích se mu zračil výsměch. „To jste tak bázlivá, slečno Peytonová?”

Popuzená jemnou výzvou, popadla Annabelle bratra za paži a naléhavě jím zacloumala. „Je načase odejít, Jeremy. Nesmíme pana Hunta dál zdržovat. Jsem si jistá, že chce stihnout začátek představení.”

„Obávám se, že nebudu mít z vystoupení nic,” ujistil Hunt sourozence vážně, „pakliže se ke mně nepřidáte.” Věnoval chlapci povzbudivý pohled. „Vadilo by mi, kdyby pouhých pár šilinků připravilo vás a vaši sestru o odpolední zábavu.”

Jelikož vycítila, jak je bratr zviklán, špitla mu ostře do ucha: „Ať tě ani nenapadne nechat si od něj koupit lístek, Jeremy!”

Chlapec ji naprosto ignoroval. „Pane,” odvětil upřímně,

„kdybych se rozhodl přijmout od vás půjčku, nejsem schopen poskytnout vám záruky na její splacení.”

Annabelle zavřela oči a potichu zasténala. Zoufale se snažila, aby nikdo nepřišel na to, jak je jejich rodinný rozpočet napjatý. Vědomí, že tenhle člověk tuší, kolik pro ně znamená pouhý šilink, bylo víc, než dokázala snést.

„Není důvod spěchat,” slyšela bezstarostná Huntova slova.

„Až příště přijedete na prázdniny, stavte se v obchodě mého otce a nechte peníze tam.”

„Potom je všechno v pořádku,” souhlasil s očividnou spokojeností Jeremy. Na znamení dohody si potřásl se svým protějškem rukou. „Děkuji vám, pane Hunte.”

„Jeremy,” spustila Annabelle tlumeným šepotem.

„Počkejte tady,” prohodil Hunt přes rameno a pospíchal k pokladně.

„Jeremy, dobře víš, jak je špatné brát si od něj peníze!” Dívka upřeně hleděla do zatvrzelých očí svého bratra. „Jak jsi mohl? Není to správné Když si představím, jakému člověku jsme teď zavázáni Tohle se nesluší!”

„Jakému?” otázal se nevinně hoch. „Povídám ti, že je zazobaný… Aha, tobě vadí jeho nižší společenské postavení.” Lítostivě se pousmál. „Těžko mu to mohu zazlívat, zejména když je tak nechutně bohatý. Kromě toho my dva nepatříme zrovna k vysoké aristokracii. Upřímně řečeno, držíme se na nejnižších příčkách společenského žebříčku, což znamená”

„Jak může být řeznický synek nechutně bohatý?” divila se Annabelle. „Ledaže by obyvatelé Londýna konzumovali víc hovězího a slaniny, než je mi známo, protože jediný příjem plyne řezníkovi z jejich prodeje.”

„Nikdy jsem netvrdil, že pracuje v krámku svého otce,” odvětil Jeremy nadřazeně. „Pouze jsem se vyjádřil v tom smyslu, že jsem se tam s ním setkal. Je podnikatel.”

„Myslíš tím finanční spekulant?” Annabelle se zamračila. Mezi jejími známými se jakékoliv zmínky o obchodování považovaly za vulgární. Nikdo si na ně netroufal ani pomyslet. Člověk, který nadělal jmění chytrými investicemi, byl v určitých kruzích víc než nežádoucí.

„Něco víc než jen to,” prohlásil bratr. „Ale domnívám se, že na tom, co dělá anebo kolik má nastřádáno, stejně nezáleží, protože pochází z neurozené rodiny.”

Zaslechla v bratrově hlase kritický podtón, proto se na chlapce káravě podívala zpod přivřených řas. „Mluví z tebe demokrat, Jeremy,” ucedila suše. „Nemusíš se mnou jednat, jako bych byla kdovíjaký snob. Tutéž námitku bych vznesla i v případě, že by nám drobné strkal samotný vévoda. Na tom, že nabídka vyšla z úst pracujícího člověka, vůbec nezáleží.”

„Avšak návrhům vévody by ses tolik nebránila,” dobíral si ji Jeremy a vzápětí se rozchechtal.

Návrat Simona Hunta ukončil další hašteření. Ostražitě si sourozence prohlédl očima barvy černé kávy a zlehka se pousmál: „Všechno jsem zařídil. Můžeme jít?”

Jeremy nadšeně vyrazil vpřed, Annabelle za ním váhavě cupitala. „Nemusíte nás doprovázet, pane Hunte,” pravila odměřeně, vědoma si skutečnosti, že se nechová zrovna uctivě. Avšak z neznámého společníka vyzařovalo cosi, co v její duši vyvolávalo poplašené jiskření. Simon jí nepřipadal jako důvěryhodný člověk. Vlastně, až na dokonalé oblečení a uhlazený vzhled se jí zdál divoký. Představoval typ muže, s nímž by se dobře vychovaná dáma zdráhala zůstat o samotě. Její názor přitom nikterak neovlivňovalo sociální postavení. Podvědomí ji varovalo, aby zůstala ve střehu. Dokonalý vzhled a mužnost vyzařující z neznámého člověka ji nutily k ostražitosti. „Jsem si jistá,” pokračovala stísněně, „že se budete chtít připojit ke svým přátelům.”

Její poznámka se setkala s líným pokrčením širokých ramen. „V tomhle davu je nikdy nenajdu.”

Annabelle by mohla podotknout, že jakožto jeden z nejvyšších lidí v sále by určitě neměl s pátráním potíže, nicméně veškeré námitky byly očividně zbytečné. Ať se jí to líbí nebo ne, bude muset zhlédnout vystoupení se Simonem Huntem po boku. Nemá totiž na vybranou. Jakmile spatřila nadšení svého bratra, odpor zeslábl a ona se obrátila k Huntovi poněkud vlídněji.

„Odpusťte. Nechtěla jsem být hrubá. Já jenom, že jsem nerada zavázána někomu, koho vlastně neznám.”

Hunt po ní střelil bystrým pohledem, pronikavým až běda.

„Chápu vaše pocity,” sdělil dívce, když ji prováděl mezi lidmi,

„avšak v tomto případě se nejedná o závazek. Kromě toho si nejsme zase tak cizí. Vaše rodina patří po léta k našim stálým zákazníkům.”

Vstoupili do prostorného kruhového divadla a vkročili jednou z branek na točnu jištěnou železným zábradlím. Obklopilo je přepečlivé zpodobnění krajiny starého Říma. Plošinu dělilo od kulis přibližně dvanáct metrů. Mezeru vyplňovalo strojní vybavení, nad nímž obecenstvo užaslo. Jakmile diváci zaplnili plošinu, dramaticky se setmělo. Odevšad se ozývaly vzdechy plné očekávání. Všech se zmocnilo vzrušení. Mechanismus měkce zavrněl, zpoza plátna se počala linout modrá záře, jež propůjčila namalovaným výjevům zdání opravdovosti. Dojem byl natolik věrný, až se Annabelle polekala. Zcela propadla iluzi, že se octla uprostřed starověkého města. Objevilo se několik herců v tógách a sandálech, zatímco vypravěč publiku přibližoval historii starého Říma.

Diorama bylo mnohem úžasnější, než dívka doufala. Přesto se nedokázala zcela soustředit příliš si vedle sebe uvědomovala blízkost cizího muže. Rozhodně jí nikterak nepomáhala skutečnost, že se k ní čas od času sklonil a zašeptal jí do ucha nemístnou poznámku. Posměšně ji káral, aby neprojevovala tolik nadšení pár chlapíkům navlečeným do ložního prádla. Ačkoliv se Annabelle snažila potlačit veselí, uklouzlo jí zdráhavé zahihňání, za což utržila od diváků stojících kolem nich několik nesouhlasných pohledů. Vzápětí jí Hunt vyčinil za to, že se chichotá během tak poučné přednášky, a ona měla nutkání rozesmát se ještě víc. Jeremy byl natolik pohroužen do představení, že si Huntových alotrií vůbec nevšiml. Dychtivě natahoval krk, aby zjistil, která část zařízení umí vyvolat takové divy.

Hunt ztichl až v okamžiku, kdy sebou točna neočekávaně trhla. Někteří diváci ztratili rovnováhu, avšak lidé stojící v jejich blízkosti je okamžitě zachytili. I Annabelle zaskočil náhlý

pohyb, zčistajasna se octla v pevném objetí, přivinuta k Huntově hrudi. Jakmile nabyla rovnováhy, okamžitě ji pustil. Sklonil k dívce hlavu a tiše se zeptal, zda je v pořádku.

„Ach ano,” hlesla bez dechu. „Prosím o prominutí. Ano, jsem naprosto”

Hlas se vytratil do ohromeného ticha. Zaplavil ji neznámý pocit. Nikdy v životě na žádného muže podobně nezareagovala. Něco ji k němu silně táhlo a netušila, jak se s novým prožitkem vypořádat. Jistě v té chvíli věděla jen to, že by se dál ráda tulila k Huntově hrudi, opírala se o to zdánlivě nezranitelné tělo, jež se proměnilo v bezpečný přístav chránící ji před zrádnou podlahou, ujíždějící pod nohama. Muž nádherně voněl. Do nosu se jí vtírala vůně vymydlené pleti, vyleštěných bot i čerstvě vypraného prádla a dráždila všechny její smysly. Hunt se tolik lišil od napomádovaných aristokratů politých kolínskou, které se pokoušela okouzlit v uplynulých dvou sezonách.

Poněkud zkroušená zírala Annabelle na plátno před sebou, aniž vnímala hru barev a stínů, jež symbolizovala příchod večera, soumrak nad římským impériem. I Hunt se zdál podobně lhostejný, nakláněl k dívce hlavu, nespouštěl z ní zrak. Ačkoliv stále zlehka, pravidelně oddechoval, Annabelle se zdálo, že i u něho došlo k nepatrné změně.

Nervózně si olízla suché rty. „Ne Neměl byste na mě tak civět,” špitla sotva slyšitelně.

„Ve vaší blízkosti je škoda koukat jinam.”

Mlčela, ani se nepohnula. Předstírala, že pokušitele nevnímá, třebaže jí srdce radostně poskočilo. Copak tohle se dělá v divadle plném lidí, navíc když má po boku malého bratra? Na okamžik sklopila víčka, aby se vyrovnala se závratí, která neměla s otáčením plošiny nic společného.

„Dívej se!” šťouchl do ní netrpělivě Jeremy. „Za chvíli vybuchnou sopky.”

Nato se místnost ponořila do naprosté tmy. Zpod podlahy se ozývalo ohlušující burácení. Kdosi poplašeně vykřikl, jiný se zachechtal. Publikum se chvělo očekáváním. Annabelle ucítila

na zádech čísi ruku a ztuhla. To jeho dlaň zoufale pomalu klesala stále níž. Znovu ji omámila mužova vůně a pak, dřív než se dívka zmohla na odpor, se jí zmocnila Huntova ústa, jež se přimkla k jejím nevinným rtům v hladovém políbení. Zkoprněla úlekem, ruce vylétly do vzduchu jako vyplašení motýli, avšak zarazily se v půli cesty. Zakolísala. Muž ji lehce zachytil v pase jednou rukou, zatímco druhou ji laskal vzadu na krku.

Nejednalo o Annabellinu první zkušenost. Již se setkala s drzými mladíky, kteří kradli dívenkám polibky při procházkách po zahradě či v koutech osiřelých salonu. Tohle však nemělo s kradmými hubičkami nic společného. Z mužova lenivého líbání se jí zatočila hlava. Zmítaly jí neznámé pocity, příliš silné na to, aby je nevnímala. Bezmocně se zachvěla v Huntově náruči. Instinktivně vycházela vstříc jeho dobyvačným rtům. Dorážely na ni, jako by požadovaly víc, odměňovaly ji za bezděčnou náklonnost úžasným pocitem, zažehujícím v Annabellině nitru požár.

Zrovna když začínala přicházet o rozum, Huntova ústa se zčistajasna vzdálila. Nerozuměla tomu. Připadala si jako omámená. Stále ji starostlivě objímal. Sklonil se k něžnému oušku a lítostivě do něj zašeptal: „Omlouvám se. Nedokázal jsem odolat.” Pustil ji, a když scénu zalilo rudé světlo, byl pryč.

„Podívej!” sykl nadšeně Jeremy a vesele ukazoval na umělý vulkán, tyčící se přímo před nimi. Z kráteru tryskala rozžhavená láva. „Neuvěřitelné!” Vtom si chlapec všiml, že Hunt zmizel. Tázavě se zamračil. „Kam odešel pan Hunt? Nejspíš za svými přáteli.” Hoch pokrčil rameny a dál se věnoval burácejícím sopkám. Jeho zaujatý jásot zanikl ve výskání ostatních.

Annabelle, neschopná promluvit, němě třeštila oči. Sama netušila, zda se opravdu líbala s Huntem, anebo se jí všechno jenom zdálo. Jistě by se nenechala hubičkovat lhostejným cizincem uprostřed divadla plného lidí. Co hubičkovat? Líbat. A jak.

Inu, takhle to dopadá, když děvče dovolí neznámému muži, aby za ně platil. Není divu, že si pak dovoluje. A co se jejího chování týče Zahanbená a zmatená Annabelle se pokoušela

pochopit, proč dovolila Huntovi takové důvěrnosti. Měla se bránit. Důrazně ho odstrčit. Místo toho stála jako dřevo, tupě na něj civěla, zatímco on Och, stačilo jen pomyslet a už se vyděsila. Co na tom záleží, jak a proč se Huntovi podařilo otřást jejím sebevědomím? Pravdou zůstává, že teď se mu musí za všech okolností velikým obloukem vyhýbat.

LONDÝN 1843

KONEC SPOLEČENSKÉ SEZONY

Vdavekchtivá dívka je schopna překonat prakticky jakoukoliv překážku kromě nedostatečného věna.

Annabelle netrpělivě houpala nohou ukrytou v závěji nadýchaných bílých spodniček a tvářila se jakoby nic. V průběhu tří uplynulých neúspěšných sezon si stačila zvyknout na svůj úděl věčné čekanky. Zvykla si, ale nerezignovala. Nesčetněkrát ji napadlo, že si zaslouží něco lepšího než jen dřepět v koutě na židli s vysokým opěradlem a doufat ve vyzvání k tanci, které nepřijde. A donekonečna předstírat, že jí to nevadí. Že jí ke spokojenosti úplně postačí pozorovat tančící páry a přihlížet cizímu dvoření.

Dlouze si povzdechla. Pohrávala si s titěrným stříbrným tanečním pořádkem, visícím jí na zápěstí. Po jeho otevření se objevil svazek téměř průsvitných javorových lístků, jenž se nechal rozprostřít jako vějíř. Dívky si na jemné plátky zapisovaly jména svých tanečníků. Prázdné listoví Annabelle připomínalo řadu výsměšně se šklebících bílých zubů. Sklapla stříbrné pouzdro a pohlédla na trojici mladých žen po svém boku. Všechny se ze všech sil snažily vypadat smířené s osudem.

Dobře je znala. Nesmírné rodinné bohatství slečny Evangeline Jennerové pocházelo z hráčských doupat. Dívka byla neurozeného původu. Navíc se příšerně ostýchala a koktala, což z každého pokusu o konverzaci činilo utrpení pro obě strany.

Druhá dvě děvčata, slečna Lillian Bowmanová a její mladší sestra Daisy, byla v Anglii novickami. Jak to tak vypadalo, zdejší společnost je mezi sebe hned tak nepřijme. Povídalo se, že paní Bowmanová přivezla dcery z New Yorku do Londýna proto, že v Americe nebyly schopny uhnat dobrou partii. Posměšně se o nich hovořilo jako o „dědičkách mýdlových bublin” či „dolarových princeznách”. Vzdor delikátně tvarovaným,feum kostem a podmanivě zešikmeným tmavým očím zde

neudělají větší štěstí než doma, ledaže by se za ně zaručil někdo ze šlechticů a vysvětlil jim, kterak zapadnout mezi anglickou smetánku.

Annabelle připadalo, že po celý čas trvání téhle mizerné sezony se drží jejich čtyřka ona, slečna Jennerová a sestry Bowmanovy při večírcích a plesech zásadně spolu, zastrčená někde v koutě a vždycky u zdi. Sotva spolu kdy promluvily, lapené v tenatách nudy a vyčkávání. Annabelle zachytila pohled Lillian Bowmanové. Sametově hnědé oči kupodivu jiskřily dobrou náladou.

„Přinejmenším nám mohli připravit pohodlnější židle,” zamumlala ironicky dívka, „když už věděli, že na nich budeme trčet celý večer.”

„Měly bychom si na ně nechat vyrýt svá jména,” odvětila kysele Annabelle. „Strávila jsem na téhle židli tolik času, že už na ni mám morální nárok.”

Evangeline Jennerová se tlumeně zachichotala a prstem v rukavičce si odhodila z čela neposlušnou ryšavou kadeř. Modré oči se vesele zablýskly, tváře poseté bledými nazlátlými pihami zrůžověly. Zdálo se, že nenadálý závan souznění zaplašil její jinak nepřekonatelnou plachost. „Já n-nechápu, proč zrovna vy jste čekanka,” sdělila Annabelle. „Jste tu ze všech nejkrásnější. Muži by se měli p-přetrhnout, aby vás směli vyzvat k tanci.”

Annabelle graciézně pohodila ramenem. „Dámu bez věna nikdo nechce.” Vévodové se ženili s chudými dívenkami pouze v románech. Ve skutečnosti tížila vévody i vikomty finanční břemena, vyplývající z nutnosti spravovat rozsáhlá sídla a panství, nehledě na nezbytnost podporovat jejich rozvětvené rodiny a nájemce půdy. Bohatý aristokrat potřeboval vyženit peníze stejně naléhavě jako chudý.

„Ani nouveau-riche z Ameriky nikdo nechce,” potvrdila Lillian Bowmanová. „V podstatě nikam nepatříme. Naší jedinou nadějí zůstává sňatek s někým, kdo se pyšní solidním anglickým titulem.”

„Bohužel neznáme nikoho, kdo by se za nás zaručil,” dodala mladší z cizinek. Byla drobnější než její sestra. I ona se ho—

nosila porcelánovou pletí, záplavou tmavých vlasů a hnědýma očima.

Uličnicky se usmála. „Kdybyste náhodou znala nějakou hodnou vévodkyni, která by nás vzala pod svá ochranitelská křídla, byly bychom vám velice zavázány.”

„Já vlastně o manžela vůbec nestojím,” přiznala slečna Jennerová. „T-trpím tady jenom proto, že nemám na práci nic lepšího. Jsem moc stará, abych mohla dál zůstat ve škole, a můj otec” Náhle se odmlčela a zhluboka si povzdechla. „Inu, zbývá vydržet ještě rok. Pak mi bude třiadvacet a oficiálně se stanu starou pannou. Jak já se na to t-těším!”

„Dneska je neprovdaná žena považována za starou pannu po dovršení dvaceti tří let?” vyděsila se Annabelle. Obrátila oči k nebi. Sotva zastírala ohromení. „Dobrý bože, netušila jsem, že už jsem za zenitem.”

„Kolik vám je?” vyzvídala Lillian Bowmanová.

Annabelle střelila očima na všechny strany, aby se ujistila, že je nikdo neposlouchá. „Příští měsíc mi bude pětadvacet.”

Všechny tři na ni vrhly soustrastný pohled. „Avšak nevypadáte na víc než jednadvacet,” chlácholila ji Lillian.

Annabelle sevřela taneční pořádek v dlani, až skoro nebyl vidět. Čas utíká tak rychle, pomyslela si. Má za sebou čtvrtou neúspěšnou sezonu, jež kvapně spěje ke svému konci. Páté se zúčastnit nemůže, byla by všem k smíchu. Musí ulovit nějakého manžela, a to rychle. Jinak si už nebudou moci dovolit podporovat Jeremyho na studiích. Budou nuceni vystěhovat se z moderního řadového domu a pronajmout si nějakou chalupu na předměstí. Jakmile jednou začnou klesat dolů, nedokážou se vyškrábat zpět.

Od té doby, co otec před šesti lety podlehl srdeční chorobě, začaly rodinné finanční zdroje pomalu vysychat, až nezbylo téměř nic. Nevyhnutelný úpadek se snažili všemožně zamaskovat. Společně s matkou předstíraly, že namísto jedné přepracované kuchařky a přestárlého komorníka mají půl tuctu služebnictva. Pře-šívaly obnošené šaty tak, že vybledlou látku obracely rubem navrch. Prodaly drahé kameny ze svých šperků a nahradily je štrasem. Annabelle se ze všech sil pokoušela vodit známé za nos, ale jak se zdálo, každý už pochopil, že se Peytonovi octli na pokraji katastrofy. Později začala Annabelle dostávat diskrétní nabídky od ženatých pánů, kteří jí významně naznačovali, že stačí říct a okamžitě se jí dostane pomoci. Avšak nebylo zapotřebí vysvětlovat, co požadují na oplátku. Dívka si dobře uvědomovala, že má šanci stát se leda tak něčí prvotřídně vydržovanou milenkou.

„Slečno Peytonová,” otázala se Lillian, „jak si představujete ideálního manžela?”

„Ach, spokojím se s kýmkoliv ze šlechticů,” odvětila tázaná otevřeně.

„S kýmkoliv? Co takhle pohledná tvář?”

Annabelle pohodila rameny. „Je jistě předností, avšak není podmínkou.”

„A co vášeň?” vyptávala se Daisy.

„Tu rozhodně za přednost nepovažuji.”

„Inteligence?” navrhla Evangeline.

„Je výhodou,” mínila Annabelle. „Šarm?” střílela Lillian.

„Taktéž.”

„Čili žádné vysoké nároky,” konstatovala suše Lillian. „Co se mě týče, měla bych několik podmínek. Můj rytíř by musel být tmavovlasý a hezký, vynikající tanečník, který nikdy nežádá o dovolení, než mě políbí.”

„Já se chci provdat za muže, který přečetl celého Shakespeara,” prohlásila Daisy. „Za někoho tichého a romantického nejlépe s brýlemi. Měl by mít rád poezii a přírodu, a neměl by mít moc zkušeností se ženami.”

Její starší sestra obrátila oči k nebi. „V tom případě si zjevně nebudeme konkurovat.”

Annabelle pohlédla na Evangeline Jennerovou. „Jakého manžela si představujete vy, slečno Jennerová?”

„Evie,” zamumlala tázaná a zapýřila se tak, až jí líce zahořely stejnou červení, jakou zářily její vlasy. Odpověd ji stála hodně sil. Přece jenom nebojovala pouze s vrozenou ostýchavostí, ale i se zadrháváním. Na důvěrné hovory nebyla zvyklá.

„Domnívám se Líbil by se mi l-laskavý člověk a” Zarazila se a smutně se usmála. „Já ani nevím. Hlavně aby mě miloval. Opravdu miloval.”

Ta slova se Annabelle hluboce dotkla. Pojednou se jí zmocnila melancholie. Láska je přepych, v nějž si nikdy netroufala doufat. Jestliže jde člověku o přežití, bývá pouze na obtíž. Přesto se natáhla a dotkla dívčiny ruky. „Pevně věřím, že ho jednoho dne naleznete,” pravila upřímně. „Možná nebudete muset čekat dlouho.”

„Ze srdce bych si přála, abyste vy byla úspěšná dřív,” uculila se plaše Evie. „Kéž bych vám mohla nějak pomoci.”

„Zdá se, že všechny potřebujeme nějak pomoct,” usoudila Lillian. Zadumaně pohlédla na Annabelle. „Hmm Vůbec by mi nevadilo něco kvůli vám podniknout.”

„Cože?” Annabelle nechápavě vyklenula obočí. Netušila, zda se má smát nebo urazit.

Lillian se pustila do vysvětlování. „Do konce sezony zbývá několik týdnů a já se domnívám, že jsou vaší poslední nadějí. Na rovinu řečeno, toužíte se provdat za někoho ze svých společenských kruhů, avšak pokud neuspějete do konce června, bude po vašich plánech veta.”

Annabelle ostražitě přikývla.

„Proto navrhuji” Dívka znenadání umlkla uprostřed věty.

Annabelle sledovala, kam se dívá. Někdo se k nim blížil. V duchu zasténala.

Narušitelem nebyl nikdo jiný než Simon Hunt muž, s nímž žádná z nich nechtěla mít nic společného. A všechny k tomu měly dobrý důvod.

„Mimochodem,” špitla Annabelle, „můj ideální manžel by měl být přesným opakem pana Hunta.”

„Není divu,” zamumlala Lillian, jelikož všechny byly téhož mínění.

Člověk by mu i odpustil, že se hrne vzhůru po společenském žebříčku, kdyby se však choval jako gentleman. O což se Simon Hunt pochopitelně vůbec nesnažil. Copak se dá vést

zdvořilá konverzace s protějškem, který pokaždé řekne, co si myslí, třebaže jsou jeho názory nelichotivé či diskutabilní?

Snad by mohl být považován za pohledného a Annabelle připouštěla, že pro některé ženy může být jeho neotesaná mužnost dokonce přitažlivá. V duchu přiznávala, že ji pohled na svalnaté tělo přetékající energií, spoutané do formálního černobílého obleku, vlastně přitahuje. Nicméně pochybná atraktivita Simona Hunta byla vzápětí dokonale zastíněna jeho neomaleným chováním. Jako by v sobě neměl jediné citlivé místečko, postrádal i smysl pro eleganci. Ke všemu měl připomínky, byl sobecký a vypočítavý. Každý jiný muž v jeho situaci by se styděl za nedostatek kultivovanosti, avšak Hunt si z něj očividně udělal přednost. S chutí se vysmíval zavedeným rituálům a aristokratickým způsobům, v chladných černých očích mu pobaveně jiskřilo jako by mu všichni byli pro legraci.

K Annabellině nezměrné úlevě nikdy ani slůvkem či gestem nenaznačil, že si vzpomíná na onen vzdálený den, kdy ji při panoramatickém představení ve tmě políbil. Jak plynul čas, dívka zpola přesvědčila sebe samu, že vlastně k ničemu nedošlo. Při zpětném pohledu se jí zdála podivná událost nepravděpodobná, zejména její vstřícná reakce vůči smělému cizinci.

Annabellin nelichotivý názor na Simona Hunta bezpochyby sdílelo mnoho lidí, avšak k naprostému zklamání londýnských vyšších vrstev se muž rozhodl ve městě zůstat. V uplynulých letech ještě více zbohatl, vlastnil většinové podíly podniků vyrábějících zemědělské nástroje, lodě a motory do lokomotiv. Vzdor své hrubosti byl Hunt zván na velkolepé večírky, jelikož se jeho nesmírný majetek jednoduše nedal přehlížet. Simon zosobňoval hrozbu, že hodnota průmyslových závodů překoná po staletí udržovaný význam britské aristokracie, jejíž příjem pramenil zejména ze zemědělství. Proto na něho šlechta pohlížela se skrývaným nepřátelstvím, přestože jej neochotně zvala mezi sebe. A co hůř. Hunt neprojevil sebemenší pokoru či ponížení, naopak si užíval skutečnost, že se protlačil na místa, kde není vítán.

Od onoho kritického dne se spolu sešli při několika příležitostech. Annabelle jednala se Simonem Huntem chladně, zdusila každý pokus o rozhovor a odmítla všechna pozvání k tanci. Zdálo se, že se muž jejím přezíráním náramně baví. Neomaleně na ni zíral, až se jí ježily jemné vlásky vzadu na krku. Doufala, že se jí jednoho dne nabaží a přenese nevítaný zájem na nějakou jinou, avšak Hunt zůstával nepříjemně vytrvalý.

Annabelle vycítila, jak se ostatním „čekankám” ulevilo, když je Hunt okázale přehlédl a věnoval svoji pozornost výhradně jí.

„Slečno Peytonová.” Obsidiánovému zraku jako by nic neušlo: pečlivě vyspravované rukávy jejích šatů, skutečnost, že svazkem růžových poupat maskuje roztřepený okraj živůtku, umělé perly, pohupující se jí v uších. Annabelle na něho zírala pohledem plným mrazivého opovržení. Vzduch mezi nimi málem jiskřil. Jako by se vzájemně vyzývali na souboj. „Dobrý večer, pane Hunte.”

„Prokážete mi laskavost a zatančíte si se mnou?” vyhrkl bez okolků.

„Ne, děkuji.” „Proč ne?” „Bolí mě nohy.”

Posměšně povytáhl jedno obočí. „A z čehopak? Z toho věčného sezení?”

Annabelle mu oplácela upřený pohled, ani nemrkla. „Nejsem povinna vám cokoliv vysvětlovat, pane Hunte.” „Jeden valčík byste zvládla.”

Navzdory úsilí zůstat klidná se dívka bezděčně zamračila.

„Pane Hunte,” pravila upjatě, „copak vás nikdo nepoučil, že se nesluší obtěžovat dámu přesvědčováním, když vyjádřila jasnou neochotu vám vyhovět?”

Mdle se pousmál. „Slečno Peytonová, kdybych si dělal starosti s tím, zda svým počínáním náhodou někoho neurazím, nikdy bych nedostal, co chci. Zkrátka jsem se domníval, že byste se alespoň na okamžik ráda zbavila nevděčné role čekanky. Pokud se tento ples neliší od předchozích, je moje nabídka k tanci jediná, kterou obdržíte.”

„Jste skutečně okouzlující,” poznamenala sarkasticky Annabelle. „A jak umíte dámě polichotit. Copak bych vás za těchto okolností mohla odmítnout?”

Náhle byl ve střehu. „Znamená to, že si se mnou zatančíte?”

„Ne,” sykla ostře. „Ted odejděte. Prosím.”

Místo aby se zahanbeně vytratil, Hunt se spokojeně zazubil, bílý chrup zasvítil v opálené tváři. Vypadal v tom okamžiku přímo ďábelsky. „Copak vám ublíží jeden tanec? Jsem docela ucházející partner třeba se vám to nakonec zalíbí.”

„Pane Hunte,” zamumlala s rostoucím podrážděním, „vaše neomalená poznámka o tom, že bych se měla stát vaší partnerkou, a to v jakémkoliv smyslu, působí, že mi tuhne krev v žilách.”

Simon se k ní sklonil a ztišil hlas, aby jej nezaslechl nikdo jiný. „Tak tedy dobrá. Avšak dříve než odejdu, poskytnu vám látku k přemýšlení, slečno Peytonová. Mějte na paměti, že se možná blíží čas, kdy vám nebude dopřán onen přepych odmítnout počestnou nabídku od člověka, jako jsem já Anebo nějakou nemravnou.”

Annabelle vytřeštila zrak. Cítila, jak rudne hněvem, horká červeň se line z živůtku a stoupá výš. Tohle je skutečně trochu moc. Celý večer dřepí opomíjená u zdi, a potom ji uráží člověk, jímž z duše pohrdá. „Pan Hunte, hovoříte jako ničema ze špatně napsané divadelní hry.”

Za to si vykoledovala další úšklebek. Poté se jí muž s úsměškem uklonil a odkráčel pryč.

Otřesená nemilým setkáním, vyprovázela jej Annabelle přimhouřenýma očima.

Po Huntově odchodu si ostatní čekanky sborově vydechly.

Jako první se ozvala Lillian Bowmanová. „Slůvko ,ne’ na něho očividně nemá vliv, že?”

„Co vám to šeptal do ouška, Annabelle?” vyzvídala Daisy.

„Celičká jste zrudla.”

Annabelle civěla na stříbrné pouzdro tanečního pořádku, palcem mnula místo, kde ztratilo svůj lesk. „Pan Hunt prorokoval, že jednoho dne se možná octnu v tak zoufalé situaci, že se raději stanu jeho milenkou.”

Kdyby ji nekrušily obavy, s chutí by se zasmála užaslým výrazům svých družek. Ale místo aby vypískly spravedlivým panenským hněvem, anebo taktně nechaly poznámku bez povšimnutí, Lillian položila otázku, již by Annabelle nečekala.

„Může mít pravdu?”

„Nemýlí se v tom, že jsem se octla v nezáviděníhodné pozici,” přiznala Annabelle. „Ale to neznamená, že se stanu jeho číkoli v metresou. Než bych klesla tak hluboko, to se radši provdám za sedláka.”

Lillian se na ni usmála. Annabellino odhodlání jí očividně nebylo cizí. „Líbíte se mi,” oznámila a znovu se pohodlně opřela. Nedbale překřížila nohy, což se pro debutantku rozhodně nehodilo.

„Vy mně též,” odvětila bez přemýšlení Annabelle, jelikož se to slušelo. Ihned si však uvědomila, že vlastně řekla pravdu.

Lillian si ji dál měřila pohledem, když poznamenala: „Nerada bych vás viděla plahočit se za mulou taženým pluhem na nějakém statku. Narodila jste se pro něco lepšího.”

„Souhlasím,” ucedila suše Annabelle. „Co s tím uděláme?” Ačkoliv se mělo jednat o žert, Lillian vzala otázku vážně.

„Právě o to mi jde. Než jsme byly přerušeny, chystala jsem se vám učinit návrh. Měly bychom se dohodnout, že jedna druhé pomůžeme k nalezení vhodného manžela. Když ti správní gentlemani nepřijdou za námi, půjdeme my za nimi. Snáze uspějeme, budeme-li držet spolu, než kdybychom každá jednala na vlastní pěst. Měly bychom začít u té nejstarší, což jste vy, Annabelle, a skončit u té nejmladší.”

„Což nemluví zrovna v můj prospěch,” bránila se Daisy.

„Tohle je jediné spravedlivé řešení,” poučila ji sestra.

„Zbývá ti mnohem víc času než nám.”

„Jakou formu “pomoc” jste měla na mysli?” zajímala se Annabelle.

„Jakoukoliv, která bude třeba.” Lillian začala cosi pilně zapisovat do svého tanečního pořádku. „Vzájemně vyhodnotíme

svá slabá místa, jedna druhé poradíme co s tím.” Vítězoslavně se rozhlédla kolem sebe. „Stane se z nás tým jako při pasáku.”

Annabelle na ni pochybovačně pohlédla. „Hovoříte o té hře, kdy pánové na střídačku buší do koženého míčku plochými pálkami?”

„Nejenom pánové,” odvětila Lillian. „V New Yorku ji smějí hrát i dámy, pakliže ovšem nepropadnou přílišnému vzrušení.”

Daisy se plaše usmála. „Lillian se jednou natolik rozčílila kvůli špatnému podání, že vytáhla metu ze země.”

„Náhodou se už viklala,” protestovala sestra. „A uvolněná značka může být nebezpečná pro běžce.”

„Zejména, když ji po nich mrskneš,” podotkla Daisy. Na sestřino zamračení odpověděla spikleneckým mrknutím.

Jakmile se Annabelle přestala smát, pohlédla z Američanek na Evii. Dívka se tvářila ohromeně. Lehce uhodla její myšlenky: pře-vychovat tyhle dvě divošky v dámy hodné anglických šlechticů bude stát spoustu práce. Avšak nedokázala se ubránit pousmání, když si všimla jejich dychtivých výrazů. Nebylo těžké představit si sestry Bowmanovy, kterak se s pálkami v rukou honí po hřišti za míčem se sukněmi vykasanými do výše kolen. Zajímalo by ji, zda všechna americká děvčata mají tak bojovného ducha. Ty dvě by bezpochyby vyděsily každého správného anglického gentlemana, který by se k nim odvážil přiblížit.

„Nikdy mě nenapadlo pojmout lov na manžela jako skupinový sport,” přiznala.

„Inu, v tom je právě ta chyba!” vyhrkla nadšeně Lillian. „V kolektivu budeme mnohem výkonnější. Potíž nastane jedině tehdy, když se dvě z nás zakoukají do stejného muže. Ale to se nezdá pravděpodobné, jelikož máme každá úplně jiný vkus.”

„V tom případě přísahejme, že si nebudeme vzájemně lézt do zelí,” navrhla Annabelle.

„A k-kromě toho,” vysoukala ze sebe nečekaně Evie, „bychom neměly nikomu ublížit.”

„Ale nesmíme být příliš lidumilné,” mínila Lillian.

„Já se domnívám, že má Evie pravdu,” ozvala se Daisy, která nepochopila. „Hlavně to ubohé děvče nestraš, proboha tě prosím.”

Lillian se na ni popuzeně zaškaredila. „Říkala jsem

,lidumilné’ ne ,lidožravé’, ty huso.”

Annabelle chvatně zasáhla dřív, než se sestry stačily pohádat. „Pak bychom se měly dohodnout na nějakém akčním plánu. Žádné z nás by neprospělo, kdybychom se pletly jedna druhé do cesty.”

„A také bychom si neměly nic zamlčovat,” radovala se Daisy. „Ani důvěrnosti?” otázala se nesměle Evie. „Ach, zejména o těch je třeba mluvit!”

Lillian se kysele uculila a sjela Annabelle kritickým pohledem. „Máte příšerné šaty,” prohlásila bez obalu. „Věnuji vám nějaké ze svých zásob. Mám jimi natolik našlapané truhly, že je stejně nikdy neunosím. Rozhodně mi chybět nebudou. A moje matka si ničeho nevšimne.”

Annabelle okamžitě zavrtěla hlavou. Ačkoliv ji nabídka upřímně potěšila, zároveň se nesmírně zastyděla za svou zjevnou chudobu. „Ne ne. Jste opravdu velkorysá, ale takový dar nemohu přijmout.”

„Ty bledě modré s levandulovou paspulkou,” špitla Lillian Daisy. „Pamatuješ si na ně?”

„Och, ty na ní budou vypadat přímo božsky,” vyhrkla spontánně dívka. „Padnou jí mnohem lépe než tobě.”

„Díky,” ucedila Lillian a naoko dotčeně protáhla obličej.

„Ne, skutečně,” bránila se Annabelle.

„A ty zelené mušelínové, co mají přední díl lemovaný krajkou,” pokračovala Lillian.

„Nemohu si je od vás vzít, Lillian,” tiše trvala na svém Annabelle.

Děvče vzhlédlo od poznámek. „Proč ne?”

„Protože nemám vaši laskavost čím oplatit. Stejně nepochodím. Ani nádherné peří nezakryje skutečnost, že nemám pořádné věno.”

„Jo peníze,” prohodila přítelkyně tónem člověka, který v podstatě neví, co s nimi. „Oplatíte mi tím, že mi poskytnete něco, co není k zaplacení, protože to má mnohem větší cenu. Naučíte mě a Daisy být dámou, jako jste vy. Vysvětlíte nám, co máme říkat a jak se chovat Taková ta nevyslovená pravidla, která dnes a denně porušujeme. Možná byste nám i dokázala najít někoho, kdo by se za nás zaručil. Potom by se nám otevřely dveře, jež nám zůstávaly dosud zavřené. Co týče vašeho hubeného věna Nejdůležitější je, aby vám váš vyvolený skočil na háček. My ostatní vám poté pomůžeme jej přemoci.”

Annabelle na ni udiveně zírala. „Vy to opravdu myslíte vážně.”

„Samozřejmě,” odvětila Daisy. „Alespoň budeme mít co dělat. Už mě unavuje věčně sedět u zdi jako trdlo! Už jsme se s Lillian mohly samou nudou zbláznit.”

„J-já také,” přikývla Evie.

„Inu,” Annabelle pohlédla z jedné tváře plné očekávání na druhou. Nedokázala odolat pokušení a zakřenila se. „Když do toho jdete vy tři, pak se k vám přidám. Ale neměly bychom naši úmluvu stvrdit krví nebo tak něco?”

„Proboha to ne,” vyděsila se Lillian. „Domnívám se, že bychom se měly na něčem shodnout, aniž bychom si otvíraly žíly.” Významně pohodila tanečním pořádkem. „Nyní navrhuji pořídit seznam slibných kandidátu, kteří dosud zůstali volní. Bohužel jsou již přebraní. Co kdybychom je seřadili podle společenského postavení? Můžeme začít u vévodů.”

Annabelle zavrtěla hlavou. „S vévody se zatěžovat nemusíme. Osobně neznám žádného, který je volný, mladší sedmdesáti let a zůstaly mu ještě nějaké zuby.”

„Takže inteligence a šarm jsou výhodou, ale zuby ne?” otázala se Lillian tak plaše, až se Annabelle rozesmála.

„I ucházející chrup je výhodou,” odvětila Annabelle. „Čím zachovalejší, tím větší.”

„Tak tedy dobrá,” přikývla Lillian. „Čili kategorii vetchých vévodů vynecháme a přistoupíme k hrabatům. Já kupříkladu znám jistého lorda Westcliffa”

„Kdepak, Westcliff ne,” ušklíbla se Annabelle a dodala: „Je studený jako ryba a nejeví o mě zájem. Když jsem se před čtyřmi lety objevila na scéně coby debutantka, prakticky jsem se mu vrhla k nohám, a on si mě prohlížel, jako bych byla něco, do čeho omylem šlápl.”

„V tom případě na něho zapomeňme.” Lillian tázavě zdvihla obočí. „Co takhle lord St. Vincent? Mladý, volný, hezký jako hřích”

„To by nešlo,” namítla Annabelle. „Ačkoliv jsem ochotna učinit mnohé ústupky, St. Vincent by mě o ruku nikdy nepožádal. Zkompromitoval, svedl a dočista zničil přinejmenším tucet žen. Čest pro něho nic neznamená.”

„Pak tu máme lorda Eglintona,” navrhla váhavě Evie. „Ale je poněkud sp-sporý a přinejmenším padesátiletý.”

„Dejte ho na seznam,” prohlásila Annabelle. „Nemohu si dovolit být vybíravá.”

„Dále je zde vikomt Rosebury,” poznamenala Lillian a mírně se zachmuřila. „Ačkoliv, připadá mi nějaký divný. Je takový povadlý.”

„Dokud mu vzkvétá majetek, ať si je povadlý, kde chce,” mínila Annabelle a přítelkyně se spiklenecky zaculily. „Také ho zapište.”

Ignorujíce hudbu zvoucí k tanci i páry vířící před nimi, čekanky pilně pracovaly na soupisu. Občas se rozesmály tak hlasitě, až přitáhly zvědavé pohledy ostatních hostů.

„Pššt,” sykla Annabelle. Měla co dělat, aby udržela vážný výraz. „Nechceme přece, aby nás někdo prokoukl. Od potencionálních starých panen se neočekává, že se budou v jim vyhrazeném koutě chechtat.”

Všechny se pokoušely zachovat důstojné vzezření, což však rozpoutalo novou vlnu veselí.

„Ach, podívejte se,” hihňala se lillian s pohledem upřeným na rozrůstající se seznam možných ženichů. „Pro jednou máme dokonce plné taneční pořádky.” Zamyšleně studovala soupis starých mládenců a umanutě tiskla rty. „Řekla bych, že někteří z těchto pánů se zúčastní Westcliffova večírku, pořádaného na

jeho panství v Hampshiru při příležitosti konce společenské sezony. Já a Daisy jsme již obdržely pozvání. Co vy, Annabelle?”

„Znám se s jednou z jeho sester,” přiznala tázaná. „Myslím, že ji přiměji, aby si na mě vzpomněla. V případě nutnosti ji poprosím.”

„Za vás se přimluvím,” slíbila Lillian a usmála se na Evii.

„S potěšením pozvou i vás.”

„To bude švanda!” zvolala Daisy. „Jsme tedy domluvené. Za čtrnáct dní vezmeme útokem Hampshire a najdeme Annabelle manžela.” Na znamení přísahy spojily dlaně. Připadaly si hloupě, ale zároveň se jich zmocňovala euforie, přetékaly nadšením. Třeba konečně budu mít štěstí, pomyslela si Annabelle. Nakrátko sklopila víčka a vyslala k nebi modlitbičku plnou naděje.

*

Jelikož mu osud nepožehnal urozenou krví, bohatstvím ani neobvyklými schopnostmi, Simon Hunt pochopil už v raném věku, že svoje štěstí si bude muset v nemilosrdném světě tvrdě vydobýt. Proto byl desetkrát agresivnější a ctižádostivější než průměrný muž. Lidé obvykle brzy shledali, že je snazší ustoupit mu z cesty, než mu v něčem bránit. Ač despotický a někdy až bezohledný, Simon nikdy neměl potíže usnout, netrápilo ho totiž svědomí.

Podřizoval se výhradně prvotnímu přírodnímu zákonu, jenž praví, že přežijí pouze ti nejsilnější a slabé ať klidně vezme čert.

Jeho otec byl řezník a svoji šestičlennou rodinu pohodlně zabezpečil. Jakmile Simon unesl těžkou řeznickou sekeru, zapojil jej do práce. Léta ohánění v otcově krámku vynesla mládenci paže jako ze železa a široká ramena. Očekávalo se od něj, že jednou převezme tátovu živnost, avšak sotva Simon dospěl, začal se poohlížet po jiném živobytí. Bylo mu dvacet jedna let. Jakmile poprvé úspěšně investoval své skromné úspory, pochopil, v čem se skrývá jeho síla uměl vydělávat peníze.

Simon miloval svět finančnictví, jeho odlišný jazyk, riziko, souhru obchodu, průmyslu a politiky. Okamžitě si uvědomil, že nepotrvá dlouho a rozrůstající se železniční síť bude hrát prim v britském bankovnictví. Převod hotovosti a její zabezpečení, vytváření rychle se vyvíjejících investičních příležitostí, to vše bude záviset zejména na službách železnic. Simon dal na svůj instinkt a do posledního centu investoval právě v tomto oboru. Odměnou mu byl obrovský zisk, který přerozdělil a znovu použil v rozličných odvětvích. Nyní ve svých třiatřiceti letech vlastnil kontrolní podíly tří výrobních společností, devítiakrovou slévárnu a loděnici. Stal se hostem byť nevítaným na plesech pořádaných aristokraty, zasedal společně se šlechtici ve správních radách šesti podniků.

Po rocích nepřetržité dřiny měl téměř vše, po čem kdy zatoužil. Avšak kdyby se ho někdo zeptal, zda je šťastný, Simon by se té otázce jenom ušklíbl. Díky své povaze nemohl být nikdy zcela spokojený. Ani takový být nechtěl.

Leč v nejtemnějším koutku jeho srdce se ukrývalo přání, které, jak se zdálo, nikdy nebude splněno.

Stačil kradmý pohled přes taneční sál, a sotva uzřel povědomou postavu Annabelle Peytonové, ucítil bodnutí v hrudi. Ač se mu nabízely různé ženy a že jich vskutku nebylo málo -

, žádná na něho takto nepůsobila. Annabellina přitažlivost nespočívala pouze ve fyzické kráse, ačkoliv Bůh jí v tomto směru bohatě požehnal. Kdyby se v Simonově duši ukrýval kousek básníka, jistě by dokázal vymyslet desítky veršů, jimiž by opěvoval její spanilost. Zkrátka se na půvabnou Annabelle, přikrášlenou třpytivým světlem křišťálových lustrů, jenom podíval a podlamovala se mu kolena.

Simon nikdy nezapomněl na okamžik, kdy ji poprvé uviděl stát před divadlem. Nešťastně se přehrabovala v peněžence, na čele lehký stín. Slunce pozlatilo prameny jejích světle hnědých vlasů, některým kadeřím propůjčilo odstín šampaňského. Zdravá pleť přímo zářila. Bylo v ní něco líbezného. Zatoužil se jí dotýkat. Přitahovala ho sametová pokožka, zářící modré oči i zamračená vráska, již by tak rád vyhladil.

Stoprocentně si byl jist, že se Annabelle vbrzku provdá. Jasné důkazy o tom, že na Peytonovy dolehly těžké časy, pro Simona nic neznamenaly. Domníval se, že každý aristokrat, jenž má všech pět pohromadě, okamžitě pozná dívčiny přednosti a s radostí ji učiní svou chotí. Avšak uplynuly dva roky a Annabelle zůstávala svobodná. Simon ucítil závan naděje. Dojímala ho dívčina snaha ulovit manžela, oceňoval, s jakou grácií nosí ošuntělé róby Jak si očividně vysoko cení sebe samé, byť je chudá jako kostelní myš. Líbilo se mu, že se nevzdává, přestože v ruce drží pár posledních karetních listů, s nimiž je nucena hrát vabank. Annabelle je bystrá, pečlivá, nekompromisní a stále nádherná, ačkoliv hrozba chudoby dodala jejím očím a ústům na tvrdosti. Simon ji nelitoval. Naopak. Sobecky se radoval, protože jedině tak mohl vyčkávat na svou příležitost.

Potíž spočívala v tom, že zatím nevymyslel, jak přinutit Annabelle, aby po něm zatoužila. Vždyť se s ním nehodlá ani bavit.

Simon si dobře uvědomoval, že má spoustu nedostatků. Navíc se chtěl stát gentlemanem asi tolik jako tygr domácí kočkou.

Byl teď velice bohatým člověkem, který však s rozčarováním zjistil, že ani za všechny svoje peníze si nekoupí to, po čem nejvíc prahne.

Až dosud trpělivě vyčkával. Věděl, že zoufalství možná Annabelle nakonec donutí dělat věci, k nimž by se za jiných okolností nesnížila. Strádání člověka přinutí vidět mnohé v jiném světle. Annabellina hra brzy skončí. Pak dostane na vybranou. Buď se provdá za chuďase, anebo se stane milenkou zazobaného pána.

„Sladoučké soustíčko, co říkáte?” ozvalo se za ním. Simon se otočil a spatřil Henryho Burdicka, jehož otec, vikomt, údajně ležel na smrtelném loži. Synáček se zjevně nemohl dočkat, až stařík zaklepe bačkorami a on zdědí peníze i titul, a tak už dopředu stačil prohýřit většinu rodinného majetku hraním karet a

proháněním sukní. Stejně jako Simon nespouštěl zrak z Annabelle, jež živě švitořila s ostatními čekankami.

„Kdo ví?” opáčil Simon. Lidé Burdickova typu mu byli silně nesympatičtí, jelikož měli už od narození všechna privilegia naservírována na stříbrném podnose. A o své štěstí a přízeň osudu se obvykle nemuseli prát.

Burdick se usmál. Tváře mu hořely z přemíry vína a dobrého jídla. „Zamýšlím to brzy zjistit.”

Mládenec rozhodně nebyl výjimkou. Na Annabelle ulpívaly zraky mnohých pánů. Připomínali vlky pronásledující zraněnou kořist. Až docela zeslábne a naposledy se postaví na odpor, jeden z nich zaútočí a zasadí jí smrtelnou ránu. Stejně jako v přírodě, i tady bude vítězství patřit tomu nejsilnějšímu.

Simonová tvrdá ústa rozehrál náznak úsměvu. „Překvapujete mě,” zamumlal. „Očekával bych, že dáma v nesnázích probudí v muži vašeho typu gentlemana, ale vás místo toho vedou nízké pohnutky, které by člověk přisuzoval spíše takovým, jako jsem já.”

Burdick se otřásal smíchem, takže mu unikl lišácký záblesk v očích jeho protějšku. „Dáma nebo ne, až jí dojdou drobné, bude si muset jednoho z nás vybrat.”

„Copak jí žádný nenabídne manželství?” otázal se líně Hunt.

„Proč, proboha?” Burdick si olízl rty, jako by se mu už ted rojily v hlavě hříšné myšlenky. „Proč by se s ní někdo ženil, když ji může stejně dostat a navíc za rozumnou cenu?”

„Třeba proto, že slečna Peytonová v sobě má hodně cti a nemíní takhle klesnout.”

„Pochybuji,” namítl vesele mládenec. „Ženy tak krásné, ale chudé si něco takového nemohou dovolit. Kromě toho se povídá, že už se zaprodala lordu Hodgehamovi.”

„Hodgehamovi?” Ač vnitřně otřesen, nehnul Simon navenek ani brvou. „Jak na to přišli?”

„Och, Hodgehamův kočár byl spatřen za Peytonovým sídlem v nevhodnou noční hodinu A podle některých jejich věřitelů za ně tu a tam hradí účty.” Burdick se odmlčel a zaržál

smíchy. „Vyměnit noc strávenou mezi těmi pěkňoučkými stehny za pár účtenek od hokynáře se vyplatí, co říkáte?”

Simon by mu nejradši utrhl hlavu. Sám netušil, kolik se v něm skrývá chladného vražedného vzteku, který vyvolá představa Annabelle Peytonové v náruči obtloustlého lorda Hodgehama, a jak ho popudí jízlivosti z Burdickových úst, které se jistě nezakládají na pravdě.

„Domnívám se, že pokud se rozhodnete zničit pověst té ženy,” ucedil Simon zlověstně příjemným tónem, „budete muset svá slova doložit zatraceně pádným důkazem.”

„Přísahám, že klepy důkazy nepotřebují,” odvětil mladík a spiklenecky na něj mrkl. „A čas jistě zakrátko prověří charakter oné dámy. Hodgeham nemá dostatek prostředků, aby si udržel takovou krásku výhradně pro sebe. Nepotrvá dlouho a Annabelle bude vyžadovat víc. Osobně předpovídám, že jakmile skončí sezona, přistane tahle plachetnice u toho, kdo nabídne nejvíc.”

„Což budu já,” dodal Simon vlídně.

Burdick překvapeně zamrkal. Úsměv mu povadl, jako by přemítal, zda dobře slyšel. „Cože?”

„Dva roky jsem vás pozoroval. Vy a vám podobní hlupáci jste se těšili, až slečna Peytonová klesne ke dnu.” Simon zlověstně přimhouřil oči. „Právě jste ztratil šanci ji získat”

„Ztratil jsem šanci? Co tím chcete říct?” zeptal se dotčeně Burdick.

„Myslím tím, že každého muže, jenž se opováží vstoupit na moje území, tvrdě ztrestám. Fyzicky, psychicky i finančně. Pokud se dozvím, že někdo šíří nepodložené zvěsti o slečně Peytonové, zakrátko se jimi udusí. Dopomůže mu moje pěst.” Simon se nedbale usmíval, avšak sálala z něj hrozba jako z podřimujícího tygra. Burdick na něho ohromeně civěl. „Vyřidte můj vzkaz všem, které by mohl zajímat,” poradil mu Simon a odkráčel pryč od toho namyšleného, vyjeveného skrčka.

*

Annabelle se vrátila domů v doprovodu postarší sestřenice, která jí občas dělávala gardedámu. Vešla do prázdné vstupní

haly vydlážděné pískovcem. Nakrátko se zarazila, když její pohled padl na klobouk položený na půlkruhovém stolku se zubatým okrajem, který byl přiražený ke zdi. Jednalo se o vysoký cylindr s šedými pruhy, vyložený saténem barvy burgundského. Vyzývavý klobouk, ve srovnání s černými, které pánové běžně nosili. Annabelle jej tu vídala až nepříjemně často.

Vedle něho se o stůl opírala stylová vycházková hůl s diamantem na rukojeti. Dívka by ji s chutí popadla a tloukla s ní do klobouku nejlépe, když by jej měl majitel na hlavě. Avšak místo toho se s těžkým srdcem vydala po schodech vzhůru. Mračila se.

Jakmile vystoupala do druhého podlaží, kde rodina bydlela, objevil se na podestě sporý muž. Neslušně na ni pomrkával, v za-růžovělém obličeji byl díky vynaloženému úsilí zpocený, zbytky prořídlých vlasů, pečlivě vyčesané vzhůru, připomínaly kohoutí hřeben.

„Lorde Hodgehame,” ucedila s námahou Annabelle a snažila se potlačit zahanbení a bezmocný vztek, jenž ji ovládal. Hodgeham patřil k několika málo lidem na světě, které z duše nenáviděla. Takzvaný „přítel jejího tatínka” poctíval domácnost nepravidelnými návštěvami, nikdy však jako počestný host. Přicházel pozdě v noci, nedbaje na dekorum, a vzdor pravidlům slušného chování se zamykal o samotě s Annabellinou matkou Philippou. Den poté byly za záhadných okolností uhrazeny nejnaléhavější pohledávky a přestali se objevovat nejdotěrnější věřitelé. Matka však bývala nezvykle strohá a popudlivá, odmítala všechny pokusy o rozhovor.

Annabelle stěží dokázala uvěřit, že její zásadová matka, jež důsledně třídila, co je vhodné a co ne, nabízí svoje tělo výměnou za peníze. Nicméně přítomnost nestydatého návštěvníka se nedala vysvětlit jinak. Proto se dcera třásla marným studem a hněvem. Nezlobila se pouze na matku měla už po krk bezvýchodné situace, nenáviděla se za to, že není schopná najít ucházejícího manžela. Dívce trvalo dlouho, než pochopila, že bez ohledu na její mimořádný půvab a zájem gentlemanů ji nikdy nikdo o ruku nepožádá. Přinejmenším nikdo vážený.

Od chvíle prozření byla nucena smířit se se smutnou skutečností nikdy nenalezne vhodný protějšek, který se do ní upřímně zamiluje a vyřeší všechny její starosti. Marně o něm snila. Ztráta iluzí přešla v nekonečně hluboké zklamání, když bez úspěchu procházela třetí společenskou sezonou. Nyní se chýlí ke konci čtvrtá a nelichotivé představy, že se stane paní na venkovském statku, se hrozivě blíží realitě.

Annabelle se s kamenným výrazem pokusila mlčky protáhnout kolem tělnatého muže. Popadl ji masitou dlaní za paži. Vyškubla se mu tak silně, až zavrávorala. „Nedotýkejte se mě!” sykla zhnuseně s pohledem upřeným do brunátné tváře.

Díky zarudlé pokožce vypadaly Hodgehamovy oči sytě modré. Ušklíbl se, přemístil ruku na zábradlí, čímž zabránil dívce v cestě. „Taková nezdvořilost,” zamumlal překvapivě vysokým hlasem, jímž je kupodivu obdařeno mnoho vysokých mužů. „Po všech laskavostech, které jsem prokázal vaší rodině”

„Žádnou laskavost jste nám neprokázal,” odsekla podrážděně Annabelle.

„Kdyby nebylo mé štědrosti, dávno byste šlapala ulice.”

„Chcete mi tím naznačit, že jsem vám povinována vděčností?” otázala se dívka a v hlase jí zaznívalo otevřené pohrdání.

„Jste špinavý mrchožrout.”

„Nevzal jsem si nic, co mi nebylo svobodně nabídnuto.” Hodgeham se natáhl a uchopil ji za bradu. Dotek vlhkých prstů způsobil, že ucukla. „Vlastně jsem se v podstatě nudil. Vaše matka je na můj vkus příliš krotká.” Naklonil se blíž, až se Annabelle vetřel do nosu puch jeho nemytého těla přehlušený kolínskou. „Příště možná vyzkouším vás,” zamumlal.

Bezpochyby očekával, že Annabelle vykřikne, zapýří se nebo začne prosit. Místo toho jej dívka probodávala ledovým pohledem. „Vy marnivý starý pitomče,” pravila neochvějně,

„kdybych se už musela stát něčí milenkou, vybrala bych si někoho lepšího.”

Hodgeham nakonec zkroutil ústa do úsměvu, byť ho stál značné úsilí, což Annabelle potěšilo. „Není moudré si mě znep-

řátelit. Postačí několik vhodně zvolených slov na správných místech a zničím celou vaši rodinu. Nikdo vás nespasí.” Bezostyšně civěl na otřepaný živůtek. Spokojeně se culil. „Na vašem místě bych nebyl tak přezíravý. Nezapomeňte na své odrbané hadry a falešné šperky.”

Annabelle dotčeně zrudla. Vztekle odmrštila mužovu ruku, sápající se po jejím živůtku. Hodgeham se pobaveně hihňal. Pustil se ze schodů, zatímco dívka se pohroužila do mrazivého mlčení. Ani se nepohnula. Jakmile zaslechla zaklapnutí dveří, sklusala hbitě dolů a otočila klíčem v zámku. Rozčileně oddechovala. Přemožena zoufalým hněvem, opřela se dlaněmi a rozpáleným čelem o chladné dubové dřevo.

„To stačí,” sykla nahlas. Už žádný Hodgeham, žádné nezaplacené účty Už toho vytrpěli dost. Bude si muset okamžitě najít někoho, kdo se s ní ožení. Na večírku v Hampshiru si vyhlédne tu nejlepší partii a bezostyšně ji uloví. Pak konečně budou mít klid. Pokud ne

Zvolna klouzala dlaněmi po hrubém táflování, zanechávajíc na něm křivolaké vlhké stopy. Jestliže nesežene ženicha, čeká ji role něčí milenky. Ačkoliv ji žádný nechce za manželku, najde se dost gentlemanů, kteří by neváhali žít s ní v hříchu. Když bude chytrá, získá tak celé jmění. Ale zároveň si tím jednou provždy zavře dveře do slušné společnosti. Při tom pomyšlení sebou trhla. Stane se terčem posměchu. Bývalí známí ji budou okázale ignorovat. Pokud ji vůbec někdo ocení, pak pouze díky prodejné lásce. Druhou možností zůstával ctnostný život v chudobě. Přivydělávat si zašíváním či praním, případně se stát guvernantkou, což v sobě skrývá nebezpečí mnohem větší mladá žena v tomto postavení je vydána na milost naprosto všem. A hubený výdělek by nedokázal zabezpečit matku a Jeremyho. I bratr by musel jít do služby. Zdá se, že za takové situace je Annabellina mravopočestnost zbytečným přepychem. Žijí v domečku z karet stačí sebemenší zachvění a zřítí se.

*

Následujícího jitra seděla Annabelle u snídaně a v prstech svírala porcelánový šálek. Ačkoliv už dopila, hrnek stále pří-

jemně hřál. V glazuře našla prasklinu. Opakovaně ji přejížděla bříškem palce a nevzhlédla, ani když zaslechla přicházet matku.

„Čaj?” otázala se s předstíraným klidem. Philippa souhlasně zahučela. Annabelle se chopila konvice, osladila dávku kouskem cukru a bohatě ji zředila mlékem.

„Přestávám sladit,” oznámila jí matka. „Zjistila jsem, že mi

čaj chutná lépe bez cukru.”

Annabelle věděla, že matka zanevře na laskominy, jedině až začne v pekle mrznout. „Na cukr do tvého čaje ještě máme,” odvětila dcera a čile nápoj zamíchala svou lžičkou. Pak přesunula koflík na matčino místo. Jak předpokládala, matka se tvářila mrzutě. Vypadala ztrhaně, zuboženým zevnějškem prosakoval pocit studu. Bývaly časy, kdy by si dcera nedokázala představit svou energickou, věčně dobře naloženou matku vždycky o hodně krásnější než matky přítelkyň v takhle mizerném rozpoložení. Jak si tak prohlížela Philippin uštvaný obličej, s ohromením si uvědomila, že i ona si začíná osvojovat onen životem unavený výraz, i její rty se počínají pochybovačně kroutit, vypovídat o naprosté deziluzi.

„Jak bylo na plese?” otázala se Philippa. Skláněla se nad šálkem tak nízko, až jí stoupající pára ovívala tvář.

„Obvyklá katastrofa,” odvětila Annabelle. Aby poněkud zmírnila tvrdý dopad svých slov, zvonivě se rozesmála. „Jediný, kdo mě požádal o tanec, byl pan Hunt.”

„Proboha,” zamumlala Philippa a zhluboka se napila. „Vyhovělas mu?”

„Přirozeně že ne. Není proč. Stačí, aby se na mě podíval, a je mi jasné, že tomu o sňatek rozhodně nejde.”

„I muži, jako je pan Hunt, se nakonec ožení,” oponovala Philippa. Vzhlédla od hrnku a upřela na dceru soustředěný pohled. „A ty bys pro něho byla ideální chotí. Možná bys ho dokázala poněkud zjemnit a usnadnit mu cestu do slušné společnosti.”

„Kristepane, mamá. Vždyť ty mluvíš, jako bys mi přímo doporučovala jeho nabídku přijmout.”

„Kdepak” Philippa se chopila lžičky a zcela zbytečně míchala čaj. „Ne, pokud máš k panu Huntovi upřímné výhrady. Ale kdybys ho shledávala přinejmenším dostačujícím, a tudíž hodným tvé pozornosti, zajisté by nás vytáhl z”

„Není typ na ženění, mamá, a každý to o něm ví. I kdybych se na hlavu postavila, o ruku by mě nikdy nepožádal.” Annabelle se šťourala titěrnými klíšťkami v misce na cukr. Pátrala po tom nejmenším kousku. Jakmile jej nalezla, spustila ho do prázdného šálku a zalila čerstvým čajem.

Philippa upíjela, odvracela zrak, nevěděla, jak začít. Annabelle vytušila, že se matka chystá hovořit o něčem, co přímo souvisí s předchozím tématem. „Už nemáme prostředky, abychom mohli Jeremyho dál držet ve škole. Služebnictvo nedostalo plat dobré dva měsíce. Pak tu jsou účty”

„Ano, já vím,” přerušila ji dcera. Rozčilením maličko zrudla. „Najdu si muže, mamá. Velice brzy.” Nějak se jí podařilo vykouzlit na tváři náznak úsměvu. „Co bys říkala výletu do Hampshiru? Sezona se chýlí ke konci a mnoho lidí počne hledat rozptýlení mimo Londýn konkrétně na honu, který pořádá lord Westcliff na svém panství.”

Philippa na ni znepokojeně pohlédla. „Nejsem si vědoma, že bychom od hraběte obdržely pozvání.”

„Neobdržely,” souhlasila Annabelle. „Zatím. Ale to se změní. Mám takové tušení, že v Hampshiru na nás čeká štěstí, mamá.”

*

Dva dny před odjezdem dorazila do domu ohromná zásilka krabic a balíků. Lokaj musel jít třikrát, aby je dopravil z haly do Annabelliny komnaty v patře. Kupily se u postele jako veliká hora. Dívka je pečlivě pozotvírala a s úžasem shledala, že obsahují přinejmenším půl tuctu úplně nových rób. Ušité byly ze sytě barevného taftového hedvábí a mušelínu, náležely k nim vkusné kabátky olemované měkoučkou jelenicí. Těžkou hedvábnou plesovou toaletu slonovinového odstínu zdobila na

živůtku a rukávech bruselská krajka. Nechyběly ani rukavičky, šály, šátky a klobouky takové krásy a kvality, až se Annabelle vděčností málem rozplakala. Garderoba určitě musela stát majlant. Pro Bowmanovy zřejmě nic neznamenala, avšak pro Annabelle představovala dar z nebes.

Uchopila vzkaz doručený spolu s velkorysými dary, rozlomila voskovou pečeť a začetla se do řádků naškrábaných energickým písmem.

Od Vašich pohádkových vil, jinak známých pod jmény Lillian a Daisy.

Malý příspěvek k úspěšnému lovu v Hampshiru.

P. S.: Nemíníte na poslední chvíli ztratit nervy, že ne? Odepsala:

Milé pohádkové víly!

Nervy jsou to jediné, co mi zbylo. Mockrát Vám děkuji za výbavu. Konečně se mohu opět obléknout do nádherných šatů. Cítím se jako v sedmém nebi. Slabost pro vše krásné je totiž jedním z mých četných poklesků.

Vaše oddaná Annabelle

P. S.: Boty Vám vracím, jelikož jsou mi příliš těsné. A to mi vždycky tvrdili, že Američanky mají velké nohy!

Drahá Annabelle!

Co je špatného na zálibě v krásných věcech? Tohle musí být jeden z typických anglických rozmarů, jelikož v Manhattanvilleu by to nikoho ani nenapadlo. Jen tak na okraj, co se nohou týče rozhodly jsme se, že Vás v Hampshiru naučíme hrát pasáka. Třískání pálkou do míčku se Vám bude určitě líbit. Člověka to báječně uspokojí.

Milá Lillian, milá Daisy,

s výukou pasáka souhlasím pouze pod podmínkou, že přesvědčíte Evii, aby se k nám přidala, o čemž velice pochybuji. Ačkoliv jsem pálkou do míčku nikdy netřískala a nevím tedy, jaké to je, jsem schopna vyjmenovat spoustu příjemnějších zážitků. Kupříkladu takový úspěšný lov na manžela

P. S.: Mimochodem, v čem se pasák vůbec hraje? Ve vycházkovém kostýmu?

Drahá Annabelle,

přirozeně hrajeme v pumpkách. V sukních se nedá dobře běhat. Milá Lillian, milá Daisy, slovo „pumpky” slyším poprvé. Nemáte náhodou na mysli spodní prádlo? Jistě nemíníte běhat venku ve spodkách jako divošky

Drahá Annabelle,

americký výraz „pumpky” souvisí s označením potomků původních holandských osadníků v New Yorku, jejichž společnost je pro nás pochopitelně přísně uzavřena. V Americe si člověk pod pojmem „spodky” představí níže položené části prakticky čehokoliv. A Evie souhlasí.

Drahá Evie!

Nevěřila jsem svým očím, když mi sestry Bowmanovy napsaly, že jste souhlasila s hraním pasáka v pumpkách. Opravdu jste to řekla? Doufám, že to popřete, jelikož jsem výzvu ke hře přijala pouze pod podmínkou, že se k nám připojíte.

Milá Annabelle!

Upřímně věřím, že mě přátelství s Bowmanovými vyléčí z té mojí příšerné stydlivosti. Pasák v pumpkách se mi zdá jako docela dobrý začátek. Ohromila jsem vás? Dříve jsem nikdy nikoho nezaskočila, dokonce ani sebe samu ne! Doufám, že

jsem na Vás svým odhodláním skočit do všeho rovnýma nohama učinila náležitý dojem.

Drahá Evie,

alotria, do nichž nás hrnou slečny Bowmanovy, na mě silně zapůsobila, pobavila mě, avšak zároveň naplnila obavami. Povězte mi, ale upřímně, kde si myslíte, že nalezneme místo k hraní pasáka v pumpkách, aniž by si nás někdo všiml? Ano, jsem naprosto šokována, vy nestoudná husičko.

Drahá Annabelle,

dospěla jsem k přesvědčení, že existují dva druhy lidí. Jedni, kteří berou svůj osud do vlastních rukou, a druzí, kteří čekají na židlích, zatímco ostatní tančí. Radši bych patřila k těm prvním. Co se týče okolností hry zvané pasák, takové detaily s radostí přenechám sestrám Bowmanovým.

S veškerou láskou husička Evie

Zatímco si děvčata vyměňovala hravá psaníčka, začal se Annabelle vracet pocit, jejž dlouho nezažila sounáležitost s přáteli. Bývalé kamarádky zakotvily v posvátném svazku manželském a na ni zapomněly. Její pověst čekanky, nemluvě o nedostatku peněz, představovala propast, kterou přátelství jako by nedokázalo překonat. V uplynulých letech zůstala odkázaná sama na sebe a činilo jí potíže vyhýbat se dívkám, s nimiž se kdysi spiklenecky hihňala a navzájem si svěřovaly svá malá tajemství.

Nicméně nyní má hned tři nové přítelkyně najednou, s nimiž má cosi společného, byť každá vyrostla v úplně jiném prostředí. Všechny jsou mladé, mají své naděje, sny i obavy

Každá z nich důvěrně zná, jaké to je, když kolem vás bez povšimnutí projdou pánské naleštěné polobotky hledající slibnější kořist. Čekanky nemají co ztratit. Zato když si vzájemně pomohou, můžou ledacos získat.

„Annabelle,” ozvala se ode dveří matka. Dcera zrovna pečlivě ukládala do kufříku krabičky s novými rukavicemi. „Ráda bych se tě na něco zeptala a doufám, že mi upřímně odpovíš.”

„Vždycky jsem k tobě upřímná, mamá,” odvětila Annabelle a vzhlédla. Sotva spatřila Philippin oddaný, ustaraný obličej, zaplavil ji pocit viny. Zmocnily se jí lítost a zoufalství, protože matka se obětovala jenom kvůli nim. Spala s lordem Hodgehamem pouze kvůli svým dětem. Nicméně zároveň s tím se do Annabelliny mysli vkrádala temná myšlenka. Proč se Philippa, když už si vybrala tuto cestu, nezařídila jako lordova oficiální metresa a spokojila se s několika drobnými, které jí milostivě poskytl?

„Odkud máš ty šaty?” zeptala se matka. Ač bledá, zírala dceři zpříma do očí.

Annabelle se zamračila. „Už jsem ti to přece říkala, mamá.

Poslala mi je Lillian Bowmanová. Proč se na mě tak díváš?”

„Je to dárek od nějakého muže? Kupříkladu pana Hunta?”

Dívka úžasem otevřela pusu. „Vždyť ty se vlastně ptáš, zda jsem s ním? Panebože, máti! I kdyby mě to bylo napadlo, nedostala jsem sebemenší příležitost. Jak jsi prokristapána přišla na něco takového?”

Matka jí bez mrknutí oplácela upřený pohled. „Poslední dobou se o panu Huntovi opětovaně zmiňuješ. Mluvíš o něm daleko častěji než o jiných gentlemanech. A tyhle róby očividně stály spoustu peněz”

„Neposlal mi je,” trvala dcera pevně na svém.

Zdálo se, že se Philippě ulevilo, avšak v očích se jí pořád zračila otázka. Annabelle, jež neuvykla podezřívavosti, popadla klobouk a šarmantně si jej narazila na hlavu. „Nejsou od něj,” opakovala.

Milenka Simona Hunta Obrátila se k zrcadlu a spatřila na svém obličeji podivně kamenný výraz. Máti má pravdu. V poslední době o Huntovi skutečně hodně povídala. Zvláštní, ale uvažovala o něm ještě dlouho poté, co jí zmizel z očí. Žádný z jejích známých nebyl tak charismatický, hříšně vyzývavý, nikdo se o ni takto otevřeně nezajímal. A nyní, na konci další nevydařené sezony, se jí v hlavě honí představy, které se ke slušné mladé dámě nehodí. Uvědomovala si, že stát se milenkou pana Hunta by bylo velice snadné a nikterak by se nemusela přemáhat. A vyřešily by se všechny její starosti. Je bohatý věnoval by jí, co by si zamanula. Zaplatil by rodinné dluhy, zahrnul ji skvostnými šaty, šperky, měla by vlastní kočár, dům A na oplátku by s ním spala.

Pocítila nepříjemné bodnutí v žaludku. Zkoušela si představit, jaké by to bylo. Co by po ní Simon Hunt asi vyžadoval. Dotýkal by se jejího těla, líbal by ji

Krvavě zrudla. Násilím vypudila nemilou vizi z hlavy, nervózně si pohrávala s hedvábnou růží zdobící klobouk. Kdyby se stala Huntovou milenkou, nadobro by ji vlastnil. Patřila by mu v posteli i mimo ni. Pomyšlení, že je mu vydána na milost, bylo děsivé. Výsměšný hlásek v jejím nitru se tázal: „To je ti tvoje počestnost tak drahá? Je pro tebe důležitější než blaho rodiny? Dokonce i vlastní přežití?”

„Ano,” odpověděla dívka svému zsinalému obrazu v zrcadle. „Zrovna teď mi je nadevše.” Co přinese budoucnost, se teprve uvidí. Dokud nevyčerpá všechny možnosti, zachová si čest. A udělá pro to všechno.

*

Jméno Hampshire je odvozeno od starého anglického slova

„hamm”, což znamená mokřiny. Stačí tam zajet a člověk snadno pochopí. Krajina je zde bohatá rozsáhlými mokřady, stejně jako pustými pláněmi a bujnými lesy. Kdysi bývala vyhrazena výlučně pro královské lovy. Strmé srázy přecházejí v hluboká zelená údolí, řeky se pstruhy jenom hemží. Hampshire má zkrátka každému co nabídnout. Sídlo lorda Westcliffa, proslulé pod názvem Stony Cross Park, leží jako klenot v dolině úrodné řeky, která se jemně prodírá skrze nekonečné hvozdy. Rezidence působí dojmem, že je pořád plná hostů, jelikož Westcliff je stejně vášnivým hostitelem jako lovcem.

Lidé si Westcliffa váží coby charakterního člověka, jenž ctí vyšší principy, a on si jistě svou dobrou pověst zaslouží. Nepotrpí si na intriky, skandály a pochybnou morálku anglické smetánky. Raději tráví čas na svých statcích, věnuje se svým povinnostem a stará se o nájemce půdy. Občas zajede do Londýna, aby prodebatoval obchodní záležitosti a zasáhl do politických diskusí, které se ho bezprostředně týkají.

Právě při jedné z těchto cest se seznámil s Annabelle. Byla mu představena na večírku. Ačkoliv Westcliff není klasickým krasavcem, rozhodně nepostrádá šarm. Je pouze střední výšky, avšak statný a sporý. Honosí se svalnatou postavou příležitostného sportovce a přímo srší mužnou energií. Tyto vlastnosti, podpořené ohromným osobním majetkem a skutečností, že je příslušníkem jednoho z nejstarších šlechtických rodů v Anglii, z něj činí nejžádoucnější partii v zemi. Annabelle přirozeně neztrácela čas a sotva se poznali, začala s ním zlehka flirtovat. Jenže Westcliff byl na podobné pozornosti ze strany vdavekchtivých mladých dam dávno zvyklý, proto okamžitě vycítil, že má před sebou další lačnou lovkyni. A takové poznání zahanbí každou dívku, byť je pravdivé.

Poté, co ji taktně odmítl, se Annabelle Westcliffovi záměrně vyhýbala. Avšak zamilovala si jeho mladší sestru, lady Olivii. Jednalo se o dobrosrdečnou dívku Annabellina věku. Kdysi byla zapletena do jakéhosi nepříjemného skandálu. Právě díky Oliviině velkorysosti byly na slavnost přizvány i Annabelle s Evií. Po tři následující týdny budou na Stony Cross Parku pořádány velkolepé hony.

„Drahá!” zvolala Annabelle, když je lady Olivia vítala. „Je od vás laskavé, že jste si na nás vzpomněla. V Londýně se nedá ani pořádně dýchat. Osvěžující klima Hampshiru je přesně to, co jsme potřebovaly.”

Olivia se usmála. Ačkoliv se vždy jevila jako malá a nenápadná, nyní jí to nevýslovně slušelo. Zářila štěstím. Podle Daisy a Lillian za proměnu mohlo zasnoubení s americkým milionářem. „Berou se z lásky?” vyzvídala Annabelle ve svém posledním dopise. Lillian domněnku vzápětí potvrdila. „Nicméně,” dodala kysele, „můj otec se vyjádřil v tom smyslu, že spojení obou rodin lordu Westcliffovi nebývale finančně prospěje.

Proto prý se sňatkem souhlasil.” Podle hraběte jsou praktické záležitosti mnohem důležitější než nějaká ta romantika.

Annabelle se v duchu přenesla zpátky do přítomnosti. Usmála se, když jí lady Olivia přátelsky tiskla ruce. „A vy jste přesně to, co potřebujeme my,” chichotala se hostitelka. „Je zde spousta pánů, které nezajímá nic jiného než sport. Zkrátka jsem lordovi oznámila, že musíme přizvat nějaké ženy, abychom vytvořili zdání civilizované společnosti. Pojdte, doprovodím vás do vašich komnat.”

Annabelle si podkasala sukni z lososově růžového mušelínu, kterou jí věnovala Lillian, a následovala dívku do schodů.

„Jak se má lord Westcliff?” otázala se, když zdolávaly nevysoké stupně. „Doufám, že se těší dobrému zdraví.”

„Daří se mu celkem dobře, děkuji vám. Ačkoliv se obávám, že přípravy související s mým sňatkem ho přivádějí k šílenství. Trvá na tom, že osobně dohlédne na každičký detail.”

„Je vidět, že mu na vás velice záleží,” ozvala se Philippa.

Lady Olivia se šibalsky pousmála. „Spíše má tendenci mít všechno pod palcem. Obávám se, že bratr těžko nalezne nevěstu, která bude paličatější a umíněnější než on. Jiná ho sotva zvládne.”

Annabelle zachytila matčin významný pohled a nepatrně zavrtěla hlavou. Nerada by ve Philippe probudila falešné naděje. I když „Náhodou jsem se doslechla o velice sebevědomé a zároveň okouzlující mladé dámě, jež vzdor svým přednostem zůstala nezadaná,” spustila. „Je to Američanka.”

„Snad nehovoříte o jedné ze sester Bowmanových?” otázala se lady Olivia. „Dosud jsem se s nimi neseznámila, ačkoliv jejich otec nás už navštívil.”

„Obě děvčata jsou v každém směru mimořádná,” prohlásila Annabelle.

„Výborně!” zvolala lady Olivia. „Ještě se nám podaří bratra oženit.”

Ve druhém podlaží se zastavily, aby pohlédly na hrozen lidí hemžících se před vchodem do vstupní haly. „Obávám se, že zde není tolik nezadaných pánů, kolik by si člověk přál,” poznamenala lady Olivia. „Přesto se jich tu pár najde. Kupříkladu mě napadá lord Kendall. Pokud máte zájem, při vhodné příležitosti vás představím.”

„Děkuji vám. Bude mi velikým potěšením.”

„Je mojí povinností vás však upozornit, že občas bývá velice zdrženlivý,” dodala lady Olivia. „Oduševnělé dámě vašeho typu, lady Annabelle, se takový muž nemusí zamlouvat.”

„Naopak,” vyhrkla Annabelle rychle. „Podle mého názoru je právě zdrženlivost tím, co činí muže přitažlivým. Důstojní, rezervovaní gentlemani mi připadají daleko zajímavější než ti, kteří se ustavičně naparují a vychloubají.” jako Simon Hunt, pomyslela si chmurně, jehož vysoké sebevědomí se rozhodně nedá přehlédnout.

Než jí lady Olivia stačila odpovědět, upoutal její pozornost vysoký zlatovlasý gentleman, jenž se objevil před vchodem. Mírně se hrbil, opíral se zády o sloup, ruce měl vražené v kapsách u vesty. Annabelle okamžitě uhodla, že se jedná o Američana. Prozradily ho neuctivý úsměšek, uličnické modré oči a nenucená elegance, s níž nosil společenský oblek. Lady Olivia se zapýřila a několikrát se trhaně nadechla. Sotva na ni cizinec pohlédl, značně zrozpačitěla. „Ehm, tamhle je můj snoubenec. Zdá se, že mě hledá” Pak zpola nepřítomně prohodila ke svým hostům, že je pro ně připraven pátý pokoj po pravé straně. Vtom se jakoby zázrakem zjevila komorná s tím, že panstvo doprovodí. Annabelle si ztěžka povzdechla.

„O lorda Kendalla se strhne rvačka,” vyjádřila nahlas své obavy. „Doufám, že už ho některá neuhranula.”

„Přece tu nemůže být jediným svobodným mužem,” namítla Philippa s nadějí v hlase. „Nesmíme zapomínat na samotného lorda Westcliffa.”

„V tomto směru si nedělám sebemenší iluze,” odvětila Annabelle kysele. „Vzdor všem mým snahám jej nechávám chladným.”

„V tom případě je sám proti sobě,” zazněla matčina okamžitá důstojná odpověd.

Annabelle se usmála a stiskla matčinu dlaň navlečenou v jemné rukavičce. „Děkuji, mamá. Avšak učiním lépe, když se soustředím na snadnější cíl.”

Přijížděli další hosté. Někteří ihned zamířili do svých komnat, aby si dopřáli osvěžující polední spánek. Správně tušili, že později je čeká opulentní večeře spojená s tancem na přivítanou. Dámy, libující si v klepech, si dávaly dostaveníčka v salonu či karetním salonku, zatímco pánové se věnovali biliáru nebo si pochutnávali na doutnících v knihovně. Poté, co komorná vybalila jejich propriety, se Philippa rozhodla trochu si zdřímnout. Hostitelé jim přidělili malou, avšak útulnou ložnici vyzdobenou francouzskými tapetami s květinovým vzorem, oknům vévodilo světle modré hedvábí.

Annabelle však byla příliš netrpělivá a vzrušená, než aby mohla v klidu odpočívat. Přemítala, zda už dorazily její přítelkyně. I kdyby ano, potřebují čas, aby se upravily po dlouhé cestě. Annabelle se rozhodla prozkoumat okolí statku. Panoval teplý, slunečný den. Po nepohodlném kodrcání v kočáře se ráda protáhne. Převlékla se do denních šatů z modrého mušelínu a vyrazila ven.

Minula několik sluhů a proklouzla vstupní halou na schodiště zalité sluncem. Ze Stony Cross Parku vyzařovalo zvláštní kouzlo.

Člověk si uměl lehko představit, že se zčistajasna octl někde daleko v pohádkové zemi. Sídlo obklopovaly neproniknutelné, husté temné lesy, až jednoho napadalo, že do nich dosud nevkročila lidská noha, zatímco nedaleká bezchybně opečovávaná zahrada budila dojem neuvěřitelné dokonalosti. Našli byste tu háje i mýtiny, jezírka i fontány. Park nabízel mnoho rozličných tváří, každý si zde přišel na své milovník poklidné scenérie i příznivec reje sytých barev. Celek přesto působil úhledně. Nikde nevyčnívalo jediné nezastřižené stéblo nebo přerostlá větvička.

Prostovlasá, zaplavená náhlým přílivem optimismu, Annabelle zhluboka dýchala prosluněný vzduch. Obešla terasovité zahrady za sídlem a pokračovala travnatou pěšinou mezi záhony vlčích máků a pelargonií. Vzduch ztěžkl hutnou vůní květin, jelikož stezka pokračovala kolem zdi porostlé růžovými a krémovými popínavými růžemi.

Annabelle zvolnila. Prošla sadem, v němž rostly prastaré hrušně, jejichž korunám přibývající roky propůjčily bizarní tvary. O několik desítek metrů dále na ni čekal stříbřitý březový háj s baldachýnem drobných zelených lístků, jenž plynule přecházel v hustý hvozd. Dlážděná pěšina končila kruhem, v jehož středu stál masivní kamenný stůl. Jakmile se dívka přiblížila, spatřila na něm pozůstatky dvou vyhořelých voskovic. Potutelně se usmála. Palouk poskytoval dostatek soukromí pro utajené romantické dostaveníčko.

Nedbajíc na snovou atmosféru onoho místa, kolébala se přes kruhové prostranství pětice tučných hus. Mířila k nedalekému rybníku. Zdálo se, že ptáci dávno uvykli početným návštěvníkům Stony Cross Parku, jelikož si Annabelle vůbec nevšímali a lhostejně se šinuli kolem ní. Husy hlasitě kejhaly, poněvadž se už nemohly dočkat vody, v níž se pohybují s mnohem větší grácií. Pohled na kolébající se užvaněné opeřence děvče rozesmál.

Dřív než její smích dozněl, Annabelle zaslechla těžké kročeje. Jistě patří muži. Někdo si vyšel do lesa na procházku. Vtom ho spatřila. Překvapeně k ní zdvihl hlavu, zarazil se, propaloval ji pohledem.

Annabelle dočista zkoprněla. Simon Hunt.

Poznání jí natolik otřáslo, že se nezmohla na jediné slovo. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se s ním střetne právě zde. Vždycky si jej spojovala s životem ve městě. Obvykle se s ním setkávala v uzavřených sálech, v noci, kdy je obklopovaly čtyři pevné zdi a zavřená okna, a také bezpočet naškrobených vázanek.

Nicméně uprostřed přírody, nasvícen poctivým denním světlem, jí Hunt náhle připadal jako úplně jiný člověk. Široká ramena, tak nepatřičná v úzce střiženém večerním obleku, se teď v loveckém kabátci z hrubé vlny dobře vyjímala, hrdlo, deroucí se z rozepnuté košile, neškrtila kravata. Zdál se jí snědší než obvykle, jantarově zbarvenou pleť poznamenal dlouhodobý pobyt na čerstvém vzduchu. Husté, nakrátko zastřižené vlasy se na slunci zdravě leskly. Annabelle si všimla, že nejsou černé, jak se původně jevily, nýbrž temně hnědé. Rysy mužova obličeje působily v jasném světle ostřeji než jindy. Podobnou tvář nebylo možné přehlédnout. Vyzařovalo z ní zvláštní kouzlo, podbarvené jakousi vzdálenou něhou. Snad za to mohly výrazné řasy či křivka smyslného spodního rtu, třebaže muž měl ústa neústupně semknutá.

Hunt a Annabelle se na sebe nechápavě dívali v tichém ohromení, jako by jim oběma někdo položil otázku, na niž neznali odpověd.

Mlčení se nepříjemně prodlužovalo, dokud je neprolomil Simon: „Moc hezký zvuk,” prohodil vlídně.

Annabelle konečně našla ztracený hlas. „Prosím?” otázala se nechápavě.

„Váš smích.”

Dívka pocítila zvláštní bodnutí v hrudi. Ne, nebyla to bolest ani radost. Náhle si připadala dočista zranitelná, což pro ni byla nová zkušenost. Bezděčně si přiložila dlaň těsně pod žeberní oblouk. Hunt střelil očima k drobné ručce, jež ihned nato zvolna vylétla k líci. Vykročil směrem ke kamennému stolu, čímž se vzdálenost mezi nimi zkrátila.

„Nečekal jsem, že vás zde potkám.” Dívku znepokojovalo, jak si ji upřeně prohlíží. „Ačkoliv je zcela přirozené, že dáma ve vaší situaci zamíří zrovna sem.”

Annabelle výhružně přimhouřila oči. „V mé situaci?”

„Když se ze všech sil pokouší ulovit manžela,” objasnil. Zpražila ho přezíravým pohledem. „Já nikoho ,nelovím’,

pane Hunte.”

„Kladete návnady,” pokračoval drze, „připravujete si správný háček, nedáte si pokoj, dokud se někdo z neopatrnosti nechytí.”

Sevřela rty do upjaté čárky. „Vy si starosti dělat nemusíte, pane Hunte. Nemám v úmyslu připravit vás o vaši drahocennou svobodu. Abyste věděl vy jste na seznamu ten poslední.”

„Na jakém seznamu?” Rozhostilo se napjaté ticho. Hunt předstíral, že přemýšlí o jejích slovech. „Aha. Znamená to, že jste si vytvořila soupis potenciálních manželů?” Oči se mu pobaveně třpytily. „Věřte mi, je to úleva, slyšet z vašich úst, že na mě nehodláte uspořádat štvanici. Rozhodl jsem se totiž, že já se do manželských tenat vlákat nenechám. Přesto by mě velice zajímalo, kdo je vaším kandidátem číslo jedna?”

Annabelle odmítla odpovědět. V duchu se proklínala za to, že chvíli v klidu nepostojí. Nedokázala odolat a odloupla z desky stolu špičkami nehtů beztvarý zbytek svíčky.

„Pravděpodobně Westcliff,” hádal Hunt.

Annabelle s politováním zavrtěla hlavou. Zpola seděla na kamenném stole. Věkem vyhlazená deska byla rozehřátá sluncem. „Ani náhodou. Za toho bych se neprovdala, ani kdyby přede mnou klečel na kolenou a žebronil.”

Nad touto očividnou lží Hunt přímo zavyl smíchy. „Vy byste odmítla takhle zazobaného lorda se sáhodlouhým rodokmenem? Podle mě byste se nezastavila před ničím, jen abyste ho dostala.” Opatrně se usadil z druhé strany. Annabelle se přinutila k nečinnosti, byť by nejradši spěchala z mužova dosahu. I pro konverzaci mezi dámou a gentlemanem existují pravidla, která se za běžných okolností nikdy neporušují. Dobře vychovaný pán by kupříkladu ženu nikdy nezaháněl do úzkých, neurážel by ji či nad ní schválně nezískával navrch. Avšak u člověka typu Simona Hunta neměla žádné záruky.

„Co tu pohledáváte?” vyzvídala.

„Jsem Westcliffovým přítelem,” odvětil ledabyle. Annabelle si neuměla představit, že by lord s tímto prohlá-

šením souhlasil. „Proč by se s vámi družil? Hlavně mi netvrdte, že máte něco společného. Vy dva jste jako oheň a voda.’

„Přesto máme určité společné zájmy. Oba rádi lovíme a shodujeme se v mnohých politických záležitostech. Na rozdíl

od většiny šlechticů se Westcliff nenechává spoutat omezeními, která vyplývají z jeho aristokratického původu.”

„Dobrý bože,” posmívala se Annabelle, „vy snad považujete urozený původ na prohřešek.”

„V podstatě ano.”

„V tom případě se už nemohu dočkat, až mě za tento přečin necháte vsadit do vězení a zahodíte klíče.”

To Hun ta rozesmálo. „Jako aristokratická ženuška si povedete docela dobře.”

Rozhodně se nejednalo o kompliment. Annabelle se zamračila. „Když tolik pohrdáte šlechtou, potom nechápu, proč mezi ní trávíte všechen svůj volný čas?”

Oči se mu výsměšně blýskaly. „Páni aristokraté jsou mi svým způsobem užiteční. A nepohrdám jimi. Zkrátka jenom netoužím být jedním z nich. Pro případ, že byste si toho nevšimla, panstvo s modrou krví anebo přinejmenším způsob života, který až dosud vedli zvolna vymírá.”

Annabelle místo odpovědi vytřeštila zrak a vehementně zavrtěla hlavou. Troufalé stanovisko jí zjevně vyrazilo dech. „Co tím chcete říct?”

„Většina venkovské šlechty chudne. Rozsáhlý rodinný majetek se drobí a zmenšuje, jelikož vzrůstá počet příbuzných, které jsou tito lidé nuceni podporovat. Kromě toho dochází ke značným ekonomickým změnám, které s úpadkem přímo souvisejí. Doba, kdy v ruce drželi žezlo vlastníci půdy, rychle spěje ke svému konci. Nastává období zásadních změn, které přežijí pouze jedinci, jako je Westcliff. Aristokraté, kteří se nebojí uvažovat odlišně.”

„Přirozeně s vaší neocenitelnou pomocí,” neodpustila si Annabelle.

„Správně,” přikývl Hunt s takovou samolibostí, až se rozesmála.

„Pane Hunte, napadlo vás někdy, že byste mohl pokoru alespoň předstírat? Cistě ze zdvořilosti.” „Na falešnou morálku nevěřím.”

„Kdybyste to zkusil, možná by vás někteří vzali na milost a začali by vás mít rádi.” „Kupříkladu vy?”

Zaryla nehty do změklého vosku. Věnovala Huntovi kradmý pohled, aby zjistila, jak moc se jí vysmívá. Ke svému úžasu zjistila, že se tváří vážně. Vskutku to vypadalo, že mu na její odpovědi záleží. Upřeně ji pozoroval a Annabelle do lící stoupla zrádná červeň. Vůbec se v jeho společnosti necítila dobře. Byli tu sami, celkem upřímně spolu konverzovali, Hunt se líně protahoval na stole jako loupeživý kocour. Sklouzla očima na širokou dlaň, o niž se opíral. Prsty měl dlouhé a čisté, pokožku opálenou, nehty ostříhané tak nakrátko, že byly jejich bílé špičky sotva viditelné.

„Pravděpodobně jsem použila příliš silná slova,” hlesla dívka a povolila sevření ztuhlých prstů. Čím víc se pokoušela opanovat, tím víc se pýřila. „Chtěla jsem tím říct, že kdybyste se snažil chovat jako gentleman, snáze bych snášela vaši společnost.”

„Například?”

„Kupříkladu byste mohl začít u své přehnané kritičnosti vů-

či ostatním.”

„Copak není upřímnost kladná vlastnost?”

„Ano. Avšak k vytříbené konverzaci se nehodí!” Nevšímajíc si tichého smíchu, pokračovala: „Otevřeně hovoříte o penězích, což je považováno za vulgární, zejména ve vysokých společenských kruzích. Slušní lidé předstírají, že se o finance nezajímají. Rovněž se nehodí řeči o výdělcích, investicích a podobně, což jsou vaše oblíbená témata.”

„Nikdy jsem nepochopil, proč se nadšená honba za majetkem střetává s naprostým opovržením.”

„Nejspíš proto, že ji doprovází spousta neřestí. Hamižnost, sobectví, licoměrnost”

„Já takový nejsem.”

Annabelle povytáhla obočí. „Vskutku?”

Rozesmátý Hunt zvolna zavrtěl hlavou. Slunce mu jiskřilo v tmavých vlasech. „Kdybych byl hamižný a sobecký, nechal bych si většinu zisku pro sebe. Nicméně moji partneři vám potvrdí, že za svoje investice sklidili bohatou odměnu. A moji zaměstnanci dostávají nadprůměrné mzdy. Co se licoměrnosti týče domnívám se, že se potýkám s opačným problémem. Jsem velice pravdomluvný, což je, jak se zdá, v lepší společnosti neomluvitelné.”

Annabelle si nedokázala pomoct a z nějakého důvodu se na toho nevychovance spiklenecky ušklíbla. Sklouzla ze stolu a oprášila si sukně. „Nemíním ztrácet čas kázáním o tom, jak se projevuje zdvořilý, dobře vychovaný gentleman, když vy jím očividně být nehodláte.”

„Čas jste rozhodně nepromarnila,” oponoval. Obešel stůl a přistoupil k dívce. „Určitě se nad sebou hluboce zamyslím a pokusím se o nápravu.”

„Neobtěžujte se,” usmála se líně. „Je mi líto, ale podle mě jste beznadějný případ. Nyní, když mě omluvíte, budu pokračovat v procházce zahradou. Přeji vám příjemné odpoledne, pane Hunte.”

„Dovolte mi vás doprovodit,” nabídl se vlídně společník.

„Můžete mě poučovat a já budu bedlivě naslouchat.”

Annabelle se na Hunta netrpělivě zaškaredila. „Ne, nebudete.” Rázně odcházela po vydlážděném chodníku. Cítila v zádech mužův upřený pohled, dokud mu nezmizela mezi prastarými hrušněmi v ovocném sadu.

*

Těsně před večeří prvního dne se Annabelle, Lillian a Daisy sešly v přijímacím salonu v přízemí. Jednalo se o prostornou síň s hrozny stolků a židlí, kde se shromaždovala řada hostů.

„Mělo mě napadnout, že tyhle šaty na vás budou vypadat stokrát lépe než na mně,” poznamenala Lillian Bowmanová. Nejprve Annabelle objala, poté si ji přidržela na délku paže a důkladně si ji prohlížela. „Propána, kamarádit s takhle oslnivou dámou je hotové utrpení.”

Annabelle se oděla do další z darovaných rób, tentokrát ze žlutého hedvábí s nadýchanými tylovými spodničkami, zdobenými svazečky hedvábných fialek. Vlasy měla vysoko vyčesané a spletené do důmyslného uzlu. „I já mám četné vady na kráse,” poučila Annabelle s úsměvem přítelkyni.

„Opravdu? A jaké?”

Annabelle se zakřenila. „Když jste si jich dosud nevšimla, pak je raději zamlčím.”

„Lillian vykládá o svých nedostatcích na potkání,” ozvala se Daisy. Hnědé oči se jí uličnicky třpytily. „Je na ně dokonce pyšná.”

„Jistě. Kupříkladu mám nemožnou povahu,” přiznala samolibě Lillian. „Kromě toho klejů jako námořník.”

„Kdo vás to naučil?” vyzvídala Annabelle.

„Babička. Byla pradlenou. A dědeček vyráběl mýdlo, které si od něj kupovala. Jelikož pracovala poblíž přístavu, patřili mezi její zákazníky většinou mořští vlci a dokaři. Pochytila od nich takové výrazy, že kdybyste je slyšela, zkroutily by se vám stuhy ve vlasech děsem.”

Annabelle polechtal v hrudi upřímný smích. Tyhle dvě bezprostřední Američanky ji naprosto okouzlily. V životě nepoznala nikoho podobného. Želbohu, neuměla si představit, že by Lillian či Daisy nalezly své štěstí po boku nějakého šlechtice. Většina příslušníků vysoké aristokracie toužila po vážné, upjaté, upoza-děné manželce. Takové, pro niž by se životním cílem stal blahobyt pana chotě. Nicméně ona se v jejich společnosti natolik bavila, že jí připadalo surové krotit jejich nevinnou troufalost, jež je činila bezmezné přitažlivými.

Zčistajasna zahlédla Evii. Dívka vklouzla do místnosti s výrazem myši, kterou právě vhodili do pytle plného koček. Jakmile spatřila své přítelkyně, zjevně se jí ulevilo. Pošeptala cosi do ucha své zapškle se tvářící tetě a s úsměvem k nim zamířila.

„Evie,” vypískla potěšené Daisy a pospíchala k děvčeti. Annabelle ji překotně popadla za paži.

„Počkejte!” sykla jí do ucha. „Pokud přitáhnete k Evii všeobecnou pozornost, nejspíš rozčilením omdlí.”

Daisy se poslušně zarazila a rozpustile se ušklíbla. „Máte pravdu. Chovám se jako divoch.”

„To bych neřekla, drahá,” mínila Lillian.

„Díky za podporu,” vyhrkla udiveně Daisy.

„Spíš jako polodivoch,” dokončila úvahu starší sestra. Annabelle měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. Vzala

Evii kolem štíhlého pasu. „Moc vám to sluší,” poznamenala. Dívčiny těžké rusé kadeře byly vyčesány vzhůru, přidržovaly je perletí vykládané spony. Záplava lesklých kudrlinek mile rámovala bledý obličej. Sprška jantarových pih na nosíku ještě podtrhovala půvab mladičké krásky, jako by vrtošivá příroda nadělila děvčeti zvláštní dávku slunečního svitu.

Evie se o Annabelle důvěřivě opřela, jako by instinktivně hledala něčí ochranu. „Teta F-Florence tvrdí, že s těmi vyčesanými vlasy vypadám jako planoucí pochodeň.”

Daisy se zamračila. „Vaše teta Florence by měla radši ml-

čet, protože sama vypadá jako zlý skřet.”

„Mlč, Daisy,” napomenula ji vážně Lillian.

Annabelle nepřestala družku chlácholivě objímat. Z toho, s čím se jí Evie svěřila, usoudila, že nemilosrdná teta Florence má z nízkého sebevědomí své svěřenky škodolibé potěšení. Dívčina matka brzy zemřela a její rodina vzala osud sirotka pevně do svých rukou. Roky neustálého kritizování a peskování si vybraly svoji daň a nepěkně pošramotily Eviinu sebejistotu.

Holčina se ostýchavě usmála. Výroky sester Bowmanových ji pobavily. „Ona není sk-skřet. Vždycky jsem ji považovala sp-spí-še za ježibabu.”

Annabelle se spokojeně zachichotala. „Povězte mi,” vzala si slovo, „zahlédla některá z vás lorda Kendalla? Slyšela jsem, že je zde jedním z mála svobodných mužů pyšnících se titulem. Kromě Westcliffa, samozřejmě.”

„Kendall půjde na dračku,” poznamenala Lillian. „Naštěstí jsme s Daisy zosnovaly plán, kterak lapnout onoho nic netušícího starého mládence do manželské pasti.” Zakývala prstem, aby přítelkyně přistoupily blíž.

„Bojím se zeptat,” zamumlala Annabelle. „Jak to chcete za-

řídit?”

„Připravíme kompromitující situaci, přilákáme ho a pak vás jako náhodou přistihneme při činu. A poněvadž pán je gentleman, nezbude mu nic jiného než vás požádat o ruku.”

„Úžasný plán, že?” culila se dychtivě Daisy.

Evie pochybovačně pohlédla na Annabelle. „Není zrovna

čestný, že?”

„Vůbec není čestný,” připustila tázaná. „Ale obávám se, že nic lepšího nevymyslím. Vy ano?”

Děvče zavrtělo hlavou. „Ne,” přiznalo. „Otázka zní, zda jsme natolik zoufalé, abychom lovily manžely za každou cenu.”

„Já tedy ano,” přiznala upřímně Annabelle.

„My také,” dodala vesele Daisy.

Evie nejisté pohlédla na trojici před sebou. „Jenže já se nedokážu zbavit všech zábran. Tak je to. Příčí se mi vědomí, že někoho nutím dělat věci, které nechce.”

„Evie,” vložila se do debaty netrpělivě Lillian. „Muži očekávají, že je někdo postrčí správným směrem. Vodění za nos jim naprosto vyhovuje. Kdyby s nimi ženy jednaly na rovinu, vidina sňatku by je natolik vyplašila, že by se žádný z nich nikdy neoženil.”

Annabelle na Američanku zírala se vzrůstajícím znepokojením. „Jste nemilosrdná.”

Lillian se sladce usmála. „Rodinné dědictví. Bowmanovi jsou od přírody nelítostní. Jestliže je situace neúnosná, umíme být dokonce krutí.”

Annabelle se rozesmála a obrátila se zpátky k Evii, která se stále rozpačitě kabonila. „Evie,” oslovila ji něžně, „až dosud jsem

jednala v souladu se svým svědomím. Ale k ničemu to nevedlo. Proto jsem se rozhodla vyzkoušet nový přístup. Co vy na to?”

Ačkoliv ji zcela nepřesvědčily, dívka rezignovaně pokrčila rameny a neochotně se podvolila.

„Tomu říkám odvaha,” povzbuzovala ji Annabelle.

Zatímco spolu hovořily, strhl se v místnosti menší rozruch. Vyvolal jej příchod lorda Westcliffa. Role hostitele mu očividně padla jako ulitá. Bez rozpaků obratně vytvářel z dam a gentlemanů páry, které se posléze společně odeberou do jídelny. Ačkoliv nevysoký, šířil kolem sebe ovzduší přirozené autority. Byl zkrátka nepřehlédnutelný. Annabelle by zajímalo, co je to za kouzlo, jímž jsou obdařeni někteří lidé. Ač pro tento rys neznala pojmenování, byl natolik výrazný, že propůjčoval důraz každému gestu, každému slovu, které lord pronesl a všichni je respektovali. Pohlédla na Lillian. Ani Američance Westcliffovo charisma zjevně neušlo.

„Tamhle jde velice sebevědomý chlap,” poznamenala přítelkyně suše. „Zajímalo by mě, co by mu dokázalo srazit hřebínek. Pokud něco takového vůbec existuje.”

„Nic mě nenapadá,” odvětila Annabelle. „Ale ráda bych byla při tom.”

Evie se k ní přimkla blíž a zatahala ji lehce za paži. „Tamhle je lord K-Kendall. V rohu.” „Jak víte, že je to on?”

„Poněvadž je obklopen dámami na vdávání. Krouží kolem něho jako žr-žraloci.”

„Trefné přirovnání,” podotkla Annabelle a zadívala se na mladého muže a jeho cvrlikající společnost. William, lord Kendall, byl zjevně z pozornosti tolika žen vyvedený z míry. Byl světlovlasý, útlý, hubenému obličeji vévodily dokonale vyleštěné brýle. Skla se ve světle lustrů oslnivě blýskala, jak popleteně těkal očima z jedné dychtivé tváře na druhou. Vášnivý zájem prokazovaný nevýraznému pánovi Kendallova typu jasně dokazoval, že na konci společenské sezony na světě není žádoucnější muž než starý mládenec. Ač byl v lednu tentýž nepřitažlivý Kendall pro děvčata téměř neviditelný, v červnu již představoval neodolatelné pokušení.

„Vypadá jako hodný člověk,” soudila zadumaně Annabelle.

„Vypadá, že nám na tu naši lest snadno skočí,” mínila Lillian. „Kdybych byla na vašem místě, předstírala bych před ním, že jsem velice plachá a bezmocná.”

Annabelle na ni pochybovačně pohlédla. „Bezmoc nikdy nebyla moje parketa. Pokusím se chovat ostýchavě, ale nic neslibuji.”

„Nezdá se mi, že byste měla potíž získat Kendallovu pozornost. Řekla bych, že se rád obejde bez těch děvčat,” prohlásila sebevědomě Lillian. „Po večeři, až se společnost přesune zpátky sem na čaj a kus řeči, vymyslíme, kterak vás dva představit.”

„Jak bych měla?” spustila Annabelle a vzápětí se odmlčela. Po zádech jí přeběhl mráz, jako by ji někdo polechtal peříčkem. Nechápala, co způsobilo onen zvláštní pocit, proto si bezděčně přejela prsty zezadu po šíji. Vtom zachytila pohled Simona Hunta.

Stál na opačném konci místnosti a ledabyle se opíral o jeden z masivních sloupů. Obklopovala ho skupinka tří mužů zabraných do hovoru. Vypadal zdánlivě uvolněně, upřeně na dívku zíral. Připomínal kocoura, číhajícího na nevinné ptáče. Očividně mu neuniklo, že Annabelle projevila o Kendalla určitý zájem.

Kam čert nemůže, tam nastrčí Hunta, pomyslela si dívka podrážděně a natruc mu ukázala záda. Nedovolí, aby jí hatil plány. „Všimly jste si, že nás poctil svou přítomností pan Hunt?” otázala se šeptem svých přítelkyň a sledovala, jak úporně kulí oči ve snaze muže rychle vypátrat.

„Váš pan Hunt?” vyhrkla Lillian, zatímco Daisy si mohla vykroutit krk, aby ho zahlédla.

„Můj není!” bránila se Annabelle a komicky se zaškaredila.

„Ale ano, je to on. Stojí přesně proti nám. Abych pravdu řekla, odpoledne jsem se s ním potkala. Tvrdí, že je přítelem lorda Westcliffa.” Zakabonila se a prorokovala chmurně: „Udělá všechno pro to, aby zmařil naše záměry.”

„Skutečně je tak s-sobecký, že vám nepřeje řádný sňsňatek?” divila se Evie. „Pořád z vás chce mít svoji svoji”

„Vydržovanou ženskou,” dokončila za ni Annabelle. „Je to docela možné. O panu Huntovi je všeobecně známo, že se nezastaví před ničím.”

„Možná je to pravda,” připustila neochotně Lillian, avšak nemínila se vzdát. „Přesto vás nezíská. To vám mohu slíbit.”

Cekala je opulentní večeře. Nepřetržitý proud sloužících roznášel kolem tří dlouhých stolů v jídelně veliké stříbrné polévkové mísy a přeplněné podnosy. Annabelle se zdráhala uvěřit, že by takto hodovali každý den, avšak gentleman po její levici ctihodný pan vikář ji ujistil, že tak je tomu u Westcliffových zvykem. „Rodina je pověstná vyhlášenými plesy a slavnostmi,” poučoval ji. „Lord Westcliff je nejvelkorysejší hostitel široko daleko.”

Annabelle se s ním nehádala. Podobnou hostinu dlouho nezažila. Neslané nemastné pohoštění, podávané na londýnských večírcích, se s tímto hodováním nedalo srovnávat. V uplynulých měsících si domácnost Peytonů nemohla dovolit víc než chléb, slaninu a polévku. Tu a tam si dopřáli smaženou rybu či dušené skopové. Pro jednou byla ráda, že ji neposadili k člověku libujícímu si v duchaplné konverzaci. Využívala dlouhé odmlky, během nichž se s chutí krmila. Kolem stolovníků se neustále točili sloužící nabízející k ochutnání nové a nové lahůdky, takže lehko unikla pozornosti. Nikdo nezaznamenal, že se na dámu nemístně cpe.

Hladově spořádala misku polévky doplněnou šampaňským a camembertem. Následovaly jemné telecí plátky smažené v bylinkovém těstíčku a hladký zeleninový krém. Pak přišla na řadu pečená ryba, servírovaná ve vtipných papírových krabičkách, z nichž po otevření stoupala pára prosycená hutnou vůní. Drobné, bohatě omaštěné brambůrky spočívaly na polštářích z řeřichy, ovocný dezert byl podáván v miskách z půlek pomerančů.

Annabelle byla záplavou lahůdek natolik ohromená, že si zprvu nevšimla Simona Hunta, usazeného v čele stolu poblíž hostitele. Když pozdvihla k ústům číši vynikajícího vína, kradmo jej pozorovala. Jako vždy byl oděn do prvotřídního černého obleku a přepychové vesty barvy olova, hustá vazba kvalitní hedvábné tkaniny se podmanivě leskla. Opálená pleť ostře kontrastovala s bělostí naškrobené košile, kravatu měl

precizně zavázanou. Avšak bujnou houštinu tmavých kučer by bylo zapotřebí zkrotit několika kapkami brilantiny. Neposlušná kadeř spadala muži nevhodně do čela. Z jakéhosi důvodu nedopřávala Annabelle pokoje. Nejradši by ji shrnula zpátky na místo.

Neuniklo jí, že ženy sedící po Huntově boku soupeří o jeho pozornost. I při jiných příležitostech si všimla, že jej shledávají okouzlujícím. Přesně věděla proč představoval totiž kombinaci hříšné svůdnosti, chladné inteligence a naprosté protřelosti. Vypadal jako světák, jenž vystřídal postele mnoha žen a dobře ví, kterak milou potěšit, a to mu ještě přidávalo na přitažlivosti. Annabelle napadlo, že člověk často touží po něčem, co pro něj vůbec není příznivé. A třebaže by to nejradši popřela, Simon Hunt byl jediným mužem, který ji kdy přitahoval po fyzické stránce.

Přestože s Annabelle vždycky zacházeli jako s dámou, stačila se seznámit se základními zákonitostmi života. Občas někde něco vyslechla a dala si dohromady dvě a dvě. V posledních čtyřech letech byla dokonce políbena několika muži, kteří s ní lehce flirtovali. Leč žádný z těchto polibků, bez ohledu na romantické okolnosti, v ní nezanechal takový dojem, jako nečekaná důvěrnost ze strany Simona Hunta.

Byť se o to snažila sebevíc, nikdy nezapomněla na událost v panoramatickém divadle Na jemný, vzrušující tlak jeho rtů, závratnou slast, již polibek vyvolal. Přála si odhalit, proč bylo líbání se Simonem Huntem jiné, avšak neměla se koho zeptat. Rozhovor s matkou nepřicházel v úvahu, jelikož se Annabelle nechtěla přiznat, že kdysi přijala peníze od cizího člověka. Zmiňovat se o incidentu před ostatními čekankami nemělo smysl, protože jsou v záležitostech srdce stejně nezkušené jako ona.

Znenadání muž zachytil její pohled. Annabelle si rozčileně uvědomila, že ji přistihl, kterak na něho civí a fantazíruje. Ačkoliv od sebe byli dost daleko, silně to mezi nimi zajiskřilo. Na mužově tváři se objevil hloubavý výraz. Dívku by zajímalo, co jej tak upoutalo. Líce jí znachověly, rázně odvrátila zrak a zapíchla vidličku do porce dušeného pórku s houbami, okořeněného strouhanými bílými lanýži.

Po večeři se dámy odebraly na kávu a čaj do salonu, zatímco pánové zůstali u stolu, kde se podávalo portské. Nakonec se spolu znovu střetnou v hlavním sále, tak velí tradice. Hloučky dam se mezi sebou vesele bavily a smály. Annabelle se usadila k Evii, Lillian a Daisy.

„Zjistily jste něco o lordu Kendallovi?” vyzvídala.

Doufala, že některá z nich zaslechla během jídla nějaký klípek. „Nemluví se náhodou o nějaké dívce, v níž našel zalíbení?”

„Zdá se, že je dosud volný,” oznámila Lillian.

„Zeptala jsem se matky, co o Kendallovi ví,” hlásila Daisy.

„Povídala, že vlastní rozsáhlý majetek nezatížený hypotékami.”

„Jak se to dozvěděla?” divila se Annabelle.

„Na matčinu žádost,” vysvětlovala Daisy, „otec vypracoval písemnou zprávu o každém vhodném anglickém šlechtici. A máti se ji naučila nazpaměť. Nicméně přesto tvrdí, že ideální ženich pro kteroukoliv z nás je zchudlý vévoda, jehož starobylý titul by Bowmanovým zaručil vzestup na společenském žebříčku, zatímco my bychom přinesly do manželství chybějící peníze.” Daisy se zatvářila sarkasticky a poplácala starší sestru po ruce. „O Lillian v New Yorku dokonce složili říkanku:

,Vezmi si Lillian, balík máš vydělán’. Rýmovačka se stala natolik populární, že jsme před ní musely prchnout do Londýna. Naše rodina rázem vypadala jako horda buranů, což je oblíbený výraz pro příliš ctižádostivé neotesance.”

„Copak jimi nejsme?” otázala se Lillian.

Daisy uličnicky zašilhala. „Upřímně mě těší, že jsme stačily zmizet dřív, než ti dobráci stihli složit něco o mně.”

„Klidně to udělám za ně,” odsekla Lillian. „Ožeň se s Daisy, pak nohy na stůl dej si.”

Sestra se na ni výmluvně zadívala. „Žádné strachy,” pokračovala vesele, „nakonec se nám podaří vetřít mezi londýnskou smetánku, provdáme se za lorda Vdluzíchažpoušiho a urozené-

ho pána Kapsymámděravého a zaujmeme svá místa majitelek starobylých panství.”

Annabelle s úsměvem zavrtěla hlavou. Evie se tiše omluvila a vzdálila se. Annabelle bylo sester Bowmanových upřímně líto, jelikož se, stejně jako ona, rozhodně neprovdají z lásky.

„Oba vaši rodiče na vás tlačí, abyste se zaslíbily výhradně kvůli titulu?” zeptala se. „Co na to říká váš otec?”

Lillian nonšalantně pohodila rameny. „Pokud si vzpomínám, co se dětí týče, otec nikdy žádný názor neměl. Požadoval po nás jediné abychom ho nechaly na pokoji a on mohl v klidu vydělávat další peníze. K našim dopisům býval lhostejný, ledaže bychom žádaly bohatší finanční zdroje. V takovém případě jsme vždycky v odpověd obdržely jedinou větu:

,Souhlasím s přečerpáním dohodnutého limitu’.

Zdálo se, že se Daisy cynicky baví, stejně jako její sestra.

„Domnívám se, že proměna máti v dohazovačku otce těší. Nový úkol ji zaměstnává natolik, že po tátovi nic nechce.”

„Proboha,” zamumlala Annabelle. „Opravdu si nikdy nestěžoval, že z něho taháte další prostředky?”

„Nikdy,” broukla Lillian a srdečně se rozchechtala, jelikož vycítila osten závisti. „Jsme totiž příšerně bohatí, Annabelle. Představte si, že máme tři starší bratry a všichni jsou svobodní. Nechtěla byste si z nich vybrat? Stačí říct a nechám vám jednoho poslat přes Atlantik, abyste si ho mohla prohlédnout.”

„Pokušení je veliké, přesto zdvořile děkuji,” odvětila tázaná. „Nechci žít v New Yorku. Radši bych se stala chotí šlechtice.”

„Copak je to doopravdy taková výhra?” zajímala se Daisy plačtivě. „Žít v obrovské, prastaré barabizně, kde neustále táhne a veškeré potrubí je špatné. Opravdu je nutné učit se všem těm zbytečným pravidlům etikety? Připadá mi, že na všechno existuje nějaký předpis.”

„Když se neprovdáte za šlechtice, pak jste nula,” ujistila ji Annabelle. „V Anglii znamená vznešený původ všechno. Od něho se odvíjí, jak s vámi ostatní jednají, do jakých škol přijmou vaše děti, jaká obdržíte pozvání Od něj se zkrátka odvíjí váš život.”

„Já nevím,” spustila Daisy, avšak byla přerušena Eviiným překotným příchodem.

Ačkoliv se nezdálo, že by děvče nějak spěchalo, modré oči mu výmluvně plály, vzrušení poznamenalo pobledlé líce zrádnou červení. Dívka se usadila na kraj své židle a naléhavě se naklonila k Annabelle. „M-musela jsem se ot-točit na patě a hnát za vámi,” sdělovala jí tiše. „Je sám!”

„Kdo?” špitla Annabelle. „Kdo je sám?”

„Lord Kendall! Zahlédla jsem ho na z-zadní terase. Prostě tam sedí d-docela s-ám.”

Lillian se zamračila. „Třeba tam na někoho čeká. Pokud ano, . Annabelle by jistě neprospělo, kdyby se na nebožáka vrhla jako nosorožec v říji.”

„Nemohla jste vyrukovat s příhodnější metaforou, drahá?” otázala se vlídně Annabelle a Lillian se nestydatě ušklíbla.

„Omlouvám se. Hlavně budte opatrná, Annabelle.”

„Nebojte se,” usmála se přítelkyně. Postavila se a zručně si uhladila sukni. „Jdu na průzkum. Dobrá práce, Evie.”

„Hodně štěstí,” odvětila Evie. Přítelkyně se zvolna vzdalovala a zbylé čekanky pověrčivě zkřížily prsty.

Annabelle kráčela domem a srdce jí bušilo jako zběsilé. Dobře si uvědomovala, že se odhodlala porušit složité předivo pravidel. Dáma by nikdy neměla záměrně vyhledávat pánskou společnost. Avšak pokud se ti dva potkají pouhou náhodou, anebo se bezděčně usadí na jednu lavičku, je jim povoleno prohodit pár nevinných frází. Nikdy by spolu neměli zůstat sami, s výjimkou jízdy koňmo či v otevřeném kočáře. V případě, že se jde žena nadýchat čerstvého vzduchu a na zahradě shodou okolností potká osamělého muže, je její povinností zachovat se tak, aby se vzájemná situace nedala vyložit jako kompromitující.

Ledaže by, pochopitelně, kompromitována být chtěla.

Doploužila se k dlouhé řadě francouzských oken vedoucích na terasu vydlážděnou kameny. Vtom spatřila svoji kořist.

Přesně jak říkala Evie. Lord Kendall seděl samotný u kulatého stolku. Očividně si udělal pohodlí. Rozvaloval se na židli s nohama uvolněně nataženýma před sebou. Zdálo se, že si chce odpočinout od přetopených místností a ustavičného ruchu v sídle.

Annabelle tiše přešla k nejbližším dveřím a vyklouzla ven. Ve vzduchu se vznášela jemná vůně vřesu a vachty, zdáli se ozývalo konejšivé ševelení řeky. Dívka sklonila hlavu a promnula si spánky, jako by ji přepadla nenadálá bolest. Jakmile se octla na tři metry od Kendallova stolku, prudce vzhlédla, překvapeně sebou trhla, jako by ji lordova nečekaná přítomnost vylekala.

„Ach,” vydechla prudce. Zadýchávala se bez potíží. Nervozita vykonala své. Věděla, jak je důležité vzbudit v muži správný dojem. „Neuvědomila jsem si, že tady někdo je”

Kendall hbitě vyskočil, v odrazech mdlého světla se mu zaleskly brýle. Zdál se až nezdravě štíhlý, působil křehce. Špatně padnoucí kabátec mu zplihle visel na svěšených ramenou. Přestože dívku převyšoval o dobrých osm centimetrů, jistě vážili zhruba stejně. Očividně tonul v rozpacích, sálalo z něho napětí. Připomínal štvaného jelena. Určitě by nejraději vyskočil a zmizel ve tmě. Annabelle si ho mlčky prohlížela. V duchu upřímně přiznávala, že za běžných okolností by ji muž podobného typu vůbec nepřitahoval. Avšak na druhou stranu nikdy neměla ráda herinky v oleji, ale kdyby opravdu hladověla a někdo by jí věnoval právě takovou konzervu, jistě by nad rybičkami neohrnula nos.

„Zdravím,” hlesl Kendall. Hlas měl kultivovaný a vlídný, třebaže posazený nepříjemně vysoko. „Nemusíte se plašit. Jsem opravdu neškodný.”

„Raději zůstanu v úsudku zdrženlivá,” zaculila se Annabelle. Vzápětí se úsměv změnil v úšklebek, tolik ji stál síly. „Odpusťte, že jsem narušila vaše soukromí, pane. Potřebovala jsem se nadýchat čerstvého vzduchu.” Zhluboka názorně předvedla, až se jí ňadra v těsném živůtku vyzývavě dmula. „V domě je velice dusno, že?”

Kendall se k ní přiblížil s pozvednutými pažemi, jako by se obával, že se dívka každou chvíli složí na podlahu. „Smím vám něco donést? Co takhle sklenici vody?”

„Ne, děkuji vám. Posečkám zde několik minut a všechno bude zase v pořádku.” Annabelle s grácií klesla na nejbližší židli. „Ačkoliv” Odmlčela se. Ze všech sil se pokoušela o sebejistý výraz. „Oběma by nám nikterak neprospělo, kdyby mě zahlédli ve vaší přítomnosti bez gardedámy. Zejména proto, že jsme si dosud nebyli oficiálně představeni.”

Zlehka se jí uklonil. „Lord Kendall, k vašim službám.”

„Slečna Annabelle Peytonová.” Pohlédla na prázdné místo vedle sebe. „Posaďte se, prosím. Slibuji, že odtud zmizím, jakmile se trochu vzpamatuji.”

Kendall neochotně poslechl. „Není třeba. Zůstaňte, jak dlouho potřebujete.”

To bylo povzbudivé ujištění. Vědoma si Lillianiny rady, Annabelle pečlivě zvažovala další repliku. Jelikož je Kendall neustále v obležení vdavekchtivých žen, musí předstírat, že ona je jediná, která o něho nestojí. „Myslím, že vím, proč jste tady sám,” usmála se. „Připadá mi hrozné být terčem pozornosti tolika dychtivých dam.”

Kendall se na ni užasle zadíval. „Vlastně máte pravdu. Upřímně řečeno, nikdy jsem nenavštívil večírek, kde by ke mně byli všichni tak milí.”

„Vyčkejte na konec měsíce,” poradila mu spiklenecky. „Jejich přítulnost ještě vzroste. Pak abyste je od sebe odháněl bičem.”

„Z vašich slov soudím, že jsem se bezděky stal nejžádanější partií,” prohlásil suše a sebevědomě.

„Vskutku, jste jasným terčem mnohého loveckého úsilí, jako byste měl na zádech kabátce vymalované bílé kruhy,” souhlasila Annabelle, což muže rozesmálo. „Smím se zeptat, z jakého dalšího důvodu hledáte útočiště na terase?”

Kendall se nepřestával uculovat. Zdál se mnohem uvolněnější než prve. „Vypil jsem hodně likéru. A ted se po mně chce, abych se ze společenských důvodů naléval ještě portským.”

Annabelle se nikdy nesetkala s mužem, který by se takto otevřeně přiznal k problémům s pitím. Většina gentlemanů kladla rovnítko mezi spotřebou alkoholu a mužností. Správný chlap byl v jejich představách ten, který zkonzumoval tolik kořalky, kolik by porazilo slona. „Není vám špatně?” otázala se soucitně.

„Je mi zle jako psovi. Pořád mi někdo tvrdil, že to chce trénink ale zřejmě jsem beznadějný případ. Znám lepší způsoby, jak trávit čas.”

„Jako například”

Kendall nad výzvou pečlivě uvažoval. „Rád se procházím přírodou. Čtu hodnotné knihy.” Náhle se tvářil velice přátelsky.

„S oblibou si povídám s milým člověkem.”

„Pak jsme si v mnohém podobní.”

„Opravdu?” Kendall zaváhal. Doléhalo k nim vzdálené šumění řeky a ševelení listí ve větru. „Možná bychom mohli zítra ráno vyrazit na procházku. Znám kolem Stony Crossu několik skutečně pozoruhodných míst.”

Annabelle se zmocnilo takové nadšení, až se málem neovládla. „S radostí přijímám vaše pozvání,” odvětila. „Avšak dovolte mi otázku co váš doprovod?”

Muž se usmál, čímž odhalil úhlednou řádku drobných zdravých zubů. „Jestliže vyrazíme opravdu časně, troufám si tvrdit, že nás nebude nikdo obtěžovat.”

„Dobrá. Jsem zvyklá vstávat brzy,” lhala statečně. „A procházky přímo zbožňuji.” „Tak tedy v šest?”

„V šest,” opakovala a důstojně vstala. „Musím se vrátit, než si někdo všimne mé nepřítomnosti. Už se cítím lépe. Děkuji za pozvání, lorde.” Věnovala mu koketní pohled. „A za to, že jste se se mnou podělil o terasu.”

Cestou zpět krátce zavřela oči a ulehčením vydechla. Začala dobře. Probudila v Kendallovi zájem mnohem snáz, než předpokládala. Pokud bude mít kapku štěstí a přítelkyně jí pomohou -, možná se jí ho podaří dostat. A bude po starostech.

*

Po oficiálním ukončení večerního programu většina hostů zamířila do svých komnat. Annabelle zrovna procházela jedním z obloukovitých vchodů, když si všimla, že ji vyhlížejí ostatní čekanky. Usmála se, jakmile k ní obrátily zvědavé obličeje. Společně se odebraly do nevelkého výklenku, kde si mohly promluvit v soukromí.

„Nuže?” vyzvídala Lillian.

„Zítra ráno jdu s mamá na procházku ve společnosti lorda Kendalla,” hlásila Annabelle. „Sami?”

„Sami,” potvrdila tázaná. „Sejdeme se už za kuropění, abychom se vyhnuli davu potenciálních nevěst.”

Kdyby měly více soukromí, mohly by zaječet nadšením. Takhle se musely spokojit s vítězoslavnými úsměšky. Daisy samou radostí zaplesala, až nedopatřením stoupla Annabelle na nohu.

„J-jaký je?” vyptávala se Evie.

„Plachý, avšak moc milý,” odvětila Annabelle. „A jak se zdá, má smysl pro humor, v což jsem ani nedoufala.”

„Takže má všechno. Dokonce i vlastní zuby,” zvolala čtverácky Lillian.

„Měly jste pravdu. Šlo to s ním lehce,” souhlasila Annabelle. „Jsem si jistá, že Kendalla sebevědomé ženy vůbec nepřitahují. Je velice opatrný a vlídný. Mám co dělat, abych se chovala patřičně zdrženlivě ačkoliv bych se spíše měla stydět za to, že ho podvádím.”

„Všechny ženské se během dvoření přetvařují. A muži jakbysmet,” prohlásila rázně Lillian. „Pokoušíme se zamaskovat svoje nedostatky a říkáme to, co chce ten druhý slyšet. Předstíráme, že jsme ustavičně rozkošné a dobře naložené a že nám vůbec nevadí odporné zvyky mužských protějšků. Jakmile se za ně provdáme, spadne klec.”

„Nicméně já se domnívám, že muži se nepřetvařují tolik jako ženy,” mínila Annabelle. „Nemají to zapotřebí. I když je chlap nevelkého vzrůstu, má zahnědlé zuby či prázdnou hlavu, stačí, aby byl vznešeného rodu a měl nějaké peníze, a už je žá-

danou partií. Ovšem na dámy jsou kladeny nároky mnohem vyšší.”

„Právě proto jsou z nás č-čekanky,” přikývla Evie.

„Však jimi dlouho nebudeme,” slíbila jí s úsměvem Annabelle.

Z tanečního sálu připlula Eviina teta Florence. Nažloutlá pleť a černé šaty z ní činily skutečnou čarodějnici. Naštěstí se jí neteř pranic nepodobala. Dívčina příjemná kulatá tvářička pokropená pihami, rusé vlasy a vlídná povaha jako by neměly se špatně naloženou scvrklou babiznou nic společného. „Evangelino,” zakrákorala ostře. Nesouhlasně pohlédla na skupinku děvčat, načež sjela svoji svěřenku káravým pohledem. „Kolikrát ti mám opakovat, že si nepřeji, abys vždycky zmizela jako pára nad hrncem. Všude tě hledám už dobrých deset minut. Nevzpomínám si, že bych ti dala svolení promluvit s přítelkyněmi. To se tedy družíš s těmi pravými” Zlostně brblajíc, zamířila kulhavá stařena k hlavnímu schodišti. Evie se ploužila za ní. Ostatní ji vyprovázely očima. Náhle si Evie založila ruce za záda a zamávala kamarádkám na rozloučenou.

„Evie tvrdí, že její rodina je velice bohatá,” poznamenala Daisy. „Avšak jedním hlasem dodává, že jsou jeden jako druhý všichni nešťastní. Zajímalo by mě proč.”

„Staré peníze,” dumala Lillian. „Otec říkává, že nic člověku víc nepřipomíná promarněný život, než nezasloužený blahobyt.” Zavěsila se do sestry. „Pojďme, drahá. Musíme se odporoučet dřív, než si matka všimne, že jsme zmizely.” S tázavým úsměvem pohlédla na Annabelle. „Nechcete se s námi projít, Annabelle?”

„Kdepak, děkuji. Mamá na mě bude každou chvíli čekat u schodiště.”

„V tom případě přeji dobrou noc.” Lillianiny tmavé oči se zatřpytily, když dodávala: „Až se zítra ráno probudíme, budete s lordem Kendallem dlít v lůně přírody. U snídaně očekávám podrobné hlášení.”

Annabelle jí uličnicky zasalutovala a sledovala, kterak se sestrou odchází. Zvolna se loudala k hlavnímu schodišti. Nerozhodně se zastavila ve stínu, jejž vrhalo masivní kroucené zábradlí. Zdálo se, že Philippa se jako obvykle někde zapovídala. Přesto dceři čekání nevadilo. Hlavou jí vířilo plno myšlenek. V duchu spřádala plány, čím Kendalla zítra pobaví, jak k sobě přitáhne jeho pozornost a vynikne tak mezi bezpočtem děvčat, která ho budou uhánět po několik následujících týdnů.

Jestliže uplatní veškerou svoji mazanost, lord si ji oblíbí. Pokud vyjdou její záměry, sklapne past. Jaké to bude být lady Kendallovou? V hloubi duše si uvědomovala, že se do muže, jako je on, nikdy nezamiluje. Avšak zapřísáhla se, že učiní vše, co bude v jejích silách, aby mu byla dobrou chotí. Jistě jí na něm časem začne záležet. Manželství s Kendallem může být nakonec příjemné. Bude žít v pohodlí a bezpečí a odpadnou věčné starosti, zda bude mít druhý den co postavit na stůl. Ovšem nejdůležitější ze všeho je zajištěná budoucnost mladšího bratra. A máti jednou provždy unikne ohavným pozornostem ze strany lorda Hodgehama.

Dolehl k ní dusot těžkých kročejů. Někdo sestupoval dolů. Annabelle s úsměvem vzhlédla a strnula. Neuvěřitelné. Octla se tváří v tvář masitému obličeji, korunovanému řídkým porostem pečlivě vyčesaných ocelově šedých vlasů. Hodgeham? To nemůže být pravda!

Důstojně zdolal nejnižší stupeň a formálně se jí uklonil. Bla-zeovanost z něho přímo čišela. Annabelle mu zírala do mrazivých modrých očí. Cítila, jak se jí skvostná večeře náhle bolestivě převaluje v žaludku.

Co tady pohledává? Proč ho nezahlédla už dříve? Pomyslela na svoji matku, s níž se má na onom místě každou chvíli setkat, a neubránila se zlosti. Tento nadmíru nestoudný chlap, jenž si hraje na rodinného dobrodince a nutí ubohou Philippu, aby za pár drobných přijímala jeho odporné pozornosti, se tu objevil v tom nejnevhodnějším čase. Nic neznechutí Philippe zdejší pobyt víc než Hodgehamova přítomnost. Kdykoliv může odhalit pozadí jejich známosti. Lehko je obě zničí. A ony ho nedokážou přimět k mlčení.

„Hledme, slečna Peytónová,” zamumlal Hodgeham a naducané líce mu zrůžověly škodolibou radostí. „Jaká šťastná náhoda, že jako první potkávám ve Stony Cross Parku zrovna vás.”

Annabelle přebíhal po zádech mráz, když se vší silou nutila vzdorovat jeho pohledu. Pokoušela se tvářit lhostejně, avšak Hodgeham se protivně uculoval. Zdálo se, že si plně uvědomuje, jaký strach v dívce vzbuzuje. „Byl jsem poněkud utrmácen cestou z Londýna,” pokračoval, „proto jsem raději povečeřel ve své komnatě. Mrzí mě, že jsme se nestřetli dříve. Nicméně v nadcházejících týdnech budeme mít jistě bezpočet příležitostí k vzájemné návštěvě. Předpokládám, že vaše okouzlující matka je zde s vámi.”

Annabelle by dala nevím co za to, aby mohla říct ne. Srdce jí tlouklo tak divoce, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi. Vzdor tomu se přinutila odpovědět. „Nepřibližujte se k ní,” pravila s rozmyslem. Samotnou ji udivilo, že se jí hlas ani nezachvěl.

„Neodvažujte se s ní promluvit.”

„Ach, slečno Peytónová, snad mi Mně, jedinému příteli vaší rodiny, který při vás stál ve zlých časech, kdy vás ostatní opustili?”

Hleděla na něho bez mrknutí, ani se nepohnula, jako by čelila jedovatému hadovi, chystajícímu se každou chvíli zaútočit.

„Copak nemáte radost, že jsme všichni hosty ve stejném domě?” otázal se nevinně Hodgeham. Tiše se zachechtal. Pohyb hlavy způsobil, že mu prameny mastných vlasů sklouzly z pleše a odporně visely přes nízké čelo. Přihladil si je kyprou dlaní zpátky na místo. „Fortuna se na mě usmála a přihrála do mé blízkosti ženu, kterou si nadevše považuji.”

„O nějakém vztahu mezi vámi a mou matkou nemůže být řeč,” sykla popuzeně dívka a zatnula ruce v pěsti. Bojovala s pokušením udeřit tuhle nabubřelou tvář. „Varuji vás, lorde. Pokud ji budete jakýmkoliv způsobem obtěžovat”

„Holčičko drahá, snad si nemyslíte, že hovořím o Philippě? Jste příliš prostoduchá. Mám na mysli vás, Annabelle. Obdivuji vás už dlouho. Vlastně po vás toužím, abych byl přesný. Nyní,

jak se zdá, nám osud nadělil báječnou příležitost, jak se navzájem lépe poznat.”

„V tom případě bych radši spala s klubkem zmijí,” odsekla chladně Annabelle, avšak hlas se jí povážlivě zachvěl, čehož si ničema všiml a spokojeně se usmál.

„Zprvu se budete samozřejmě bránit. Děvčata jako vy jsou vždycky taková. Ale jakmile jednou dostanete rozum a patřičně se zachováte, brzy shledáte, jaké výhody vám přátelství se mnou přinese. Umím být velkorysý, má milá. Jestliže mě náležitě potěšíte, bohatě se vám odměním.”

Annabelle překotně přemýšlela o tom, jakým způsobem Hodgehama jednou provždy zbavit vilných nadějí. Nikdy se nestane jeho milenkou. Snad by ho dokázala usadit, kdyby mu dala jasně na srozuměnou, že se chystá vstoupit do hájemství jiného muže. Přinutila se k lítostivému úsměvu. „Copak vypadám jako někdo, kdo potřebuje takzvaného přítele?” otázala se a významně ukázala na záhyby nových šatů. „Jste vedle. Svého ochránce už mám. A je mnohem štědřejší než vy. Uděláte lépe, když necháte mě a mou matku na pokoji. Jinak se mu budete zodpovídat.”

Viděla, jak se v Hodgehamově vykrmeném obličeji sváří emoce. Počáteční údiv vystřídal hněv, pak podezření. „Kdo je to?”

„Proč bych se vám měla svěřovat?” opáčila Annabelle s mrazivým úsměvem. „Jen si tím lamte hlavu.”

„Lžeš, ty vychytralá běhno!”

„Věřte si, čemu chcete,” odsekla nezřetelně.

Hodgeham divoce zatínal a rozvíral pěsti. Nejradši by dívku popadl a přiznání z ní vytřásl. Musel se však spokojit s nenávistným pohledem. Zbrunátněl vzteky. „Ještě jsme spolu neskončili,” prskal hněvivě. „Ani z poloviny.” Prudce od ní odstoupil, se zdvořilostí se pranic neobtěžoval.

Annabelle se ani nepohnula. Spravedlivé rozhořčení ji opouštělo, místo něj se dostavoval zmatek. Podařilo se jí Hodgehama natolik odradit, aby se držel zpátky? Kdepak. Jedná se pouze o dočasné řešení. V následujících dnech jí nedá pokoj,

bude ji pozorně sledovat, zkoumat každé její slovo i hnutí, aby se přesvědčil, zda mu o svém ochránci nelhala. Pak přijdou na řadu výhrůžky a jízlivé narážky, jejichž účelem bude ji znervóznit. Na tom však nezáleží. Nikdy mu nedovolí, aby veřejně promluvil o svém vztahu k Philippe. Matku by to zabilo a ona by přišla o vyhlídku na slušný sňatek.

Natolik se pohroužila do chmurných myšlenek, že stála bez hnutí jako socha. Probrala se až ve chvíli, kdy k ní dolehl tichý hlas a vyděsil ji k smrti.

„Zajímavé. O co jste se s Hodgehamem hádali?”

Annabelle zbělela jako papír. Obrátila se na patě a střetla se se Simonem Huntem, který se k ní plížil neslyšně jako kočka. Širokými rameny zastínil paprsky světla, dopadající do haly otevřenými dveřmi salonu. Díky ohromujícímu sebevědomí působil ještě zlověstněji než Hodgeham.

„Co jste vyslechl?” vyhrkla Annabelle. Vzápětí se v duchu proklela za poraženecký tón, ozývající se jí v hlase.

„Nic,” ucedil vlídně. „Pouze jsem vás sledoval. Zaujaly mě výrazy vaši obličejů. Očividně jste se o něco přeli. Sálalo z vás rozčilení.”

„O rozčilení nemůže být řeč. Špatně jste si vše vyložil, pane Hunte.”

Zavrtěl hlavou a vzápětí dívku dočista ohromil. Dotkl se totiž špičkou prstu její paže tam, kde ji nezakrývala dlouhá rukavička. „Kdykoliv se zlobíte, naskočí vám takovéhle skvrny.” Annabelle sklopila zrak a spatřila temně zarůžovělá místa tam, kde se na její pleti podepsalo rozrušení.

Zachvěla se a kvapně ucouvla.

„Máte nějaké potíže, Annabelle?” otázal se Hunt mile.

Jak se opovažuje vyzvídat tímhle příjemným, snad i upřímným tónem? Jako by se na něj mohla obrátit s žádostí o pomoc. Něco takového by nikdy nepřipustila.

„To by se vám líbilo, že?” opáčila. „Umím si představit, jak by vás potěšilo, kdybych se octla v nesnázích. S radostí byste mi přispěchal na pomoc a vytěžil z mé obtížné situace co nejvíc pro sebe.”

Bedlivě si ji prohlížel přimhouřenýma očima. „Čím vám mohu být užitečný?”

„Nic od vás nechci,” ujistila ho příkře. „A přestaňte mě oslovovat křestním jménem. Budu vám vděčná, když propříště zachováte dekorum. Anebo víte co? Nemluvte na mě vůbec.” Už nedokázala snést mužův tázavý pohled, proto se kolem něj čile protáhla. „Nyní, pokud dovolíte, vyhledám svoji matku.”

Philippa klesla do křesla vedle toaletního stolku. Zsinalá, zoufale upírala zrak na svou dceru. Annabelle sdělila matce špatné zprávy až v naprostém soukromí svého pokoje. Lady Peytonové trvalo dobrou minutu, než se smířila se skutečností, že muž, jímž ze srdce pohrdala a navíc se ho bála, je rovněž hostem ve Stony Cross Parku. Dívka očekávala, že se matka začne utápět v slzách, ale Philippa ji překvapila. Lehce nachýlila hlavu a zadívala se do ztemnělého kouta místnosti se zvláštním, unaveným úsměvem na rtech. Annabelle jej dosud nespatřila. Zračila se v něm nevyzpytatelná hořkost, poznání člověka, který pochopil, že se jeho situace nikdy nezlepší a jemu nezbývá než hrdě čelit krutému osudu.

„Odjedeme odsud?” zamumlala Annabelle. „Můžeme se okamžitě vrátit do Londýna.”

Nezodpovězená otázka dlouho visela ve vzduchu. Pak Philippa odpověděla. Znělo to omámeně a plačtivě. „Pokud to uděláme, ztratíš jednou provždy šanci na výhodný sňatek. Ne Musíme to nějak vydržet. Zítra ráno máme jít na procházku s lordem Kendallem. Nemíním Hodgehamovi dovolit, aby tě připravil o příležitost.”

„Stane se pro nás zdrojem nekonečných potíží,” prorokovala chmurně dcera. „Jestliže se nevrátíme zpátky do města, promění se zdejší pobyt v noční můru.”

Vtom se k ní matka otočila. Na rtech jí neustále pohrával onen znepokojivý úsměv. „Milá zlatá, uprostřed opravdu zlého snu se octneme až v okamžiku, kdy se ti zde nepodaří nalézt manžela a my se s nepořízenou vrátíme do Londýna.”

Zkroušená obavami, spala Annabelle tu noc pouhé dvě tři hodiny. Když se ráno probudila, měla pod očima černé kruhy,

bledý obličej nesl stopy únavy. „U všech rohatých,” bručela, když namáčela žínku do ledové vody a tiskla si ji k napuchlé pleti. „Takhle nezabere. Vypadám na dobrých sto let.”

„Co jsi povídala?” zeptala se ospale matka. Stála jí za zády v obnošeném županu a sešlapaných trepkách.

„Nic mamá. Mumlám si jenom něco pro sebe.” Hrubě si drhla tvář, aby líčka získala alespoň drobet barvy. „Špatně jsem spala.”

Philippa zaujala místo vedle dcery a pečlivě si ji prohlížela.

„Působíš poněkud vyčerpaným dojmem. Nechám přinést čaj.”

„Velkou konvici, prosím,” přála si Annabelle. Pak se zadívala do zrcadla na své zarudlé oči. „Raději dvě.”

Philippa se chápavě usmála. „Co si oblékneme?”

Dívka pečlivě vyždímala žínku a pověsila ji na stojan s umyvadlem. „Naše staré šaty. V lese může být na některých pěšinách bláto. Přes ramena si přehodíme ty nové hedvábné šály od Lillian a Daisy.”

Poté, co vypila šálek horkého čaje a chvatně zhltla několik soust snídaně, kterou jim spolu s nápojem přinesla služebná z kuchyně, se Annabelle dooblékla. Kriticky se studovala v zrcadle. Modrý hedvábný šál dostatečně zakrýval ošuntělý živůtek piškotově zbarvených šatů. Nový klobouček, také od Bowmanových, byl rozkošně koketní. Půvabně ohrnutý okraj zdůrazňoval podmanivou modř dívčiných očí.

Za mohutného zívání kráčela Annabelle ve společnosti matky na zadní terasu. V tuto časnou ranní hodinu většina hostů ještě spala. Vzhůru bylo jen několik gentlemanů, které fascinoval lov pstruhů natolik, že je neobtěžovalo kvůli němu brzy vstát. Snídali u nevelkého stolku, zatímco služebnictvo, obtížené pruty a proutěnými košíky, stálo poblíž. Mírumilovnou scénu podbarvoval protivný povyk, jenž byl pro tuto jitřní hodinu naprosto netypický.

„Dobré nebe!” zvolala Philippa. Annabelle zprvu nechápala, na co se ohromená matka dívá. Vtom i ona spatřila na opačném konci terasy skupinku nepřirozeně hlučných děvčat. Pokřikovala na sebe, ječela smíchy, hlasitě štěbetala. Nevybíravě

dorážela na človíčka ukrytého ve svém středu. „Co tu všechny pohledávají?” divila se Philippa.

Annabelle si rezignovaně povzdechla. „Od rozbřesku pronásledují svou ubohou kořist, předpokládám.”

Philippa nesouhlasně semkla rty. „Snad tím nechceš naznačit, že? Přece si nemyslíš, že mezi sebou vězní chudáka lorda Kendalla?”

Annabelle přikývla. „A jak to tak vypadá, moc z něho nezůstane.”

„Ale ale Vždyť se domluvil s tebou?” bránila se Philippa. „Pouze s tebou a mnou coby gardedámou.”

Jakmile si několik dívek všimlo slečny Peytonové, natlačily se ke své oběti ještě blíž, jako by ji hodlaly zaštítit svými těly. Annabelle zvolna zavrtěla hlavou. Ať už se Kendall před někým pošetile zmínil o svých plánech, anebo šílení vdavekchtivých dam dosáhlo takového stupně, že pronásledovaly vhodného kandidáta na každém kroku, ted to bylo jedno.

„Inu, nestůj tu jako svatá,” pobídla ji matka. „Připoj se k nim a snaž se na sebe upoutat pozornost.”

Annabelle na ni pochybovačně pohlédla. „Některé jeho ctitelky vypadají jako lasice. Nerada bych, aby mě pokousaly.”

Znenadání se opodál ozval přidušený smích. Mohlo ji to napadnout. O zábradlí se líně opíral Simon Hunt. Usrkával kávu. Titěrný porcelánový hrnek se v jeho ruce téměř ztrácel. Oblečený byl nedbale, jako ostatní rybáři, v hrubém tvídu a plátně, notně opranou košili měl u krku rozepnutou. Oči se mu posměšně leskly. Nikterak netajil, jak se baví vzniklou situací.

Aniž si uvědomovala, co činí, přitočila se Annabelle do jeho blízkosti. Octla se jen několik desítek centimetrů od něj, opřela se lokty o kamenné zábradlí a zahleděla se do zamlžené krajiny. Hunt se opíral o balustrádu zády. Civěl tak na zeď stavení.

Dívka pocítila nezkrotnou touhu si do něj rýpnout. „Lord Kendall a lord Westcliff zde nejsou jedinými starými mládenci, pane Hunte. Člověka napadá, proč zrovna vás žádná nepronásleduje?”

„To je prosté,” odvětil potěšeně. Přiložil hrnek k ústům a labužnicky se napil. „Nejsem šlechtic a manželství se mnou by bylo hotové peklo.” Věnoval dívce kradmý pohled. „A co se vás týče, vzdor svým sympatiím k vašemu snažení vám radím, abyste si s Kendallem raději nezahrávala.”

„K mému snažení?” opakovala nevěřícně Annabelle. Zvolený výraz ji krajně urážel. „Jak byste definoval moje snažení, pane Hunte?”

„Není třeba je definovat,” odvětil vlídně. „Chápu, že jakožto Annabelle Peytonová se pokoušíte získat to nejlepší. Avšak Kendall do této kategorie nespadá. Váš svazek by se zakrátko změnil v katastrofu.”

Kvapně k němu otočila hlavu a pozorovala jej výhružně přimhouřenýma očima. „Proč?”

„Poněvadž je pro vás moc hodný.” Hunt se potěšené zakřenil jejímu výrazu. „Nemyslel jsem to jako urážku. Kdybyste vy byla hodná, nelíbila byste se mi ani z poloviny tak jako teď. Moje vyjádření platí i naopak. Ani Kendall není pro vás ten pravý. Nakonec byste přišla na to, že je vám v podstatě k ničemu. Dočista byste jej převálcovala, až by z jeho gentlemanské dušičky nezbylo zhola nic.”

Annabelle by drzouna nejradši udeřila a zahnala mu z tváře nadřazený úsměv. Ona, která nikdy nepropadala pokušení někomu ublížit. Neulevilo jí ani zjištění, že Hunt má vlastně pravdu. Dobře si uvědomovala, že je pro pokorného a ostýchavého Kendalla příliš temperamentní. Ale Huntovi do toho nic není. Ona přece nemá na vybranou!

„Pane Hunte,” spustila sladce, byť muže probodávala očima. „Proč se neodlepíte od toho zábradlí a?”

„Slečno Peytonová!” zaznělo mdlé zvolání z chumlu rozjařených žen. Annabelle konečně spatřila hubeného lorda Kendalla, jak se překotně vymaňuje z obležení vdavekchtivých dam. Vypadal neupraveně a uštvaně. Hrnul se k ní. „Dobré jitro, slečno Peytonová.” Odmlčel se, aby si narovnal kravatu a brýle. „Zdá se, že nejsme jediní, kteří si na ráno naplánovali

malou procházku.” Věnoval dívce ospalý pohled. „Nuže, půjdeme?”

Annabelle zaváhala. V duchu zasténala. Jak má dotáhnout svoje záměry do konce, když se jim v patách budou courat přibližně dva tucty nažhavených soupeřek? Je to stejné, jako by se pokoušela o tichou konverzaci v hejnu svárlivých strak. Na druhou stranu nemohla Kendalla odmítnout. Snadno by jej odradila. Třeba by si poté už nikdy netroufl ji oslovit.

Proto se zářivě usmála. „Bude mi potěšením, lorde.”

„Výborně. Rád bych vám ukázal několik neobvyklých exemplářů zdejší fauny a flóry. Jakožto zanícený amatérský botanik jsem pečlivě prostudoval původní rostlinstvo hampshirského kraje”

Mužova slova zanikla v nadšeném jásotu všudypřítomných obdivovatelek. Odhodlaně dvojici obklopily.

„Já květiny přímo zbožňuji’.” zvolala jedna z nich. „Neexistuje rostlinka, z níž bych nebyla dočista pryč.”

„Příroda bez vegetace by se stala příšerně nudnou,” rozumovala další.

„Ach, lorde Kendalle,” upřela na něj jiná prosebné oči, „vysvětlete mi prosím rozdíl mezi faunou a flórou”

Zástup dívek smetl ubohého mládence jako rozbouřené moře. Unášel jej jako silný proud. Philippa odhodlaně kráčela za nimi, rozhodnuta sledovat zájmy své dcery. „Moje dcera je příliš skromná, aby se před vámi zmínila o své posedlosti přírodou,” hučela do Kendalla.

Usouzený muž, nevybíravě tlačený ke schodišti, vrhl přes rameno zoufalý pohled. „Slečno Peytonová?”

„Už běžím,” zvolala Annabelle. Musela si přiložit obě dlaně k ústům, aby ji vůbec bylo slyšet.

Pokud jí něco odpověděl, zanikla slova v repetění jeho ctitelek.

Simon Hunt líně postavil prázdný šálek na nejbližší stolek a pošeptal cosi sluhovi, jenž třímal jeho rybářské náčiní. Ten přikývl a vytratil se. Muž se postavil na schod vedle Annabelle. Dívka ztuhla, jakmile postřehla, že kráčí po jejím boku.

„Co to provádíte?”

Hunt zabořil ruce do kapes tvídového saka. „Doprovázím vás. Ať už se stane u potoka cokoliv, nebude to ani z poloviny tak zábavné, jako přihlížet boji o Kendallovu pozornost. Kromě toho mám v botanice značné mezery. Rád se něčemu přiučím.”

Annabelle spolkla jízlivou odpověd a rázně vyrazila za mládencem a jeho štěbetající svitou. Právě zdolali schodiště a po pěšině zamířili do vzdáleného lesa, jemuž vévodily buky a duby, které rozpínaly silné větvoví nad kopci kyprého mechu, kapradí a lišejníku. Annabelle zprvu Hunta ignorovala, s ledovým klidem pokračovala za nesourodou skupinou. Kendall byl očividně na roztrhání, jak pomáhal jedné dívce za druhou přes zanedbatelné překážky. Padlý strom, jehož kmen nebyl silnější než Annabellina paže, se pro mnohé dámy zčistajasna stal nepřekonatelným zátarasem, k jehož zdolání potřebovaly lordovu asistenci. Zvláštní, ale každá další dívka se stávala ještě bezmocnější než předešlá, takže tu poslední musel mládenec rovnou přenést, zatímco chudinka pištěla předstíraným strachem a zuřivě objímala uštvaného Kendalla kolem krku.

Annabelle odmítla Huntovu pomoc a kládu plavně překročila. Muž se na ni plaše zazubil, kradmo si prohlížel její upjatý výraz. „Očekával bych, že touto dobou stanete v čele průvodu,” prohlásil.

Lítostivě si povzdechla. „Nehodlám se handrkovat s hejnem slípek. Počkám si na lepší příležitost. Však on si mě Kendall všimne.”

„Už si vás všiml. To by musel být slepý. Otázka zní, co vás vede k přesvědčení, že vás požádá o ruku zrovna lord Kendall, když si vás během uplynulých dvou let, co vás znám, nikdo ani nevšiml.”

„Tentokrát mám plán,” odsekla ostře.

„A jakýpak?”

Podarovala Simona výsměšným pohledem. „Snad si nemyslíte, že vám jej prozradím?”

„Doufám, že je dostatečně potměšilý a rafinovaný,” odvětil vážně. „S přístupem hodným dámy jste zjevně neuspěla.”

„Protože nemám žádné věno,” opáčila Annabelle. „Kdybych měla peníze, byla bych dávno pod čepcem.”

„Já mám peněz dost,” nabídl se. „Kolik potřebujete?” Annabelle se ironicky ušklíbla. „Ani si netroufám pomyslet,

co byste žádal na oplátku, pane Hunte. Proto vám říkám na rovinu -od vás bych si nevzala ani šilink.”

„Rád slyším, jak jste skoupá rozdávat z toho mála, co vám patří.” Hunt se natáhl, aby přidržel větvičku, která hrozila poškrábat dívčin obličej. „K mým uším se totiž doneslo něco úplně jiného. Těší mě, že to není pravda.”

„Pomluvy?” Annabelle se prudce zastavila a obrátila se k němu tváří. „O mně? Co se o mně proboha může povídat?”

Hunt mlčel. Pátravě sledoval dívčin zkormoucený výraz, jak se Annabelle překotně snažila vyznat v jeho slovech.

„Rozdávat,” zamumlala, „z toho mála, co mi patří? Mám to chápat tak, že mě obviňujete z nepatřičného” Zarazila se. Před očima jí vyvstal Hodgehamův odulý, protivný obličej. Huntovi neušlo, jak jeho společnice zbledla a mezi obočím jí naskočily dvě sotva patrné vrásky. Pak na něho mrazivě pohlédla, otočila se a ztěžka vyrazila po listím zapadané stezce.

Hunt s ní srovnal krok. Zdálky k nim doléhal Kendallův zastřený hlas, jak svým posluchačkám popisoval květenu, kterou míjeli. Vzácné orchideje, vlaštovičník, několik druhů hub. Přednášku každou chvíli přerušovaly obdivné výkřiky blaženého publika. „Tyto drobné rostlinky,” říkal právě Kendall s prstem napřaženým k porostu mechu a lišejníku, pokrývajícímu kmen dubu, „označujeme jako mechorosty. Ke zdárnému růstu potřebují dostatečně vlhké prostředí. Kdyby je před sluncem nechránilo husté větvoví, brzy by vymizely”

„Ničeho špatného jsem se nedopustila,” bránila se stručně Annabelle. Sama nechápala, proč jí na Huntově názoru tak záleží. Vrtalo jí hlavou, od koho se osudnou pomluvu doslechl a o co přesně v ní šlo. Je možné, že se někdo bezděčně stal svědkem Hodgehamových nočních návštěv? Příšerná představa. Podobné dohady lehko zničí člověku pověst, aniž by se dotyč-

ný mohl proti klevetám účinně chránit. „Nemám se za co stydět.”

„Což je škoda,” prohodil lehkovážně Hunt. „Jelikož pozdní lítost znamená, že se postižený jedinec pokusil zpestřit si svůj obvykle nudný život.”

„Chcete tím říct, že vy se máte zač hanbit?”

„Kdepak. Ani já nemám čeho želet.” V tmavých očích se mu posměšně zablýsklo. „Ne že bych se málo snažil. Neustále provádím rozličná alotria v naději, že mě konečně začne hryzat svědomí. Bohužel, dosud marně.”

Vzdor vnitřnímu zmatku se Annabelle rozesmála. Stezku přetínala dlouhá větev. Natáhla se, aby ji odhrnula z cesty.

„Dovolíte?” Hunt ji předešel, aby mohla bez námahy projít.

„Děkuji vám.” Protáhla se kolem svého společníka a zadívala se na vzdalující se skupinku v čele s lordem Kendallem. Vtom ji cosi bodlo do nohy. „Au!” Zastavila se a vyhrnula si okraj sukně, aby zjistila, co je příčinou nenadálé bolesti.

„Co se stalo?” Hunt stál vmžiku vedle ní. Popadl dívku za loket, aby neztratila rovnováhu.

„Něco mě píchá v botě.”

„Ukažte, pomohu vám.” Simon svižně přidřepl a jemně chytil děvče za kotník. Bylo to poprvé, co se nějaký muž dotkl této části Annabellina těla. Okamžitě zčervenala jako pivoňka.

„Nedotýkejte se mě, prosím,” šeptala nesouhlasně. Rázně škubla nožkou, až se málem poroučela k zemi. Jenže Hunt nepovolil. Aby neupadla, musela se chytit jeho ramen. „Pane Hunte”

„Aha. Už to vidím,” zamumlal. Cítila, jak cosi sundává z jemné punčochy. „Stoupla jste na nějaké trní.” Ukazoval jí jakousi ostnatou snítku, jež se nešťastnou náhodou zachytila o punčochu.

Dívčiny líce přímo žhnuly, zoufale se přidržovala mužových ramen, aby neztratila rovnováhu. Překvapilo ji, jak jsou pevná. Samá kost a sval, nikde žádné vycpávky formující kabátec. Nedokázala se smířit se skutečností. Stojí uprostřed lesa a Simon Hunt ji drží za kotník.

Všiml si, jak ohromením zkoprněla, a spokojeně se ušklíbl.

„Ještě je tu něco. Mám to odstranit?”

„Ale rychle, prosím,” sykla dotčeně. „Nerada bych, aby se lord Kendall ohlédl a spatřil vás sahat mi pod sukně.”

Hunt se tlumeně zachechtal a zručně odstranil dámě z punčoch zbytky pichlavých větévek. Annabelle zatím zírala na jeho zátylek, kde pevné tmavé prstýnky lnuly k opálené pleti.

Konečně se Hunt natáhl po odloženém střevíčku a teatrálně jej dívce nazul. „Vy moje naivní Popelko,” poznamenal a vstal. Spočinul zrakem na Annabelliných uzardělých tvářích, oči se mu přátelsky zatřpytily. „Proč si berete na procházku do lesa nevhodnou obuv? Domníval jsem se, že jste natolik rozumná, abyste za tímto účelem zvolila pevné kotníkové botky.”

„Nemám žádné kotníkové botky,” odsekla Annabelle. Zlobilo ji, že ji považuje za nanynku, která se neumí ani správně obout. „Ty staré se dávno rozpadly a nové si nemohu dovolit.”

K jejímu údivu se Hunt nechopil narážky, kupodivu se jí nezačal posmívat. Krátce si ji prohlížel, tvářil se nezúčastněně.

„Pojďte, doženeme ostatní,” prohlásil nakonec. „Určitě objevili několik druhů mechu, které jsme dosud nespatřili. Anebo, Bůh nás opatruj, nějakou zajímavou houbu.”

Úzkost, jež svírala dívčinu hruď, byla zčistajasna ta tam.

„Upřímně doufám, že půjde o lišejník.”

Za což si vysloužila mdlé pousmání. Muž se natáhl a ulomil větévku, která jim bránila v cestě. Annabelle si podkasala sukně a poslušně ho následovala. Snažila se nemyslet na to, jak nádherné by bylo sedět ted na terase a zapíjet sladoučké koláčky lahodným čajem. Dospěli na vrcholek nevysokého kopce. Před nimi se rozprostíralo moře modrých zvonků, které porůstaly pozvolně se svažující stráň. Jako by vstoupili do snu. Mezi kmeny dubů, buků a jasanů se jako vílí závoj vznášela blankytná mlha. Květiny omamně voněly, vzduch se zdál sytý a těžký.

Annabelle ovinula paže kolem štíhlého kmene a užasle se zadívala na nádheru před sebou. „To je krása,” vydechla. V přítmí spletitého větvoví starých stromů její obličej přímo zářil.

„Ano.” Hunt zíral na ni, modré zvonky mu byly očividně lhostejné. Z jeho pohledu dívce tuhla krev v žilách. Jistě, dávno přivykla obdivnému okukování, dokonce rozpoznala v mužských očích touhu, avšak nikdy ji s nikým nespojovala ona zneklidňující důvěrnost Nedokázala ji pojmenovat. Jako by Huntovi šlo o víc než o líbeznou tvář a smyslné tělo.

V rozpacích odstoupila od stromu a zamířila ke Kendallovi, jenž si povídal s její matkou, zatímco neodbytné ctitelky se rozběhly po okolí, aby si natrhaly náruče nevinných květů. Za nájezdníky v sukních zůstávaly polámané stonky a pošlapané modré kalíšky.

Sotva ji mládenec zahlédl, zjevně se mu ulevilo. Usmívala se na něho a on přímo pookřál. Napůl očekával, že bude trucovat. Mnohá jiná by se tak zachovala. Vždyť pozval na procházku pouze Annabelle a díky svým dotěrným obdivovatelkám se jí vůbec nemohl věnovat. Vtom spočinul zrakem na tmavé postavě Simona Hunta a znejistěl. Muži si vzájemně kývli na pozdrav. Hunt vypadal sebejistě jako obvykle, Kendall se zdál být ve střehu. „Vidím, že se z nás stala početná společnost,” pravil tiše.

Annabelle ho obdařila oslnivým úsměvem. „Přesně tak,” zašvitořila. „Vašemu šarmu se nedá odolat, lorde. Ať se hnete kamkoliv, všichni vás následují.”

Potěšené se zapýřil. Hloupoučká odpověd mu zalichotila.

„Doufám, že se vám vycházka líbí, slečno Peytonová.”

„Velice,” ujistila ho nadšeně. „Ačkoliv musím přiznat, že už jsem stačila nedopatřením šlápnout do jakéhosi trní.”

Philippa znepokojeně vykřikla: „Nebesa! Neporanila ses, drahá?”

„Ne, ne. Nestojí to za řeč,” ujišťovala ji překotně dcera.

„Utržila jsem jeden dva nepatrné škrábance. Můžu si za to sama. Zvolila jsem nevhodné obutí.” Vystrčila nožku, aby Kendallovi předvedla lehoučký střevíček. Schválně si vykasala sukni tak, aby mu dopřála pohled na štíhlý kotník.

Kendall zklamaně mlaskl jazykem. „Slečno Peytonová, vaše botky se do lesa vůbec nehodí. Na podobné putování potřebujete mnohem bytelnější obuv.”

„Máte přirozeně pravdu.” Annabelle pokrčila rameny, bez přestání se uculovala. „Bylo to ode mě pošetilé. Mělo mě napadnout, že zde bude nerovný terén. Na zpáteční cestě si musím dávat pozor, kam šlapu. Avšak zdejší moře modrých zvonků je natolik opojné, že bych kvůli němu bez mrknutí prošla polem bodláčí.”

Mládenec se sklonil, utrhl svazek blankytných květů a zastrčil jej za stuhu dívčina klobouku. „V porovnání s odstínem vašich očí jejich barva bledne,” pronesl. Pak sklopil zrak k nožce, kterou již znovu cudně kryla sukně. „Při zpáteční cestě se musíte opřít o mé rámě, abychom předešli dalšímu úrazu.”

„Děkuji vám, pane.” Annabelle si lorda obdivné prohlížela.

„Obávám se, že jsem zmeškala vaši přednášku o lišejnících. Tuším, že jste se zmiňoval o papratce, že? Jsem jí dočista fascinována”

Kendall se ochotně rozpovídal. Později, když se Annabelle naskytla příležitost ohlédnout se přes rameno, shledala, že Simon Hunt je pryč.

*

„Opravdu to chcete udělat?” zeptala se poněkud plačtivě Annabelle, když společně s ostatními čekankami kráčela lesní pěšinou s košíkem v ruce. „Myslela jsem, že naše povídačky o pasáku v pumpkách jsou jenom takové škádlení.”

„Jak přijde na pasáka, Bowmanovi nikdy nežertují,” oznámila jí Daisy. „To by byla svatokrádež.”

„Tvrdíte, že si ráda hrajete, Annabelle,” prohodila vesele Lillian, „a pasák je nejlepší hra na světě.”

„Jenže já dávám přednost deskovým hrám,” opáčila přítelkyně, „při nichž jsem náležitě oblečená.”

„Otázka oblečení se zbytečně zveličuje,” usadila ji ledabyle Daisy.

Annabelle se poučila, že i za kamarádství se platí. Občas se stává, že je člověk nucen podrobit se ostatním, byť rozhodnutí

odporuje jeho vlastnímu přesvědčení. Ráno se Annabelle pokradmu pokoušela dostat Evii na svoji stranu. Neuměla si představit, že by se plachá dívka přede všemi svlékla do spodního prádla. Avšak Evie byla pevně odhodlaná podvolit se plánům sester Bowmanových, jelikož doufala, že se s jejich pomocí zocelí. „Chci být jako ony,” svěřila se Annabelle. „Jsou tak svobodomyslné a odvážné. Ničeho se nebojí.”

Annabelle se dívala do dívčiny rozdychtěné tváře a zhluboka si povzdechla. „Tak tedy dobrá. Pokud nás nikdo neuvidí, může to být i zábava. Ačkoliv nechápu, k čemu to bude prospěšné.”

„Třeba to bude šv-švanda,” mínila Evie. Annabelle ji obšťastnila natolik výmluvným pohledem, až se rozesmála.

I počasí se pochopitelně přiklonilo na stranu sester Bowmanových. Modrá obloha byla jako vymetená, pofukoval příjemný větřík. Obtížena košíky, kráčela čtveřice děvčat po zpevněné cestě podél mokrých luk pokropených načervenalými listy rosnatek a jasně purpurovými fialami.

„Koukejte po studánce přání,” radila Lillian. „Tam máme sejít z cesty a vydat se po louce na opačné straně. Přejdeme les a nahoře spatříme suchý palouk. Jeden ze sluhů mi prozradil, že tam nikdo nechodí.”

„Samozřejmě to bude někde na kopci,” dala se slyšet Annabelle, avšak beze stopy zášti. „Lillian, jak vypadá ta studánka? Má to být taková ta studna s bíle natřeným rumpálem a vědrem?”

„Kdepak. Jedná se o zablácenou louži.”

„Tamhle je!” zvolala Daisy a pospíchala k hnědavé prohlubni v zemi, do níž z vyvýšeného břehu stékala voda. „Pojďte všechny sem. Musíme si něco přát. Přinesla jsem špendlíky, které dáme studánce na oplátku.”

„Jak to, že máš u sebe zrovna špendlíky?” divila se Lillian.

Daisy se uličnicky zazubila. „Inu, včerejší odpoledne jsem strávila s matkou a ostatními matronami. Zabývaly jsme se šitím. Vyrobila jsem pro nás míč.” Nato vylovila dotyčný předmět z košíku a hrdě jej předvedla ostatním. „Padl na něj pár

nových rukavic a nebyla to žádná legrace, to vám povím. Kdybyste viděly, jak se tvářily staré dámy! Když jsem míč vycpávala kousky vlny, jedna z nich to nevydržela a otázala se, co to proboha dělám. Přirozeně jsem jí nemohla říct, že merunu na pasáka. Mamá to určitě uhodla, ale pravdu by nepřiznala ani za nic. Natolik se za mě styděla. A tak jsem té bábrlině namluvila, že je to polštářek na špendlíky.”

Všechny dívky se ušklíbly. „Nic ošklivějšího určitě v životě neviděla,” poznamenala Lillian.

„O tom není pochyb,” souhlasila Daisy. „Myslím, že mě docela litovala. S povzdechem mi věnovala nějaké špendlíky a zadrmolila cosi o chudinkách nemotorných Američankách, které jsou na ruční práce docela levé.” Pomocí nehtů vytáhla špendlíky z kůže a rozdala je svým družkám.

Annabelle postavila svůj košík na zem, podržela špendlík mezi palcem a ukazovákem a zavřela oči. Vždycky si přála jedno a totéž provdat se za urozeného šlechtice. Avšak nyní jí vklouzla do hlavy překvapivá myšlenka. A právě v tom okamžení upustila titěrnou obětinu do vody.

Kéž bych se mohla zamilovat.

Samotnou ji udivilo, jaké má troufalé tužby. Jak mohla promarnit příležitost prosbou o něco tak pošetilého?

Rozlepila víčka a spatřila ostatní čekanky vážně zírat do zakalených vod. „Pokazila jsem to,” prohlásila mrzutě. „Smím pokus opakovat?”

„Ne,” odvětila věcně Lillian. „Jakmile jste upustila špendlík, je po všem.”

„Ale vždyť se nejednalo o žádné konkrétní přání,” bránila se Annabelle. „Zkrátka mi něco vlezlo do hlavy. Toužila jsem po úplně něčem jiném.”

„Nehádejte se, Annabelle,” krotila ji Evie. „Přece nechcete urazit vodního ducha.”

„Koho?”

Dívčin popuzený výraz Evii rozesmál. „Ve studánce žije duch. Právě k němu se lidé obracejí s prosbou o pomoc. Avšak pokud se ho něčím dotknou, rozzlobí se a zařídí, aby za svoje

touhy zaplatili vysokou cenu. Ale také by vás mohl stáhnout k sobě dolů a přinutit vás, abyste se stala jeho chotí.”

Annabelle zírala do špinavé vody. Přiložila si dlaně k ústům a zvolala: „Nechci, abys mi splnil moje pošetilé přání, neviditelný duchu. Beru je zpět!”

„Neprovokujte ho, Annabelle,” varovala ji Daisy. „A hlavně se tolik nenaklánějte nad hladinu!”

„Jste pověrčivá?” ušklíbla se Annabelle.

Daisy ji propalovala upřeným zrakem. „Však mám k malování čertů na zeď dobrý důvod, jak jistě víte. Občas se totiž stává, že nečekaná smůla postihne toho, kdo se nadmíru přiblíží k zrádné vodě, jako kupříkladu právě teď vy.” Pak zavřela oči, plně se soustředila a vhodila do vody svůj špendlík. „Tak a je to. Přála jsem si něco za vás, takže si přestaňte stěžovat.”

„Ale jak víte, po čem prahnu?”

„Poprosila jsem ducha o něco, co vám bude jedině ku prospěchu,” ujistila ji Daisy.

Annabelle teatrálně zasténala. „Nenávidím věci, které jsou pro moje dobro.”

Následovalo kamarádské hašteření o to, co by pro každou z nich bylo to nejlepší. Nakonec jim Lillian nařídila přestat, aby se společně s Evií mohly soustředit na svá přání. Potom vyrazily přes louku do nedalekého lesa. Zakrátko došly na palouk vysušený sluncem, který z jedné strany stínily vzrostlé duby. Annabelle se šťastně nadechla svěžího vzduchu. „To se to dýchá, když ve vzduchu nepoletuje kouř ani prach. Skoro bych řekla, že je zdejší ovzduší pro Londýňanku moc řídké. Jako bych si jím nedokázala naplnit plíce.”

„Dovolte mi s vámi nesouhlasit,” ozvala se Lillian. „Tu a tam k nám zavane ovčí odér.”

„Opravdu?” Annabelle zkusmo zavětřila. „Mně se nezdá.”

„Protože na to nemáte nos,” odvětila přítelkyně.

„Prosím?” nechápala Annabelle. Tázavě se ušklíbla.

„Zkrátka to necítíte,” shrnula Lillian, „avšak já na to nos mám. Jsem na pachy velice citlivá. Ukažte mi nějaký parfém a já vám určím, z jakých ingrediencí je složen. Někteří lidé zase

mívají talent rozlišit ve skladbě jednotlivé tóny. V New Yorku jsem pomáhala v otcově továrně vytvářet nové aroma pro voňavé mýdlo.”

„Co myslíte, troufla byste si i na parfém?” otázala se fascinovaně Annabelle.

„Dokonce se opovažuji prohlásit, že bych vytvořila jedinečnou vůni,” přikývla sebejistě Lillian. „Nicméně setkala bych se jedině s opovržením. Slova ,americký parfém’ nezní zrovna slibně. Někteří lidé by možná poznamenali, že si dokonce protiřečí. Kromě toho jsem žena, což o to víc zpochybňuje moje kvality.”

„Chcete tím naznačit, že pánové mají lepší nosy než dámy?”

„Rozhodně si to myslí,” přisvědčila chmurně Lillian a vytáhla z piknikového koše přikrývku. „Avšak dost už o mužích a jejich čichových orgánech. Co kdybychom se tu na chvíli posadily?”

„Okamžitě zhnědnu,” prorokovala Daisy a slastně se natáhla na cíp deky, „a mamá začne hysterčit.”

„Co to znamená ,hysterčiť?” vyzvídala Annabelle. Neznámý americký výraz ji zaujal. Posadila se vedle Daisy. „Určitě pro mě nechte poslat, až to na ni zase přijde. Zajímalo by mě, jak to vypadá.”

„Mamá dostává záchvaty hysterie každou chvíli,” ujistila ji Daisy. „Nebojte se, dřív než opustíte Hampshire, budete dokonale vědět, co se pod tímhle slovem skrývá.”

„Před hraním bychom jíst neměly,” varovala Lillian, když spatřila, jak Annabelle zdvihá víko piknikového koše.

„Ale já mám hlad,” pípla lítostivě přítelkyně. Lačně nakoukla dovnitř, odkud se na ni smálo ovoce, sýr, paštika, silné krajíce chleba a několik druhů salátu.

„Hlad máte pořád,” smála se Daisy. „Na tak malou osůbku máte pozoruhodný apetit.”

„Já že jsem malá?” opáčila Annabelle. „Jestli vy měříte víc než metr a půl, pak sním tenhle koš.”

„V tom případě se do něho ihned pusťte,” poradila jí Daisy.

„Mám totiž rovných sto padesát pět centimetrů.”

„Annabelle, dřív než začnete ohryzávat zmíněné proutěné ucho, ráda bych podotkla,” uculovala se líně Lillian, „že Daisy stojí při měření vždycky na špičkách. Díky soustavnému popírání své nedorostlosti pak švadlena musí zkracovat všechny její šaty o hezkých pár čísel.”

„Nejsem mrňavá, abys věděla,” bručela Daisy. „Drobné ženy neumějí být tajemné ani elegantní. Proto si jich nevšimne žádný hezký muž. A všichni s nimi jednají jako s dětmi. Proto odmítám být malá.”

„Tajemná ani elegantní sice nejste,” zapojila se do hovoru Evie, „zato jste m-moc hezká.”

„A vy jste drahoušek.” Daisy si přitáhla piknikový koš.

„Pojďme, nakrmíme chudinku Annabelle. Slyším, jak jí kručí v břiše.”

S chutí se pustily do jídla. Poté se natáhly na deku, zíraly do nebe, povídaly si o všem a o ničem. Nakonec je začala obcházet dřímota. Na dubové větvi se objevila rezavá veverka a pátrávě si je prohlížela jasně černýma očima jako korálky.

„Vetřelec,” zívla spokojeně Annabelle.

Evie se překulila na břicho a hodila veverčiným směrem chlebovou kůrku. Zvířátko ztuhlo, se zájmem studovalo lákavý dar, avšak bylo natolik plaché, že se neopovážilo přiblížit. Evie nachýlila hlavu. Rusé vlasy se na slunci zatřpytily, jako by byly posety rubíny. „Chudinka malá,” povzdechla si soucitně dívka a hodila vystrašenému tvorečkovi další skrojek. Přistál o hodně blíž než prve a zvíře spokojeně švihlo ocasem. „Neboj se,” domlouvala mu Evie. „Vzmuž se a vezmi si to.” Chápavě se usmála a hodila veverce třetí kousek. Tentokrát dolétl téměř k ní. „No tak, maličká,” kárala ji Evie. „Nebud zbabělá. Copak nevidíš, že ti neublížíme?”

Ryšavý hlodavec se náhle prudce pohnul kupředu, popadl odhozený krajíček a hbitě s ním odběhl, spokojeně švihaje huňatou oháňkou. Evie se vítězoslavně usmála a pohlédla na své

společnice. Civěly na ni s otevřenou pusou. „Co je?” nechápala.

Jako první se vzpamatovala Annabelle. „Když jste si povídala s tou veverkou, ani jednou jste nezadrhla.”

„Aha.” Evie náhle nevěděla, kam s očima. Ušklíbla se. „Nikdy nekoktám, když se bavím se zvířaty či s dětmi. Sama netuším proč.”

Několik minut o tom uvažovaly. „Všimla jsem si,” podotkla Daisy, „že i se mnou hovoříte celkem plynule.”

Lillian nedokázala odolat, aby nové zjištění neokomentovala. „A do které kategorie spadáš ty, drahá? Do dětí či zvířat?”

Daisy sestře odpověděla výmluvným gestem ruky, jež Annabelle dosud neznala.

Ráda by se Evie zeptala, zda o svých potížích mluvila s nějakým lékařem, ale rusovláska kvapně obrátila list. „Kde máte ten míč, Daisy? Pokud se okamžitě nepustíme do hry, nejspíš usnu.”

Annabelle si uvědomila, že se Evie nechce o svém koktání dál bavit, proto odložila dotaz na později. „Inu, jestliže do toho chceme jít, tak klidně můžeme začít.”

Daisy pátrala ve svém košíku po meruně, zatímco Lillian se hrabala ve svém. „Koukněte, co jsem přinesla,” pravila samolibě.

Sestra k ní vzhlédla a spokojeně se zachichotala. „Opravdická pálka!” zvolala a obdivné si prohlížela předmět s plochými boky. „Myslela jsem, že použijeme obyčejné staré hole. Kdes ji sehnala, Lillian?”

„Vypůjčila jsem si ji od jednoho chlapce z čeledníku. Jak se zdá, hoši ze stájí hrají pasáka, kdykoliv můžou. Jsou touhle hrou přímo nadšení.”

„A kdo není?” položila jí řečnickou otázku Daisy. Počala si rozepínat blůzku. „Proboha, to je vedro. S potěšením se zbavím všech těch vrstev.”

Děvčata Bowmanova se bez rozpaků svlékala, jako by na obnažování pod širým nebem byla dávno zvyklá, zato Annabelle a Evie po sobě nejisté pokukovaly.

„Jdeme na to,” zamumlala Evie.

„Ach, panebože,” hlesla chmurně Annabelle a počala si rozepínat šaty. Nečekala, že se bude tak stydět. Cítila, jak jí do lící stoupá zrádná červeň. Přece se nezachová jako zbabělec, když i ostýchavá Evie Jennerová se hodlá vzepřít zavedeným pořádkům. Vytáhla paže z rukávů a těžké šaty se snesly k zemi. Proměnily se v pomačkanou hromádku, ovíjející se jí kolem kotníků. Zbyla jí pouze košilka, nabírané spodní kalhoty a korzet. Na nohou měla tenké punčochy a střevíčky. Cítila, jak jí větřík vysouší pot zpod paží, a zatetelila se blahem.

I oblečení ostatních dívek se proměnilo v kopičky, připomínající obrovité exotické květy.

„Chytejte!” vykřikla Daisy a hodila po Annabelle míč. Ta ho bez přemýšlení lapila. Kráčely do středu louky a házely si balonem. Nejméně šikovná se ukázala být Evie, avšak jednalo se spíše o nezkušenost než o neohrabanost. Na druhou stranu Annabelle měla mladšího bratra, s nímž si často hrávala, proto jí kontakt s míčem připadal důvěrně známý.

Zdálo se jí zvláštní, jak má lehké nohy, když je netíží dlouhá sukně. „Takhle se nejspíš cítí muži,” přemítala nahlas, „když kráčejí v kalhotách. Člověk by jim tu volnost skoro záviděl.”

„Skoro?” ušklíbla se Lillian. „Já jim tedy rozhodně závidím.

Nebylo by báječné, kdyby kalhoty směly nosit i ženy?”

„Mn-mně by se to nelíbilo,” ozvala se Evie. „Pr-propadla bych se hanbou, kdyby pánové zírali na moje nohy a” Zaváhala. Očividně netušila, jak nazvat zapovězenou část ženské postavy, „a tak,” dodala zdráhavě.

„Vaše košilka má své nejlepší dny dávno za sebou, Annabelle,” pravila nevybíravě Lillian. „Nenapadlo mě přibalit vám i nové spodní prádlo. Měla jsem na to pomyslet”

Annabelle velkoryse mávla rukou. „Na tom nezáleží, protože negližé se předvádí pouze při jediné příležitosti.”

Daisy pohlédla na starší sestru. „Jsme neuvěřitelně krátkozraké, Lillian. Myslím, že pohádkové víly nepřipravily pro chudinku Annabelle zrovna tu nejschůdnější cestu.”

„Vždyť já si na nic nestěžuji,” smála se Annabelle. „Pokud já vím, tak jsme všechny čtyři na stejné lodi.”

Po několika minutách nácviku a stručném shrnutí pravidel rozestavěly piknikové koše, představující mety, a hra začala. Annabelle se rozkročila na místě nazvaném Skalní hrad.

„Já Annabelle přihraji míč,” řekla Daisy starší sestře. „A ty ho chytíš.”

„Ale já nadhazuji lépe než ty,” vrčela Lillian. Přesto poslušně zaujala místo za Annabelle.

Annabelle se napřáhla a švihla pálkou po míči vrženém Daisy. Pálka opsala ve vzduchu úhledný oblouk, aniž se balonu dotkla. Lillian ho zkušeně lapila. „Dobrý pokus,” povzbuzovala Annabelle Daisy. „Hlavně nespouštějte míček z očí.”

„Nejsem zvyklá stát bez hnutí, když se na mě něco řítí,” přiznala Annabelle a znovu napřáhla pálku. „Kolik mám pokusů?”

„Při pasáku má pálkař neomezený počet úderů,” ozval se za jejími zády Lillianin hlas. „Zkuste to znovu, Annabelle. A tentokrát si představujte, že míříte na nos pana Hunta.”

Annabelle troufalý návrh ocenila, avšak nedala se zahanbit.

„Radši bych mířila ještě o něco níž.” Daisy nadhodila míč a dívka se rozmáchla. Pálka s hlasitým cvaknutím narazila do míčku. Daisy potěšené zavýskla a rozběhla se za ním. Lillian se otřásala smíchy. „Utíkejte, Annabelle!”

Dívka poslechla a s vítězoslavným zapištěním vyrazila tak prudce, až převrátila piknikové koše, když obíhala Skalní hrad.

Daisy popadla míč a hodila ho Lillian. Sestra jej hladce chytila ve vzduchu.

„Postavte se na třetí metu, Annabelle,” zvolala Lillian.

„Uvidíme, zda vás Evie dostane zpátky na Skalní hrad.”

Evie se zdála být nervózní, avšak odhodlání z ní přímo sálalo. Popadla pálku a postavila se na značku.

„Představujte si, že se míček proměnil ve vaši tetu Florence,” poradila přítelkyni Annabelle a děvče se spokojeně zakřenilo.

Daisy nadhodila, jak nejpomaleji dokázala. Evie se rozmáchla pálkou. Minula, a míček s tichým mlasknutím přistál Lillian v dlaních. Dívka jej mrštila po mladší sestře a upravila kamarádčin postoj. „Rozkročte se a pokrčte nohy v kolenou,” mumlala. „Výborně. Hlavně nespouštějte míč z očí a povede se to.”

Želbohu, dívce se nedařilo ani během následujících pokusů. V obličeji byla samým úsilím celá rudá. „Je to m-moc těžké,” posteskla si a smutně nakrčila čelo. „Asi bych s tím měla přestat a dát příležitost ostatním.”

„Máte ještě několik pokusů,” povzbuzovala ji Annabelle.

Kéž by se Evie alespoň jednou trefila! „Není kam spěchat.”

„Nevzdávejte se!” přidala se Daisy. „Nejde to, protože se příliš snažíte, Evie. Uvolněte se, a přestaňte při odpalování zavírat oči.”

„Však vy to dokážete,” ujišťovala přítelkyni Lillian. Shrnula si z čela uvolněnou kadeř hedvábných vlasů a protáhla si mrštné paže. „Posledně to téměř vyšlo. Hlavně nespouštějte míč z očí.”

Evie si rezignovaně vzdychla. Vlekla za sebou pálku do Skalního hradu, pak se odhodlaně napřáhla. Soustředěně přimhouřila modré oči. Připravovala se na další hod. „Můžete!” zvolala na Daisy.

Dívka energicky nadhodila, Evie rázně máchla pálkou. Annabelle se zatetelila blahem, když spatřila, s jakou vervou odpálila míček. Vznesl se vysoko do vzduchu a rozletěl se daleko k dubovému hájku. Všechny nadšeně blahopřály Evii k smělému úderu. Evie, ohromená vlastním úspěchem, začala divoce vyskakovat. „Dokázala jsem to! Dokázala!” vřeštěla.

„Oběhněte ty koše!” vykřikla Annabelle a vystřelila zpět ke Skalnímu hradu. Evie bleskurychle obkroužila provizorní hřiště. Jakmile dospěla ke Skalnímu hradu, počaly se dívky znovu radovat a výskat. Jen tak, bez důvodu. Zkrátka proto, že jsou mladé a zdravé a momentálně velice spokojené.

Zčistajasna si Annabelle všimla tmavé postavy, rychle stoupající do kopce. Okamžitě zmlkla. Blížil se k nim ne jeden,

nýbrž dva jezdci. „Někdo sem míří!” vyhrkla. „Dva muži. Honem, oblečte se!” Tiché varování ostatní dočista umlčelo. S vytřeštěnýma očima se dívky rozlétly do stran. Zachvátila je panika. Daisy a Evie vypískly a rozběhly se k dece, kde zanechaly své šaty.

Annabelle je následovala. Náhle se však zarazila. Vycítila, že za ní někdo stojí. Ostražitě se ohlédla. Chtěla se přesvědčit, zda příchozí představují skrytou hrozbu. Směle se na ně podívala a vzápětí jí po zádech přeběhl mráz.

Lord Westcliff. A co hůř Simon Hunt.

Jakmile se Annabelle střetla s Huntovým užaslým pohledem, nedokázala od něj odtrhnout zrak. Jako by se octla uprostřed noční můry, z níž se člověk s úlevou probudí s vědomím, že ve skutečnosti se něco tak hrozného nikdy nemůže přihodit. Kdyby situace tolik nehovořila v její neprospěch, radovala by se z prosté skutečnosti, že připravila Simona Hunta o řeč. Zprvu se z mužova obličeje nedalo nic vyčíst, jako by se zaboha nedokázal vypořádat s tím, že před ním dáma stojí pouze v košilce, korzetu a nabíraných spodních kalhotách pod kolena. Pomalu klouzal očima po spanilém těle, až zakotvily v uzardělé tváři.

Panovalo rozpačité ticho. Hunt několikrát hlasitě polkl, pak se ozval ochraptělým hlasem: „Asi bych se neměl ptát, ale co to tady u všech čertů provádíte?”

Nevybíravá slova probrala Annabelle z ohromení. Rozhodně tu nebude stát jako svatá a povídat si s ním, oděná pouze v nedbalkách. Důstojnost jí velela anebo spíše to, co z ní zůstalo -, aby nepodlehla pokušení s jekotem upalovat ke svým svrškům, jak učinily Evie a Daisy. Rozhodla se pro kompromis. Rázně odkráčela ke svým šatům, přitiskla si je k tělu a odhodlaně se obrátila k oběma pánům. „Hrajeme pasáka,” oznámila jim hlasem o oktávu vyšším než obvykle.

Hunt se rozhlédl kolem sebe, pak znovu zaostřil na ženu před sebou. „Proč jste se?”

„V sukních se nedá běhat,” poučila ho směle Annabelle.

„To dá rozum.”

Simon krátce kývl a bryskně odvrátil hlavu. Avšak neodpustil si krátký úsměšek. „Jelikož jsem sukně nikdy nenosil, je mou povinností vám věřit.”

Za Annabellinými zády se rozčileně strkaly její družky.

„Tvrdilas, že na tuhle louku nikdo nechodí!” obvinila Daisy starší sestru.

„Prodávám, jak jsem nakoupila!” bránila se dotčená. Vstoupila do kruhu svých pomuchlaných šatů a začala se překotně oblékat.

Lord, jenž až dosud zdvořile mlčel, se ozval se zrakem upřeným ke vzdálenému obzoru. „Vaše informace jsou správné, slečno Bowmanová,” pravil upjatě. „Většinou se zde nikdo nevyskytuje.”

„Nuže? Co tu potom pohledáváte?” naježila se Lillian. Obvinění vyznělo tak, jako by panství nepatřilo Westcliffovi, nýbrž jí.

Otázka na majitele panství natolik zapůsobila, že k dívce sklonil hlavu. Chvíli na ni nevěřícně civěl, pak se rozpomněl na dobré vychování a znovu se odvrátil. „Octli jsme se zde pouhou náhodou,” odvětil chladně. „Dnes jsem měl v plánu obhlédnout severozápadní část svých držav.” Slůvko svých pronesl s jemným, leč výmluvným důrazem. „Zprvu jsme se s panem Huntem ubírali po cestě. Pak jsme zaslechli váš křik. Usoudili jsme, že je naší povinností zjistit, co je jeho příčinou. Mohly jste potřebovat pomoc. Ani ve snu by mě nenapadlo, že zde budete”

„Hrát v pumpkách pasáka,” doplnila snaživě Lillian, jíž se právě podařilo vklouznout do rukávů.

Zdálo se, že zkoprnělý lord Westcliff není schopen větu zopakovat. V rozpacích obrátil koně a hovořil s dámami přes rameno. „Právě uplynulých pět minut si raději jednou provždy vymažu z paměti. Avšak dříve než tak učiním, vás požádám, abyste v budoucnu upustily od všech aktivit, jež se provozují bez oblečení. Jiní kolem jdoucí by nemuseli projevit tolik pochopení a zůstat k polonahým dámám lhostejní jako my.”

Vzdor naprostému zděšení měla Annabelle co dělat, aby se šlechticově prohlášení hlasitě nevysmála. Ti dva že jsou k nim lhostejní? Hunt na ní může nechat oči. A co se Westcliffa týče pravda, ji si prohlédl celkem zběžně, avšak dřív než popuzeně otočil koně, obdařil Lillian výmluvným, hladovým pohledem. Nicméně za těchto okolností si nemohla dovolit pokrytecké prohlášení pana hraběte zlehčit trefnou připomínkou.

„Děkujeme vám, lorde,” odvětila klidně. Ani na okamžik ji neopustila rozvaha, což ji neskonale potěšilo. „A nyní, když jste nám udělil tak vynikající radu, směla bych vás požádat o poskytnutí jistého soukromí, abychom se mohly upravit?”

„S potěšením,” zavrčel Westcliff.

Když odjížděli, Simon Hunt se nepřestával ohlížet po Annabelle. Dívka stála na místě a tiskla k sobě pomačkané šaty. Byť se muž naoko ovládal, prozradil jej o poznání tmavší odstín pleti. V temných očích mu plál nepochybný žár. Annabelle toužila být natolik sebevědomá, aby mu do nich dokázala zírat s mrazivým pohrdáním, avšak ve skutečnosti se cítila zahanbená, zmatená, zcela vyvedená z míry. Zdálo se, že se jí Hunt chystá něco říct, vzápětí si to ale rozmyslel. Zamumlal si pod vousy cosi nesrozumitelného a potměšile se usmál. Jeho kůň netrpělivě hrábl nohou a zařehtal. Hunt ho pobídl do cvalu a on se rozjařeně rozběhl za mizejícím Westcliffem.

Zkoprnělá Annabelle se otočila k Lillian. Ač se přítelkyně zardívala, zachovala si obdivuhodnou sebekontrolu. „Ze všech mužů v okolí nás musejí přistihnout zrovna tihle,” prohlásila znechuceně Annabelle.

„Takovou aroganci člověk musí chtě nechtě obdivovat,” odvětila suše Lillian. „Vypěstovat si něco takového trvá roky.”

„O kom ted mluvíte? O Huntovi nebo Westcliffovi?”

„O obou. Ačkoliv lordova domýšlivost Hunta hravě překoná. Vskutku na mě učinila dojem.”

Dívky zíraly jedna na druhou a mlčky sdílely opovržení k nezvaným návštěvníkům. Annabelle se zčistajasna rozchechtala. „Dokonale jsme je zaskočily, co vy na to?”

„Však oni nás jakbysmet,” přidala se k ní Lillian. „Otázka zní: Jak se jim teď máme podívat do očí?”

„A jak oni nám?” opáčila Annabelle. „My jsme si hleděly svého to oni sem vpadli bez pozvání!”

„Máte pravdu,” spustila Lillian a vzápětí se zarazila. Dolehly k ní totiž kašlavé zvuky, přicházející z místa, kde prve svačily. Evie se vrtěla na pokrývce, zatímco Daisy nad ní stála s rukama v bok.

Obě děvčata se k nim rozběhla. „Co se děje?” „Prostě tu potupu nevydržela,” prohlásila Daisy. „Dostala záchvat.”

Evie se převalovala po dece s kapesníkem na obličeji. Obnažené ucho nabylo odstínu nakládané červené řepy. Čím víc se snažila ovládnout hurónský smích, tím hlasitěji hýkala. Mezi jednotlivými výbuchy veselí nechutně lapala po dechu. Občas se jí podařilo zakrákorat pár slov: „Bez-bezvadný úvod do her pod širým nebem!” Znovu ji přemohl bezuzdný řehot, zatímco ji přítelkyně zaraženě pozorovaly.

Daisy vrhla na Annabelle výmluvný pohled. „Tomuhle,” pronesla důrazně, „u nás říkáme hysterčení.”

*

Simon s Westcliffem upalovali z louky svižným cvalem. Zvolnili až na kraji lesa, kde pokračovali po úzké stezce. Mlčeli dobré dvě minuty, než se odhodlali promluvit. Anebo byli schopni souvisle hovořit. Simonovi se točila hlava. Stačilo představit si urostlou, smyslnou postavu Annabelle Peytonové, pevné, svůdné křivky zahalené ve stokrát opraném spodním prádle. Těšilo jej, že se za podobných okolností nestřetli jen sami dva, jelikož by se nebyl s to ovládnout a zachoval by se jako barbar.

V životě nepocítil takové pokušení, jako když zahlédl polonahou Annabelle uprostřed louky. Nejradši by seskočil z koně, sevřel ji v náruči a odnesl na nejměkčí lůžko z trávy, jaké by našel. Neuměl si představit hříšnější pokušení než pohled na spanilé tělo, sametově zarůžovělou pleť a záplavu vlasů pozlacených sluncem. Byla tak kouzelně vyvedená z míry, celičká se

zardívala. Kéž by z ní mohl servat vetché prádlo a zlíbat ji od hlavy až k patě, všechna ta přesladká zákoutí

Ne, zavrčel si pro sebe. Cítil, jak se mu bouří krev v žilách. Nesmí na ni myslet, jinak mu nenaplněná touha značně znepříjemní dlouhý pobyt v sedle. Jakmile ovládl svůj chtíč, odvážil se Simon pohlédnout na Westcliffa. Ten vypadal zadumaně, což se mu nepodobalo. Nepatřil totiž k lidem, kteří jsou zvyklí o všem dalekosáhle přemítat.

Přátelili se dobrých pět let. Seznámili se na večeři u jistého pokrokového politika, s nímž se oba znali. Westclifřův despotický otec nedávno zemřel, a tak správu rodinných financí převzal jeho syn Markus. Právě zjistil, že ač se na první pohled všechno zdá být v nejlepším pořádku, jedná se o pověstný klid před bouří.

Panství připomínalo pacienta postiženého smrtelnou chorobou, který se zatím navenek jeví zdravý. Poplašen důkazy o blížícím se úpadku, jež vypátral v účetních knihách, odhodlal se mladý Westcliff k drastickým změnám. Rozhodl se, že se vyhne osudu většiny šlechticů, kteří se stávali správci neustále se zmenšujícího rodinného jmění. Na rozdíl od šestákových románů, zobrazujících šlechtice jako opovrženíhodné floutky, kteří prohrávají peníze v hazardních hrách, skutečná moderní aristokracie netrpěla ani tak přebytkem lehkovážnosti jako spíše nedostatečnou znalostí oboru zvaného finančnictví. Omezovaly ji konzervativní názory a předsudky, lidé většinou špatně investovali, pokud vůbec. Proto se po generace nastřádaný majetek postupně zmenšoval a společenský vliv šlechty pozvolna přebíralo pokolení mladých odvážných mužů, kteří se neváhali aktivně přičinit o svůj blahobyt a bez rozpaků se drali stále výš. Každému bohatému člověku opomíjejícímu vývoj vědy a techniky hrozilo, že se jednoho dne probudí chudý. A Westc liff si rozhodně nepřál spadnout do této kategorie.

Ve chvíli, kdy uzavřel přátelství se Simonem Huntem, bylo oběma mužům jasné, jak si mohou být vzájemně ku prospěchu. Každý měl něco, po čem bažil ten druhý. Westcliff se toužil podílet na Huntových neomylných investicích, Simon prahl po

vstupu mezi privilegované. Čím víc se ti dva poznávali, tím více žasli nad skutečností, jak jsou si podobní. Oba patřili mezi vynikající jezdce a vášnivé lovce, nutně potřebovali fyzické vybití, aby se zbavili neustálého přetlaku. Oba byli nevýslovně čestní, avšak Westcliff svého přítele předstihl v uhlazenosti, takže nakonec působil mnohem vlídněji. Žádný z nich nevydržel sedět a povídat si o poezii, ani jeden se nikdy neutápěl v sentimentu. Radši pracovali s konkrétními fakty a samozřejmě s chutí diskutovali o svých stávajících i budoucích obchodních záměrech.

Simon se stával pravidelným hostem Stony Crossu, stejně jako Westcliffova londýnského sídla jménem Marsden Terrace. Přátelé pana hraběte si na něho postupně zvykli a přijali ho mezi sebe. Pro Hunta bylo vítaným překvapením zjištění, že není jediným neurozeným mužem, s nímž se Westcliff upřímně přátelí. Dokonce to vypadalo, že mu jsou mnohem bližší lidé, kteří vyrostli ve skrovných poměrech. Při mnohých příležitostech veřejně hlásal, že kdyby to bylo proveditelné, šlechtického titulu by se s potěšením zřekl, jelikož není stoupencem dědičných hodností. Simon nikdy nepochyboval o upřímností jeho slov, ačkoliv sám Westcliff si pranic neuvědomoval, že zděděná privilegia, vliv i s ním související zodpovědnost tvoří neměnnou součást jeho samotného. Jakožto držitel jednoho z nejstarších a nejváženějších hrabství v Anglii byl Markus, lord Westcliff, zrozen ke službě zažitým tradicím. Žil podle zavedeného a pevného řádu. Simon nikdy nepoznal zodpovědnějšího muže.

Avšak v daném okamžiku byl obvykle věcný Westcliff mnohem rozrušenější, než situace vyžadovala.

„Hrome,” ulevil si nakonec. „Čas od času obchoduji s jejich otcem. Jak se s ním mám setkávat tváří v tvář, aniž bych si vzpomněl, že jsem spatřil jeho dceru ve spodním prádle?”

„Dcery,” opravil jej Hunt. „Byly tam obě.”

„Všiml jsem si pouze té vyšší.”

„Lillian?”

„Ano, té.” Westcliff se zakabonil. „Panebože, teď je mi jasné, proč se neprovdaly! Vždyť i na americká měřítka jsou pří-

šerně zpovykané. Divošky to jsou. A jak se ta ženská se mnou opovažovala mluvit! Jako bych jí dlužil omluvu, že jsem narušil jejich bujaré veselí”

„Westcliffe, nyní hovoříte jako nějaký mravokárce,” skočil mu ?do řeči Simon. Přítelovým rozhořčením se výborně bavil.

„Několik neviňátek, radujících se na louce, sotva věstí zánik civilizované ?společnosti. Kdyby se jednalo o děvčata z vesnice, stěží byste si ?jich všiml. K čertu, možná byste se k nim s chutí přidal. Moc? dobře vím, jak se na večírcích a plesech chováte ke svým milenkám.”

„Jenže v tomto případě se nejedná o holky ze vsi. Jsou to dámy. Anebo přinejmenším by jimi měly být. Ve jménu božím, proč se čekanky projevují zrovna takhle?”

Simon se ušklíbl. Musel se smát přítelovu popuzenému tónu. „Podle mého názoru je skutečnost, že zůstaly na ocet, poněkud stmelila. Po většinu uplynulé sezony spolu téměř nepromluvily, ale jak se zdá, nakonec uzavřely spojenectví.”

„Za jakým účelem?” otázal se podezřívavě šlechtic.

„Třeba proto, aby se trochu rozveselily,” navrhl Hunt. Zajímalo by ho, jak dalece je hrabě ochoten přimhouřit oko nad výstředním chováním svých hostů. Zdálo se, že nejvíce se pozastavuje nad prohřeškem Lillian Bowmanové, což se mu vůbec nepodobalo. Většinou odbýval záležitosti týkající se žen mávnutím ruky. Pokud Simon věděl, vystřídal se ve Westcliffově loži bezpočet dam, leč žádná doposud neučinila na starého mládence větší dojem. Až do dnešního dne.

„V tom případě by se měly chopit vyšívání nebo něčeho podobného, čím se baví řádně vycepované dámy,” bručel hrabě. „Minimálně by si mohly vybrat koníčka, při němž nebudou běhat po kraji nahaté.”

„Nebyly nahaté,” zdůraznil Simon. „Škoda.”

„Vaše připomínka mě nutí něco říct,” zahučel zachmuřený druh. „Dobře víte, že se zdráhám rozdávat nevyžádané rady, ale”

Simon vyprskl smíchy. „Příteli, pochybuji, že uplyne jediný den, aniž byste někomu kázal.”

„Do situace se vkládám výhradně tehdy, je-li toho silně zapotřebí,” bránil se dotčený.

Simon mu věnoval pochybovačný pohled. „V tom případě vyklopte svoje moudra, protože si je stejně vyslechnu, ať o ně stojím nebo ne.”

„Týkají se slečny Peytonové. Pokud jste chytrý, jak se povídá, tak ji okamžitě pusťte z hlavy. Není v ní nic dobrého. Nikdy jsem nepotkal osobu, která by byla tolik zahleděná do sebe jako ona. Jistě, na první pohled je líbezná, ale garantuji vám Zkrátka, podle mého se za tou krásnou fasádou nic neskrývá. Tuším, co máte za lubem. Jestliže neužene Kendalla, rád byste z ní učinil svoji milenku. Radím vám, nedělejte to. Na světě jsou ženy, které vám nabídnou mnohem víc než ona.”

Simon zprvu neodpovídal. Emoce, které v něm vzbuzovala Annabelle Peytonová, jej silně znepokojovaly. Obdivoval ji, líbila se mu, a bůh ví, že nemá právo ji soudit, pokud se stane milenkou jiného muže. Ovšem pomyšlení, že by věnovala svou náklonnost Hodgehamovi, v něm rozdmýchalo nepochopitelnou žárlivost a zlost, což nechápal.

Sotva se mu od lorda Burdicka doneslo, že se Annabelle stala tajnou milostnicí lorda Hodgehama, neváhal klepy prověřit. Otázal se svého otce, úzkostlivě spravujícího účetní knihy, zda někdo neuhradil nezaplacené pohledávky rodiny Peytonů. Řezník potvrdil, že čas od času umoří zmíněné dluhy lord Hodgeham. Ačkoliv zjištění sotva něco dokazovalo, možnost, že se Annabelle stala Hodgehamovou konkubínou, ještě vzrostla. A dívčina vyhýbavost během rozhovoru, který spolu vedli včera ráno, mu na klidu pranic nepřidala.

Peytonovi se očividně octli v zoufalé situaci. Ale proč by se půvabná Annabelle obrátila s prosbou o pomoc zrovna na tlustého Hodgehama, zůstávalo záhadou. Na druhou stranu různá rozhodnutí, ať dobrá nebo špatná, často závisela na okolnostech. Třeba se Hodgeham objevil na scéně, když bylo Annabellino odhodlání vzdorovat nejslabší a ona se lehko nechala od

toho starého ničemy přesvědčit, aby se mu odevzdala výměnou za mrzký peníz, který tak nutně potřebovala.

Nemá žádné vycházkové boty. Prokrista. Hodgehamova velkorysost má zjevně pevné hranice, když se uvolil pořídit děvčeti několikerý nové šaty, ale dočista zapomněl na obuv a prádlo, které se téměř proměnilo v cáry. Když se zaprodala jednomu, proč by nemohla věnovat část své přízně Simonovi? Od něho se alespoň dočká bohaté odměny. Nicméně zatím je příliš brzy se ptát. Simon bude muset počkat, zda se Annabelle náhodou nepodaří vypáčit z lorda Kendalla nabídku k sňatku. Pokud dívčina neuspěje, vytasí se on se svým návrhem, jenž dalekosáhle předčí ten Hodgehamův.

Představa nahé Annabelle ve svém lůžku způsobila, že se žádostivost vrátila. Mladý muž proto rychle navázal zpřetrhaný hovor. „Co vás vede k přesvědčení, že se zajímám o slečnu Peytonovou?” otázal se tónem, který nepřipouští žádné námitky.

„Skutečnost, že jste při pohledu na její nedbalky málem spadl z koně.”

Simon se kysele zakřenil. „Řečeno vašimi slovy: když vidím fasádu, jakou má ona, nezáleží mi na tom, co se pod ní skrývá.”

„Tak na tom by vám záležet mělo,” mínil upřímně Westcliff. „Slečna Peytonová je sobecká mrcha, na to vezměte jed.”

„Příteli,” prohodil Simon ledabyle, „už jste se někdy mýlil?

Je mi jedno v čem.”

Otázka hraběte zjevně zaskočila. „A víte že ne?”

Hunt zavrtěl hlavou a lítostivě se usmál. Pak pobídl koně do klusu.

*

Při zpáteční cestě do Stony Crossu si Annabelle počala uvědomovat nepříjemné píchání v kotníku. Musela se zranit během hry, aniž si toho všimla. Nedokázala si vybavit přesný okamžik, kdy k tomu došlo. Ztěžka si povzdechla, přehodila si košík do druhé ruky a srovnala krok s Lillian. Přítelkyně se tvářila napjatě. Daisy a Evie kráčely několik metrů za nimi, pohrouženy do srdečného rozhovoru.

„Co vás trápí?” otázala se tiše Annabelle.

„Hrabě a pan Hunt Co myslíte, prozradí někomu, že nás odpoledne viděli? Takové sdělení by ošklivě pošramotilo naši pověst.”

„Domnívám se, že Westcliff bude diskrétní,” prohlásila Annabelle po chvíli přemýšlení. „Sám se nechal slyšet, že na událost zapomene, a já mu věřím. Nevypadá jako člověk, který si libuje v klevetách.”

„Co pan Hunt?”

Dívka se zamračila. „Nevím. Ten nám nic neslíbil. Podle mého umí mlčet. Za předpokladu, že mu to nějak prospěje.”

„V tom případě byste s ním měla promluvit. A to okamžitě, jakmile ho dneska večer zahlédnete v plesovém sále. Musíte se za ním vydat a vynutit z něj slib, že o naší hře nikomu nepoví.”

Annabelle si připomněla velkou společenskou událost, která je čeká, a zasténala. Věděla, že se po dnešním odpoledni nedokáže podívat Huntovi do očí. Na druhou stranu Lillian má pravdu. Nemohou si být jisty mužovou diskrétností. Vzdor svému strachu si s ním bude muset promluvit. „Proč zrovna já?” otázala se, ačkoliv odpověd předem znala.

„Protože se mu líbíte. Každý to ví. Proto spíše vyhoví vám než jiné z nás.”

„Bude žádat něco za něco,” zamumlala Annabelle. Bolest v noze se zhoršila. „Co když mi učiní neslušný návrh?”

Rozhostilo se dlouhé, rozpačité ticho. Nakonec Lillian navrhla: „V tom případě mu hoďte nějakou vějičku.”

„Jakou vějičku?” zeptala se podezřívavě Annabelle.

„Třeba mu slibte, že se výměnou za naprosté mlčení od něho necháte políbit.”

Annabelle se ostře nadechla. Ohromilo ji, že je přítelkyně schopna hovořit o takových záležitostech s očividnou nonšalancí. „Proboha, Lillian! To přece nemůžu!”

„Proč ne? Přece jste se už s někým líbala. Nebo ne?”

„Ano, ale”

„Pusa jako pusa. Hlavně se ujistěte, že vás nikdo nevidí, a zvládněte to rychle. Pak bude pan Hunt spokojený a naše tajemství v bezpečí.”

Annabelle zavrtěla hlavou a přiškrceně se usmála. Stačilo na tento nápad jenom pomyslet a srdce se jí divoce rozbušilo v hrudi. Nedokázala odolat vzpomínce na vzrušující zážitek v panoramatickém divadle, na zničující příliv nepoznané blaženosti, jež ji zanechal roztřesenou a neschopnou slova.

„Hlavně mu dejte jasně na srozuměnou, že jediný polibek představuje vše, co od vás může očekávat,” pokračovala Lillian. „A že se příležitost nebude nikdy opakovat.”

„Odpusťte mi tu upřímnost, ale váš plán se mi poněkud nezdá. Není pusa jako pusa, zvlášť když patří Simonu Huntovi. Kromě toho se zmíněný pán rozhodně nespokojí s jediným nevinným políbením a já mu nemohu nabídnout víc.”

„Opravdu shledáváte pana Hunta tak odpudivým?” otázala se klidně Lillian. „Vždyť vůbec není ošklivý. Dokonce si jej troufám označit za pohledného.”

„Je tak nesnesitelný, že jsem si ho nikdy pořádně neprohlédla. Ale přiznávám, že je” Annabelle se náhle odmlčela. Probírané téma ji bezděčně přivedlo k nemilému zjištění.

Upřímně řečeno za jiných okolností by i ona považovala Simona Hunta za hezkého člověka, třebaže ve vysokých kruzích „hezký” znamenalo především štíhlý a elegantní, s jemnými rysy v obličeji. Simon Hunt tomuto popisu příliš neodpovídá, jelikož má ostře řezanou tvář s pronikavýma očima, dlouhým silným nosem a široká ústa s ustavičně povytaženými koutky. Navíc je neobvykle vysoký a statný, jako by i Matka příroda předem vycítila jeho kromobyčejnou vitalitu a nespokojila se s průměrnými měřítky.

Od prvního setkání ji přiváděl do rozpaků. Ačkoliv byl pokaždé dokonale oblečený a naprosto se ovládal, Annabelle vycítila jeho nezkrotnost. Prastarý instinkt ji varoval, že se za ledabylou maskou ukrývá muž schopný znepokojivě hluboké vášně, snad i násilí. Určitě nepatří mezi lidi, kteří se nechají snadno ovládat.

Zkusila si představit, jak se Hunt nad ní sklání, tiskne k ní horká ústa, svírá ji svalnatými pažemi. Jako tehdy. Až na to, že tentokrát bude spolupracovat. Vždyť je to jenom obyčejný mužský, připomněla si nervózně. A polibek je velice pomíjivá věc. Potrvá pouze kratičce, ale i tak mu bude nepříjemně blízko. Jenže od oné chvíle kdykoliv se střetnou, Simon Hunt pocítí škodolibou radost. Což bude obtížné snést.

Promnula si čelo. Zčistajasna ji rozbolela hlava, jako by přes ni dostala hrací pálkou. „Nemohly bychom se přes to přenést a doufat, že je natolik rozumný, aby mlčel?”

„Ach ano,” odvětila sarkasticky Lillian. „Při vyslovení jména Simon Hunt každého ihned napadne: tohle je ,rozumný člověk’. Jak je libo. Zkřížíme tedy prsty pro štěstí a budeme doufat, že nám to projde. Pevně věřím, že na něco takového máte nervy.”

Annabelle si nešťastně třela spánky. „Dobrá. Dnes večer s ním promluvím. Já,” dlouze zaváhala, „v krajním případě jsem ochotna ho i políbit. Považujte můj čin za dostatečně vysokou splátku za všechny darované šaty!”

Lillian se spokojeně uculila. „Jsem si jista, že se dokážete s panem Huntem domluvit.”

Po chvíli se děvčata rozešla do svých pokojů. Annabelle se rozhodla trochu si zdřímnout. Věřila, že ji spánek dostatečně osvěží před večerní událostí a urovná roztěkané myšlenky. Matka nebyla nikde v dohledu. Nejspíš si dopřává v salonu odpolední čaj ve společnosti ostatních postarších dam. Annabelle její nepřítomnost nevadila. Ba naopak. Alespoň se mohla omýt a převléknout, aniž by musela odpovídat na nepříjemné dotazy. Ačkoliv Philippa patřila mezi chápající a milující rodiče, dceřino přátelství se sestrami Bowmanovými by neschvalovala.

Annabelle se převlékla do čistého spodního prádla a vklouzla do nažehlených lůžkovin. Ke svému rozčilení zjistila, že jí bodavá bolest v kotníku nedovolí usnout. Cítila se unavená a nervózní. Zazvonila na komornou, aby jí přinesla umyvadlo studené vody. Půl hodiny si v něm namáčela postižené chodidlo. Kotník ošklivě otekl. Dívka si chmurně pomyslela, že má za

sebou krajně nevydařený den. Opatrně si na opuchlou nožku natáhla čistou punčochu. V duchu tiše klela. Pomalu se oblékla. Pak znovu zazvonila na služku. Potřebovala pomoci utáhnout korzet a zapnout na zádech žluté hedvábné šaty.

„Slečno?” zamumlala komorná a pátravě si prohlížela dívčin upjatý obličej. „Připadáte mi nějaká přepadlá. Nemám vám něco přinést? Hospodyně má ve skříni medicínu na ženské potíže.”

„Kdepak. Není třeba,” usmála se mdle Annabelle. „Podvrtla jsem si kotník.”

„Co takhle čaj z vrbové kůry?” nabízelo děvče, zatímco čiperně zapínalo knoflíčky plesové róby. „Doběhnu pro něj a vy ho můžete vypít, zatímco vás budu česat.”

„Dobrá, děkuji vám.” Dokud stála služebná za jejími zády, Annabelle se ani nepohnula. Jakmile ustoupila, dívka vděčně klesla na židli před toaletním stolkem. Zírala na svůj uštvaný výraz, odrážející se v zrcadle z období královny Anny. „Nechápu, jak se mi to mohlo stát? Ani nevím, že jsem špatně stoupla.”

Komorná načechrala světle zlatý tyl, lemující rukávy Annabelliných šatů. „Doběhnu pro ten čaj, slečno. Uleví se vám.”

Sotva služebná odspěchala, objevila se Philippa. Při pohledu na dceru oděnou v nádherné róbě se spokojeně usmála. Postavila se za ni, střetly se očima v zrcadle. „Vypadáš báječně, miláčku.”

„Cítím se jako zmlácená,” postěžovala si kysele dcera.

„Odpoledne jsem se procházela s ostatními čekankami a podvrtla si kotník.”

„Musíš o vás hovořit tímto způsobem?” naježila se matka.

„Jistě bys pro své přítelkyně vymyslela vhodnější pojmenování.”

„Vždyť nám dokonale sedí,” ušklíbla se dívka. „Ale když ti to udělá radost, příště do onoho slova vložím pořádnou dávku ironie.”

Philippa si povzdechla. „Obávám se, že já sama jsem s ironií v koncích. Mrzí mě sledovat, jak musíš neustále něco vymýšlet a taktizovat, zatímco ostatní děvčata ve tvém postavení si čas trávený ve společnosti lehkomyslně užívají. Když tě vidím ve vypůjčených šatech a vím, jaké na tobě leží břímě Neustále přemítám o tom, jaký bychom vedli život, kdyby otec nezemřel, či nám zanechal více peněz”

Annabelle pokrčila rameny. „Víš, co se říká, mamá: ,Kdyby byl v turínu hodinový strojek, nosila bych jeden u sebe.’”

Philippa ji zlehka pohladila po vlasech. „Proč si dnes večer neodpočineš? Četla bych ti, a ty bys ležela v posteli”

„Neuváděj mě v pokušení,” pravila lítostivě Annabelle.

„Nic by se mi nezamlouvalo víc. Ale nemohu si dovolit zde zůstat. Nesmím promeškat jedinou příležitost, kdy mohu učinit patřičný dojem na lorda Kendalla.” A vyjednávat se Simonem Huntem, pomyslela si nešťastně.

Poté co vypila velký džbánek odvaru z vrbové kůry, sestoupila Annabelle ze schodů. Při každém kroku se nepatrně ušklíbla. Otok neustoupil. Krátce pohovořila s Lillian, na to se hosté odebrali do jídelny. Pobyt na odpoledním slunci způsobil, že Lillianiny tváře zrůžověly, sametově hnědé oči se ve svitu svící podmanivě třpytily.

„Lord Westcliff jako obvykle čekanky okázale ignoruje,” hlásila přítelkyně. „Měla jste pravdu. Od něho žádné nebezpečí nehrozí. Jediný možný problém představuje pan Hunt.”

„Vyřídím to s ním,” přikývla vážně Annabelle. „Jak jsem slíbila, při nejbližší příležitosti s ním promluvím.”

Lillian se spokojeně zazubila. „Jste hvězda, Annabelle.”

Služebnictvo je odvádělo k prostřené tabuli. Annabelle ke svému úžasu shledala, že byla přesazena k lordu Kendallovi. Za jiných okolností by změnu přijala s povděkem, dnes se však necítila ve své kůži. Neuměla si představit, jak s ním má inteligentně konverzovat, když jí v kotníku bolestivě tepe a hlava jí nepříjemně třeští. A aby toho nebylo málo, octla se téměř proti Simonu Huntovi. Sebevědomí z něho přímo sálalo. Navíc si díky ustavičné nevolnosti ani nevychutnala lahodné jídlo. Připravena o svůj obvyklý apetit, nervózně se rýpala v talíři. Pokaždé když vzhlédla, zachytila Huntův zlomyslný pohled. V

duchu se připravila na nějakou jízlivou narážku. Naštěstí se do ní nezačal strefovat a spokojil se s občasnými neškodnými poznámkami. Večeře proběhla bez potíží.

Pak zazněla z tanečního sálu veselá hudba, jež zvala stolovníky na parket. Annabelle se ulevilo. Brzy začne samotný ples. Pro jednou bude dokonce spolu s ostatními čekankami vděčně sedět u zdi, zatímco ostatní se oddají tanci. Zřejmě přebrala slunce. Proto se cítí podivně lehkomyslná a rozbolavělá. Naopak Lillian a Daisy přímo překypovaly energií jako vždycky. Ubohá Evie dostala od zlostné tety nepříjemně vyhubováno, proto byla celá skleslá.

„Na slunci jí naskakují pihy,” hlásila Daisy Annabelle. „Teta Florence se nechala slyšet, že po takovém courání venku vypadá její svěřenka jako leopard. Evie s námi nesmí nikam jít, dokud předpisově nevybledne.”

Annabelle se zamračila. Velice s kamarádkou soucítila.

„Protivná tetka Florence,” zabručela. „Očividně si zamanula, že bude chudince Evii znepříjemňovat život na každém kroku, a povýšila svoje snažení na životní cíl.”

„Bohužel je v tom dokonalá,” souhlasila Daisy. Náhle si za Annabellinými zády všimla něčeho, co ji přimělo nevěřícně vykulit oči. „Proklatě! Míří k nám pan Hunt. Umírám žízní. Odeberu se proto ke stolu s občerstvením a nechám vás dva, ehm”

„Lillian vám to řekla,” konstatovala Annabelle chmurně.

„Ano. Jsme vám všechny velice vděčné, že jste se rozhodla pro nás obětovat.”

„Obětovat,” opakovala Annabelle. To slovo se jí vůbec nelíbilo. „Trochu silný výraz, nemyslíte? Lillian přece říkala -

,pusa jako pusa.”’

„To prohlásila před vámi,” žalovala uličnicky Daisy. „Ale přede mnou a Evií se zapřísahala, že by s líbáním člověka, jako je pan Hunt, nikdy nesouhlasila.”

„Cože?” spustila Annabelle, ale Daisy už byla pryč.

Připadala si jako nevinná panna předhozená drakovi. Tupě zírala do prázdna, když vtom za sebou zaslechla tichý baryton svého protivníka. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Dobrý večer, slečno Peytonová. Vidím, že jste předpisově oblečená, pro změnu.”

Annabelle zaskřípala zuby a otočila se. „Přiznávám, pane Hunte, že mě udivilo, jak jste se během večeře držel zpátky. Očekávala jsem, že si mě začnete dobírat drzými připomínkami, nicméně celou hodinu jste se dokázal chovat jako gentleman.”

„Stálo mě to značné úsilí,” přiznal vážně. „Avšak nakonec jsem dospěl k přesvědčení, že nechám vaše pohoršlivé chování bez povšimnutí” Významně se odmlčel, než dodal: „Jelikož jste si vedla náramně dobře.”

„Já ani moje přítelkyně jsme se nedopustily ničeho špatného!”

„Copak vás odsuzuji? O vaší nahotě jsem se nezmínil ani slovem,” podotkl jako svatoušek. „Naopak z celého srdce podporuji vaše úsilí. Podle mého názoru byste se hraní pasáka měly věnovat každý den.”

„Nebyla jsem nahá,” odsekla Annabelle ostrým šepotem.

„Měla jsem na sobě spodní prádlo.”

„Opravdu?” otázal se líně.

Studem přímo zbrunátněla. Huntovi jistě neušlo, jak bylo oprané. „Prozradil jste někomu, že jste nás přistihl na louce?” vyzvídala plná napětí.

Zazněla otázka, na niž očividně čekal. Ústa mu zvlnil ledabylý úsměv. „Zatím ne.”

„Máte v plánu to někomu říct?”

Hunt dlouze přemítal, avšak nedokázal skrýt upřímné pobavení. „Ne, rozhodně nic neplánuji.” Lítostivě pokrčil rameny.

„Však víte, jak to chodí. Člověku občas něco uklouzne” Annabelle přimhouřila oči. „Co chcete za mlčení?”

Hunt předstíral, že s ním dívčina opovážlivost otřásla.

„Slečno Peytonová, nemyslíte, že byste měla v podobných zá-

ležitostech uplatnit víc diplomacie? Předpokládal jsem, že dáma jako vy bude postupovat taktněji a s grácií”

„Na diplomacii není čas,” skočila mu rozhořčeně do řeči.

„Je mi jasné, že nebudete držet jazyk za zuby, dokud vám nepodstrčím nějaký úplatek.”

„Slovo ,úplatek’ zní hrozně,” dobíral si ji. „Radši bych hovořil o náležitém stimulu.”

„Nazývejte si to, jak chcete,” vyhrkla netrpělivě. „Nuže, pojďme vyjednávat.”

„Dobrá.” Hunt se tvářil vážně, avšak v očích mu jiskřil smích. „Domnívám se, slečno Peytonová, že je ve vašich silách mě přesvědčit, abych pomlčel o vašem skandálním skotačení. Ovšem požaduji náležitou odměnu.”

Annabelle zmlkla. Sklopila zrak a zamyslela se, co odpovědět. Jakmile mu jednou oznámí svoje stanovisko, nikdy už je nevezme zpět. Dobrý bože, proč si vůbec musí kupovat mlčení Simona Hunta kvůli hloupé hře, kterou vůbec netoužila hrát?

„Kdybyste byl gentleman, pane, nebylo by podobných trapností zapotřebí,” ucedila tiše.

Jak protivník potlačoval příval veselí, zněl jeho hlas roztřeseně a zvláštně. „Ne, nejsem gentleman, ale je mojí povinností vám připomenout, že jsem to nebyl já, kdo odpoledne běhal nahatý po louce.”

„Nemohl byste mluvit šeptem?” utrhla se na něho ostře.

„Ještě vás někdo uslyší.”

Muž ji fascinovaně pozoroval, tmavé oči měl nevypočitatelně a divoké. „Jaká je vaše nejvyšší nabídka, slečno Peytonová?”

Annabelle upřeně civěla na zeď za jeho zády. Cítila, jak jí uši hoří rozčilením. Nepřekvapilo by ji, kdyby jí z toho žáru počaly doutnat vlasy. „Pokud zachováte mlčení,” pravila nezřetelně, „smíte mě políbit.”

Rozhostilo se nepříjemné ticho, jež učinilo její prohlášení ještě trpčím. Přinutila se vzhlédnout a s úžasem shledala, že svým návrhem Hunta dočista rozhodila. Zíral na ni, jako by ho oslovila cizím jazykem a on si nebyl jist, zda správně rozumí.

„Jediný polibek,” upřesnila Annabelle. Připadala si napnutá jako struna. „Hlavně se nedomnívejte, že poté máte nárok na další důvěrnosti.”

Když Hunt odpovídal, nezvykle se ovládal. Zdálo se, že pečlivě volí slova. „Předpokládal jsem, že se mě pokusíte uplatit tancem. Valčíkem nebo čtverylkou.”

„Také jsem o tom uvažovala,” přiznala, „ale polibek je mnohem cennější trofej, a také netrvá tak dlouho.”

„Zřejmě netušíte, jak líbám.”

Z vlídně pronesené námitky se jí roztřásla kolena. „Nepřehánějte,” usadila ho. „Průměrný valčík zabere tři minuty. Na rozdíl od hubičky.”

„Vy to přirozeně musíte vědět nejlíp,” odvětil Hunt sytým hlasem. „Inu přijímám vaši nabídku. Jediný polibek výměnou za zachování vašeho tajemství. Ovšem já rozhodnu, kdy a kde se odehraje.”

„Místo konání a termín vybereme po vzájemné dohodě,” nedala se Annabelle. „Důležité je, abych nebyla kompromitována. Nepřipustím, abyste ohrozil moji čest výběrem nevhodného času či místa.”

Hunt se posměšně zazubil. „Jste úžasný vyjednavač, slečno Peytonová. Bůh nám pomáhej, jestli se jednou rozhodnete vstoupit do světa obchodu.”

„Kdepak. Mojí jedinou ctižádostí je stát se lady Kendallovou,” odvětila dívka s jedovatou uhlazeností. Spokojeně sledovala, jak Huntovi mizí úsměv z tváře.

„V tom případě je mi vás líto,” odvětil. „Vás i Kendalla.”

„Táhněte k čertu, pane Hunte,” sykla tiše a důstojně odkrá-

čela, ignorujíc bodavou bolest v kotníku.

Cestou na zadní terasu si uvědomila, že se zranění prudce zhoršilo. Píchání vystřelovalo až do kolena. „Zvonky pekelné,” zavrčela si pro sebe. V tomhle stavu s Kendallem určitě nepokročí. Není lehké být svůdná, když vás sužují nesnesitelná muka. Zčistajasna si připadala zcela vyčerpaná. Proto se rozhodla vrátit do své komnaty. Záležitost, týkající se Simona Hunta, je

vyřízená, takže nejlépe udělá, když si půjde odpočinout. Třeba se kotník do rána zahojí.

Leč bolest se každým krokem stupňovala. Pod korzetem jí stékaly pramínky ledového potu. Podobné zranění nikdy dřív neutržila. Nejenom že ji trápila noha, točila se jí hlava a bolelo ji celé tělo. Žaludek se bouřil. Potřebuje na vzduch. Musí se na chvíli někde posadit a počkat, až nevolnost přejde. Vchod na zadní terasu se zdál nedostižně daleko. Připadala si jako v mrákotách. Pochybovala, že se k němu dostane.

Naštěstí se sem vydaly sestry Bowmanovy. Zamířily k ní, sotva se odporoučela od Simona Hunta. Lillianin úsměv plný očekávání okamžitě zmizel, jakmile spatřila Annabellinu usouzenou tvář. „Vypadáte příšerně,” zhrozila se přítelkyně. „Proboha, co vám pověděl pan Hunt?”

„Souhlasil s polibkem,” odvětila stručně Annabelle a dál se belhala k terase. V uších jí zvonilo natolik, že stěží slyšela hudbu znějící v tanečním sále.

„Pokud vás vyhlídka na líbání s Huntem tolik děsí,” spustila Lillian.

„Kdepak,” přerušila ji kvapně Annabelle. „Na vině je můj kotník. Ráno jsem si ho namohla a nyní sotva chodím.”

„Proč jste se o něm nezmínila dřív?” zhrozila se Lillian. Podepřela přítelkyni překvapivě silnou paží. „Daisy, běž napřed a otevři nejbližší dveře.”

Sestry doprovodily kamarádku ven. Ta si ručkou v rukavičce unaveně otřela zpocené čelo. „Obávám se, že se mi každou chvíli udělá zle,” zasténala Annabelle. V ústech ucítila nepříjemný příval slin, v hrdle zaštípala žluč. Nožka ji bolela, jako by po ní přejížděl kočár. „Panebože, to ne! Nemůžu se ted pozvracet.”

„Všechno je v pořádku,” chlácholila ji Lillian, zatímco ji odváděla ke květinovým záhonům lemujícím schodiště. „Nikdo vás tu neuvidí, drahá. Klidně tu po libosti blinkejte. Já a Daisy se o vás postaráme.”

„Svatá pravda,” přisadila si mladší sestra. „Opravdovým přítelkyním něco takového nevadí. Jenom to hezky vyhodte ven.”

Za jiných okolností by se Annabelle s chutí rozesmála, avšak přemohla ji prudká vlna nevolnosti. Naštěstí při večeři mnoho nejedla, takže byla nepříjemnost brzy za ní. Žaludek se jí zvedal, neměla na vybranou. Znesvětila pestrobarevné rabátko a slabě zanaříkala. „Je mi to líto. Moc se vám omlouvám, Lillian.”

„Nebudte blázínek,” odvětila rázně Američanka. „Vy byste pro mě udělala totéž. Nebo ne?”

„Samozřejmě Jenže vy byste se nikdy nezachovala tak hloupě.”

„Ani vy jste se nezachovala hloupě,” konejšila ji vlídně přítelkyně. „Jenom se vám udělalo špatně. Nyní si vezměte můj kapesník.”

Annabelle, stále v předklonu, vděčně chňapla po čtverci jemného plátýnka lemovaného krajkou. Jenže vzápětí ucukla, to když k ní zavanula vůně parfému. „Uf. Tohle nesnesu,” zašeptala. „Ten odér. Nemáte nějaký nenavoněný?”

„K čertu!” ucedila omluvně Lillian. „Daisy, kde máš kapesník?”

„Zapomněla jsem ho,” zazněla stručná odpověd. „Budete se muset spokojit s tímhle,” pravila smířlivě Lillian. „Jiný nemáme.”

Ze tmy se ozval mužský hlas. „Vezměte si můj.”

Přemožena nevolností, Annabelle téměř nevnímala, co se kolem ní děje. S povděkem přijala čistý kapesník, který jí někdo vsunul do dlaně. Naštěstí až na slabé aroma škrobu nebyl ničím cítit. Otřela si zpocený obličej a ústa. Pak se zvolna narovnala a otočila se k příchozímu. Při pohledu na Simona Hunta se jí znovu bolestivě stáhl žaludek. Nejspíš ji sledoval od chvíle, kdy se odebrala na terasu, aby se stal svědkem jejího ponížení. Přála si umřít. Kéž by se mohla okamžitě propadnout do země a navždy zapomněla, jak před zraky Simona Hunta znečistila květinový záhon.

Až na vrásku mezi obočím se v mužově tváři nepohnul ani sval. Bleskově natáhl paži, aby zachytil kymácející se dívku.

„Ve světle naší předchozí dohody,” zamumlal, „není toto setkání příliš povzbudivé, slečno Peytonová.”

„Ach. Běžte pryč,” zasténala Annabelle, přestože jí Huntovo silné tělo poskytovalo pevnou oporu. Zmocnila se jí další vlna nevolnosti. Přitiskla si kapesník na ústa a zhluboka dýchala nosem. Slabost naštěstí brzy pominula. Vystřídala ji nepřekonatelná závrať, jakou dosud nepoznala. Věděla, že kdyby tu nevítaný příchozí nebyl, sesula by se na zem. Panebože, co je to s ní?

Hunt vycítil dívčino rozpoložení a sevřel ji ještě pevněji.

„Zdála jste se mi nějaká bledá,” poznamenal a něžně uhladil kadeř, která Annabelle spadla do zavlhlého obličeje. „Co se děje, zlatíčko? Zlobí vás zažívání anebo ještě něco jiného?”

Vzdor útrapám se dívka zachvěla pobouřením. Gentleman by se nikdy nesnížil k podobnému oslovení, nemluvě o komentáři ohledně jejího zdravotního stavu. Jenže v tu chvíli jí bylo natolik zle, že se nezmohla na víc než zoufalé sevření klop mužova kabátce. Soustředila se na jeho otázku, ve snaze vyznat se ve svých potížích. „Bolí mě celé tělo,” zašeptala. „Hlava, žaludek, záda Ale úplně nejvíc ze všeho kotník.”

Zatímco hovořila, se vzrůstajícím neklidem si uvědomovala, že jí znecitlivěly rty. Poděšeně si je olízla. Nic necítila. Kdyby se nenacházela v tak zbědovaném stavu, jistě by si byla všimla, jakým způsobem se na ni Hunt dívá. Později jí Daisy do detailů vylíčí, jakou o ni měl Simon starost. Avšak nyní je Annabelle natolik zničená, že si neuvědomuje nic kromě vlastní bezmoci.

Lillian se svižně pohnula kupředu, aby přítelkyni vysvobodila z nežádoucího objetí. „Děkujeme vám za kapesník, pane. Už můžete odejít. Já a moje sestra jsme dostatečně schopné se o slečnu Peytonovou řádně postarat.”

Hunt Američanku naprosto ignoroval. Nepouštěl Annabelle z náručí. Upřeně jí hleděl do zsinalého obličeje. „Kdy jste se poranila?”

„Zřejmě při pasáku”

„Při večeři jste nic nepila.” Položil dívce dlaň na čelo, aby se přesvědčil, zda nemá horečku. Jednalo se o pozoruhodně důvěrné gesto. „Dopřála jste si něco dřív?”

„Pokud máte na mysli likér či víno, pak odpověď zní ne.” Annabelle cítila, jak ztrácí vládu nad svým tělem. „V soukromí své komnaty jsem si dopřála odvar z vrbové kůry.”

Huntova vřelá dlaň se přesunula na oblé líčko. Na dotek bylo ledové, dívka se chvěla v propocených šatech, naskočila jí husí kůže. Cítila, jak z nezvaného společníka sálá vítané živočišné teplo. Nejradši by se zavrtala do Huntova kabátce jako vyděšené zvířátko. „Je mi zima,” zašeptala, když ji ochranitelsky objal.

„Držte se mě,” zamumlal. Zručně setřásl z ramen kabátec a děvče do něj zabalil. Oděv si podržel teplo jeho těla. Annabelle vděčně zasténala.

Lillian dráždilo, že o přítelkyni pečuje opovrhovaný vetřelec. „Podívejte, pane Hunte,” ozvala se netrpělivě. „My se sestrou”

„Vyhledejte paní Peytonovou,” vyzval ji nesmlouvavě, byť vlídně, Hunt. „A vyřiďte lordu Westcliffovi, že slečna Peytonová naléhavě potřebuje lékaře. On už ví, pro koho má poslat.”

„Co hodláte dělat vyl” nedala se Lillian. Rozhodně nebyla zvyklá, aby jí někdo poroučel.

Hunt výmluvně přimhouřil oči. „Hodlám odnést slečnu Peytonovou dovnitř vchodem pro služebnictvo. Vaše sestra nás doprovodí, abychom cestou nevzbuzovali pohoršení.”

„Což pouze dokazuje, že o vhodném chování mnoho nevíte!” vyštěkla Lillian.

„O tom s vámi nehodlám diskutovat. Pokuste se být k užitku, ano? Běžte.”

Rozzlobená Lillian se na moment zarazila, ve vzduchu se vznášelo hmatatelné napětí. Pak se otočila na podpatku a rázovala ke dveřím na terasu.

Mužovo jednání Daisy očividně ohromilo. „Žádný se dosud neopovážil jednat s mojí sestrou tímto způsobem, pane Hunte. Jste nejstatečnější člověk, jakého jsem kdy poznala.”

Simon se opatrně sehnul a uchopil Annabelle pod koleny. Zdvihl ji jako peříčko. Dívku doposavad žádný muž v náruči nenesl. Nechápala, co se s ní děje. „Domnívám se Mohla bych jít po svých,” zajíkala se.

„Schody byste nezvládla,” prohodil ledabyle Hunt. „Měla byste ocenit, že se konečně chovám jako kavalír. Nemohla byste se mě chytit kolem krku?”

Annabelle poslechla. Pocítila příval vděčnosti za to, že už nemusí zatěžovat zraněnou nohu. Odolala pokušení opřít se hlavou o mužovo rameno a obtočila mu levou paži kolem šíje. Snášel ji po kamenných stupních z terasy a ona vnímala, jak mu pod tenkou košilí hrají mohutné svaly.

„Netušila jsem, že se ve vás skrývá rytíř,” ucedila krotce. Vzápětí ji přemohla zimnice. Zajektala zuby. „Považovala jsem vás za naprostého ničemu.”

„Nemám ponětí, kde lidé berou tyhle názory,” odvětil s darebáckým zablýsknutím v očích. „Stal jsem se obětí osudného nedorozumění.”

„Přesto si pořád myslím, že ve vás není mnoho dobrého.” Hunt se ušklíbl a přesunul dívku do pohodlnější polohy.

„Jak je vidět, ani choroba neoslabila váš názor.”

„Proč mi pomáháte, když jsem vás právě poslala k čertu?” zašeptala.

„Jelikož mám zájem na vašem zdraví. Chci, abyste byla ve formě, až si přijdu vybrat svoji pohledávku.”

Hunt sebejistě kráčel ze schodů. Dívka vnímala, s jakou elegancí se pohybuje. Ne s grácií tanečníka, ale spíše s pružností šelmy. Obličeje měli u sebe tak blízko, že si Annabelle všimla tmavých vousů, prorážejících dohladka oholenou pokožkou. Aby se cítila ještě bezpečněji, přimkla se Annabelle k muži těsněji, špičkami prstů se dotkla jemných kučer vzadu na krku. Škoda, že je mi tak zle, pomyslela si. Kdyby mi nebyla

taková zima, netočila se mi hlava a nepřemáhala mě slabost, docela by se mi tenhle způsob cestování zamlouval.

Jakmile sestoupili ze schodů na pěšinu vedoucí k bočnímu křídlu, umožnil Hunt Daisy, aby ho předběhla a ubírala se před nimi. „Ke vchodu pro služebnictvo,” připomněl jí a děvče přikývlo.

„Ano, vím, kde to je,” prohodila Daisy přes rameno. V drobném obličeji se zračilo napětí. „Nikdy jsem neslyšela, aby někomu bylo kvůli podvrtnutému kotníku špatně od žaludku,” prohodila.

„Obávám se, že ve hře je mnohem víc,” odvětil Hunt.

„Domníváte se, že je na vině odvar z vrbové kůry?” otázala se Daisy.

„Ne, nezapříčinil by takhle prudkou reakci. Možná tuším, co ji vyvolalo, avšak jistotu získám až v komnatě slečny Peytonové.”

„Co máte na mysli onou ,jistotou’?” zajímala se ostražitě Annabelle.

„Chci se podívat na váš kotník,” usmál se na ni Hunt. „Ur-

čitě si to zasloužím. Však se s vámi dřu po třech schodištích.”

Jak se ukázalo, schody pro něho nepředstavovaly sebemenší problém. Mužův dech se významně nezrychlil ani po zdolání posledního stupně. Annabelle získala dojem, že by ji mohl takto přenášet desetkrát za sebou a ani by se nezapotil. Jakmile vyjádřila svoji domněnku nahlas, odpověděl věcným tónem:

„Po většinu života jsem tahal hovězí a vepřové půlky do obchodu svého otce. Ovšem vláčet se s vámi je mnohem zábavnější.”

„Jak lichotivé,” zamumlala zničeně Annabelle a zavřela oči.

„Každá žena sní o okamžiku, kdy ji nějaký pán ujistí, že jí dává přednost před poraženou krávou.”

V Huntově hrudi zaburácel smích. Šikovně se natočil bokem, aby se nemocná neudeřila o zárubeň. Daisy otevřela dveře dokořán. Nervózně sledovala, jak Simon pokládá její přítelkyni na lůžko potažené brokátem.

„A jsme tady,” vydechl a podložil dívce záda polštářem, takže zpola seděla.

„Děkuji,” špitla. Vpíjela se pohledem do temných očí orámovaných hustými brvami.

„Chci si prohlédnout vaši nožku.”

Smělý požadavek způsobil, že Annabelle dočista zkoprněla. Sotva se vzpamatovala, uvědomila si, že má slabý a zrychlený tep. „Radši bych počkala na lékaře.”

„Nežádám vás o svolení.” Nebral na vědomí její protesty, rázně se natáhl po lemu sukně.

„Pane Hunte!” zvolala zděšeně Daisy a pospíchala k němu.

„Neopovažujte se! Slečna Peytonová stůně. Jestliže od ní okamžitě nedáte ruce pryč, tak”

„Přestaňte se čepýřit,” usadil ji posměšně Hunt. „Rozhodně nehodlám ohrozit panenskou nevinnost vaší přítelkyně. Určitě ne za těchto okolností.” Zadíval se do Annabelliny bledé tváře.

„Nehýbejte se. Ačkoliv jsou vaše nohy naprosto okouzlující, přísahám, že se z nich nezblázním a” Jakmile nadzdvihl sukni a spatřil oteklý kotník, umlkl v půli věty. Hlasitě se nadechl.

„Hrome. Až dosud jsem vás považoval za rozumnou, inteligentní ženskou. Proč jste proboha v tomhle stavu vstávala vůbec z postele?”

„Ach Annabelle!” zhrozila se Daisy. „Váš kotník vypadá příšerně!”

„Před několika hodinami takový nebyl,” bránila se churavá.

„Zhoršilo se to v poslední půlhodině a” Ohromeně vykřikla. Úlek zavinila jednak bolest, jednak mužovy ruce mizející pod sukní. „Co to provádíte? Daisy! Nedovolte mu”

„Sundávám vám punčochy,” hlásil Hunt. „A vám, slečno Bowmanová, bych radil, abyste se mezi nás nevměšovala.”

Daisy se výhružně zakabonila a odhodlaně se postavila po boku své kamarádky. „A já zase radím vám, abyste si dával zatraceně pozor, pane Hunte,” pravila uhlazeně. „Nehodlám mlčky sledovat, jak obtěžujete moji přítelkyni.”

Hunt se na děvče výsměšně podíval, nahmatal Annabellin podvazek a zručně jej rozepnul. „Slečno Bowmanová, ujišťuji

vás, že během několika minut bude tento pokoj plný lidí, včetně paní Peytonové, lorda Westcliffa a vaší tvrdohlavé sestry. Jako další vstoupí na scénu doktor. I takový prohnaný svůdník, jako jsem já, potřebuje na zneuctění dámy více času.” Výraz se mu změnil, když Annabelle pod vlivem jeho doteků zasténala bolestí. Něžně jí shrnoval punčochu, avšak dívčina kůže byla tak přecitlivělá, že bolestivě reagovala na sebejemnější dotek.

„Vydržte, zlatíčko,” mumlal, když snímal hedvábí z opuchlé končetiny.

Annabelle se kousala do rtů. Sledovala, jak se nad ní sklání jeho tmavá hlava. S bolavým kotníkem zacházel jako s křehkým porcelánem, nedotýkal se ho víc, než bylo bezpodmínečně zapotřebí. Náhle se zarazil, hlavu stále skloněnou. „Přesně, jak jsem se domníval.”

Daisy se natáhla, aby lépe viděla místo, kam ukazoval prstem. „Myslíte ta dvě drobná znaménka?”

„Zmijí uštknutí,” pravil napjatě. Vyhrnul si rukávy, čímž vystavil na odiv svalnaté paže pokryté tmavým ochlupením.

Dívky na něho šokované upíraly zrak. „Kousl mě had7.” otázala se omámeně Annabelle. „Ale jak? Kdy? To nemůže být pravda. Přece bych něco cítila Nebo ne?”

Hunt zašátral v kapse kabátce, který měla nemocná stále ovinutý kolem ramen. Něco hledal. „Občas se stává, že si lidé ničeho nevšimnou. Letos je zde v Hampshiru všude plno zmijí. K uštknutí nejspíš došlo dneska odpoledne.” Vytáhl z kapsy malý zavírací nůž a otevřel jej.

Annabelle úlekem vytřeštila oči. „Co to děláte?”

Muž zvedl punčochu a hladce ji rozřízl vedví. „Vyrábím tlakový obvaz.”

„Vy u sebe vždycky nosíte zbraň?” Z Hunta neustále vyzařovalo něco divokého. S vyhrnutými rukávy a kudlou v ruce víc než kdy jindy připomínal větrem ošlehaného piráta.

Posadil se vedle ženiny natažené končetiny, vyhrnul sukni nad koleno a uvázal hedvábí nad kotníkem. „Skoro vždycky,” odvětil kysele. Plně se soustředil na to, co dělá. „Jakožto řeznický synek jsem odmalička noži přímo fascinován. Je to celoživotní posedlost.”

„Nikdy mě nenapadlo,” spustila Annabelle a vzápětí zalapala po dechu bolestí.

Hunt po ní střelil očima, ve tváři se mu zračilo dříve nepoznané napětí. „Omlouvám se,” hlesl a pečlivě uvázal druhou část punčochy pod ranku. Hovořil, aby před nepříjemným utahováním dívku poněkud rozptýlil. „To máte z toho, že nosíte venku ty zatracené tenké střevíčky. Musela jste šlápnout na slunící se zmiji, která zkrátka neodolala pokušení zahryznout se do tak půvabné nožky.” Odmlčel se a zabručel si pod vousy něco, co znělo jako: „Ostatně ji chápu.”

V opuchlé noze nesnesitelně tepalo, celá hořela, až Annabelle vhrkly slzy do očí. Nechtěla plakat, proto bezmocně zaryla prsty do brokátového přehozu, na němž ležela. „Proč to začalo být k nevydržení až ted, když mě had uštkl někdy odpoledne?”

„Účinky jedu se dostavují až po několika hodinách.” Hunt pohlédl na Daisy. „Slečno Bowmanová, zazvoňte na komornou a vyřidte jí, že potřebuji odvar ze svízele. Hned.”

„Co je to svízel?” otázala se podezřívavě Daisy. „Plevel. Hospodyně jej schovává usušený ve skříni od té doby, co loni zmije uštkla vrchního zahradníka.”

Daisy odběhla vyplnit rozkaz, takže ti dva dočasně osaměli.

„Jak dopadl zahradník?” zeptala se Annabelle skrze drkotající zuby. Neustále s ní lomcovala zimnice, jako by spadla do ledové vody. „Zemřel?”

Huntův výraz se nezměnil, ale vycítila, že ho svou otázkou zaskočila. „Ne,” pravil něžně a přistoupil blíž. „Kdepak, zlatíčko” Uchopil do dlaní dívčinu roztřesenou ručku a opatrně ji zahříval. „Jed hampshirských zmijí není moc silný. Zabije leda tak kočku či nevelkého psa.” Věnoval nemocné soucitný pohled. „Uzdravíte se. Několik následujících dní nebude stát za nic, ale pak se všechno zase spraví.”

„Nesnažíte se mě pouze uchlácholit, že ne?” otázala se znepokojeně.

Sklonil se níž a jemně uhladil několik pramínků, které se přilepily na zavlhlé čelo. Vzdor velikosti těžkopádné dlaně měla Annabelle pocit, jako by se jí dotkl motýl. „Ze soucitu nikdy nelžu,” usmál se, „což je další z mých nectností.”

Jakmile Daisy zburcovala komořího, chvátala zpátky do komnaty. Třebaže povážlivě povytáhla obočí nad mužovou troufalou blízkostí, zdržela se připomínek. Místo toho se zeptala:

„Neměli bychom ránu rozříznout a vymačkat jed?”

Annabelle na ni vrhla varovný pohled a zasténala: „Přestaňte ho navádět, Daisy!”

Hunt k Američance krátce vzhlédl. „V případě zmijího uštknutí to nemá význam.” Přimhouřil oči a cele se soustředil na nemocnou. Všiml si, že se mělce, zrychleně nadechuje.

„Máte potíže s dýcháním?”

Annabelle přikývla. Bojovala o každý doušek vzduchu. Připadalo jí, že se plíce plní pouze z třetiny, jako by měla kolem hrudi obruče, které se při každém vydechnutí o něco smrští. Zebra jako by jí měla každou chvíli prasknout.

Hunt se zlehka dotkl křídově bílé tváře, přejel palcem po rozpraskaných rtech. „Otevřete ústa.” Pohlédl mezi rty a pravil:

„Jazyk vám neotéká. Budete v pořádku. Ovšem váš korzet musí pryč. Obraťte se.”

Dřív než se Annabelle vzmohla na odpor, zasáhla Daisy. „S korzetem pomohu já. Opusťte místnost, prosím.”

„Dámský korzet pro mě není žádným tajemstvím,” poučil ji muž sarkasticky.

Daisy obrátila oči v sloup. „Přestaňte s těmi naschvály, pane Hunte. O vaše city se rozhodně neobávám. Mužům nepřísluší pomáhat dámám z korzetu. Ledaže by se octly v ohrožení života, což není tento případ. Právě jste nás o tom ujistil.”

Simon na ni útrpně pohlédl. „Zatracená ženská”

„Klejte si po libosti,” trvala nesmiřitelně na svém Daisy.

„Moje sestra má desetkrát pestřejší slovník než vy.” Odhodlaně se napřímila, byť jejích sto padesát pět centimetrů stěží vzbuzovalo respekt. „Dokud neopustíte tento prostor, korzet slečny Peytonové zůstane tam, kde je.”

Hunt se krátce zadíval na Annabelle. Dívka lapala po dechu tak prudce, že jí dávno přestalo záležet na tom, kdo ji zbaví nepříjemného břemene, svírajícího hrud. Hlavně ať už je korzet pryč. „Proboha živého,” ucedil netrpělivě Simon a přesunul se k oknu. Otočil se zády do místnosti. „Nedívám se. Sundejte to.” Daisy pochopila, že se jedná o jediný ústupek, k němuž je muž svolný. Proto neváhala a čile se pustila do práce. Nejprve sňala ze ztuhlého těla své přítelkyně pánský kabátec. „Rozvážu tkanice na zádech a uvolním živůtek pod šaty, takže zůstanete

zakrytá,” šeptala Annabelle do ucha.

Přítelkyně nenastřádala v plicích dost vzduchu, aby snaživé Daisy objasnila, že pokud se člověk dusí, tak jako nyní ona, na falešném studu mu sotva záleží. Jenom sípala, když se převracela na bok, aby děvčeti umožnila přístup k zapínání plesové róby. Plíce křečovitě zápasily o každý doušek životodárného kyslíku. Annabelle poplašeně zasténala, zoufale lapala po vzduchu.

Daisy tiše zanadávala. „Pane Hunte, obávám se, že si budu muset vypůjčit váš nůž. Tkanice jsou zauzlované a já je nemohu Ne!” Závěrečné zvolání bylo reakcí na Huntovy spěšné kroky, jimiž se blížil k lůžku. Odstrčil dívku nevybíravě stranou a pustil se do úkolu sám. Stačilo několik cílených zásahů ostrým břitem a nepoddajný kus garderoby konečně povolil své sevření.

Annabelle cítila, jak muž vytahuje vyztužený korzet z šatů. Před zapovězenými pohledy ji nyní chránila pouze tenká spodní košilka. Leč ve svém neutěšeném stavu se o čest rozhodně nestarala. Přesto si v koutku duše uvědomovala, že příště stačí vzpomenout, a bude se před Huntem propadat hanbou.

Simon převrátil nemocnou na záda, jako by byla jen panenkou z hadrů, a sklonil se nad ni. „Přestaňte se tak snažit, zlatíčko.” Položil širokou dlaň nahoru na dívčinu hruď. Vystrašeně se mu zadívala do očí. Nato začal rukou zvolna kroužit. „Dýchejte pomalu. Uvolněte se.”

Zírajíc do vyzývavě se třpytících očí, pokoušela se poslechnout, avšak hrdlo měla stažené. Udusím se, blesklo jí hlavou, tady a ted.

Nepřipustil, aby od něho odvrátila zrak. „Budete v pořádku. Jen klidně dýchejte. Nádech, výdech. Pomalu. Ano. Tak je to správně.” Zdálo se, že váha teplé dlaně pacientce pomáhá vnutit plicím běžný rytmus. „Právě ted proděláváte krizi,” poučil ji.

„No to je báječné,” pokusila se o ironickou odpověd, avšak samým úsilím se zakuckala a rozškytala.

„Nemluvte jenom dýchejte. Dlouhý nádech, pomalý výdech. Ještě jednou. Hodná holka.”

Jakmile se Annabellin dech zklidnil, panika se počala vytrácet. Hunt má pravdu. Dýchá se jí mnohem snáze, když nelapá po dechu jako zchvácený pes. Bolestné sípání doprovázelo vlídné brumlání mužova hlasu. „Výborně,” mumlal, „už jste na to přišla.” Nepřestával jí něžně masírovat hrud. Jeho dotek postrádal nádech smyslnosti jako by se proměnila v dítě, které bylo zapotřebí uklidnit. Svým počínáním ji naprosto udivil. Koho by napadlo, že Simon Hunt umí být tak laskavý?

Naplněna stejnou dávkou zmatku i vděčnosti, zatápala Annabelle po široké dlani, jež se něžně pohybovala po její hrudi. Gesto ji stálo veškerou sílu. Hunta napadlo, že se ho snaží zbavit, proto ruku poslušně stáhl. Dívka jej chytila za dva prsty. Strnul, nehýbal se.

„Děkuji,” hlesla.

Dívčin dotek způsobil, že muž viditelně ztuhl, jako by mu nečekaný kontakt přivodil šok. Nezíral na Annabelle, nýbrž na její zemdlené prsty, jako by pro něho představovaly nepochopitelnou hádanku. Zvláštní okamžik se prodlužoval, dlaně zůstávaly spojeny. Muž sklopil zrak, aby zakryl vzrůstající rozpaky.

Annabelle si špičkou jazyka navlhčila rty. Zjistila, že jsou stále necitlivé. „Obličej mám jakoby ochromený,” hlásila nakřáplým hláskem, přičemž Hunta pustila.

Ten se na ni zahleděl s kyselým výrazem člověka, jenž si právě uvědomil něco velice zneklidňujícího. „Svízel vám pomůže.” Lehce přejel palcem po dívčině šíji. Ono gesto se nedalo vyložit jinak než jako pohlazení. „Což mi připomíná” Ohlédl se přes rameno, jako by si až v tom okamžiku vzpomněl na Daisynu přítomnost. „Slečno Bowmanová, už ten zatracený komoří přinesl?”

„Právě dorazil,” oznámilo tmavovlasé děvče, jež se vracelo ode dveří obtíženo podnosem. Ti dva byli natolik pohrouženi jeden do druhého, že zaklepání očividně přeslechli. „Hospodyně posílá odvar ze svízele. Rozhodně nevoní. Pak tuje lahvička, o níž komoří tvrdí, že obsahuje jakýsi výluh z kopřiv. Kromě toho právě dorazil doktor. Bude tu coby dup. Což mi připomíná, že je nejvyšší čas, abyste odešel, pane Hunte.”

Zjevně se zatvrdil. „Ještě ne.”

„Hned teď,” naléhala Daisy. „Přesuňte se alespoň za dveře. Kvůli Annabelle. Jestli vás tu někdo spatří, bude zdiskreditována.”

Simon se zamračil na nemocnou. „Přejete si, abych odsud vypadl?”

Přesně naopak. Z nějakého nepochopitelného důvodu toužila, aby zůstal. Ach, jak se situace překvapivě mění! Zčistajasna stojí o to, aby při ní v těžké chvíli stál člověk, jímž ještě nedávno ze srdce opovrhovala! V průběhu několika posledních minut jako by se mezi nimi vytvořilo křehké pouto. Náhle nebyla schopna vyslovit prosté ano či ne. „Už se mi dýchá mnohem lépe,” vypravila ze sebe nakonec. „Asi byste měl odejít.”

Hunt přikývl. „Počkám v hale,” zabručel a neochotně se postavil. Aniž by spustil z Annabelle zrak, postrčil Daisy s podnosem blíž k lůžku. „Vypijte všechen odvar ze svízele, ať už chutná sebeodporněji, nebo se vrátím a naliju vám jej přímo do krku.” Zdvihl kabátec a odešel.

Daisy vydechla úlevou. Postavila nádobí na noční stolek.

„Díkybohu,” přiznala. „Už jsem nevěděla, jak ho dostat pryč. Kdyby odmítl odejít, tak nevím Počkejte, nadzdvihnu vás a přidám vám pod záda další polštář.” Zručně churavou podepřela. Pak popadla hliněný džbánek, z něhož se kouřilo, a přitiskla jej pacientce ke rtům. „Napijte se, drahá.”

Annabelle polkla hořkou hnědou tekutinu a zašklebila se.

„Fuj”

„Víc,” prohlásila nesmlouvavě Daisy.

Přítelkyně si znovu přihnula. Jelikož necítila obličej, neuvědomovala si, že jí po bradě stéká pramínek lektvaru. Daisy jí otřela ústa kapesníkem. Annabelle se opatrně dotýkala špičkami prstů strnulé tváře. „Připadám si tak divně,” mumlala.

„Vůbec necítím pusu. Daisy, hlavně mi neříkejte, že jsem před panem Huntem nechutně slintala.”

„Přirozeně že ne,” ujistila ji okamžitě dívka. „Kdyby něco takového hrozilo, ihned bych se o vás postarala. Opravdová kamarádka nedopustí, aby její přítelkyně slintala v přítomnosti jakéhokoliv muže. Dokonce ani v tom případě, kdy jí na něm pranic nezáleží.”

Annabelle se neskonale ulevilo. Znovu si přihnula odvaru ze svízele, který chutnal jako připálená káva. Možná šlo o zbožné přání, ale zdálo se, že se jí malinko ulevilo.

„Lillian zřejmě nemůže nalézt vaši matku,” posteskla si Daisy. „Nemám ponětí, proč jí to trvá tak dlouho.” Poodstoupila od lůžka, aby se mohla na přítelkyni pořádně podívat. Hnědé oči se jí uličnicky třpytily. „Vlastně jsem tomu docela ráda. Kdyby okamžitě přiběhly, zmeškala bych přeměnu pana Hunta z velkého zlého vlka v inu o něco hodnějšího vlka.”

V Annabellině hrdle zaklokotal zdráhavý smích. „To už je něco, že?”

„Vskutku ano. Je tak příšerně arogantní a věcný. Chová se jako postava z některého z těch vášnivých románů, co mi je máti neustále rve z rukou. Ještě že jsem tu byla. Jinak by vás pravděpodobně svlékl donaha.” Daisy ustavičně repetila, dávala přítelkyni napít lektvaru a obětavě jí utírala bradu. „Nikdy jsem si nemyslela, že to někdy řeknu, ale musím přiznat, že pan Hunt rozhodně není tak příšerný, jak jsem se domnívala.”

Annabelle cvičně zkroutila rty. Počal se do nich navracet cit. „Jak se zdá, i on má svoje klady. Nicméně, neočekávám, že by mu změna k lepšímu vydržela dlouho.”

Uplynuly stěží dvě minuty, když Simon spatřil skupinku lidí, o níž se předtím zmínil. Tvořili ji lékař, lord Westcliff, paní Peytonová a Lillian Bowmanová. Opřel se rameny o zeď a věnoval jim zkoumavý pohled. V koutku duše se bavil zjevnou nevolí, jež panovala mezi Westcliffem a slečnou Bowmanovou. Napovídala, že si ti dva cestou něco řekli.

Z lékaře se vyklubal ctihodný postarší pán, jenž téměř po tři desetiletí pečoval o zdraví nejenom Westcliffových, ale i jejich příbuzných z rodu Marsdenů. Měl dlouhý hustý plnovous a pronikavé oči, které na Simona hleděly z věkem poznamenané tváře. Hovořil s naprostým klidem. „Pane Hunte, bylo mi sděleno, že jste pomáhal dámě do pokoje.”

Simon stručně popsal Annabellin stav a příznaky. Raději zamlčel, že stopy po uštknutí na pacientčině kotníku objevil on, a připsal zásluhy Daisy. Paní Peytonová s napětím naslouchala, v obličeji bílá jako křída. Lord Westcliff se mračil. Pošeptal paní Peytonové cosi do ucha. Přikývla a ustrašeně mu poděkovala. Simon hádal, že přítel zoufalé matce slibuje, že její dceři bude poskytnuta ta nejlepší možná péče, dokud se úplně nezotaví.

„Domněnku pana Hunta přirozeně potvrdím, až mladou dámu prohlédnu,” poznamenal doktor. „Pro jistotu však nechte připravit odvar ze svízele pro případ, že potíže skutečně způsobilo uštknutí.”

„Slečna Peytonová jej právě pije,” vložil se do hovoru Simon. „Nechal jsem nápoj připravit už před patnácti minutami.”

Za to si od doktora vysloužil káravý pohled určený těm, kteří bez patřičného vzdělání a zkušeností předjímají lékařskou diagnózu. „Svízel obsahuje velice účinné látky, pane Hunte. Pakliže se neprokáže, že došlo k hadímu kousnutí, může jeho odvar pacientce značně uškodit. Měl jste vyčkat na doporučení lékaře.”

„Symptomy jednoznačně ukazují na zmijí uštknutí,” nedal se Simon. Počal ztrácet trpělivost. Kéž by mu ten chlap přestal kázat a raději se věnoval své práci. „Šlo mi o to, aby se slečně Peytónové ulevilo co nejdříve.”

Stařec dotčeně svraštil huňaté šedivé obočí. „Zdá se, že jste si naprosto jist,” poznamenal jízlivě.

„Ano,” odpověděl bez mrknutí Simon.

Hostitel se zčistajasna rozesmál a položil lékaři na rameno těžkou dlaň. „Obávám se, pane, že nemá význam přesvědčovat mého přítele o tom, že se mýlí. To bychom tu přešlapovali věčně. Je totiž velice tvrdohlavý, i když to je možná slabé slovo. Ujišťuji vás, že lepší bude na něho zapomenout a cele se soustředit na slečnu Peytonovou.”

„Nejspíš máte pravdu,” ozval se nedůtklivě učenec. „Třebaže dospívám k přesvědčení, že jsem tu zcela zbytečný, když zde máme na slovo vzatého odborníka, jakým je dozajista pan Hunt.” S těmito sarkastickými slovy vstoupil doktor do pacientčiny komnaty, následován paní Peytonovou a Lillian Bowmanovou.

Simon s Westcliffem v hale osaměli. Hunt obrátil oči v sloup. „Mrzutý dědek,” zavrčel. „Nemohl jste poslat pro někoho ještě senilnějšího, Westcliffe? Pochybuji, že něco vidí či slyší. Jste si jistý, že se vůbec vzmůže na vlastní diagnózu?”

Hrabě vyklenul černé obočí. Blahosklonně přítele pozoroval a dobře se bavil. „Je to nejlepší lékař v Hampshiru. Pojďte dolů, Hunte. Dáme si brandy.”

Simon pohlédl na zavřené dveře. „Později.”

Westcliff odvětil lehkým, avšak rozhodně ne příjemným tónem. „Ach, odpusťte prosím. Zapomněl jsem, že musíte přešlapovat za těmito dveřmi jako toulavý pes, čekající na kuchyňské zbytky. Jdu do své pracovny. Buďte té dobroty a přiběhněte mi říct, kdyby došlo k něčemu novému.”

Znechucený Simon obšťastnil přítele mrazivým pohledem a odlepil se od zdi. „Dobrá,” broukl. „Jdu s vámi.”

Westcliff spokojeně přikývl. „Jakmile doktor skončí u slečny Peytonové, přijde mi podat hlášení.”

Kráčeli k hlavnímu schodišti. Simon rozladěně uvažoval nad svým předchozím chováním. Nebyl zvyklý řídit se emocemi, až dosud u něho vždycky převažoval chladný rozum. Vlastní reakce se mu vůbec nelíbila, ačkoliv na ní pranic nezá-

leželo. Jakmile zjistil, že Annabelle stůně, ucítil v hrudi bolest, jako by se stal zajatcem svého srdce. Udělal by cokoliv, aby se jí ulevilo a octla se v bezpečí. Ve chvílích, kdy dívka bojovala o každé nadechnutí, třeštila na něho bolestí i strachem vykulené oči, by pro ni učinil všechno na světě. Cokoliv.

Bůh mu pomáhej, jestli Annabelle jednoho dne zjistí, jakou nad ním má moc. Moc, jež představuje nebezpečnou hrozbu pro jeho sebeovládání a pýchu. Chtěl vlastnit každičkou část její duše a těla, toužil se s ní sblížit. Prohlubující se vášeň, již k dívce cítil, jím otřásla. Žádný z jeho známých by jej nechápal. Ani Westcliff. Přítel držel své city a touhy pevně pod kontrolou, okázale pohrdal těmi, kteří ze sebe ve jménu lásky dělali hlupáky.

Ne že by se jednalo o lásku Takhle daleko by Simon nikdy nezašel. Nicméně jeho pocity byly mnohem víc než pouhé toužení. Chtěl, aby mu Annabelle patřila, a odmítal se smířit s něčím menším.

Simon se přinutil ke zdánlivé lhostejnosti a následoval Westcliffa do pracovny.

Jednalo se o nevelkou, strohou místnost obloženou nablýskaným dubovým táflováním. Jediný zdobný prvek představovala řada oken z barevného skla. Díky přemíře pravých úhlů a nepohodlnému nábytku nepůsobila komnata zrovna přívětivě. Očividně se však zamlouvala mužům, kteří tu rádi nerušeně pokuřovali, popíjeli a otevřeně klábosili o všem možném. Simon klesl do jednoho z nepříjemných křesel přistavených ke stolu, přijal od přítele brandy a převrátil ji do sebe, aniž by ji nejdříve okusil. Pak mlčky vztáhl ruku se sklenicí a vděčně přikývl, když ji hostitel znovu naplnil.

Ještě než ho Westcliff stačil zahrnout výčitkami týkajícími se Annabelle, Simon jej předešel: „Nezdá se, že byste si se slečnou Bowmanovou zrovna padli do oka.”

Taktika, určená k odvrácení nežádoucí pozornosti, překvapivě zabrala. „Ten nevychovaný spratek se mi opovážil naznačit, že nesu na nehodě slečny Peytonové svůj podíl viny,” rozčílil se hrabě a nalil si brandy.

Simon zdvihl obočí. „Jak by to mohla být vaše chyba?”

„Podle názoru slečny Bowmanové je hostitelovou povinností zajistit, aby okolí sídla nebylo ,zamořeno jedovatými plazy”, jak se vyjádřila.”

„Čím jste ji usadil?”

„Zdůraznil jsem, že na řádně oblečené návštěvníky panství hadi neútočí.”

Simon si neodpustil úsměšek. „Slečna Bowmanová se pouze obává o svoji přítelkyni.”

Westcliff chmurně přisvědčil. „Nemůže si dovolit žádnou ztratit, neboť jich zjevně má jenom pár.”

Hunt upřeně zíral do nitra své sklenky.

„Mrzí mě, že jsem vám neúmyslně zkazil večer,” dolehla k němu sarkastická připomínka. „Nejprve vám nezbylo nic jiného, než odnést bezvládné tělo slečny Peytonové do její ložnice, a pak jste jí musel prohlédnout nohu. Což se k vám vůbec nehodí.”

Simon zvážněl. „Neřekl jsem, že jsem ji prohlížel.”

Hrabě se na něho vychytrale zadíval. „Ani jste nemusel. Znám vás natolik dobře, že jsem ani na moment nepochyboval o tom, kdo objevil ono kousnutí. Takovou příležitost byste rozhodně nepromeškal.”

„Přiznávám, byl jsem to já. Kromě toho jsem přeřezal tkanice jejího korzetu, když se začala dusit.” Simon se na přítele vyzývavě zadíval.

„Šikovný mládenec,” zamručel Westcliff.

Hunt se zakabonil. „Zřejmě tomu nebudete věřit, ale pohled na trpící ženu mi žádné potěšení nepřinesl.”

Muž se pohodlně opřel v křesle. Pochybovačně se zahleděl na svého společníka, což Simona popudilo. „Doufám, že nejste natolik pošetilý, abyste se do ní zamiloval. Znáte můj názor.”

„Ano, opakovaně jste ho vyjádřil.”

„A za další,” pokračoval šlechtic, „nerad bych viděl, aby se jeden z mála rozumných mužů, které znám, proměnil v bláhového hňupa, jenž se vznáší někde v oblacích a nechává se unášet city.”

„Nejsem zamilovaný.”

„V něčem lítáte,” ujistil ho Westcliff. „Za všechny ty roky, co vás znám, jsem vás nikdy nespatřil tak falešně sentimentálního, jako za dveřmi její ložnice.”

„Pouze jsem projevil soucit s trpící lidskou bytostí.”

Přítel se ušklíbl. „Které byste se nejradši dostal pod sukně.” Drzá, avšak trefná připomínka přiměla Simona k neradostnému úsměvu. „Před dvěma roky jsem na tohle tu a tam pomyslel,” přiznal nakonec, „nyní neuvažuji o ničem jiném.”

Westcliff zmučeně zasténal a promnul si kořen nosu. „Nic se mi tolik neprotiví jako přihlížet, kterak se přítel slepě řítí do záhuby. Vaše slabina, Hunte, tkví v tom, že neumíte odolat výzvě, třebaže není hodna vašich kvalit.”

„Já výzvy zbožňuji.” Simon zakroužil vínovicí ve svém pohárku. „Avšak tato skutečnost nemá nic společného se zájmem o slečnu Peytonovou.”

„Panebože,” zamumlal hrabě. „Vypijte tu brandy a přestaňte si s ní hrát. Takhle tomu výtečnému likéru jedině ublížíte.”

Simon přítele obdaroval zamračeným pohledem. „Vysvětlete mi, jak může člověk ublížit kapce kořalky. Ne, radši mlčte. Můj venkovský mozek by to stejně nepochopil.” Poslušně vysrkl brandy a postavil sklenici na stůl. „A teď, co kdybychom si promluvili o? Ach ano, o mé slabosti. Ale dřív než se o ní začneme bavit, z vás vymámím jedno přiznání. I vám se snad alespoň jednou v životě stalo, že jste byl spalován touhou, jež přesahovala veškeré hranice. Pokud ne, nemá cenu na tohle téma dál diskutovat.”

„Samozřejmě, že jsem něco takového zakusil. To snad každý mužský starší dvanácti let. Právě proto nám Pánbůh nadělil zdravý rozum, aby nás ochránil před opakováním nezralých poklesků.”

„Inu, a v tom právě tkví moje potíž,” přisvědčil Simon.

„Zanevřel jsem na zdravý rozum a plně se spokojuji s primitivními pudy.”

Hrabě náhle zvážněl. „Existuje dobrý důvod, proč slečna Peytonová a její příšerné přítelkyně zůstaly na ocet. Jsou prob—

lematické. Jestliže vás o tom nepřesvědčila dnešní událost, pak už vám opravdu není pomoci.”

*

Jak předpověděl Simon Hunt, Annabelle se po několik následujících dní cítila mizerně. Dokonce si stačila zvyknout na odpornou pachuť odvaru ze svízele, který jí lékař předepsal první den každé čtyři hodiny, posléze interval prodloužil o dvě. Ačkoliv lektvar mírnil účinek hadího jedu, žaludek se po něm bouřil. Cítila se vyčerpaná, přesto nemohla spát, a třebaže se k smrti nudila, nedokázala se na nic soustředit.

Přítelkyně dělaly, co mohly, aby ji zabavily a obveselily. Annabelle jim byla za všechno velice vděčná. Evie u ní vysedávala a předčítala jí z nemravného románu, odcizeného z panské knihovny. Daisy a Lillian přicházely s nejnovějšími klípky, snažily se rozesmát nemocnou tím, jak napodobovaly ostatní ctihodné hosty. Na dívčinu žádost poctivě hlásily, kdo vítězí v závodech o pozornost lorda Kendalla. Nakonec ho zaujala vysoká, štíhlá, světlovlasá dívka jménem Constance Darrowbyová.

„Pokud vás zajímá můj názor, tak podle mě je příliš chladná,” pravila upřímně Daisy. „Pusu má věčně našpulenou a osvojila si rozčilující zvyk hihňat se do dlaně. Jako by se dáma nemohla pořádně zasmát.”

„Třeba má škaredé zuby,” zadoufala Lillian.

„Já si myslím, že je úplně pitomá,” pokračovala mladší sestra. „Nechápu, čím Kendallovi učarovala.”

„Daisy,” poučila ji sestra. „Uvědom si, že hovoříš o člověku, pro něhož vrcholnou zábavu představuje okukování rostlin. Tudíž ho očividně hned tak něco neznudí.”

„Ovšem dneska na pikniku,” referovala Daisy, „jsem vskutku zažila něco vzrušujícího. Krátce jsem se dokonce domnívala, že jsem nachytala lady Constanci v kompromitující pozici s jedním z hostů. Na několik minut se vypařila ve společnosti jistého pána a lord Kendall to nebyl.”

„A kdo to byl?” vyzvídala Annabelle.

„Benjamin Muxlow. Místní statkář. Víte, o čem mluvím. Taková ta zemitá sorta, co vlastní dostatek půdy a hrstku služebnictva. Chlap, co hledá ženskou, která by mu porodila osm devět dětí, spravovala odřené manžety na košilích a o zabijačkách vyráběla jelita z vepřové krve”

„Daisy,” zasáhla Lillian, jež si všimla, kterak Annabelle zezelenala. „Kroť svoji obrazotvornost, ano?” Pak se omluvně usmála na kamarádku. „Promiňte, drahá. Avšak je na místě poctivě přiznat, že Angličané jedí věci, před nimiž by Američan prchl hrůzou od stolu.”

„V každém případě,” pokračovala s přehnanou trpělivostí Daisy, „lady Constance zmizela ve společnosti pana Muxlowa. Přirozeně jsem se je vydala hledat. Doufala jsem, že spatřím něco, čím se dáma zdiskredituje, takže lord Kendall o ni ztratí zájem. Jistě si umíte představit, jak mě potěšilo, když jsem ty dva přistihla za stromem s hlavami u sebe.”

„Líbali se?” zajímalo Annabelle.

„Bohužel ne. Muxlow pomáhal lady Constanci vrátit na strom mládě červenky vypadlé z hnízda.”

„Ach jo.” Annabelle poklesla ramena. „To od ní bylo hezké.” Uvědomovala si, že neustálou sklíčenost má zčásti na svědomí hadí jed a zčásti téměř nepoživatelná protilátka. Nicméně ani vývoj situace jí nikterak neprospěl.

Když si Lillian uvědomila, jak moc je přítelkyně nešťastná, popadla kartáč vykládaný stříbrem. „Teď pusťte lady Constanci a lorda Kendalla z hlavy,” prohodila. „Učešu vám vlasy. Potom se budete cítit mnohem lépe.”

„Kde je mé zrcadlo?” otázala se Annabelle a posunula se na lůžku kupředu, aby si za ni mohla Lillian sednout.

„Nemůžu je najít,” zazněla dívčina klidná odpověd.

Annabelle si dávno všimla, že zrcadlo nějakým zázrakem zmizelo. Uvědomovala si, že se na ní otrava ošklivě podepsala. Vlasy měla matné, z pleti se vytratila svěží barva. Díky ustavičné nevolnosti nedokázala nic pozřít. Paže položené na přikrývce jí připadaly hubené a bezvládné.

Večer k ní otevřeným oknem dolehla hudba, linoucí se z tanečního sálu. Představila si lady Constanci, jak pluje v rytmu valčíku v náruči lorda Kendalla. Neklidně se zavrtěla v posteli. Mrzutě si připustila, že se její šance na manželství rozplynuly vniveč. „Nenávidím zmije,” zamumlala. Pozorovala matku, jak na nočním stolku přerovnává sbírku rozličných předmětů. Lžíce ulepené od medicíny, lahvičky, kapesníky, kartáč, vlásničky.

„Nesnáším choroby, procházky lesem a ze všeho nejvíc hraní pasáka!”

„Co jsi to říkala, drahá?” zbystřila matka a přestala rovnat na podnos prázdné sklenice.

Annabelle zavrtěla hlavou. Zčistajasna ji přemohl splín.

„Ale nic, mamá. Přemýšlela jsem. Chci se vrátit do Londýna. Za den, za dva. Až budu schopna cestování. Nemá význam tu dál zůstávat. Pozici lady Kendallové zaujala Constance. Kromě toho vypadám příšerně, takže stejně nikoho neokouzlím. Mimoto”

„Na tvém místě bych se ještě nevzdávala,” mínila Philippa, zkoumajíc obsah podnosu. Pak se sklonila k dceři a pohladila ji po líci konejšivou mateřskou dlaní. „Zatím neproběhly žádné ohlášky, a lord Kendall se na tebe často vyptává. Hlavně nezapomínej na tu obrovskou kytici modrých zvonků, kterou ti nechal poslat. Povídal, že je osobně natrhal.”

Annabelle unaveně pohlédla na pugét postavený v koutě. Stoupala z něho omamná vůně, z níž se jí dělalo mdlo. „Mamá, chtěla jsem tě požádat Nemohla by ses jí nenápadně zbavit? Je nádherná, oceňuji lordovo vstřícné gesto, ale ta vůně”

„Och, na to jsem nepomyslela,” polekala se Philippa. Vyskočila, popadla vázu a vynesla ji ze dveří. „Přemístila jsem ji do haly. Požádám komornou, zda by ji neodklidila.” Hlas se vytrácel, jak se matka vzdalovala.

Annabelle vzala ze stolku zapomenutou sponku a začala si s ní pohrávat. Mračila se. Kendallova kytice byla pouze jednou z mnoha. Jakmile se zvěst o jejím úrazu rozšířila, většina hostů jí projevila své sympatie. Dokonce i lord Westcliff se jménem svým a rodiny Marsdenových vytasil se svazkem skleníkových

růží. Množství rozličných váz s květinami propůjčilo komnatě poněkud pohřební ráz. Zvláštní, od Simona Hunta žádná nepřišla Neposlal jedinou řádku, jediné poupě. Po starostlivém chování, které projevil přede dvěma dny, by čekala alespoň něco. Sebemenší projev zájmu. Avšak ve světle toho, co ji potkalo, Hunt možná usoudil, že je směšná, nezaslouží si jeho pozornost a raději od ní dal ruce pryč. Asi by měla být vděčná, že od něho bude mít konečně pokoj.

Místo toho však Annabelle podezřele zaštípalo v nose a do očí jí vhrkly slzy. Nerozuměla sama sobě. Nedokázala pojmenovat emoce, jež se vzdouvaly pod nánosem beznaděje. Jako by toužila po něčem nepopsatelném Kéž by tušila, po čem vlastně. Kéž by

„Inu, tohle je velice zvláštní.” Philippa se vrátila do místnosti očividně zmatená. „Našla jsem je za dveřmi. Někdo je tam zanechal, aniž připojil vzkaz. Netuším, od koho by mohly být. Vypadají jako nové. Co myslíš, není to dárek od tvých přítelkyň? Jak jinak. S tak výstředním prezentem se mohou vytasit pouze Američané.”

Annabelle se posadila na lůžku a zírala na předměty, které jí přistály v klíně. Nestačila se divit. Jednalo se o pár kotníkových bot svázaných k sobě elegantní rudou stuhou. Vyrobeny byly z jemňoučké kůže obarvené do módního bronzového odstínu, leskly se jako sklo. Měly nízké, široké kožené podpatky a důkladně přišitý široký jazyk, takže byly zároveň pevné i elegantní. Zdobila je precizní výšivka v podobně lístků, táhnoucí se po svršcích. Annabelle kulila na obuv oči. Náhle se jí chtělo smát.

„Musí být od Bowmanových,” prohlásila důrazně, ale věděla své.

Věnoval jí je Simon Hunt. Dobře si uvědomoval, že se nepatří, aby gentleman obdarovával dámu kusy garderoby. Měla bych je okamžitě vrátit, blesklo jí hlavou, přestože botky spokojeně tiskla k sobě. Pouze Simon Hunt je schopen obšťastnit člověka něčím tak praktickým a zároveň nevhodně osobním.

S úsměvem rozvázala červenou mašli a vzala jednu z botek do dlaní. Byla překvapivě lehká. Jediným pohledem se ujistila,

že jí padne jako ulitá. Jak mohl Hunt tušit, jakou má žádat velikost, a kde střevíce u všech svatých opatřil? Zvolna klouzala prstem po drobných stezích, které spojovaly lesklou bronzovou useň s podrážkou.

„Jsou nádherné,” poznamenala Philippa. „Skoro je škoda chodit v nich po zablácených cestách.”

Annabelle pozvedla střevíc k nosu a zhluboka nasála zemitou vůni nablýskané hověziny. Přejela bříškem prstu po měkce prošitém okraji. Poté obuv znovu pečlivě zkoumala, jako by se jednalo o vzácnou sochu nevyčíslitelné hodnoty. „Vycházek do přírody už mám beztak po krk,” usmívala se. „Tyhle botky neokusí nic jiného než vydlážděné zahradní pěšinky.”

Matka se na ni s láskou zadívala. Sklonila se a pohladila dceru po vlasech. „Nikdy by mě nenapadlo, jak tě povzbudí na duchu pár nových bot Ale jsem za to bezmezné vděčná. Nemám ti poslat pro talíř polévky a krajíc chleba, drahá? Před další dávkou odvaru bys měla zkusit něco sníst.”

Annabelle se ušklíbla. „Ano, polévku si dám.”

Philippa spokojeně přikývla a natáhla se pro nečekaný dárek. „Jenom je uklidím do skříně.”

„Ještě ne,” zaprosila dívka a přitiskla si jeden ze střevíců majetnicky k hrudi.

Philippa se chápavě usmála a šla zazvonit na komornou. Annabelle se opřela o polštáře a spokojeně hladila hedvábnou kůži. Cítila, jak se jí z hrudi svalil mohutný balvan. Bezpochyby je to znamení, že zvládla souboj s hadím jedem Ale nevysvětluje to, proč zčistajasna cítí bezbřehou úlevu a klid.

Přirozeně musí panu Huntovi poděkovat a poučit ho, že rozdávat podobné pozornosti se nehodí. Jenže pokud se muž přizná, že oním tajemným dárcem je skutečně on, bude Annabelle muset prezent vrátit. Kniha veršů, krabice karamel či svazek květin by byly dárkem mnohem vhodnějším. Avšak žádný z nich by ji nedojal jako tento.

Annabelle se s botkami těšila celý večer, navzdory matčinu varování, že obutí ležící na posteli přináší smůlu. Když se konečně rozhodla, že si zdřímne, postavila kuriózní pozornost na

noční stolek. Otevřenými okny se do ložnice stále linula hudba. Sotva se dívka ráno probudila, padl jí zrak na nové botky a spokojeně se usmála.

*

Třetího rána se Annabelle konečně cítila natolik dobře, aby mohla vstát z postele. Ke své úlevě zjistila, že většina hostů odjela na slavnost pořádanou v sousedním panství, takže Stony Cross Park zpola osiřel a ztichl. Po domluvě s hospodyní Philippa doprovodila dceru do soukromého salonu s výhledem do zahrad. Jednalo se o rozkošnou místnost s modrými tapetami posetými kvítky a veselými obrázky zvířat a dětí. Podle služčiny informace sloužil výhradně Marsdenům, avšak lord Westcliff jej osobně dal Annabelle k dispozici, aby měla větší pohodlí.

Matka přikryla dceři kolena plédem a postavila před ni hrnek odvaru. „Musíš to vypít,” trvala neústupně na svém, když si všimla jejího úšklebku. „Je to pro tvoje dobro.”

„Není třeba, abys nade mnou stála a hlídala mě, mamá,” bránila se Annabelle. „Ráda si tu sama odpočinu a ty se zatím můžeš projít se svými přítelkyněmi a v klidu si popovídat.”

„Určitě?” otázala se Philippa.

„Jistě.” Dívka se chopila šálku s odvarem a zhluboka se napila. „Poslušně bumbám svoji medicínu. Vidíš? Běž, máti, a na mě se neohlížej.”

„Tak tedy dobrá,” souhlasila neochotně Philippa. „Ale jenom na chviličku. Hospodyně ti na stolek připravila zvonek. Kdybys potřebovala pomoc, neváhej zazvonit na komornou. A pamatuj -ten čaj vypiješ do poslední kapky.”

„Spolehni se,” slíbila dcera a nasadila široký úsměv. Culila se, dokud matka neodešla. Sotva za ní zapadly dveře, natáhla se a vychrstla obsah hrnku z okna.

Úlevně si vydechla a stulila se do rohu pohovky. Konejšivé ticho tu a tam narušil zvuk domácích prací: cinkot nádobí, tlumený hlas hospodyně, svištění koštěte, čile se pohybujícího po koberci v hale. Annabelle se opřela o parapet a nastavila tvář hřejivému slunci. Zavřela oči a zaposlouchala se do bzučení

včel, líně opylujících trsy květů růžových hortenzií a křehké úponky voňavých hrachorů. Ačkoliv byla stále velice slabá, těšilo ji užívat si příjemné letargie a dřímat na slunci jako kočka.

Zaslechla jediné nesmělé zaťukání, jako když se ji příchozí zdráhá rušit. Dala si s odpovědí načas. Zamrkala oslněnýma očima, zůstala sedět s nohama založenýma pod sebou. Zrak jí zastřela záplava jasných teček. Jakmile odezněla, ke svému úžasu shledala, že civí na Simona Hunta. Aniž si to uvědomoval, frajersky se opíral ramenem o dveře. Hlavu měl nachýlenou, spaloval ji nevyzpytatelným pohledem.

Annabellino srdce tlouklo jako splašené. Jako obvykle byl dokonale oblečen, avšak ani gentlemanský šat nedokázal zkrotit příval energie, který z něj sálal. Dívka si vybavila nepoddajnost mužova hrudníku a paží, kterou vyzkoušela, když ji nesl po schodech, dotek jeho rukou na svém těle. Ach! Už nikdy mu nepohlédne do tváře, aniž by si připomněla ony okamžiky.

„Vypadáte jako motýl, který sem zabloudil ze zahrad,” poznamenal příchozí vlídně.

Určitě se mi vysmívá, pomyslela si Annabelle. Zřetelně si uvědomovala, jak je pobledlá. Smetla si z obličeje neposlušné pramínky. „Co tady pohledáváte?” otázala se. „Neměl byste se veselit na slavnosti u sousedů?”

Nechtěla na něho spustit tak zhurta a nepřátelsky. Jako by ji zčistajasna opustila schopnost bravurně vládnout slovy. Zírala na muže před sebou a bezděčně si vzpomínala, jak něžně jí masíroval hruď. Nato ji zaplavil stud.

Hunt odvětil sžíravým tónem: „Musím se poradit s jedním ze svých správců o jistém obchodě. Naneštěstí přijede z Londýna dneska odpoledne. Na rozdíl od gentlemanů v hedvábných punčochách, jejichž rodokmeny tak obdivujete, mám na starosti závažnější věci, než kam si na pikniku rozprostřít pokrývku.” Odlepil se od zárubně a zamířil do komnaty. Pátravě si dívku prohlížel. „Pořád tak slabá? Brzy se to zlepší. Co váš kotník? Nadzdvihněte si sukně. Myslím, že bych se na něj měl ještě jednou podívat.”

Annabelle na něho poplašeně vytřeštila oči a vzápětí se rozesmála. Uvědomila si, že žertuje. Smělá poznámka ji zázračně zbavila napětí. Konečně se uvolnila. „Jste velice laskavý,” pravila suše, „ale není třeba. Můj kotník vypadá o hodně lépe. Děkuji za optání.”

Hunt k ní s úsměvem přistoupil. „Ujišťuji vás, že moje pohnutka vychází z čistého altruismu. Z pohledu na vaši obnaženou nožku bych rozhodně neměl žádné potěšení. Inu, možná by mi krapet zatrnulo, ale dovedně bych to maskoval.” Šikovně uchopil opěradlo blízké židle a přitáhl si ji k Annabelle. Na dívku učinilo dojem, že zachází s kusem těžkého vyřezávaného nábytku jako s peříčkem. Krátce střelila očima ke dveřím. Dokud zůstanou otevřené, je přípustné, aby dlela s Huntem o samotě. Každou chvíli se tu objeví matka, aby ji zkontrolovala. Do té doby musí se Simonem probrat téma nových bot.

„Pane Hunte,” spustila zvolna. „Musím se vás na něco zeptat”

„Ano?”

Nejkrásnější jsou na něm oči, pomyslela si ustrašeně Annabelle. Divoké a plné života. Člověk se diví, proč většina lidí dává přednost modrým kukadlům před tmavými. Žádný odstín modři se nedá srovnat s hlubinami Simonových černých zřítelnic.

Byť se pokoušela sebevíc, nedokázala přijít na způsob, jak by se ho ohleduplně vyptala. V duchu zápasila s rozličnými frázemi, až posléze bez obalu vyhrkla: „Ty boty máte na svědomí vy?”

Mužův výraz jí nic nenapověděl. „Boty? Obávám se, že vám nerozumím, slečno Peytonová. Jedná se o metaforu či hovoříte o obutí jako takovém?”

„Konkrétně o kotníčkových střevících,” upřesnila Annabelle. Podezřívavě zírala svému společníkovi do tváře. „Kdosi včera zanechal před mými dveřmi pár úplně nových vycházkových bot.”

„S potěšením s vámi prodiskutuji každou část vaší garderoby, slečno Peytonová. Lituji, ale o vašich botách nevím nic.

Nicméně s povděkem přijímám, že se vám podařilo jedny získat. Ledaže byste ráda pokračovala ve hře na chodící hostinu pro všudypřítomnou hampshirskou havěť.”

Annabelle na něj dlouze pohlédla. Ačkoliv dárcovství nepřiznal, stěží potlačoval veselí. Oči mu pobaveně jiskřily. „Čili popíráte, že jste mi věnoval pár vycházkových střevíců?”

„Popírám, a to co možná nejdůrazněji.”

„V tom případě nic nechápu. Kdyby se někdo rozhodl pořídit dámě nové obutí, a přitom neznal velikost její nožky Jak by podle vás odhadl správnou míru?”

„Podle mě se jedná o relativně jednoduchý tah.” Zadumal se. „Umím si představit, že ona dotyčná osoba požádala komornou, aby vyhledala pár odložených trepek své paní. Ty nejspíš zanesla místnímu ševci. Nabídla mu slušnou sumu za to, když odloží všechnu zbývající práci stranou a okamžitě ušije nové botky.”

„Čili někdo kvůli mně vynaložil značné úsilí,” zamumlala Annabelle.

Náhle se Hunt zatvářil jako uličník. „Určitě mnohem menší, než kdyby musel vynášet zraněnou dámu přes tři patra do její ložnice pokaždé, když si zamane vydat se na procházku v pantoflích.”

Annabelle dospěla k přesvědčení, že se k dárcovství nikdy nepřizná. To znamená, že si botky může ponechat, ale zároveň vylučuje, aby za ně Huntovi poděkovala. Byla si jistá, že tajemným dobrodincem je on vyčetla mu to z obličeje.

„Pane Hunte,” pravila upřímně. „Já přála bych si” Odmlčela se, neschopná nalézt správná slova. Bezmocně na muže zírala.

Simon se nad ní slitoval. Postavil se, přešel k malému kulatému hracímu stolku, zdvihl jej a přenesl k pohovce. Kruhová deska měřila v průměru zhruba šedesát centimetrů a byla zkonstruována tak, aby se pouhým překlopením přizpůsobila k hraní šachu či dámy. „Hrajete?”

„Dámu? Ano, příležitostně.”

„Ne. Šachy.”

Annabelle zavrtěla hlavou a znovu se stulila do rohu pohovky. „Ne, šachy jsem nikdy nehrála. Nechci, aby to vyznělo nepatřičně, ale ve svém současném stavu se ani netoužím zabývat něčím tak složitým, jako jsou”

„Nejvyšší čas, abyste se je naučila.” Hunt zamířil ke skříňce, z níž vytáhl naleštěnou krabičku z žíhaného dřeva. „Říká se, že svůj protějšek nikdy nepoznáte, dokud si s ním nezahrajete šachy.”

Annabelle si ho obezřetně prohlížela. Znervózňovalo ji, že jsou spolu sami. Přesto byla uchvácena mužovou vlídností. Jako by se ji snažil přesvědčit, aby mu důvěřovala. Z Huntova chování pojednou vyzařovala pokorná něha, jež ostře kontrastovala s obrazem cynického prostopášníka, za něhož jej doposud považovala.

„Vy tomu věříte?” zeptala se.

„Samozřejmě že ne.” Přinesl skříňku ke stolku a otevřel ji. Ukázala se souprava pečlivě vyřezávaných onyxových a slonovinových figurek. Simon dívce adresoval vyzývavý pohled.

„Pravdou je, že muže nikdy doopravdy nepoznáte, dokud mu nepůjčíte peníze. O ženách platí, že je člověk prokoukne až ve chvíli, kdy se s nimi vyspí.”

Ačkoliv prapodivné moudro prohodil nedbalým tónem, Annabelle jeho slova přímo otřásla. Zcela bezúspěšně se pokoušela nedát na sobě nic znát. „Pane Hunte,” mračila se do rozesmátých očí svého společníka, „pokud hodláte pokračovat v pronášení vulgárních poznámek, budu nucena vás požádat, abyste opustil salón.”

„Omlouvám se.” Falešnou kajícností ji ani v nejmenším neošálil. „Zkrátka nedokážu odolat pokušení neustále vás uvádět do rozpaků. Půvabně se totiž zardíváte. Dosud jsem nepoznal ženu, jež by se červenala tak často jako vy.”

Dívka se zapýřila až po kořínky vlasů. „Já se nikdy nečervenám. Je to proto, že” Důstojně se odmlčela. Upírala na muže nevraživý pohled, který ho nakonec rozesmál.

„Od teďka budu hodný,” slíbil. „Hlavně mě nevyhánějte pryč.”

Nerozhodně po něm pokukovala a nervózně si mnula čelo. Rozčilené gesto a dojímavá křehkost Simona přiměly, aby se ovládal. „Všechno je v pořádku,” zamumlal. „Dovolte mi zůstat, Annabelle.”

Dívka několikrát zamrkala, pak váhavě přikývla. Pohodlně se uvelebila na polštářích, zatímco Hunt metodicky připravoval šachovnici. Na to, jak veliké a hrubé měl ruce, se dotýkal jednotlivých figurek překvapivě něžně. Jeho ruce vypadají tak nemilosrdně, pomyslela si. Jsou opálené a mužné, s nádechem černého chmýří na hřbetech.

Byl jí tak blízko, že ostře vnímala podmanivou vůni s nádechem škrobu a mýdla na holení. Snoubila se s aromátem čisté pleti a ještě něčím, mnohem kouzelnějším. Snad za to mohl sladce vonící dech, jako by právě jedl hrušky anebo plátek ananasu. Když k němu vzhlédla, uvědomila si, jak snadno by se k ní mohl sklonit a políbit ji. Pouhé pomyšlení způsobilo, že se počala chvět. Zatoužila cítit na svých ústech Huntovy horké rty, vdechovat prchavou sladkost jeho dechu. Kéž by ji znovu sevřel v náručí.

Nečekané poznání ji přinutilo vytřeštit oči. Dívčina náhlá ztuhlost promluvila k Simonovi jasnou řečí. Namísto hrací desky upoutala jeho pozornost Annabellina tvář. Ať už vyčetl z jejího výrazu cokoliv, na okamžik zadržel dech. Žádný z nich se ani nepohnul. Annabelle mohla jen tiše vyčkávat, prsty zabořené do čalounění. Přemítala, co přijde dál.

Hunt prolomil napětí dlouhým povzdechem. Oslovil ji vlídným, zastřeným hlasem. „Kdepak Ještě vám není úplně dobře.”

Sotva ho slyšela, jak jí burácelo srdce. „C-cože?” otázala se mdle.

Jako by nedokázal odolat, shrnul jí Simon uvolněnou kadeř zpátky za ucho. Letmý dotek způsobil, že dívku začala pálit hebká kůže tam, kde se jí muž bezděčně dotkl. „Vím, na co myslíte. A věřte mi, pokušení je velké. Ale ještě jste příliš zesláblá a já se dnes stěží ovládám.”

„Pokud mi chcete naznačit, že jsem”

„Nikdy neztrácím čas vytáčkami,” odsekl a znovu se plně soustředil na šachovnici. „Očividně po mně chcete, abych vás políbil. S radostí vám vyhovím, ale až nastane správný čas. Do té doby se budu držet zpátky.”

„Pane Hunte, jste ten nej”

„Ano, já vím,” ušklíbl se. „Ušetřím vás vymýšlení vhodných přívlastků pro mou maličkost. Už jsem je od vás slyšel.” Usadil se na židli a vtiskl Annabelle do dlaně šachovou figurku. Vyřezávaný onyx byl těžký a chladný, hladký povrch se dotykem zvolna zahříval.

„Nemíním na vás chrlit žádná adjektiva,” vypěnila Annabelle. „Úplně by mi postačilo hodit po vás jeden dva tvrdé předměty.”

Z mužovy hrudi se vydral pobavený smích. Ledabyle přejel palcem hřbet dívčiny ruky a pustil ji. Ucítila, jak má zhrublou pokožku. Nebylo to nepříjemné. Jako by ji olízla kočka. Vyvedená z míry vlastní odpovědí, zadívala se na figurku ve své dlani.

„Tohle je královna. Nejmocnější postava na šachovnici.

Smí se pohybovat všemi směry a tak daleko, jak si zamane.”

Ne že by k ní promlouval zrovna svůdně, ale něco v jeho řeči způsobilo snad za to mohlo syté zabarvení hlasu -, že se blaženě zavrtěla.

„Má větší vliv než král?” zeptala se.

„Ano. Král může postoupit pouze o jedno pole. Přesto je nejdůležitější.”

„Jak by mohl být důležitější než královna, když není tak mocný jako ona?”

„Protože ve chvíli, kdy je zajat, hra končí.” Natáhl se pro kousek, který jí podstrčil, a vyměnil jej za pěšce. Záměrně se přitom otřel o dívčiny prsty. Jednalo se o promyšlené pohlazení. Třebaže dívka dobře věděla, že by se měla podobným důvěrnostem bránit, nedokázala odolat. Nepřítomně zírala na svou ruku, svírající pěšce tak pevně, až jí zbělely klouby. Hunt pokračoval tichým, sametovým hlasem: „Pěšec se smí pohybovat pouze z políčka na políčko. Nemůžete jím táhnout dozadu

či stranou, ledaže byste chtěla sebrat protivníkovu figurku. Většina začátečníků s oblibou táhne velkým množstvím pěšců, aby zabrali na šachovnici co nejvíc místa, avšak lepší strategie spočívá v promyšleném využití ostatních figur”

Hunt pokračoval v popisu šachových vojáčků. Každého vtiskl dívce do dlaně. Annabelle byla omámená hypnotickými doteky jeho prstů, smysly měla zbystřené očekáváním. Všechny dřívější obranné mechanismy, ukryté v jejím nitru, se měnily v prach jako zrno v mlýnici. Něco se s ní stalo. Anebo s Huntem. Případně s oběma. Náhle spolu vycházeli překvapivě lehce, což se ještě před několika dny zdálo nemožné. Nechtěla ho nikterak povzbuzovat Nevyvstalo by z toho nic dobrého. Přesto si nedokázala pomoct a užívala si mužovy blízkosti.

Hunt ji zasvěcoval do hry. Trpělivě vyčkával, když zvažovala každý tah, radil, když jej o to požádala. Přistupoval k ní hravým a okouzlujícím způsobem, takže Annabelle téměř přestalo záležet na tom, kdo vlastně vyhraje. Téměř. Když táhla figurou tak, že ohrozila ne jednoho, ale hned dva protivníkovy pěšáky najednou, obdařil ji Hunt obdivným pohledem. „Koukám, že jste pohotově zvolila strategii současného ohrožení dvou figur. Měl jsem podezření, že budete talent od přírody.”

„Nyní nemáte na vybranou. Musíte se stáhnout,” radovala se Annabelle.

„Ještě ne.” Provedl úhybný manévr a zčistajasna ohrožoval dívčinu královnu.

To Annabelle nešlo do hlavy. Znenadání ohrožoval on ji.

„Tohle není fér,” bránila se a protihráč se rozchechtal. Propletla si prsty, položila na ně bradu a zvažovala situaci.

Celou minutu vymýšlela a zase zavrhovala další kroky, ale žádný jí nepřipadal vhodný. „Netuším, co teď,” přiznala nakonec. Zdvihla k Huntovi zrak a shledala, že si ji zvláštně prohlíží. Zálibně a se zájmem. Pochopila, co jí mlčky sděluje. Ztěžka polkla. Najednou měla pocit, že se zadusí přívalem sladkosti, jako by polkla plnou lžíci medu.

„Unavil jsem vás,” poznamenal Hunt.

„Ne, jsem v pořádku.”

„Dohrajeme to později. Až si odpočinete, lehko přijdete na další vhodný tah.”

„Ale já nechci přestat,” namítla popuzeně. „Kromě toho si za chvíli nebudeme pamatovat, jak jednotlivé figury vlastně stály.”

„Já ano.” Nebral na vědomí dívčiny protesty. Postavil se a odnesl hrací stolek z Annabellina dosahu. „Potřebujete si zdřímnout. Mám vám pomoci nahoru nebo?”

„Pane Hunte, odmítám se vrátit do své ložnice,” trvala tvrdošíjně na svém. „Nemohu ji ani vidět. Vlastně bych raději spala na chodbě než”

„Dobrá,” usmál se Simon a zase si sedl. „Uklidněte se. Rozhodně vás nemíním nutit k něčemu, co se vám příčí.” Spokojeně si propletl prsty a pohodlně se opřel. Pozoroval ji přimhouřenýma očima. „Zítra se vrátí hosté a znovu jich bude všude plno,” podotkl. „Předpokládám, že se brzy opět pustíte do pronásledování ubohého Kendalla.”

„Možná,” připustila Annabelle. Vzápětí si přitiskla dlaň na ústa, aby potlačila zívnutí.

„Vždyť o něj nestojíte,” domlouval jí mírně Hunt.

„Ale ano, stojím.” Ospale se odmlčela a opřela si hlavu o paži. „Mimochodem Ačkoliv jste ke mně byl neobyčejně laskavý, pane Hunte, obávám se, že nemohu připustit, abyste zhatil moje plány.”

Soustředěně ji sledoval, jako když před okamžikem studoval šachovnici. „Ani já nehodlám měnit svoje záměry, zlatíčko.”

Kdyby Annabelle nebyla k smrti unavená, divoce by proti tomuto oslovení protestovala. Místo toho zemdleně uvažovala o mužových slovech. Jeho záměry „Čili jste si usmyslel, že mi zabráníte v ulovení lorda Kendalla,” poznamenala.

„Víc než to,” odvětil mile. Pobaveně zdvihl koutek úst.

„Co tím chcete říct?”

„Zásadně nevykládám karty na stůl. Ale počítejte s tím, že využiju každé výhody, které se mi dostane. Příště jste na tahu

vy, slečno Peytonová. Pamatujte si, že vás budu hlídat na každém kroku.”

Annabelle si uvědomovala, že by ji varování mělo vyděsit. Avšak přemáhalo ji naprosté vyčerpání. Na několik vteřin zavřela oči. Konejšivá vlhkost, ukrývající se za víčky, ulevila nepřemožitelnému nutkání k spánku. Když je s námahou rozlepila, plul jí před očima Huntův rozmazaný obraz. Škoda, že musíme být soupeři, pomyslela si zdrceně. Ze svá slova neúmyslně vyslovila nahlas, si uvědomila až v okamžiku, kdy jí něžně odpověděl:

„Nikdy jsem nebyl váš protivník.”

„Potom jste tedy můj přítel?” zamumlala pochybovačně. Podlehla pokušení a znovu zavřela oči. Spánek ji vtáhl do své konejšivé náruče tak prudce, že sotva vnímala, jak jí Hunt vytahuje přikrývku až k ramenům.

„Kdepak, zlatíčko,” zašeptal. „Nejsem váš přítel”

Nespala hluboce. Občas procitla, aby se ujistila, že je v salonu sama. Pak znovu upadla do neklidné dřímoty, zahřívaná teplými slunečními paprsky. Konečně hluboce usnula. Octla se v nádherně barevném snu. Smysly měla zbystřené, připadalo jí, že se vznáší v hřejivém oceánu. Tvary kolem ní zvolna dostávaly svoji podobu

Procházela neznámým domem zalitým jasnou září. Dovnitř vysokými okny pronikalo světlo. Místnosti zely prázdnotou, nikde nezahlédla žádného hosta či služebnou. Ve vzduchu se vznášela tklivá, nadpozemská melodie, vyluzovaná umně skrytým orchestrem. Naplňovala ji touhou. Kráčela sama. Zčistajasna se octla v prostorném sloupovém sále, jemuž chyběl strop. Místo něj se nad ní klenula obloha posetá bílými nadýchanými obláčky. Podlaha z velkých černých a bílých čtverců připomínala šachovnici. Na některých polích stály kamenné figury v životní velikosti.

Annabelle si je zvědavě prohlížela. Zvolna je obcházela, aby si prohlédla jejich naleštěné obličeje. Přála si, aby měla s kým promluvit. Prahla po teplé lidské dlani, již by mohla

uchopit. Pomalu se loudala obrovskou šachovnicí, slepě někoho hledala v záplavě nehybných figur. Vtom spatřila temnou postavu ledabyle se opírat o bílý mramorový pilíř. Srdce jí počalo tlouct jako zběsilé, chůze vázla. Naplnilo ji vzrušení, jež rozehřálo plet a povážlivě zrychlilo tep.

Blížil se k ní Simon Hunt, spokojeně se usmíval. Dostihl ji dřív, než se mu stačila vyhnout. Sklonil se a pošeptal jí do ucha:

„Zatančíte si se mnou?”

„Nemůžu,” hlesla. Vzpouzela se, jelikož ji držel v pevném objetí. „Ale ano, můžete,” dotíral jemně. Zlehka ji líbal horkými rty. „Přitulte se ke mně.”

Naléhala, aby ji pustil, jenom se smál. Zasypával ji polibky, dokud v jeho pažích úplně nezvláčněla. Byla vůči němu naprosto bezmocná. „Nejohroženější figurou je královna,” zamumlal nečekaně. Upřeně si dívku prohlížel, z očí mu sálala čertovina. „Jste v nebezpečí, Annabelle”

Náhle byla volná. Obrátila se, aby mu utekla. Klopýtala, narážela do soch. Pronásledoval jí. Držel se jí v patách, schválně štvanici prodlužoval, dokud se zchvácená nezadýchala vyčerpáním. V uších jí zněl mužův tlumený smích. Vtom ji znovu popadl a přitiskl k sobě. Strhl ji na podlahu. Blankytnou oblohu zakryla jeho hlava. Položil se na ni celým tělem. Jímavou melodii přehlušilo burácení srdce. „Annabelle,” šeptal. „Annabelle”

Probudila se a vzápětí divoce vytřeštila zrak. Byť rozespalá, vycítila, že s ní v místnosti někdo je.

„Annabelle,” dolehlo k ní znovu. Avšak nejednalo se o sytý, konejšivý baryton, který slyšela ve snu.

Spatřila nad sebou stát lorda Hodgehama. Vyškrábala se do sedu a ucouvla. Ne, tohle není sen, tohle je doopravdy. Oněměla překvapením. Ucukla, když těžkou rukou uchopil krajkové lemování živůtku jejích šatů.

„Slyšel jsem, že stůněte,” prohlásil Hodgeham. Zpoza odulých víček si ji prohlížel. „Netušíte, jak mě mrzí, že jste utrpěla tak nepříjemný úraz. Ale jak se zdá, nikterak vás nepozname—

nal. Vypadáte,” odmlčel se a olízl si odulé rty, „stejně znamenitě jako dřív. Možná jste kapánek bledší.”

„Jak Jak jste mě tu našel?” otázala se Annabelle. „Tohle je soukromý salon rodiny Marsdenů. Jistě jste nedostal povolení vstoupit.”

„Přinutil jsem komornou kápnout božskou,” zazněla samolibá odpověd.

„Odejděte!” vyštěkla dívka. „Nebo začnu křičet.”

Vetřelec se spokojeně zachichotal. „Skandál si nemůžete dovolit, má drahá. Všichni si dávno všimli, že máte zájem o lorda Kendalla, a oba dva víme, že stačí sebenepatrnější narážka na vaši hojně zpochybňovanou čest, a máte po nadějích.” Ušklíbl se dívčinu zaraženému mlčení a odhalil přitom řádku křivých zažloutlých zubů. „Takhle je to mnohem lepší. Má ubohá, líbezná Annabelle Nedá mi práci navrátit do vašich pobledlých líček trochu barvy.” Sáhl do kapsy a vytáhl velkou zlatou minci. Svůdně jí komíhal dívce před očima. „Tímto vyjadřuji sympatie s vaším utrpením.”

Annabellin dech se změnil v popuzené syčení, to když se k ní Hodgeham naklonil blíž. Svíral peníz v masitých prstech a pokoušel se jí ho zasunout za živůtek. Dívka se rázně ohnala a odhodila mu ruku stranou. Ačkoliv byla dosud slabá, úder stačil na to, aby mu vyrazila minci z prstů. S cinknutím přistála na podlaze.

„Nechte mě na pokoji,” vyhrkla zuřivě.

„Ty nadutá děvko. Nemusíš předstírat, že jsi lepší než matka.”

„Ničemo” V duchu vyděšeně proklínala nemocí oslabené tělo, chvěla se hrůzou. Zhýralec se nad ní skláněl stále níž.

„Ne,” ucedila skrze zaťaté zuby. Zakryla si obličej rukama. Když ji popadl za zápěstí, začala se ze všech sil bránit. „Ne!”

Zaskřípění dveří způsobilo, že se Hodgeham údivem narovnal. Annabelle se chvěla od hlavy až k patě. Na prahu stála její matka přinášející podnos s obědem. Jakmile Philippa pochopila, co se před ní odehrává, dlaně jí ochably a stříbrný příbor se skutálel na zem.

Nevěřícně zavrtěla hlavou, jako by nedokázala pochopit, že si Hodgeham dovolil vstoupit. „Jak se opovažujete přiblížit k mé dceři?” spustila rozhořčeně. Brunátná hněvem, položila podnos na nejbližší stolek. Pak oslovila Hodgehama hlasem poznamenaným bezbřehou zlostí: „Má dcera stůně, lorde. Nedovolím, abyste podlomil její zdraví. Okamžitě mě následujte. Pohovoříme si jinde.”

„O bláboly nestojím,” odsekl Hodgeham.

Annabelle sledovala, jak se v matčině tváři střídají emoce: znechucení, zášť, nenávist, strach. A nakonec rezignace. „V tom případě ihned odstupte od mé dcery,” pravila mrazivě.

„Ne,” bránila se Annabelle. Uvědomila si, že matka míní zpustlíka někam vylákat. Nechtěla připustit, aby se s ním octla o samotě. „Zůstaň u mě, mamá.”

„Všechno bude v pořádku.” Philippa se na ni ani nepodívala, upírala prázdný zrak na grobiána před sebou. „Přinesla jsem ti něco k jídlu, drahá. Pokus se něco sníst.”

„Ne.” Zoufalá Annabelle nevěřila svým očím. Bezmocně přihlížela, kterak matka opouští komnatu s Hodgehamem v patách. „Máti, nechod s ním!” Ale Philippa odcházela, jako by ji neslyšela.

Annabelle netušila, kolik uplynulo minut. Tupě zírala na zavřené dveře. Na jídlo neměla ani pomyšlení. Z vůně zeleninového vývaru, vznášející se ve vzduchu, se jí dělalo mdlo. Sklíčeně přemítala o tom, jak tento ďábelský vztah asi začal. Zda Hodgeham na matku naléhal, či k tomu došlo po vzájemné domluvě. Jako by na tom záleželo. Tak jako tak se události proměnily ve frašku.

Hodgeham je zrůda a Philippa se ho všemožně pokouší ukonejšit, aby je nezruinoval.

Vyčerpaná a usouzená, pokoušela se nemyslet na to, co se možná právě teď odehrává mezi ním a matkou. S vypětím sil vstala z lenošky. Tělo bolestivě zaprotestovalo. Hlava jí třeštila, připadala si jako v mrákotách. Ale za každou cenu se chtěla dostat zpátky do své ložnice. Shrbená jako stařena se dobelhala k táhlu zvonku a pověsila se na něj. Zdálo se jí, že uplynula

spousta času, ale stále nikdo nepřicházel. Jakmile většina hostů odjela, dostala převážná část domácího personálu volno a zbývající komorné měly plné ruce práce.

Annabelle si ustrašeně prohrábla zplihlé vlasy. Zvažovala situaci. Ačkoliv se pod ní podlamovaly nohy, dokázala je přimět k chůzi. Ráno s matčinou pomocí zdolala dvě chodby, aby se dostala do soukromého salonu rodiny Marsdenů. Proto si byla jistá, že cestu zvládne i na vlastní pěst.

Před očima jí tančily zářivé mžitky podobné světluškám. Rozhodla se je ignorovat. Krátkými, opatrnými kroky vyrazila z místnosti. Držela se těsně u zdi pro případ, že by se o ni potřebovala opřít. Zvláštní, pomyslela si chmurně, sotva se belhám a přitom oddechuji, jako bych uběhla několik mil. Rozčilovala ji vlastní neschopnost. Provinile přemítala o tom, zda přece jenom neměla vypít onen poslední šálek odvaru ze svízele. Soustředila se na nohy, které zvolna kladla jednu před druhou, a pomalým tempem se šinula první z chodeb. Octla se téměř na jejím konci. Tam musela odbočit do východního křídla, kde se nacházela její ložnice. Zdáli k ní dolehly tiché hlasy, přicházející z opačného směru.

Zvonky pekelné! Propadne se hanbou, jestli ji někdo zahlédne v tomhle zbědovaném stavu. V duchu se modlila, aby hlasy patřily služebnictvu. Unaveně se opřela o zed a bez hnutí odpočívala. Cítila, jak se jí k zavlhlému obličeji lepí pramínky rozčepýřených vlasů.

Protilehlou chodbou prošla dvojice mužů, aniž by si jí všimla. Natolik byli pohrouženi do hovoru. Annabelle spadl kámen ze srdce. Domnívala se, že unikla nežádoucí pozornosti. Ale neměla takové štěstí. Shodou okolností se jeden z pánů ohlédl jejím směrem. Okamžitě upoutala jeho zájem. Počal se k ní vracet. Ano, poznává tyto dlouhé sebejisté kroky, aniž mu

vidí do obličeje.

Zřejmě je jí souzeno neustále se předvádět před Simonem Huntem v tom nejhorším možném světle. Annabelle si povzdechla, odlepila se od zdi. Pokoušela se tvářit vyrovnaně,

třebaže jí nohy vypovídaly službu. „Dobré odpoledne, pane Hunte.”

„Co to provádíte?” vyjel, když se k ní přiblížil. Znělo to popuzeně, ale sotva k němu dívka vzhlédla, rozpoznala v mužových očích upřímnou náklonnost. „Proč stojíte sama uprostřed chodby?”

„Vracím se do své komnaty.” Vzápětí strnula, to když ji Simon objal jednou paží kolem pasu a druhou kolem ramen.

„Pane Hunte, není zapotřebí, abyste”

„Jste slabá jako kotě,” prohodil mírně. „Dobře víte, že v tomhle stavu byste neměla nic podnikat na vlastní pěst.”

„Neměl mi kdo pomoct,” bránila se podrážděně Annabelle. Zatočila se jí hlava. Pojednou se o Hunta opírala, sama nevěděla jak. Nepoddajný hrudník představoval solidní oporu, látka hedvábně hladkého kabátce příjemně chladila rozpálenou líc.

„Kde je vaše matka?” otázal se Hunt a bezděčně dívce přihladil uvolněnou kadeř. „Když mi to prozradíte, vyhledám ji a”

„Ne!” Annabelle k němu poplašeně vzhlédla, štíhlé prsty se zaryly Simonovi do rukávu. Proboha! Poslední věc, kterou teď potřebovala, bylo, aby Hunt začal pátrat po Philippě, která se nyní nejspíš nachází ve velice kompromitující situaci s lordem Hodgehamem. „Nehledejte ji,” vyhrkla ostře. „Já Nikoho nepotřebuji. Kdybyste mě pustil, došla bych do ložnice pohodlně sama. Nechci”

„Dobrá,” zavrčel Hunt, avšak stále svíral dívku pevně v pase. „Mlčte. Nebudu ji tedy hledat. Hlavně buďte zticha.” Nepřestával ji lehounce hladit po vlasech.

Vinula se k němu, pokoušela se popadnout dech. „Simone,” zašeptala. Důvěrné oslovení ji samotnou zaskočilo, jelikož takhle mu neříkala ani v myšlenkách. Olízla si okoralé rty a zkusila to znovu. Ke svému úžasu zjistila, že výsledek je týž: „Simone”

„Ano?” Vnímala, jak mužovo dlouhé štíhlé tělo ztuhlo, velice?něžně ji dlaní pohladil po hlavě.

„Prosím Odneste mě do mého pokoje.”

Malinko jí zaklonil hlavu a darebácky se na ni zazubil.

„Zlatíčko, s radostí vás odnesu až do Timbuktu, když mě o to požádáte.”

Mezitím se objevil druhý z mužů. Annabelle nikterak nepřekvapilo, že jím není nikdo jiný než lord Westcliff. Přesto ji hostitelovo náhlé zjevení pořádně vyděsilo.

Hrabě na ni pohlédl s chladným pohrdáním, jako by choval podezření, že toto nemilé setkání záměrně zinscenovala.

„Slečno Peytonová,” pravil kousavě. „Ujišťuji vás, že není třeba, abyste se okázale belhala chodbou bez doprovodu. Pokud zrovna nemáte nikoho k ruce, stačilo zazvonit na služebnou.”

„Což jsem udělala, drahý lorde,” odvětila krotce. Pokoušela se vymanit z Huntovy náruče, avšak marně. „Zvonila jsem dobrou čtvrthodinu, ale nikdo se neobtěžoval přijít.”

Westcliff ji zpražil pochybovačným pohledem. „Tomu nevěřím. Můj personál se dostaví, kdykoli je žádán.”

„V tom případě je moje dnešní zkušenost pouhou výjimkou,” vyštěkla podrážděně Annabelle. „Možná se zlomilo táhlo zvonku, nebo vaši poddaní”

„Jenom klid,” chlácholil ji Hunt a přivinul dívčinu rozpálenou hlavu k hrudi. Ačkoliv mu neviděla do obličeje, zaslechla v jeho hlase zřetelné varování, když se obrátil k Westcliffovi:

„Pohovoříme si o tom později. Je nejvyšší čas doprovodit slečnu Peytonovou do její komnaty. Ujmu se toho.”

„Což podle mého názoru není příliš dobrý nápad,” ozval se hrabě.

„Jsem rád, že vás nemusím prosit o svolení,” odsekl blazeované Hunt.

Šlechtic si unaveně povzdechl, načež k Annabelliným uším dolehl zvuk tlumených kroků, jak se ubíral po koberci pryč.

Hunt sklonil hlavu, vroucím dechem zahříval špičku dívčina ucha. „Co kdybyste mi teď vysvětlila, co se děje?”

Jako by se jí rázem roztáhly všechny cévy a přivedly do prochladlých lící zahanbený ruměnec. Simonová blízkost ji naplňovala zároveň blahem i soužením. Nemohla vytěsnit z hlavy

eroticky laděný sen, v němž se k ní bezostyšně mačkal celým tělem.

Navíc se rozhodně nechová správně. Pravá dáma by se nikdy nenechala bez hnutí tisknout v objetí. Co z toho vzejde? Pomíjivá chvilka slasti následovaná navěky zničenou pověstí. Malátně zavrtěla hlavou, aby zodpověděla vyřčenou otázku. Tváří se přitom otírala o klopy mužova kabátce.

„Inu, já bych neřekl, že se nic neděje,” odvětil kysele. Na chvilinku dívku pustil, přidržel, aby nabyla rovnováhy, přičemž si ji pátravě prohlížel přimhouřenýma očima. Pak ji popadl do náruče. Annabelle zamumlala cosi nesrozumitelného a poslušně mu ovinula paže kolem krku. Hunt ji nesl dlouhou chodbou. Domlouval jí tichým hlasem: „Kdybyste se mi svěřila, možná bych vám byl schopen pomoci.”

Krátce o nabídce uvažovala. Kdyby mu prozradila své trápení, jistě by jí pohotově navrhl, že z ní učiní svoji metresu. Dříve zavrženíhodný nápad se proměnil ve svůdné pokušení, za něž se styděla. „Proč bych měla nakládat svoje starosti na vaši hlavu?” namítla.

„Copak musím mít k touze pomoci nějaký postranní důvod?”

„Ano,” odvětila chmurně, což Simona rozesmálo.

Na prahu ji opatrně postavil. „Dostanete se do postele sama, nebo vás mám uložit?”

Ačkoliv ji zjevně škádlil, Annabelle usoudila, že postačí nepatrný náznak souhlasu, a s radostí tak učiní. Kvapně zavrtěla hlavou. „Ne. Je mi dobře. Nechoďte dovnitř, prosím.” Výmluvně mu položila dlaň na hruď, aby mu zabránila ve vstupu. Třebaže postrádala veškerou sílu, gesto působilo víc než jasně. Dočista postačilo.

„Dobrá.” Hunt se na ni zkoumavě zadíval. „Komorná určitě přijde každou chvíli. Předpokládám, že Westcliff touhle dobou provádí vyšetřování.”

„Skutečně jsem na ni zvonila,” trvala na svém dívka. Vadil jí mrzutý tón vlastního hlasu. „Hrabě mi očividně nevěří, ale”

„Já vám věřím.” Hunt opatrně zdvihl křehkou dlaň a krátce ji podržel v prstech. „Westcliff není takový netvor, jak se jeví. Člověk ho musí nějakou dobu pozorovat, aby ocenil jeho skryté kvality.”

„Když to říkáte,” pravila pochybovačně Annabelle. S povzdechem vstoupila do svého vydýchaného pokoje se zataženými závěsy. „Děkuji vám, pane Hunte.” Rozhlédla se po prázdné místnosti. Kéž by věděla, kdy se vrátí matka. Pak upřela pohled na svého společníka, přešlapujícího ve dveřích.

Propaloval ji pohledem, jako by pátral po každém jejím vnitřním hnutí. Vytušila, že se mu na rty hrne bezpočet otázek. Nicméně řekl pouze: „Potřebujete si odpočinout.”

„Nedělám nic jiného. Umírám nudou. Avšak stačí jen pomyslet na cokoliv jiného a jsem hned vyčerpaná.” Sklopila zrak a mrzutě zaostřila na několik centimetrů podlahy, které je rozdělovaly. Chvíli otálela, než se opatrně zeptala: „Asi nemáte zájem pokračovat dnes večer v šachové partii?”

Po krátkém mlčení jí Hunt posměšně odpověděl: „Proč ne, slečno Peytonová? Ohromuje mě pomyšlení, že jste konečně zatoužila po mé společnosti.”

Annabelle se nedokázala přimět, aby k němu vzhlédla. Pýřila se. „Uzavřela bych smlouvu s ďáblem,” zamumlala, „jen abych nemusela ležet v posteli.”

Muž se tiše zachechtal a přihladil dívce za ucho uvolněnou kadeř. „Uvidíme,” hlesl. „Třeba se u vás později zastavím.”

S těmito slovy se lehce uklonil a odporoučel se. Vzdaloval se od ní dlouhými, sebejistými kroky.

Později si Annabelle vzpomněla, že na tento večer je naplánován jakýsi koncert spojený s hostinou podávanou formou studeného bufetu. Simon Hunt jistě dá přednost veselým hostům před hraním šachu s churavou, zanedbanou a popudlivou dívkou. Ušklíbla se. Kéž by mohla spontánní pozvání nějak odvolat Ach, určitě před ním vypadala jako opuštěná, politováníhodná chudinka! Přitiskla si dlaň na rozpálené čelo a dovrávorala k neustlanému lůžku. Svalila se na ně jako podťatá.

Do pěti minut se ozvalo zaklepání a objevila se dvojice uštvaných služek. „Přišly jsme vám trochu poklidit, slečno,” vyhrkla první z nich. „Pán nás poslal. Nařídil, abychom vám se vším pomohly.”

„Děkuji,” pípla Annabelle. Doufala, že lord nebyl na děvčata moc přísný. Došourala se k nejbližšímu křeslu a tupě přihlížela nezvyklé aktivitě kolem sebe. Komorné přímo nadpozemskou rychlostí vyměnily povlečení, otevřely okno, aby mohl do místnosti proudit čerstvý vzduch, utřely prach a vyleštily nábytek, načež přinesly vanu, kterou počaly plnit horkou vodou. První z děvčat pomáhalo Annabelle se svlékáním, zatímco druhé přispěchalo s velikou osuškou a vědrem vlažné vody na opláchnutí vlasů. Annabelle s požitkem vstoupila do hřejivé lázně.

„Slečno, přidržte se mojí ruky, prosím.” Mladší ze služebných jí podávala paži. „Koukám, že se vám ještě třesou nohy.”

Annabelle poslušně klesala pod hladinu, svírajíc svalnaté předloktí mladého děvčete. „Jak se jmenujete?” vyzvídala. Ponořila se do teplé vody až po ramena.

„Meggie, slečno.”

„Meggie, mám takový dojem, že mi v soukromém salonu pánovy rodiny upadl na podlahu zlatý sovereign a někam se zakutálel. Mohla byste se po něm podívat?”

Komorná jí věnovala zmatený pohled. Nechápala, proč Annabelle nechala bez povšimnutí něco tak cenného, a co se stane, když se jí minci nepodaří najít. „Ano, slečno.” Vysekla neohrabané pukrle a odběhla. Annabelle ponořila hlavu do vody, pak se napřímila a protřela si oči. Druhá služka jí počala mydlit vlasy. „Je báječné být znovu čistá,” vydechla Annabelle. Ani se nepohnula. Blaženě se poddávala dívčiným prstíkům.

„Moje máma dycynky říká, že nejni dobrý, aby se člověk namáčel, dokud není zcela fit,” mínila pochybovačně komorná.

„Uvidíme,” odvětila Annabelle a poslušně zaklonila hlavu, aby jí služka mohla opláchnout hřívu plnou mýdla. Když si znovu promnula oči, shledala, že se Meggie už vrátila.

„Našla jsem ji, slečno,” hlásila zadýchaně a ukazovala sovereign ležící uprostřed dlaně. Možná jej spatřila vůbec poprvé, jelikož domácí personál průměrně vydělával osm šilinků měsíčně. „Kam ho mám dát?”

„Nechte si ho a spravedlivě se o něj rozdělte,” prohlásila Annabelle.

Komorné na ni ohromeně civěly. „Och, tisíceré díky, slečno!” vykřikly jednohlasně s vytřeštěnýma očima a pusou otevřenou údivem.

Annabelle si uvědomovala, že se chová pokrytecky, když marnotratně rozdává peníze lorda Hodgehama. Vždyť díky jeho pochybné dobročinnosti Peytonovi přežívali déle než rok. Zahanbeně sklonila hlavu. Nedokázala unést vděčnost obou děvčat. Služky si všimly, jak je nesvá, proto jí okamžitě pomohly z vany, osušily ji a oblékly do čistých šatů.

Osvěžená, leč unavená, vklouzla Annabelle do nažehlených měkkých lůžkovin. Dřímala, zatímco komorné odklízely pozůstatky koupele. Pak se po špičkách vytratily. Když se probudila, panovalo v místnosti šero. Náhle na stolku vzplála lampa. Dívka oslepené zamžikala.

„Mamá,” hlesla ospale, omámená spánkem. Vtom se rozpomněla na setkání s Hodgehamem a dřímota byla tatam. „Jsi v pořádku? Chtěl?”

„Odmítám o tom diskutovat,” odbyla ji vlídně Philippa. Matčin jemný profil pozlatilo světlo lampy. Pohled měla zamžený, prázdný, jasné čelo brázdilo síťoví drobných vrásek.

„Ano, jsem celkem v pořádku, drahá.”

Annabelle krátce přikývla, zaražená a skleslá. Pořád v ní zůstával pocit hanby. Posadila se, jako by měla v zádech pohrabáč. Přestože ve svalech přetrvávala nepřirozená ztuhlost, cítila se mnohem lépe. Poprvé po dvou dnech se jí zmocnil opravdový hlad. Sklouzla z postele, odebrala se k toaletnímu stolku, kde uchopila kartáč a začala si pročesávat dlouhé kadeře.

„Mamá,” ozvala se váhavě. „Potřebuji změnu. Možná bych se mohla vrátit do salonu rodiny Marsdenů a nechat si tam přinést večeři.”

Philippa jako by ji neposlouchala. „Ano,” hlesla nepřítomně. „To je výborný nápad. Mám tě doprovodit?”

„Ne, děkuji. Cítím se silná a není to daleko. Půjdu sama. Pravděpodobně teď toužíš po troše soukromí” Annabelle se raději odmlčela a položila kartáč. „Zakrátko jsem zase tady.”

Philippa cosi zamumlala a přesunula se do křesla u krbu. Dcera vycítila, že se po jejím odchodu matce značně uleví. Zapletla si hřívu do dlouhého copu, který si přehodila přes rameno, a tiše za sebou zaklapla dveře.

Na chodbě k ní dolehlo nezřetelné šumění hlasů. To hosté večeřeli v jídelně. Příjemnému mnohačetnému hovoru a smíchu dominovala hudba, již vyluzovaly smyčcové kvarteto a klavír. Annabelle se zaposlouchala a užasla. Pronikala k ní tatáž tklivá melodie, jakou zaslechla ve snu. Zavřela oči. Náhle pochopila a sevřelo se jí hrdlo. Jímavá skladba v ní zažehla touhu, které by se neměla poddávat. Dobrý bože, pomyslela si stísněně, kvůli své nemoci začínám podléhat malomyslnosti. Měla bych se konečné ovládat. Rozlepila víčka a pustila se do nejisté chůze. Vzdáleně si uvědomila, že do někoho nevědomky vrazila. Ona osoba kráčela opačným směrem.

Jakmile znovu spatřila Simona Hunta, srdce jí počalo pukat bolestí. Byl oblečen do formálního černého obleku a bílé košile, líně se usmíval. Z jeho hlubokého hlasu jí naskočila husí kůže. „Kam máte namířeno?”

Takže přece jenom přišel. Dal jí přednost před barvitou společností v přízemí. Uvědomila si, že náhlá slabost v kolenou nemá s hadím jedem nic společného. Nervózně si pohrávala s koncem copu. „Rozhodla jsem se pojíst v soukromém salonu.”

Muž uchopil Annabelle za loket, obrátil ji a odváděl opačným směrem. Srovnal krok s jejím. „Kdepak. Vůbec nemáte zájem večeřet v soukromém salonu,” oznámil jí.

„Ale ano.”

Zavrtěl hlavou. „Mám pro vás překvapení. Pojďte, není to daleko.” Poslušně za ním cupitala. Simon vrhl na svoji svěřenku chlácholivý pohled. „Rovnováhu zachováváte mnohem líp než odpoledne. Jak se cítíte?”

„O hodně lépe,” odvětila a hned nato zrudla, jelikož jí hlasitě zakručelo v břiše.

„Vskutku máte trošičku hlad.” Hunt se ušklíbl a vmanévroval ji do pootevřených dveří. Přivítal je útulný pokojíček obložený růžovým dřevem, jehož stěny pokrývaly vkusné tapety. Annabelle upoutal líbivý nábytek, jehož čalounění bylo ušito z jantarově zbarveného sametu. Ovšem největší dojem na návštěvnici učinilo prostorné okno, jež vedlo do hlavního salonu, umístěného dvě poschodí pod nimi. Dívka vykulila oči úžasem, když si navíc všimla prostřeného stolu obtěžkaného talíři, které zakrývaly stříbrné poklopy.

„Dlouhý čas mi trvalo rozhodnout, na co byste asi tak měla chuť,” přiznal Hunt. „Proto jsem nakonec nařídil kuchaři, aby připravil od všeho trochu.”

Annabelle dočista zkoprněla údivem. Nevzpomínala si, kdy si někdo dal tolik práce, aby ji potěšil. Náhle nemohla mluvit. Ztěžka polkla, těkala očima po místnosti, jen aby se nemusela podívat na svého dobrodějce. „Nádhera. Neměla jsem tušení, že je zde takový pokoj”

„Ví o něm pouze několik lidí. Občas zde sedává hraběnka, když se necítí na to jít mezi hosty.” Hunt přistoupil k ohromené dívce, vzal ji za bradu a přinutil pohlédnout mu do očí. „Povečeříte se mnou?”

Annabellino srdce se rozběhlo jako zběsilé. Jistě to cítí.

„Nemám gardedámu,” špitla rozpačitě.

Hunt se usmál a pustil ji. „Ve větším bezpečí snad ani být nemůžete. Nehodlám vás svádět, když jste očividně natolik zesláblá, že se nedokážete účinně bránit.”

„To je od vás velkorysé.”

„Zlákám vás, až se budete cítit lépe.”

Annabelle potlačila úsměv a zdvihla jemně modelované obočí. „Jste velice sebejistý. Neměl byste se spíše vyjádřit v tom smyslu, že se mě pokusíte svést?”

„,Nikdy předem nepočítej s porážkou’. To mi vtloukal do hlavy můj otec.” Hunt doprovodil svoji společnici k jedné z židlí. „Dáte si víno?”

„Neměla bych,” mínila moudře dívka, když klesala do pohodlného vypolstrovaného křesílka. „Určitě by mi okamžitě stouplo do hlavy.”

Hunt naplnil číši a postavil ji před děvče. Culil se při tom jako ztělesněný Lucifer. „Klidně si dejte,” vemlouval se vlídně.

„Postarám se o vás, budete-li mít špičku.”

Annabelle usrkla vynikající nápoj a obdařila svého ochránce kyselým pohledem. „Zajímalo by mě, u kolika později padlých dam jste začínal tímto způsobem”

„Až dosud jsem žádný úpadek nezapříčinil,” bránil se Hunt. Počal odklápět kryty z talířů a ukládat je stranou. „Obvykle se těmi dámami zabývám, až když už padlé jsou.”

„Vyskytlo se jich ve vaší minulosti hodně?” neudržela se Annabelle.

„Domnívám se, že jsem si poctivě vybral svůj díl,” odvětil Hunt. Ani se neomlouval, ani nechvástal. Zadíval se dívce zpříma do očí. „Ale v poslední době investuji veškerou svoji energii do jiných kratochvílí.”

„Kupříkladu?”

„Dohlížím na stavbu železnice, do níž jsme s Westcliffem vložili svoje peníze.”

„Opravdu?” užasla dívka s nepředstíraným zájmem. „Vlakem jsem nikdy nejela. Jaké to je?”

Hunt se zakřenil. Pojednou vypadal jako malý kluk, stěží potlačující své nadšení. „Divoké. Vzrušující. Průměrná dopravní lokomotiva jezdí rychlostí padesát mil za hodinu, ale naše společnost už pracuje na výkonnějším motoru, který to dotáhne až na sedmdesát.”

„Sedmdesát mil v hodině?” opakovala dívka. Neuměla si představit, že by cestovala takovým tempem. „Nebude to pro pasažéry nepohodlné?”

Otázka Simona rozesmála. „Jakmile pohyb vlaku dosáhne určité hranice, rychlost už necítíte.”

„Jak vypadají vozy pro cestující?”

„Nejsou moc přepychové,” přiznal muž a dolil si sklenku.

„Známému bych doporučil využít pohodlí soukromého vozu, nic víc. Zejména ve vašem případě.”

„V mém případě?” Annabelle se zatvářila dotčeně. „Pokud tím chcete naznačit, že jsem rozmazlená, ujišťuji vás, že se mýlíte.”

„Měla byste být.” Vlídně putoval zrakem po dívčině zarůžo-vělé tváři a štíhlém těle. Potom se jí znovu zadíval do očí. V hlase mu zazněl něžný podtón, jenž připravil Annabelle o dech.

„Troška rozmazlování by vám slušela.”

Zhluboka se nadechla, aby uchlácholila rozbušené srdce. Doufala, že se jí Hunt nedotkne. Že dodrží slovo a nepokusí se ji svést. Protože kdyby ano, potom jí pomáhej Bůh. Nebyla si jistá, že by mu dokázala odolat.

„Vaše společnost se jmenuje Consolidated?” otázala se rozechvěle ve snaze navázat na předchozí rozhovor.

Hunt přikývl. „Je britským partnerem Shawových sléváren.”

„Které patří panu Shawovi, snoubenci lady Olivie?”

„Přesně tak. Shaw nám pomáhá přizpůsobit se americkému systému výroby motorů. Američané pracují mnohem efektivněji než Britové.”

„Ale já naopak slýchávala, že britské strojírenství je nejlepší na světě,” ohradila se Annabelle.

„Což je sporné. A i kdyby, námi používané pracovní metody nejsou ustálené. Ani dvě lokomotivy vyrobené v Británii nejsou zcela stejné, což značně zpomaluje výrobu a ztěžuje opravy. Nicméně pokud by se nám podařilo následovat amerického příkladu a vytvářet naprosto shodné odlitky jednotlivých součástí, kdybychom používali standardní měřítka a formy, dokázali bychom motor vyrobit v průběhu několika týdnů, na rozdíl od nynějších měsíců. Navíc bychom urychlili případné opravy.”

Povídali si a Annabelle svého společníka fascinovaně sledovala. Nikdy se nesetkala s mužem, který by vášnivěji hovořil o své profesi. Ze zkušenosti věděla, že pánové se hovorům o

práci raději vyhýbají, protože nutnost vydělat si na živobytí považují za charakteristický znak nižší třídy. Jestliže se vysoce postavený gentleman musel něčím zabývat, choval se při tom velmi diskrétně a ze všech sil předstíral, že většinu svého času tráví neužitečným lelkováním. Naopak Simon Hunt vůbec neskrýval, jak jej práce těší, což Annabelle z nepochopitelných důvodů velice přitahovalo.

Na dívčino naléhání zacházel do podrobností. Popisoval, jak vyjednával při nákupu slévárny, kterou následně přetvářel podle amerického vzoru. Ve dvou z devíti budov, stojících na pětiakrovém pozemku, se již vyráběly standardizované šrouby, písty, táhla a ventily. Poté z nich dělníci s pomocí součástek dovezených ze Shawovy slévárny v New Yorku smontují motory, které budou prodávány po celé Evropě.

„Jak často chodíte do továrny?” otázala se Annabelle a zakousla se do bažantího stehýnka, podávaného s krémovou omáčkou z řeřichy.

„Když jsem ve městě, tak denně.” Hunt se zamračil na obsah vinné sklenky. „Vlastně jsem se zde zdržel příliš dlouho. Brzy se musím vrátit do Londýna a zjistit, jak jsme pokročili.”

Oznámení, že Hunt zakrátko opustí Hampshire, mělo Annabelle udělat radost. Muž přece jenom představoval pokušení, které si nemohla dovolit. Jestliže z panství zmizí, bude se moci snáze soustředit na lorda Kendalla. Ona se však tímto sdělením kupodivu cítila nepříjemně zaskočená. Uvědomila si, jak moc ji těší Huntova společnost. Jakmile odjede, Stony Cross Park jí začne připadat jako bez života.

„Objevíte se zde ještě, než všichni odjedou?” zeptala se nedbale, zatímco se plně soustředila na svůj talíř.

„To záleží na okolnostech.”

„Na jakých?”

Hlas mu povážlivě zjihl. „Jestli budu mít dostatečný důvod se vracet.”

Annabelle se na něho ani nepodívala. Raději se odmlčela a upřela zrak do skleněné výplně, z níž se linula sladká melodie Schubertovy Rosamunde.

Ozvalo se tiché zaklepání. Na prahu se zjevil komoří, aby odnesl nádobí. Dívka odvrátila obličej. Přemítala, zda se bude brzy v komnatách domácího personálu špitat o tom, že v soukromí večeřela se Simonem Huntem. Jako by jí muž četl myšlenky, po odchodu sluhy chlácholivě pravil: „Nepoví nikomu ani slovo. Westcliff mi ho osobně doporučil s tím, že tenhle chlapík dovede být diskrétní a umí mlčet.”

Annabelle jej obdařila znepokojeným pohledem. „To znamená, že hrabě ví, že my dva Jsem si jistá, že vaše rozhodnutí neschvaluje!”

„Dopustil jsem se mnoha činů, s nimiž Westcliff nesouhlasí,” odvětil rázně Simon. „Ani já občas nebývám nadšený z jeho rozhodnutí. Nicméně v zájmu oboustranně výhodného partnerství jeden druhému nekřížíme cestu.” Postavil se, opřel dlaně o stůl a předklonil se. Na dívku dopadl jeho stín. „Co kdybychom si zahráli šachy? Přinesl jsem je s sebou. Čistě pro případ.”

Annabelle přikývla. Zírala do mužových temných očí a nejasně si uvědomovala, že je poprvé ve svém dospělém životě dokonale šťastná a úplně spokojená s tím, kde právě je. A s kým. Probudil v ní zvědavost. Toužila odhalit všechny jeho myšlenky a pocity ukryté hluboko v nitru.

„Kde jste se naučil hrát šachy?” vyzvídala, zatímco sledovala, jak rozestavuje figurky do předchozího uskupení. „Od otce.” „Od vašeho otce?”

Výsměšně povytáhl koutek úst. „Copak řezník nemůže hrát šachy?”

„Přirozeně že může. Já jenom že” Cítila, jak jí do lící stoupá zrádný ruměnec. Hanbila se nad svým nedostatkem taktu.

„Promiňte.”

Hunt se nepřestával culit a pátravě ji studoval. „Myslím, že jste si o mé rodině vytvořila mylný dojem. Huntovi patří k solidní střední třídě. Všichni mí sourozenci chodili do škol. Bratři nyní pro otce pracují a bydlí v bytech nad obchodem. A po večerech často hrají šachy.”

Annabelle potěšilo, že s ní společník hovoří otevřeně. Vzala do ruky pěšce a otáčela jím v prstech. „Proč nepokračujete v rodinné tradici jako bratři?”

„V mládí jsem byl neústupný paličák,” přiznal Hunt. „Kdykoliv mi otec v něčem radil, pokoušel jsem se mu dokázat, že se mýlí.”

„Jak na to reagoval?” Annabelle se pobaveně třpytily oči.

„Zprvu se mnou měl svatou trpělivost. Ale když jsem odmítl pracovat, vzal to za opačný konec.” Hunt se nad tou vzpomínkou lítostivě pousmál. „Věřte mi, nic člověka tolik nevzpamatuje, jako výchovná facka od řezníka. Tihle pánové totiž mají ruce jako lopaty.”

„Dovedu si je představit,” zamumlala dívka a kradmo pohlédla na mužova široká ramena. Dobře si pamatovala na jeho osvalený hrudník. „Teď na vás musí být rodina velice hrdá.”

„Snad.” Hunt pohodil rameny. „Bohužel, moje ctižádostivost nás, jak se zdá, odcizila. Rodiče mi nechtějí dovolit, abych jim koupil dům ve West Endu. Ani nechápou, proč jsem se rozhodl žít právě tam. Kromě toho se domnívají, že nemám řádné povolání. Mnohem víc by je potěšilo, kdybych si zvolil nějakou jasně vymezenou profesi.”

Annabelle upřeně sledovala každé hnutí mužovy tváře. Pochopila, co zůstalo nevyřčeno. Vždycky si silně uvědomovala, že

Simon Hunt nepatří do vysoké společnosti, byť se v ní zhusta pohybuje. Ale až dnes jí poprvé došlo, že byl zároveň vyřazen z vlastního světa. Zajímalo by ji, zda se občas necítí osamělý, či je natolik zaměstnaný, že si svoje osamocení ani neuvědomuje. „Napadá mě pouze několik vyhraněnějších oborů, než je výroba parních motorů,” poznamenala k mužově poslední připomínce.

Rozchechtal se a natáhl se pro pěšáka v její dlani. Jenže Annabelle se z nějakého důvodu nechtěla slonovinového panáčka vzdát, a tak se stalo, že si vzájemně propletli prsty, zatímco se pohledem vpíjeli jeden do druhého. Dívku ochromil příliv tepla, který proudil z mužovy ruky. Stoupalo paží až k

rameni, aby zachvátilo celé tělo. Cítila se jako opilá slunečním svitem. Horko probouzelo nepoznané vjemy. Znenadání se dostavila slast a po ní znepokojivý tlak za očima, jenž hlásil brzký nástup slziček.

Zmatená Annabelle vytrhla ruku ze Simonová sevření tak prudce, až figurka s bouchnutím přistála na podlaze. „Promiňte,” hlesla a nejisté se zachichotala. Náhle se obávala, co by se mohlo stát, kdyby s ním nadále setrvávala v soukromí. Neohrabaně se postavila a sunula se pryč. „Zrovna jsem si uvědomila, jak moc jsem unavená Víno mě nakonec přece jenom dostalo. Měla bych se vrátit do své komnaty. Věřím, že jsem vás nepřipravila o veškerý čas a že si ještě stačíte užít večírku. Děkuji vám za večeři, hudbu a”

„Annabelle.” Hunt k ní svižně přistoupil. Postavil se přímo před dívku a uchopil ji v pase. Tázavě na ni pohlédl a zamračil se. „Nebojíte se mě, že ne?” zamumlal.

Omámeně zavrtěla hlavou.

„Tak proč ten nenadálý spěch?”

Mohla mu odpovědět mnoha způsoby, avšak v tu chvíli se nezmohla na jedinou smysluplnou větu. Dočista ztratila řeč. Hlavu měla úplně prázdnou. Dokázala ze sebe vysoukat pouze přerývanou, nejapnou odpověd. „Já tohle nechci.”

„Co?”

„Nehodlám se stát vaší milenkou.” Zaváhala, a pak dodala šeptem: „Zasloužím si něco lepšího.”

Hunt nad upřímným konstatováním chvíli uvažoval. Stále dívku svíral v pase. „Domníváte se tedy, že je ve vašich silách sehnat někoho, kdo se s vámi ožení?” zeptal se nakonec. „Nebo mi tím dáváte na vědomí, že se radši stanete metresou nějakého aristokrata?”

„Na tom snad nezáleží, ne?” broukla netrpělivě a odstrčila jej. „Žádná z možností se vás totiž netýká.”

Ačkoliv se na muže odmítala podívat, cítila na sobě jeho oči. Jakmile se vymanila z Huntových rukou, otřásla se chladem. „Doprovodím vás,” oznámil jí Simon věcně a otevřel dveře.

*

Když se následujícího jitra Annabelle připojila k ostatním hostům, s potěšením zjistila, že si díky zmijímu uštknutí získala všeobecné sympatie, včetně náklonnosti lorda Kendalla. Hrabě projevil pořádnou dávku pochopení a zájmu. Dopřál si společně se slečnou Peytonovou pozdní snídani pod širým nebem na otevřené terase. Úslužně jí přidržoval talíř, zatímco si z nabídky vybírala rozličné paštiky, a dohlížel, aby jí sluhové okamžitě dolili sklenici vodou, kdykoliv ji vyprázdnila. Stejnou ochotu projevoval i vůči lady Constanci, která si k nim přisedla.

Annabelle si v duchu připomněla vše, co o děvčeti prohlásily ostatní čekanky, a dumala, zda má význam s ní soupeřit. Kendall se o mlčenlivou a vážnou dámu očividně zajímal víc, než vyžadovaly dobré mravy. Navíc byla štíhlá jako proutek, což se považovalo za přednost. Daisy měla pravdu. Lady Constance měla opravdu věčně našpulená ústa. Neustále tiše žasla, když jí lord hlásil nové výsledky svého botanického bádání.

„Muselo to být hrozné,” mínila, sotva od Annabelle vyslechla, jak skončilo její setkání s hadem. „Je zázrak, že jste nezemřela.” Vzdor andělskému zjevu Annabelle neuniklo, jak chladně se jí přitom zaleskly oči. Zřejmě by jí bylo milejší, kdyby se slečna Peytonová v tichosti odebrala k Pánu.

„Už jsem v pořádku,” usmála se Annabelle na Kendalla. „A nemůžu se dočkat, až znovu vyrazíme do lesů.”

„Na vašem místě bych se tolik nenamáhala, slečno Peytonová,” zašveholila lady Constance s rádoby upřímnými obavami v hlase. „Zdá se, že jste se ještě úplně nezotavila. Nicméně jsem si jista, že zsinalost zmizí z vaší pleti v průběhu několika dní.”

Annabelle se statečně uculovala. Nechtěla, aby lady Constance zjistila, jak se jí netaktní poznámka dotkla. Stěží odolávala pokušení ucedit jízlivou připomínku na adresu pupínků, červenajících se na jejím čele.

„Omluvte mě,” zacvrlikala lady Constance a vstala. „Zahlédla jsem čerstvé jahody. Za chvilenku se vrátím.”

„Nemusíte pospíchat,” odvětila sladce Annabelle. „Vaši nepřítomnost rádi omluvíme.”

Společně s Kendallem sledovala, jak dáma pluje k bufetovému stolu, kde shodou okolností postával Benjamin Muxlow s prázdným talířem. Zdvořile ustoupil a podržel lady Constanci misku, do níž si pokládala vybrané šťavnaté plody. Dívka se k Muxlowovi chovala jako k milému známému. Annabelle si náhle vzpomněla, co jí o těch dvou předevčírem řekla Daisy.

Vtom ji napadlo, jak se sokyně bezpečně zbavit. Aniž pomyslela na následky, morální zábrany či jakékoliv další okolnosti, naklonila se k lordu Kendallovi. „Ti dva celkem šikovně maskují pravý stav věcí, nezdá se vám?” zamumlala a vrhla výmluvný pohled na Constanci a pana Muxlowa. „Jistě, ani jednomu z nich by neprospělo, kdyby se rozneslo” Odmlčela se a pohlédla do zmatené tváře lorda Kendalla. Předstírala, že je v rozpacích. „Ach, omlouvám se. Domnívala jsem se, že už jste to slyšel”

Kendall znenadání zkrabatil obličej. „Co jsem měl slyšet?” otázal se ostražitě.

„Inu, nerada bych šířila nějaké pomluvy, ale z hodnověrných zdrojů jsem se doslechla, že tenkrát na pikniku u řeky byli slečna Constance a pan Muxlow přistiženi v choulostivé situaci. Schovávali se za stromem a” Annabelle se zarazila a předstírala úlek. „Neměla jsem vám nic říkat. Je docela možné, že se jednalo o nedorozumění. Člověk nikdy neví, že?”

Elegantně upíjela ze šálku čaj a spokojeně střílela očima přes jeho okraj. Z Kendallova výrazu nebylo těžké vyčíst, jaké jím cloumají emoce. Nemohl uvěřit, že by lady Constanci nachytali při něčem nepatřičném. Stačilo pomyslet a vzdouval se v něm hněv. Ale jakožto opravdový gentleman by si nikdy netroufl prověřit daný stav věcí. Nikdy by se neopovážil dámy otázat, zda byla opravdu přichycena při hanebném činu s panem Muxlowem. Radši zůstane zticha a pokusí se ignorovat klíčící podezření a vtíravé, nezodpovězené otázky.

*

„To jste n-neměla, Annabelle,” mínila Evie později toho odpoledne, když se dívka přítelkyním svěřila, čeho se dopustila. Čtveřice děvčat se sešla v Eviině ložnici, kde se kamarádka skrývala. ‘ Na obličeji měla napatlanou tlustou vrstvu krému, o němž se domnívala, že ji zbaví pih. Snažila se ve výčitkách pokračovat, ale rozčilení jí v tom očividně bránilo. I za běžných okolností mívala někdy potíže se vyjádřit.

„Náhodou to byla brilantní strategie,” prohlásila Lillian a zmocnila se pilníčku na nehty, ležícího na toaletním stolku. Možná s Annabelliným počínáním zcela nesouhlasila, avšak zůstávala k přítelkyni loajální až do samotného konce. „Vždyť Annabelle v podstatě nelhala. Pouze zopakovala klípek, který zaslechla. Ostatně se k tomu sama přiznala. Otevřeně Kendallovi sdělila, že zaslechla jakýsi drb. Co si z toho hrabě vyvodí, záleží čistě na něm.”

„Ale zapomněla dodat, že se onen d-drb nezakládá na pravdě,” hádala se Evie.

Lillian se soustředila na úpravu nehtu, který tvarovala do dokonalého oválu. „Přesto nelhala.”

Annabelle se cítila provinile a v koncích. S nadějí pohlédla na Daisy. „Inu, co si o tom myslíte vy?”

Mladší ze sester Bowmanových, která si ustavičně přehazovala z ruky do ruky kožený míček, se na přítelkyni potměšile zadívala a pravila: „Osobně se domnívám, že polovičatá informace se v některých případech rovná lži. Pohybujete se na nejisté půdě, drahá. Hlavně si dávejte pozor, kam šlapete.”

Lillian se podrážděně zamračila. „Přestaň hovořit jako pouťová věštkyně, Daisy. Jakmile Annabelle získá, co chce, na zvolených prostředcích přestane záležet. Důležité jsou výsledky. A Evie upusťte prosím od veškerého morálního hnidopišení. Přece jsme se dohodly, že dostaneme lorda Kendalla do kompromitující situace. Není to snad horší než nevinné zopakování nepodložených domněnek?”

„Ale také jsme si slíbily, že nikomu neublížíme,” připomněla důstojně Evie. Chopila se ručníku a počala se zbavovat hutného krému.

„Lady Constance nedošla sebemenší újmy,” trvala na svém Lillian. „Stejně Kendalla nemiluje. Pokouší se ho uhnat, jelikož nastal konec společenské sezony a on je dosud volný. Nebesa, Evie, musíte se trošku zocelit. Je na tom snad lady Constance hůř než my? Jenom se na nás podívejte jsme čtyři čekanky, co se mohou samým úsilím přetrhnout. Jenže co nám dosud přineslo, kromě pih, zmijího uštknutí a ponížení, když jsme se producírovaly před lordem Westcliffem ve spodním prádle?”

Annabelle, sedící na kraji lůžka, se prudce zvrátila vzad do nadýchaných polštářů. Zírala na pruhovaný baldachýn nad sebou a cítila se provinile. Ach, kéž by byla jako Lillian, jež se domnívá, že účel světí prostředky! Zapřísáhla se, že od téhle chvíle bude vždycky jednat čestně.

Ale, jak zdůraznila Lillian, záleží čistě na lordu Kendallovi, jak s povídačkou naloží. Je to dospělý muž, který se rozhoduje sám za sebe. Pakliže ona zasela semínka pochybnosti, je na něm, co s nimi provede. Zda je přiživí, či nechá ležet ladem.

Toho večera se Annabelle oblékla do ledově růžové róby ušité ze záplavy tenké bavlněné látky. V pase ji stahoval široký vyztužený pásek z téhož materiálu, ozdobený velikou bílou růží. Když kráčela, bohaté sukně měkce šustily. V nadýchaných voláncích si připadala jako princezna. Příliš netrpělivá, aby počkala na Philippu, která se převlékala celou věčnost, vyšla z komnaty v naději, že narazí na některou z přítelkyň. Při troše štěstí vlétne lordu Kendallovi přímo do náruče a vymyslí nějakou výmluvu, díky níž s ním stráví několik vzácných minut o samotě.

Našlapovala opatrně, aby šetřila churavý kotník. Kráčela chodbou vedoucí k hlavnímu schodišti. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu se zastavila před soukromým salonem Marsdenových, jehož dveře zůstaly pootevřené. Pak opatrně vstoupila dovnitř. Nesvítilo se zde, avšak zvenku sem dopadal dostatek světla, aby ozářil obrysy hracího stolku, trůnícího v koutě. Přistoupila k němu blíž. S povděkem shledala, že figury stojí na jeho desce v pozici, v jaké zmrtvěly během rozehrané partie se

Simonem Huntem. Proč si dal tu práci, aby rozestavil jednotlivé hrací kameny tak, jako by dosud pokračovali ve hře? Počítal s tím, že sem Annabelle přijde a učiní další tah?

Ničeho se nedotýkej, nabádala se v duchu. Ale pokušení bylo příliš silné. Nedokázala mu odolat. Plně se soustředila. Pojednou pohlížela na situaci na šachovnici jinýma očima. Huntův kůň se octl v takovém postavení, kde směle ohrožoval její královnu, což znamenalo, že by ji měla urychleně přesunout, anebo podniknout nezbytné kroky k její obraně. Náhle zřetelně viděla, jakým způsobem zabránit hrozící katastrofě. Táhla věží kupředu a sebrala Huntovi koně. Spokojeně se usmála, položila vyřazenou figurku stranou a opustila salon.

Sestoupila po hlavním schodišti a vydala se přes vstupní halu širokou chodbou do míst, kde se nacházely prostory vyhrazené hostům. Tlustý koberec pod nohama tlumil veškeré zvuky. Přesto znenadání vycítila, že má někoho za zády. Vnímala, jak jí hrůzou vstávají jemné vlásky vzadu na krku. Podvědomí ji varovalo. Ohlédla se přes rameno a zjistila, že se jí v patách ubírá lord Hodgeham. Na otylého muže se pohyboval překvapivě svižně. Zčistajasna ji masitými prsty popadl zezadu za pásek. Tím ji přinutil zastavit.

Poskytl tak dívce další důkaz své arogance. Schválně si na ni počkal na místě, kde je mohl kdekdo spatřit. Annabelle zalapala vzteky po dechu a odhodlaně se k němu otočila. Pohlédla na nevysoké sporé tělo, narvané do večerního obleku. Do nosu ji udeřil pach napomádovaných mastných vlasů.

„Rozkošné stvoření,” předl Hodgeham, z něhož silně táhla brandy. „Báječně se nám uzdravujete, jak vidím. Možná bychom mohli navázat na náš včerejší rozhovor, který jsme vedli, než nás přerušila vaše matka.”

„Jak se opovažujete?” spustila rozhořčeně Annabelle, ale muž ji rázně umlčel tím, že ji pevně popadl prsty za líce ve výši úst a tvrdě zmáčkl.

„Všechno Kendallovi řeknu,” mumlal s odulými pysky nebezpečně blízko dívčiných rtů. „Pochopitelně všechno dostatečně zveličím, abych se ujistil, že od nynějška začne pohlížet

na vás a vaši rodinu s naprostým znechucením.” Tiskl dívku baňatým tělem ke stěně, téměř z ní vyrazil dech. „Ledaže byste,” syčel a po obličeji mu stékaly stružky kysele páchnoucího potu, „mě ukojila stejným stylem jako vaše matka.”

„V tom případě si běžte přesvědčovat Kendalla,” vyhrkla Annabelle. Oči jí plály upřímnou nenávistí. „Všechno mu vyslepičte a bude to. Radši umřu hlady, než bych ,ukojila’ zavrženíhodného gaunera vašeho typu.”

Hodgeham na ni ohromeně civěl. Narůstal v něm hněv.

„Toho budete litovat,” zahřímal. V koutcích se mu objevily chomáčky slin.

Dívka ho zpražila mrazivým pohledem plným pohrdání. „O tom pochybuji.”

Zaznamenala koutkem oka nějaký pohyb. Obrátila hlavu tím směrem a spatřila jakéhosi muže kráčet směrem k nim s grácií plížícího se pantera. Ze svého úhlu pohledu určitě nabyl dojmu, že přistihl slečnu Peytonovou a lorda Hodgehama v milostném objetí.

„Pusťte mě,” sykla nešťastnice a hrubě šťouchla násilníka do kulatého panděra. Konečně od ní odstoupil, takže se mohla zhluboka nadechnout. Zpražil ji škodolibým pohledem, z něhož nekoukalo nic dobrého, a pak se vydal opačným směrem než blížící se Hunt.

Dočista zkoprnělá Annabelle tupě zírala Simonovi do očí. Uchopil ji kolem ramen. Vyprovázel spěchajícího Hodgehama tvrdým, téměř krvelačným zrakem, z něhož stydla krev v žilách. Zato na dívku se podíval způsobem, z něhož se jí podlomily nohy. Vždycky před ní vystupoval s nedbalou nonšalancí a vůbec nezáleželo na tom, jak moc jej urážela, zraňovala či odmítala. Vždycky se dokázal povznést a zareagovat s veselým nadhledem. Ale tentokrát se zdálo, že jím lomcuje nelíčený vztek. Zadíval se na Annabelle, jako by byl připraven na místě ji uškrtit.

„Vy mě sledujete?” otázala se s nuceným klidem. Divila se, jakým zázrakem se mu podařilo zjevit se zrovna v tuto kritickou chvíli.

„Viděl jsem vás projít vstupní halou,” odvětil. „Hodgeham ihned vyrazil za vámi. Ano, sledoval jsem vás, jelikož jsem chtěl zjistit, co se mezi vámi dvěma děje.”

Upřela na muže oči plné vzdoru. „A zjistil jste to?”

„Nevím,” zazněla nebezpečně krotká odpověd. „Povězte mi, Annabelle když jste mi tehdy řekla, že si zasloužíte něco lepšího, měla jste na mysli tohle? Být k službám téhle hromadě sádla oplátkou za almužnu, kterou vám poskytuje? Nikdy by mě nenapadlo, že jste tak pošetilá.”

„Vy zatracený pokrytče,” zašeptala zuřivě dívka. „Zlobíte se na mě, že jsem jeho milenkou a ne vaší. Inu, teď mi povězte něco vy. Proč tolik záleží na tom, komu prodám své tělo?”

„Protože o tohohle chlápka nestojíte,” procedil Hunt skrze zuby. „Ani o Kendalla. Toužíte po mně.”

Annabelle nerozuměla vlně emocí, jež se vzápětí vzdula v jejím nitru. Nechápala, proč na ni jeho slova zčistajasna působí jako vzpruha. Nejradši by Hunta udeřila, vrhla se mu kolem krku, vyprovokovala jej, aby se poslední zbytky jeho sebeovládání rozpadly na prach. „Nechte mě hádat jste připraven učinit mi výhodnější nabídku za stejných podmínek, jaké jsem uzavřela s Hodgehamem?” Lítostivě se rozesmála, když z mužovy zakaboněné tváře vyčetla odpověd. „Znamená to ne. Ne. Zapište si to konečně za uši a nechte mě na pokoji”

Zarazila se, jelikož zaslechla hovor blížících se lidí. Rozčilená a zoufalá, otočila se na patě ve snaze vypátrat dveře, za něž by vklouzla, aby ji nikdo nepřistihl ve společnosti Simona Hunta. Společník ji hbitě popadl za paži a vtáhl do nejbližšího útočiště. Vchod za nimi tiše zaklapl.

Annabelle od Hunta polekaně odskočila. Zaznamenala kolem sebe obrys piana a několik notových stojanů. Muž se mrštně natáhl a jeden z nich zachytil, aby neupadl. Nevědomky jej smetla sukněmi. „Když se vám nepříčí být Hodgehamovou milenkou,” zabručel, „bůh ví, že se mnou byste to měla snazší. Můžete sice namítnout, že vás nepřitahuji, oba však víme, že je to lež. Řekněte mi svou cenu, Annabelle. Sumu, kterou považujete za dostatečnou. Prahnete po vlastním domě? Chcete mít

jachtu? Stačí se vyslovit. Ať už to máme z krku. Už mě nebaví na vás čekat.”

„Jak romantické,” zachichotala se Annabelle nejistě. „Prokristapána. Váš návrh je nevkusný, pane Hunte. A velice se mýlíte, jestliže předpokládáte, že mým konečným cílem je stát se něčí milenkou. Můžu přimět lorda Kendalla, aby se se mnou oženil.”

Mužovy oči byly černé jako uhel. „Provdáte se za něj a váš život se promění v peklo. Nikdy vás nebude milovat. Dokonce ani nepochopí, co jste zač.”

„Nestojím o lásku,” vyhrkla, otřesena jeho slovy. „Já jenom chci” Odmlčela se, neboť ji náhle bolestivě píchlo v hrudi. Vzápětí se v ní rozlil nesnesitelný chlad. Zírala do Huntova nečitelného obličeje. Zkusila to znovu. „Já jenom chci”

Za dveřmi se ozval šramot. Kdosi stiskl kliku. Annabelle zkoprněla. Někdo se pokouší vstoupit. A pak se naděje na sňatek s Kendallem rozplynou jako loňské sněhy. Aniž si uvědomovala, co činí, popadla Hunta za rukáv a vlekla jej k okennímu výklenku, jejž halily dlouhé závěsy, splývající z mosazných konzol. V alkovně se skrývalo sedátko potažené sametem, na němž spočívala kopička knih. Sotva tam s Huntem zapadli, Annabelle pro jistotu přitiskla muži na ústa drobnou dlaň. Vtom někdo vešel dovnitř. Ozvaly se tlumené mužské hlasy, tupé zvuky, cvakání Netušila, oč se jedná, dokud k ní nedolehly tóny laděných strunných nástrojů. Panebože. Přišli sem hudebníci, aby před začátkem plesu připravili své instrumenty. S největší pravděpodobností bude kompromitována před celým orchestrem.

Pronikalo k nim tolik světla, aby jí neušel škodolibý lesk Huntových očí. Stačilo by jediné slovo, jediný zvuk z úst tohoto člověka a je nadobro vyřízená. Tlak ručky na mužových ústech ještě zesílil. Výmluvně na něho třeštila oči. Jestli cekneš, je po tobě, říkal její pohled.

Do bezstarostného hovoru nic netušících hudebníků se mísily útržky melodií. Než byli spokojeni s odvedenou prací, zahráli pánové pár tónů. Možná nás tu objeví, vířilo dívce hlavou.

Upřeně zírala na závěsy před sebou, jako by se je silou vůle pokoušela udržet zatažené. Cítila v dlani Huntův dech. Zčistajasna si uvědomila, že její zajatec zatíná zuby. Střelila po něm očima. Spatřila, že zlomyslnost je tatam. Vystřídalo ji znepokojení. Strnula. Srdce jí burácelo v hrudi, až to bolelo. Zoufale poulila oči, když mužova volná paže počala stoupat vzhůru. Pořád mu zacpávala ústa. Začal jemně zápasit s dívčinými prsty, zbavoval se jednoho po druhém. Začal u malíčku. Ovíval je zrychleným dechem. Annabelle odmítavě zavrtěla hlavou, když ji popadl kolem pasu. Ocitla se v pasti. Bezmocná. Ať už si Simon Hunt zamanul cokoliv, nedokáže mu v tom zabránit.

Jakmile povolil poslední prstík, Hunt sklonil dívčinu ruku a uchopil Annabelle zezadu za šíji. Marně ho tahala za rukáv. Stisk zesílil. Ne, neubližoval jí, pouze se nedokázala ani pohnout, natož bránit. Jakmile k ní sklonil hlavu, pootevřela rty a tiše vydechla. Pak se jí zatmělo v mysli.

Líbal ji. Jemně, avšak sebejistě, jako by dobře věděl, že mu vyjde vstříc. Annabelle zčistajasna zachvátil vnitřní žár, spaloval ji. Připadala si bezmocná. Vydaná napospas touze, jakou dosud nepoznala. Vzpomínka na polibek, ukradený z jejích rtů před několika lety, ve srovnání s tímto naprosto bledla Dychtivost, kterou cítila, ji děsila. Hunt krátce putoval lačnými rty po jejím obličeji. Všude, kam vstoupily, za sebou zanechávaly horkou stopu. Pak se vrátily na Annabellina ústa. Muž ji pohladil špičkou jazyka. Jednalo se o nečekané gesto. Kdyby ji pevně nesvíral v náruči, byla by upadla.

V uších jí zvonily trylky laděných nástrojů a diskrétně tím připomínaly, že dvojici každou chvíli hrozí odhalení. Annabelle se přinutila o muže opřít. Celičká se chvěla. V příštích minutách mu dovolí vše, co si zamane, jen když je neprozradí. Hunt se znovu sklonil k jejím rtům. Ohromilo ji, jakých důvěrností se dopouští s opovrhovaným mužem, a už vůbec nechápala, kde se v ní bere příval libých pocitů. Zmocnila se jí nádherná slabost. Mátožně spočívala v Simonově náruči, laskala jej po krku, probírala se krátkými neposlušnými kadeřemi. Nesmělé doteky zapříčinily, že muž začal přerývaně dýchat. Tak mocně

na něho zapůsobily. Zlehýnka se dotýkal dívčiných tváří, jako by je hladil a zároveň pokoušel. Špičkami prstů obkroužil reliéf smyslných rtů. Děvče jej křečovitě stáhlo zpátky k sobě, takže zakrátko opět splynuli v sladkém líbání. Annabelle málem zasténala blahem. Avšak dřív než se stačila sama prozradit, odvrátila se a zabořila obličej do svalnatého ramene.

Vnímala, jak se Huntovi nadmula a vzápětí rychle poklesla hruď. Vlasy pocuchal horký dech. Muž ji opatrně uchopil za složitý účes a zvrátil dívce hlavu, aby se dostal ke štíhlému hrdlu. Horká ústa zahájila svou pouť za drobným ouškem a spouštěla se níž, zanechávajíc za sebou libý žár. Zvědavé prsty zlehka opisovaly křivku křehkých dívčích ramen. Slastné laskání způsobilo, že se Annabelle znovu málem prozradila spokojeným zasténáním.

Snad proto se vzápětí pokusila muži vymanit. Marně. Nanovo se jí zmocnila hladová, nesmlouvavá ústa. Všetečné ruce klouzaly po živůtku růžových šatů. Jednou, dvakrát, třikrát. Dívka cítila, jak z milencova těla sálá příliv živočišného tepla. Bradavky ňader se zahrotily, když se jich Hunt letmo dotkl hřbetem ruky. Blažené něžnosti způsobily, že se vzdala. Zcela se podvolila a otevřela svůdnému naléhání. Tohle se nemělo stát. Avšak mladé tělo se tetelilo slastí, bezděčně vycházelo svůdci vstříc.

Zapomněla, kde je, pustila z hlavy všechny starosti. Ztratila pojem o čase. Neuvědomovala si, kým kdysi byla. Záleželo jedině na přítomnosti. Na muži, kterého toužila cítit víc, blíž a déle ve své přítomnosti. Svírala v pěstích naškrobenou látku Huntovy košile v zoufalé potřebě vstřebat do sebe veškeré jeho teplo. Jako by pochopil, že Annabelle nemá zkušenost s ovládáním svých vášní, polibky i doteky ztratily na naléhavosti. Náhle ji jimi konejšil. Chlácholivě ji hladil po zádech. Jenže čím víc se pokoušel uhasit dívčinu nově probuzenou žádostivost, tím víc ji stravovala. Dychtivě Simona líbala, divoce, výmluvně se k němu tiskla.

Nakonec se od děvčete tvrdě odtrhl a sevřel je v drtícím objetí. Rty zabořil do křivky uzardělého hrdla. Annabelle mu byla

za onu nesmlouvavost vděčná, jelikož svalnaté paže mírnily neovladatelný třas jejího těla. Zdálo se, že takhle stojí celou věčnost. Pojednou Annabelle došlo, že v místnosti panuje absolutní ticho. Aniž ti dva cokoliv zpozorovali, muzikanti dokončili nezbytné přípravy a odebrali se do sálu. Hunt uchopil okraj závěsu a jemně jej poodhalil. Hudební salonek zel prázdnotou. Zastrčil Annabelle za ucho uvolněnou kadeř.

„Už jsou pryč,” zašeptal ochraptěle.

Otřesená dívka měla stále hlavu dočista prázdnou. Nezmohla se na slovo. Ohromeně civěla na svého společníka. Konečky prstů hladil horké líce a vášní napuchlé rty. Annabelle si s lehkým zklamáním uvědomila, že intimní chvilka je u konce, zatímco ona touží po dalších důvěrnostech. A že je nejvyšší čas vrátit se do sálu, než si její nepřítomnosti někdo všimne. Avšak ke své hanbě se nepohnula ani o píď a dál pokorně přijímala Huntovo rozkošné laskání. Hladil ji, objímal a líbal. Už se nemusela ovládat. Cítila, jak jí muž rozepíná živůtek, a dala průchod slastným vzdechům. Kvůli hlubokému výstřihu si nemohla k těmto šatům obléknout korzet s košíčky, nýbrž zvolila pouze takový, který obnažoval ňadra.

Aniž ji Simon přestal líbat, stáhl ji na polstrované sedátko u okna. Posadil si ji na klín, hbitými prsty shrnul dívčin živůtek ještě níž a poprvé si naplno vychutnal oblou tíži jejích plných ňader. Annabelle si náhle uvědomila, čeho se dopouští, a rozčileně se zavrtěla. Přivinul ji k sobě blíž a přitiskl se lačnými ústy na její obnaženou hruď tam, kde pod oblouky žeber tlouklo rozradostněné srdce. Lapená v kleci svalnatých paží Annabelle mlčky sledovala, jak svůdce svými rty zkoumá kyprost jejích ňader. Stačilo, aby na ně jenom dýchl, a přestala se bránit. Slastně zaryla prsty do širokých ramen. Jakmile se Simon přisál k růžové bradavce a proměnil ji v pevný tmavý hrot, octla se Annabelle na vrcholu blaha. Šeptal jí do ouška milostná vyznání a bříšky prstů roztíral po bělostné pokožce chladivou vlhkost, jež na ní zbyla po zvědavých ústech. Dívka Hunta důvěřivě objala kolem krku a vzdychala rozkoší, když se s toutéž něhou věnoval druhému ňadru.

Pojednou se jí zmocnila zvláštní naléhavost, jež Annabelle přinutila hlasitě vzdychat a rytmicky se pohybovat muži v klíně. Zdálo se, že i Hunt uvízl v tenatách stejné žádostivosti. Ostře vnímala, jak bojuje o každé nadechnutí. Přesto jako by se lépe ovládal, polibky a doteky zůstávaly jaksi opatrné. Divoce se vymanila ze zbytků růžové látky. Vedena čirým zoufalstvím zběsile zatnula prsty do mužových rukávů. Tolik oblečení! A ona přitom touží cítit na svém nahém těle jeho kůži.

„Uklidni se, zlatíčko,” zašeptal jí Simon do ucha. „Uvolni se. Ne, zůstaň ležet v mém náručí” Avšak Annabelle nedokázala přinutit své tělo k poslušnosti. Ustavičně zmítala boky a líbáním pohmožděnými ústy drmolila přerývané prosby.

Hunt jí bez přestání něžně domlouval. Tiskl ji k sobě, letmými doteky konejšil vzrušený tep. Zdvihl dívku jako hadrovou panenku a upravil jí šaty. V jednu chvíli se krátce zasmál, jako by ho tato činnost pobavila. Až později si Annabelle uvědomí, že Simon vypadal stejně omámeně jako ona, avšak v onom kritickém okamžiku se nezmohla na jedinou jasnou myšlenku, protože ji spalovala zoufalá, neukojená touha. Jakmile žádostivost vyprchala z rozechvělého těla, vystřídalo ji zahanbení.

Svezla se z mužova klína a rozpačitě se odvrátila. Podlamovaly se pod ní nohy. Aby prolomila nepříjemné ticho, vysoukala ze sebe dvě slova. Aniž se na Hunta podívala, prohodila ochraptěle přes rameno: „Už nikdy.” Prosmýkla se skrze zatažené závěsy a překotně vystřelila z místnosti. Pak se chvatně rozběhla chodbou.

Poté co Annabelle vylétla z hudebního salonku, zůstal zde Simon Hunt ukryt dobrou půlhodinku. Bojoval se svými vzbouřenými city, zpěněná krev mu zvolna chladla v žilách. Upravil si šaty a prsty prohrábl pocuchané vlasy. Pečlivě zvažoval svůj

další krok. „Annabelle,” zamručel. Sklíčenější a zmatenější v životě nebyl. Zlobilo ho, že jej do tohoto stavu přivedla pouhá ženská. Jeho, člověka, který byl považován za zdatného a disciplinovaného vyjednavače. A takový mistr jí prosím učiní tu nejnemož-nější nabídku, načež je vzápětí hrubě odmítnut. Zaslouží si to. Neměl ji nutit, aby vyslovila svoji cenu dřív, než zjistí, zda po něm opravdu prahne. Ale podezření, že spí s Hodgehamem Hodgeham. Ze všech mužů, na něž Simon bezdůvodně žárlil, věnuje svoji pozornost zrovna téhle bečce sádla. A všechny Huntovy neobyčejné přednosti jsou pojednou k ničemu.

Připomněl si, jaké to bylo ji líbat. Hladit hřejivou, hedvábnou pleť. Znovu se v něm vzedmula vlna vášně a hrozila jej pohltit. Díky nepřeberným zkušenostem se domníval, že ho v otázkách smyslnosti nemůže nic překvapit. Náhle však pochopil, že milování s Annabelle by představovalo naprosto nový, opojný zážitek, který by se týkal nejenom těla, nýbrž i duše. Dotíraly na něho emoce natolik znepokojivé, že se zdráhal o nich byť jen uvažovat.

Vzájemná přitažlivost se pro ně stala nebezpečnou. Pro něho stejně jako pro ni. Bylo jasné, že Simon potřebuje získat nadhled nad vzniklou situací, ale v onen okamžik mu k tomu scházely síly. Nedokázal vůbec přemýšlet.

Zaklel, urovnal si vázanku a vyklouzl ze salonku. Napětí, jež ho stravovalo, poněkud zkrátilo mužův obvykle rázný krok. Ubíral se k tanečnímu sálu, sám sobě připadal divoký a vrtošivý. Vyhlídka na nadcházející společenský večer jej téměř doháněla k šílenství. V nekonečných večírcích a setkáních se nikdy nevyžíval. Zdálo se, že zcela vyčerpal příděl trpělivosti. Nesnášel hodiny planého tlachání a pochybné kratochvíle. Kdyby zde nepobývala Annabelle, dávno by odjel.

Zadumaný vstoupil energicky do sálu a přelétl očima shromážděný dav. Okamžitě spatřil ženu svých snů. Seděla v koutě po boku lorda Kendalla. Hrabě se jí očividně dvořil, nikterak se netajil tím, jak ho okouzlila. Annabelle naopak vypadala zaražená, ve tváři uzardělá. Plaše klopila zrak, jako by měla potíže

zpříma pohlédnout na svého tokajícího společníka. Téměř nemluvila, ruce měla pevně semknuté v klíně. Simon podezřívavě přimhouřil oči nad tou ironií osudu. Teď když o ni Kendall konečně projevuje upřímný zájem, znenadání jako by o něj nestála a nebyla si jistá svým rozhodnutím. Jestli lord zabere a nechá se chytit, čeká jej ošklivé překvapení, neboť jeho vyvolená rozhodně není plachá nanynka, přestože se tak možná jeví. Je to oduševnělá, vášnivá žena, odhodlaná a ctižádostivá, jež potřebuje partnera téhož ražení. Na Annabellinu povahu je Kendall přílišným gentlemanem. Je velice mírný a poddajný, vysoce inteligentní, ale k ní se nehodí. Annabelle jej nikdy nebude ctít, nebude si vážit jeho předností. Naopak. Začne jím pohrdat za to, co na něm dříve obdivovala. A Kendall bude trpět těmi z jejích kvalit, které by Simon beze zbytku ocenil.

Odtrhl od dvojice zrak a vydal se opačným směrem, tam, kde si Westcliff povídal se skupinou přátel. Hrabě se k němu otočil. „Bavíte se dobře?” zamumlal.

„Ani ne.” Simon vrazil ruce do kapes kabátce a netrpělivě se rozhlédl kolem sebe. „Už jsem v Hampshiru moc dlouho. Musím se vrátit do Londýna a přesvědčit se, co se děje ve slévárně.”

„Co slečna Peytonová?” zazněla tichá otázka.

Simon o ní chvíli přemítal. „Domnívám se,” pravil zvolna,

„že vyčkám, co vzejde z lovu na Kendalla.” Zadíval se na Westcliffa a pochybovačně vyklenul obočí.

Hrabě krátce přikývl. „Kdy odjíždíte?”

„Časně z rána.” Simon nedokázal potlačit unavený povzdech.

Westcliff se kysele zazubil. „Však ono se to samo vyřeší,” mínil věcně. „Rozjeďte se do Londýna, a až si pročistíte hlavu, zase se vraťte.”

*

Annabelle se nedokázala zbavit sklíčenosti, která ji zahalila jako ledový háv. Spánek jí sice poskytl dočasné útočiště, avšak v přepychové snídani, podávané v přízemí, se sotva povrtala. Lord Kendall považoval její unavený zjev a nezvyklou zamlklost za důsledek nedávno překonané nemoci a zasypal ji takovými projevy sympatií a útěchy, až by jej nejradši nasupeně odbyla. Lezla jí na nervy dokonce i ochota vstřícných kamarádek a vůbec poprvé ji nebavilo jejich veselé brebentění. Pokoušela se rozpoznat přesný okamžik, kdy propadla takové zatrpklosti. Vzápětí si uvědomila, že ke změně její nálady došlo ve chvíli, kdy se od lady Olivie dozvěděla, že Simon Hunt opustil Stony Cross Park.

„Má v Londýně nějaké jednání,” prohodila bezstarostně hostitelka. „Nikdy nevydrží déle než tři večírky. Vlastně se divím, že už dávno neodcestoval. Tenhle člověk rozhodně nezapadne prachem, tím jsem si jistá”

Kdosi vznesl dotaz, proč byl odjezd pana Hunta tak překotný. Lady Olivia zavrtěla hlavou a usmála se. „Ach, pan Hunt courá sem a tam, jak se mu zrovna zlíbí. Úplně jako domácí kočka. Vždycky odjíždí nakvap. Nejspíš se nerad loučí.”

Zmizel, aniž řekl Annabelle jediné slovo. Právě proto si připadala podvedená a zklamaná. Když si vzpomněla na předchozí večer na tu hroznou událost! -, nenalézala klid. Po incidentu v hudebním salonku se cítila naprosto dezorientovaná, příliš plná myšlenek na Hunta, takže se nedokázala soustředit na nic jiného. Schválně klopila zrak, aby jej ani nezahlédla. V duchu se modlila, aby se k ní neodvážil přiblížit. Naštěstí se držel v povzdálí, zatímco Kendall trpělivě hřadoval po jejím boku. Po zbytek večera jí vyprávěl o věcech, kterým nerozuměla a byly jí dočista ukradené. Občas ho povzbudila přikývnutím či polovičatým úsměvem. Chmurně si uvědomovala, že by měla kypět radostí, protože jí věnuje tolik pozornosti. Místo toho si přála, aby někam zmizel.

Zdálo se, že Annabellino mátožné chování u snídaně vábilo Kendalla ještě víc. Lillian Bowmanová se mylně domnívala, že úpěnlivý výraz, jenž se usadil přítelkyni ve tváři, je součástí zvolené taktiky. „Jen tak dál, Annabelle,” špitla kamarádce pochvalně do ucha. „Už vám zobe z ruky.”

Dívka se omluvila s tím, že si potřebuje odpočinout, a vydala se na bezcílnou procházku prázdným sídlem, až dorazila k

soukromému salonku Marsdenových. Přivábil ji připravený hrací stolek. Doloudala se k němu, jelikož ji zajímalo, zda služebná uklidila figurky do krabičky, či někdo dokončil rozehranou partii. Ne, hrací deska vypadala přesně tak, jako když ji včera opouštěla S jedinou malou změnou. Simon Hunt přesunul pěšce do obranné pozice, čímž jí umožnil buďto posílit vlastní obranu, anebo ostře zaútočit na královnu. Takový tah by od něj nečekala. Předpokládala by, že se pokusí o něco odvážnějšího. Diskutabilního. Soustředěně studovala vzniklou situaci, aby pochopila mužovu strategii. Učinil nevýhodný tah z nerozhodnosti či ledabylosti? Anebo sleduje skrytý cíl, který jí stále uniká?

Annabelle se natáhla po figurce a vzápětí zaváhala. Nechala ruku klesnout. Vždyť je to jenom hra, nabádala se v duchu. Připisuje jí víc důležitosti, než zasluhuje. Jako by byla v sázce svůdná cena. Přesto pečlivě zvážila další krok. Táhla královnou dopředu a zmocnila se ubohého pěšce. Figurky o sebe klikly a dívku zaplavilo zvláštní uspokojení. Onyx a slonovina. Sevřela pěšáka v dlani, zkusmo jej potěžkala, a pak postavila stranou od hrací desky.

Jak týden pokračoval, zvolna se ukazovalo, že onen kratičký okamžik u hrací desky představoval pro Annabelle osamocený záblesk radosti. Nikdy dřív se takhle necítila. Ani nešťastná, ani smutná, dokonce si nedělala starosti o budoucnost. Pohybovala se jako v mrákotách, smysly a pocity otupělé, až se počala strachovat, že už jí nikdy nebude na ničem záležet. Nepochopitelná odtažitost od okolí dosáhla takové míry, až občas měla dojem, že stojí mimo sebe samu a zpovzdálí sleduje mechanickou loutku, která je jí k neuvěření podobná.

Lord Kendall vyhledával Annabellinu společnost stále častěji. Tančili spolu na plese, seděli bok po boku při hudebním soaré, procházeli se zahradou s Philippou v diskrétním závěsu. Hrabě byl příjemný, uctivý a svým tichým způsobem dokonce okouzlující. Projevoval tolik tolerance, až Annabelle občas napadalo, že až jej společně s ostatními čekankami vláká do pasti, a on si ji pak bude muset vzít za manželku, ani jí to nepřinese

žádné zklamání. Časem si na ono pomyšlení zvykne a jakožto filozoficky založený člověk přijde na způsob, jak se s danou situací vyrovnat.

Co se Hodgehama týkalo, Philippa se ze všech sil snažila udržet jej daleko od dcery. Navíc se matce nějakým zázrakem podařilo ničemu přesvědčit, aby si rozmyslel svoji výhružku a neztratil před lordem Kendallem o hrozném tajemství ani slovo. Čím ho donutila mlčet, dceři neprozradila. Annabelle se obávala, aby se ustavičné napětí nepodepsalo na matčině zdraví, a proto navrhla návrat do Londýna. Jenže Philippa o něm nechtěla ani slyšet. „Však já Hodgehama zvládnu,” trvala na svém. „Klidně se věnuj lordu Kendallovi. Očividně jsi ho zaujala.”

Kéž by Annabelle dokázala vytěsnit z hlavy vzpomínku na událost v hudebním salonku Znovu vše prožívala v nezvykle živých snech. Probouzela se zoufalá, ztrápená, zamotaná do propocených lúžkovin. Pokožka ji pálila, jako by se o ni pokoušela horkost. Týralo ji pomyšlení na Simona Hunta, vzpomínky na vůni a teplo jeho pleti, na provokativní polibky, na pevný klenutý hrudník.

Třebaže si čekanky slíbily, že se podělí o zážitky ze všech romantických dostaveníček, Annabelle se nedokázala přimět, aby se jim svěřila. To, co se odehrálo mezi ní a Huntem, bylo příliš osobní. Nejednalo se o schůzku, o níž by mohla bez rozpaků hovořit s přítelkyněmi stejně nezkušenými, jako je ona sama. Kdyby se jim pokusila přiblížit své pocity, nepochopily by ji. Na to byla všechna slova krátká. Annabelle neuměla popsat ani divoký zmatek, jenž ji ovládl.

Prokristapána, jak s ní mohl takhle zacloumat člověk, jímž vždycky upřímně pohrdala? Dva roky se hrozila všech společenských událostí, na nichž by se s ním mohla setkat. Považovala ho za nejhoršího ze svých známých. A teď a teď

Zapudila nevítané myšlenky a odebrala se do soukromého salonu rodiny Marsdenů. Doufala, že zde nalezne klid ke čtení a uleví tak usouzené mysli. Pod paží svírala těžký svazek nadepsaný zlatým písmem: Královská zahradnická společnost -

Zjištění a závěry pořízené našimi ctihodnými členy v roce 1843. Kniha ji tížila. Upřímně pochybovala o tom, že se za jediný rok dá učinit tolik objevů týkajících se rostlin. Položila spis na malý stůl a počala se usazovat na židli u okna, když vtom upoutal její pozornost hrací stolek v rohu. Klame ji zrak nebo

Zvědavě přimhouřila oči a zamířila k němu. Zadívala se na postavení figurek na šachovnici. Zdánlivě se nic nezměnilo. Ano Cosi je jinak. Pomocí královny sebrala Simonovi pěšce. Nyní tatáž královna spočívá na okraji desky.

Vrátil se, blesklo jí hlavou a tělo zaplavila vlna radosti. Byla si jistá, že nikdo jiný než Simon Hunt se šachovnice nedotkl. Je tady, ve Stony Crossu. Vtom dívka zbělela jako papír, což jenom zdůraznilo horečnatý ruměnec, jenž před chvilenkou vyrazil na oblých lících. Uvědomila si nevhodnost své reakce a násilím se nutila ke klidu. Huntův návrat nic neznamená. Nechce ho, nemůže jej mít, musí se mu stůj co stůj vyhýbat. Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Soustředila se na zběsile burácející srdce. Doufala, že je vůlí přiměje zvolnit divoké tempo. Jakmile se dostatečně vzpamatovala, zahleděla se na hrací desku, aby posoudila soupeřův poslední tah. Jak to, že ji připravil o královnu? Znovu si připomněla původní postavení. Náhle pochopila Vlákal ji do pasti pomocí bezvýznamného pěšce, čímž se dostala do pozice, kdy královnu hladce vyřadil svou věží. Nyní, když pozbyla nejmocnější figuru, se octl v riskantním postavení její král.

Drží ji v šachu.

Nalákal ji na nejobyčejnější figurku a teď je v ohrožení. Nevěřícně se rozesmála, odvrátila se a bezcílně přecházela po místnosti. V mysli jí vířily rozličné obranné strategie. Pokoušela se uhodnout, s jakou taktikou protivník nepočítá. Pak se rozhodla poslechnout svoji intuici. Otočila se zpátky k šachovnici. Při pomyšlení, jak se Hunt asi zatváří na její protitah, se spokojeně uculovala. Jenže sotva vztáhla ruku nad desku, vzrušení se rozplynulo, dívčin obličej pojednou vypadal jako vytesaný z kamene. Co to provádí? Pokračuje ve hře. Udržuje s Huntem

křehký kontakt. Vždyť to nemá význam. Ne, je to horší. Příliš nebezpečné. Nemá na vybranou. Volí mezi bezpečím a katastrofou.

Ruka se jí chvěla, když opatrně, kousek po kousku, ukládala šachové figurky zpátky do krabice. Postupně likvidovala všechno, co ji spojovalo s Huntem. „Vzdávám se,” vyslovila nahlas, byť měla hrdlo bolestivě stažené. „Vzdávám.” Těžce polkla. Není tak pošetilá, aby si dovolila chtít něco někoho, koho rozhodně nemůže mít. Jakmile skříňku uklidila, ucouvla od stolku a krátce se na něj zadívala. Cítila se prázdná, dočista vyčerpaná, avšak plná odhodlání.

Dnes večer. Dnes večer se rozhodne, zda se stane chotí lorda Kendalla. Setkání je téměř u konce a nyní, když se na scéně znovu ukázal Simon Hunt, nesmí připustit, aby ohrozila či zničila svoje předcházející úsilí jediným chybným krokem. Důstojně se narovnala v ramenou a vydala se za Lillian. Musejí zosnovat chytrý a proveditelný plán. Tento den skončí zásnubami s lordem Kendallem.

*

„Trik spočívá ve správném načasování,” prohlásila Lillian. Její sametově hnědé oči se třpytily nadšením. Žádný vojenský důstojník se nikdy nevrhal do boje s větším nasazením, než projevovala Lillian Bowmanová. Čtveřice čekanek se usadila na zadní terase se sklenicí studené limonády. Na první pohled vypadaly nevinně, ve skutečnosti však ostošest kuly pikle.

„Navrhuji příjemnou procházku před večeří pro povzbuzení chuti,” prohlásila Lillian. „Daisy a Evie s tím souhlasí. Vezmeme s sebou naši matku, tetu Florence a každého, koho potkáme. Hlavně abychom dorazili na mýtinu za ovocným sadem ve chvíli, kdy se octnete s lordem Kendallem in flagranti.”

„Co je to in flagranti?” otázala se Daisy. „Není to protiprávní?”

„Sama přesně nevím, co to znamená,” přiznala Lillian.

„Četla jsem o tom v jednom románu. Ale jsem si jistá, že právě v tom okamžiku je dívka kompromitována.”

Annabelle se nevesele zachichotala. Kéž by hořela alespoň polovičním zanícením jako sestry Bowmanovy. Ještě před čtrnácti dny by z ní sálal tentýž zápal. Dnes si však připadala jako podvodnice. Opustilo ji veškeré nadšení. Konečně se dočká nabídky sňatku z úst šlechtice, a necítí přitom žádné zadostiučinění. O vzrušení, úlevě či něčem podobném ani nemluvě. Připadalo jí, že má před sebou jen nemilou povinnost. Statečně maskovala svoji bázlivost, zatímco ostatní děvčata chladně organizovala chystané spiknutí jako parta zkušených konspirátorů.

Nicméně se zdálo, že Evie, jakožto dobrá pozorovatelka, na rozdíl od Bowmanových vytušila Annabelliny skutečné pocity.

„O-opravdu to chcete, Annabelle?” otázala se vlídně. Z očí jí vyzařoval upřímný zájem. „Nemusíte to dělat, však víte. Jestliže se vám Kendall nezamlouvá, najdeme vám jiného nápadníka.”

„Na to už nezbývá čas,” špitla Annabelle. „Ne. Musí to být Kendall a to dnes. Dřív než”

„Dřív než,” opakovala Evie. Nechápavě nachýlila hlavu a pozorně přítelkyni sledovala. Slunce osvětlovalo její kropenatý obličej. Pihy se svůdně leskly jako zlatý prach na smetanově zbarveném sametu. „Dřív než co?”

Jenže Annabelle mlčela. Evie sklonila hlavu a přejela špičkou prstu po okraji sklenice, na níž se zachytily zbytky sladké ovocné dřeně. Sestry Bowmanovy byly zabrané do vzrušené diskuse, zda je hruškový sad vhodné či nevhodné místo ke svádění lorda Kendalla. Když už se Annabelle zdálo, že Evie od vyzvídání upustí, ozvala se dívka tiše: „Už se vám doneslo, že včera večer se do Stony Crossu vrátil pan Hunt?”

„Odkud to víte?”

„Někdo to povídal mé tetě.”

Annabelle se zadívala do Eviiných bystrých očí a bezděčně ji napadlo, s jakým překvapením se setká každý, kdo se dopustí té chyby a podcení vnímavou a vysoce inteligentní Evangeline Jennerovou. „Ne, neslyšela.”

Přítelkyně naklonila sklenici s hustou limonádou a zadívala se na její obsah. „Divím se, že nikdy nevyužil vaši nabídku. Myslím tím slíbený polibek,” pravila zvolna. „Po všem tom zájmu, který vám v minulosti prokazoval”

Střetly se pohledem a Annabelle cítila, jak rudne. Očima vyzývala Evii, aby už mlčela. Bleskově zavrtěla hlavou.

Pochopení prolétlo Eviinou tváří jako stín. „Annabelle,” vysoukala ze sebe kamarádka. „Moc by vám vadilo, kdybych se nepřidala k ostatním, až vás půjdou přistihnout při činu s lordem Kendallem? I beze mě tam bude svědků až až. Vůbec nepochybuji o tom, že Lillian s sebou přivede hordu nic netušících lidiček. B-byla bych tam zbytečná.”

„Samozřejmě, že mi to nevadí, Evie,” odvětila Annabelle.

Ospale se usmála. „Pociťujete morální zábrany?”

„Ale ne. Takový pokrytec zase nejsem. Jsem připravena nést na spolčení svůj podíl, a ať už přijdu večer do zahrady nebo ne, jsem j-jedna z vás. Já jenom, že” Odmlčela se, a když se znovu nadechla, vlídně pokračovala: „Domnívám se, že po lordu Kendallovi netoužíte. Nepřitahuje vás jako muž. Vadí vám, jaký je. Stihla jsem vás natolik poznat, abych věděla, že v manželství s člověkem, jako je on, budete nešťastná.”

„Mýlíte se,” přela se Annabelle. Ozvala se ostřeji, než zamýšlela, a bezděčně tím upoutala pozornost sester Bowmanových. Přestaly brebentit a zvědavě se na ni zadívaly. „Nikdo se tolik neblíží mému ideálu jako lord Kendall.”

„Dokonale se k vám hodí,” přisvědčila Lillian. „Doufám, že se ji nesnažíte na poslední chvíli zviklat, Evie. Na to už je příliš pozdě. Rozhodně se nevzdáme perfektně připraveného plánu, teď když vítězství leží nadosah.”

Evie okamžitě zavrtěla hlavou, celá jako by se na židli schoulila. „Ne, ne Nechtěla jsem” Umlkla a střelila po Annabelle omluvným úsměvem.

„Přirozeně mi nic nerozmlouvala,” ozvala se Annabelle na Eviinu obranu. Přinutila se k úsměvu. „Pojdme si všechno ještě jednou probrat, Lillian.”

*

Když Annabelle později toho dne na lorda Kendalla naléhala, aby se před večeří vytratili a šli se projít do zahrady, přijal neobvyklé pozvání s pobavenou samolibostí. Smrákalo se. Panovalo dusno, ani lísteček se nepohnul. Většina hostů se převlékala k večeři. Ostatní líně posedávali v salonu či hracím šálku, kde nečinně lelkovali, dámy se ovívaly vějíři. Venku se nikdo nepotloukal. Za těchto okolností každý muž jistě pochopí, co po něm dívka žádá, když ho zve na dostaveníčko bez gardedámy. Zlákán vyhlídkou na jeden dva ukradené polibky, nechal se hrabě odvést kolem terasovitých záhonů za kamennou zed porostlou popínavými růžemi.

„Raději jsme měli přizvat gardedámu,” poznamenal s nádechem úsměvu. „Tohle se rozhodně nehodí, slečno Peytónová.”

Annabelle ho obdarovala zářivým úsměvem. „Vytratíme se jenom na chvilenku,” slibovala. „Nikdo si ničeho nevšimne.”

Jakkoliv s ní odešel dobrovolně, na Annabelle stále víc a víc dotíral všudypřítomný pocit viny. Zdálo se, že se na ni hrne ze všech stran. Připadala si, jako by vedla jehně na porážku. Kendall je hodný člověk. Určitě si nezaslouží být vehnán do vynuceného manželství. Kéž by měla víc času, aby mohla nechat věcem volný průběh. Kdyby se tak vyslovil zcela přirozeně a ze své vůle ji požádal o ruku. Jenže po tomto víkendu jejich pobyt zde končí. Je tedy nezbytně nutné dostat Kendalla do chomoutu co nejdřív. Až bude mít tuhle část plánu za sebou, ledy se konečně pohnou. Pak bude všechno snazší. Annabelle, lady Kendallová, připomínala si chmurně. Annabelle, lady Kendallová. Už se viděla jako ctihodná provdaná mladá paní, lebedící si v příjemném světě hampshirské společnosti. Občas si zajede do Londýna, pozve k sobě na prázdniny bratra. Annabelle, lady Kendallová, povije svému choti půl tuctu světlovlasých dětí, některé budou nosit brýle jako jejich otec. Annabelle, lady Kendallová, se promění v oddanou ženušku, jež stráví zbytek svých dní odčiňováním podvodu, jehož se dopustila na svém muži.

Došli až za ovocný sad, kde z vyštěrkovaného kruhu trčel kamenný stůl. Kendall se zastavil a pohlédl na svou společnici,

která se v naučené póze rádoby ledabyle opírala o jeho tvrdou desku. Odvážil se dotknout uvolněné kadeře, jež se jí svezla na rameno. Obdivoval zlatisté odlesky tančící na světle hnědých vlasech. „Slečno Peytonová,” zamumlal. „Nyní vám musí být víc než jasné, že záměrně vyhledávám vaši společnost.”

Annabellino srdce se divoce rozbušilo, cítila je až v krku. Bála se, že se samým rozčilením udusí. „Já Nalezla jsem potěšení v našich rozhovorech. Ráda se procházím ve vaší blízkosti.”

„Jste rozkošná,” zašeptal Kendall a přistoupil k ní. „Nikdy jsem nespatřil modřejší oči.”

Ještě před měsícem by Annabelle zajásala radostí. Kendall je hodný člověk, nemluvě o tom, že je přitažlivý, mladý, zámožný a má titul. Ach, co to s ní k čertu je?

Jakmile se muž sklonil k její uzardělé líci, vzedmula se v dívce vlna odporu. Přesto se ze všech sil ovládala, aby se ani nepohnula, dokud se jejich rty nespojí. Ale zradila ji vlastní vůle. V poslední chvíli tiše vykřikla a ucukla. Vzápětí se od hraběte odvrátila. Mýtinu opanovalo tíživé ticho.

„Vystrašil jsem vás?” naléhal Kendall. Stále se choval vlídně a nevtíravé. Na rozdíl od arogantního Simona Hunta.

„Kdepak Tak to není. Já jenom že Tohle nemůžu.” Náhle ji rozbolela hlava. Nervózně si masírovala čelo, ramena utopená v záplavě broskvového hedvábí povážlivě ztuhla. Když znovu promluvila, její hlas zněl dutě a unaveně. Cítila se poražená, pohrdala sama sebou.

„Odpusťte, milý lorde. Jste ten nejlaskavější gentleman, jehož jsem měla tu čest poznat. Právě proto musím nyní odejít. Sama. Nemám právo probouzet váš zájem o moji maličkost, když z něho nemůže nic vzejít.”

„Proč si to myslíte?” otázal se. Zjevně nic nechápal.

„Vždyť mě vůbec neznáte,” usmála se hořce Annabelle.

„Věřte mi, nebyli bychom spolu šťastní. Moc jsem se pokoušela samu sebe změnit, ale nejde to. Nakonec bych vás jenom trápila. A vy jste natolik kavalír, že byste si ani nepostěžoval. Oba bychom se soužili.”

„Slečno Peytonová,” zamumlal. Pokoušel se vyznat v jejích slovech. „Stále nechápu”

„Ani já si nejsem jista, zda všemu správně rozumím, přesto se omlouvám. Přeji vám v životě to nejlepší, lorde. Kéž by” Vzápětí jí došel dech. Pak se rozesmála. „Přání jsou leckdy ošemetná, nezdá se vám?” zašeptala a kvapně se ztratila mezi stromy.

Spílajíc sobě samé, Annabelle rázovala po pěšině vedoucí k domu. Nemohla tomu uvěřit. Zrovna když měla na dosah ruky všechno, co chtěla, zmařila jedinečnou příležitost. „Pitomá,” mumlala si pro sebe, „jsem úplně pitomá, pitomá” Neuměla si představit, jak vše vysvětlí přítelkyním, které dorazí na pustou mýtinu. Možná zde naleznou lorda Kendalla, který se bude tvářit nechápavě jako kůň, jemuž bez cavyků sebrali ze stání kupku sena, aniž si jedinkrát kousl.

Annabelle si přísahala, že už nepožádá ostatní čekanky, aby jí pomohly nalézt jiného potenciálního manžela. Copak může, když zahodila vzácnou příležitost, která jí jakoby zázrakem přistála přímo před nosem? Ať už ji od téhle chvíle stihne cokoliv, zaslouží si to. Čím víc se přibližovala k domu, tím víc zrychlovala. Skoro běžela. Natolik pospíchala, že téměř vrazila do muže, který tiše kráčel stezkou vinoucí se za kamennou zdí. Na moment se zarazila. „Prosím o prominutí,” zadrmolila a byla by pelášila dál, kdyby jí velké opálené dlaně, narychlo vytažené z kapes, a vysoká urostlá postava neprozradily, koho má před sebou. Dočista zkoprnělá učinila několik kroků zpět. Simon Hunt.

Vzájemně na sebe upírali prázdný pohled.

Annabelle se právě rozloučila s lordem Kendallem, proto si nemohla nevšimnout propastného rozdílu mezi oběma muži. Hunt kolem sebe šířil ovzduší ryzí mužnosti. Oči měl pronikavé. Čišela z něho bezohlednost divokých náčelníků. Byl stejně arogantní jako dřív, nepřiměřeně opálený, hrubý Přesto po něm prahla natolik, že kvůli němu ztratila hlavu. Kvapem se šeřilo, vzduch byl nabit téměř hmatatelnou energií, přímo z něho prýštila vášeň a předzvěst blížícího se konfliktu.

„Co to má znamenat?” otázal se Hunt bez úvodu. Neušlo mu, jak je rozrušená. Podezřívavě mhouřil oči.

Dívka nebyla schopna ovládnout emoce do té míry, aby ze sebe vypravila několik souvislých vět. Přesto se o to pokusila.

„Opustil jste Stony Park bez jediného slova.”

Tvrdě si ji prohlížel zrakem černým jako eben. „Uklidila jste šachy.”

„Já” Odvrátila se a skousla si ret. „Nemohla jsem si dovolit žádné rozptylování.”

„V této chvíli vás přece nikdo nerozptyluje. Chcete Kendalla? Vezměte si ho.”

„Děkuji za svolení,” odvětila sarkasticky. „Je od vás hezké, že nyní, když jste všechno zničil, velkoryse ustupujete stranou.”

Ostražitě na ni pohlédl. „Proč tohle říkáte?”

Ačkoliv panoval vlahý letní večer, Annabelle se chvěla zimou. Naskočila jí husí kůže. „Ty kotníkové boty, co jsem obdržela, když jsem churavěla,” vyhrkla lehkomyslně, „ty, které mám právě teď na nohou pocházejí od vás, že ano?”

„Záleží na tom?”

„Přiznejte to,” naléhala.

„Ano, jsou ode mě,” odsekl stručně. „Co z toho?”

„Ještě přede dvěma minutami jsem se procházela s lordem Kendallem. Všechno probíhalo podle plánu. Právě mě chtěl Ale já nemohla. Nemohla jsem mu dovolit, aby mě políbil, jelikož jsem měla na nohou tyhle zpropadené boty. Nyní se bezpochyby domnívá, že jsem vyšinutá, když jsem ho tak překotně opustila. Měl jste koneckonců pravdu Pro mě je až příliš dobrý. Byl by to příšerný svazek.” Odmlčela se, aby se přerývaně nadechla. Vtom si všimla ďábelského záblesku v Huntových očích. Zdál se být ve střehu jako číhající šelma.

„Takže,” prohlásil vlídně, „jaké jsou vaše záměry teď, když jste odmrštila lorda Kendalla? Vracíte se zpátky do Hodgehamovy náruče?”

Popuzena výsměšným dotazem, dívka se zlostně zamračila.

„I kdyby ano, nic vám do toho není.” Otočila se na podpatku a počala rázovat pryč.

Hunt ji dohnal dvěma mohutnými kroky. Popadl ji za paže a obrátil k sobě. Zlehka s ní zatřásl a špitl do ucha: „Přestaňte si se mnou zahrávat a raději mi povězte, co chcete. A to okamžitě. Dřív než ztratím trpělivost. Upozorňuji vás, že mi jí mnoho nezbývá.”

Z jeho vůně příjemné směsi svěžího mýdla a mladého mužného těla se dívce zatočila hlava. Nejradši by se zavrtala Simonovi pod šaty a líbala jej, dokud by neztratila vědomí. Toužila po něm. Po tomhle opovrženíhodném, samolibém, okouzlujícím, ďábelsky přitažlivém Simonu Huntovi. Bude k ní nemilosrdný. Vzpamatovala ji vlastní hrdost, jež se octla v ohrožení. Cítila, jak se jí v obavách stáhlo hrdlo. Takřka nemohla mluvit. „Nemůžu,” zahučela.

Muž pobaveně zavrtěl hlavou, v očích mu uličnicky jiskřilo.

„Poskytnu vám, co budete chtít, Annabelle. Stačí slušně požádat.”

„Zřejmě jste se rozhodl, že mě dokonale ponížíte, že? Nedovolíte mi sebrat ani špetku důstojnosti.”

„Já že vás ponižuji?” Pochybovačně vyklenul obočí. „To mi říkáte po dvou letech urážek a posměchu? Ranila jste mě pokaždé, když jsem si dovolil zdvořile požádat o tanec.”

„Dobrá,” sykla zlostně. Počala se celá chvět. „Přiznávám.

Toužím po vás. Spokojen? Chci jenom vás.”

„Na jakém postu? Mám se stát vaším milencem či manželem?”

Ohromeně na něho třeštila oči. „Cože?”

Hunt sevřel Annabellino roztřesené tělo v chlácholivém objetí a přivinul je k sobě. Neříkal nic. Pouze pozorně sledoval, jak se dívka snaží pochopit dosah otázky.

„Ale vždyť vy na ženění nejste,” zablekotala slabě.

Dotkl se špičkou prstu křehké mušličky něžného ouška a opsal onu důmyslnou křivku. „Zjistil jsem, že jakmile přijde na vás, začínám o manželství uvažovat.”

Hlazení, podobné doteku motýlích křídel, způsobilo, že se Annabelle rozbouřila krev v žilách. Zčistajasna nebyla schopná myslet. „Pravděpodobně bychom jeden druhého zavraždili už v průběhu prvního společného měsíce.”

„Pravděpodobně,” souhlasil muž a přitiskl rozesmátá ústa na skráň své milé. Laskání horkých úst v ní rozehrálo vlnky blaha. „Přesto se za mě provdejte, Annabelle. Vyřeší se tím řada vašich potíží, a také pár těch mých.” Počal ji hladit širokou dlaní po zádech, aby zaplašil dívčino chvění. „Dovolte mi vás rozmazlovat,” šeptal. „Nechte mě, ať se o vás postarám. Nikdy jste neměla člověka, o něhož byste se mohla opřít, že? A já mám silná ramena, Annabelle.” V hrudi mu zaburácel hluboký smích. „Možná jsem jediný z vašich známých, který si vás může dovolit.”

Jízlivá poznámka ji natolik ohromila, že se nezmohla na odpověď. „Ale proč?” otázala se, zatímco se mužova dlaň sunula výš po jejím hrdle. Slastí zalapala po dechu. „Proč mi nabízíte manželství, když byste mi mohl přisoudit roli pouhé metresy?”

Hunt se něžně mazlil s Annabellinou šíjí. „Protože jsem si v průběhu uplynulých dní uvědomil, že nesmím nechávat na pochybách ty, k nimž patřím. Zejména vás ne.”

Annabelle zavřela oči. Zmocnila se jí euforie. Huntova lačná ústa se zvolna sunula k jejím pootevřeným, suchým rtům. Muž tiskl oblé ženské tělo bez rozpaků k sobě. Ačkoliv se choval pánovitě, zároveň prokazoval Annabelle úctu. Hladil ji po citlivé pokožce a zahrnoval něhou, jež neznala hranic. Dívka mu vycházela vstříc. Přála si být jím naplněna. Simon ji zasypával polibky, podpíral a současně konejšil rozechvělé tělo. Vzal do dlaní planoucí líce, bříšky palců přejel po sametových rtech. „Odpovězte mi,” špitl.

Ruce hřály, přesto z nich Annabelle příjemně mrazilo.

Přimkla se k nim ještě blíž. „Ano,” vydechla.

V Huntových očích se objevil vítězoslavný lesk. Znovu se k ní sklonil a líbal ji stále hladověji. Dlaněmi si přidržoval dívčinu hlavu, nahýbal se k ní tak, až jejich ústa splynula v tichém

souznění. Vzrušeně oddychovali. Annabellina mysl byla zčistajasna lehká jako pápeří. Pevně se k milému přimkla, zabořila prsty do černé látky kabátce. Aniž se od ní odtáhl, uchopil Simon její paže a ovinul si je kolem krku. Jakmile nabyla bezpečné rovnováhy, objal ji zlehka kolem útlého pasu a přitiskl k sobě ještě těsněji. Líbal ji se stoupající naléhavostí, až dívka cele propadla závratné slasti a zapomněla na svět kolem sebe.

Nakonec se přece jenom odtáhl a nesmlouvavě umlčel Annabelliny nespokojené protesty. Tiše jí oznámil, že mají společnost. Připadala si jako v mrákotách. Nechápavě se rozhlédla kolem sebe, zamžourala láskou zamženýma očima. Spatřila skupinu osob, jež při pohledu na mladý pár, objímající se uprostřed pěšiny za kamennou zdí, dočista přišla o řeč. Všichni na ně užasle zírali. Lillian, Daisy, jejich matka, lady Olivia a její americký snoubenec pan Shaw a v neposlední řadě nikdo jiný než lord Westcliff. „Proboha,” ulevila si ohromená Annabelle a zabořila obličej do Huntova ramene. Kéž by stačilo zavřít oči a propadla by se do země.

V oušku ji polechtal vřelý dech. „Šach mat,” pošeptal jí Hunt. Znělo to pobaveně.

Jako první se vzpamatovala Lillian. „Co se tu u všech svatých děje, Annabelle?”

Zaražená dívka se přinutila pohlédnout přítelkyni do očí.

„Nedokázala jsem přemoci samu sebe,” zamumlala. „Omlouvám se. Byl to báječný plán a vy jste zvládla svoji úlohu skvěle.”

„Uspěly bychom. Ale to byste nesměla líbat nesprávného muže!” zvolala rozčileně kamarádka. „Co se proboha stalo? Proč nejste v ovocném sadu s lordem Kendallem?”

Žádala vysvětlení, které se těžko podávalo před zraky shromážděných. Annabelle zaváhala. Pohlédla na svého společníka, kterému pohrával úsměv na rtech. Očividně se nemohl dočkat, s čím dívka vyrukuje.

Ticho houstlo a nepříjemně se prodlužovalo. Zdálo se, že lord Westcliff si dal dohromady dvě a dvě, protože se na obě

děvčata znechuceně zadíval. „Tak proto jste byly tak lačné procházky! Nastražily jste na Kendalla past!”

„Částečně máte pravdu,” přiznala Daisy, jež na sebe hodlala převzít spravedlivý díl viny.

Avšak Westcliff jako by ji neslyšel. Nedokázal odtrhnout zrak od Lillianiny zatvrzelé tváře. „Prokristapána vy se nezastavíte před ničím, že ne? Existuje vůbec něco, co by vás přimělo držet se zpátky?”

„Pokud ano,” odvětila bystře Lillian, „tak jsem to ještě neobjevila.”

Kdyby se Annabelle nenacházela v naprosto prekérní situaci, vyprskla by při pohledu na Westcliffův nevěřícný výraz smíchy.

Potom se kamarádka zamračila a obrátila zpět k ní. „Ještě není vše ztraceno,” prohlásila. „Nyní přimějeme všechny přítomné, aby se zavázali, že budou držet jazyk za zuby, a tím pádem jako by se nic nestalo.”

Lord Westcliff se zakabonil. „Jakkoliv se mi protiví pomyšlení dávat za pravdu slečně Bowmanové,” pravil chmurně,

„musím souhlasit. Nejlépe uděláme, když budeme celý incident ignorovat. Slečna Peytonová nebyla přistižena s panem Huntem, tudíž nikdo nebyl kompromitován. Což znamená, že tato nešťastná událost proběhne bez následků.”

„Ale ano, ona byla kompromitována,” ozval se znenadání Simon, hnán slepým odhodláním. „A to mnou. Nemíním se vyhýbat následkům. Westcliffe, já”

„Ano, já vím,” umlčel ho autoritativně hrabě. „Ať mě vezme čert, jestli dovolím, abyste si kvůli téhle ženské zničil život.”

„Aby si kvůli ní zničil život?” opakovala Lillian, jako by nevěřila svým uším. „To nejlepší, co pro sebe může pan Hunt udělat, je oženit se právě s Annabelle! Jak si dovolujete naznačovat, že pro něho není dost dobrá, když je očividně jediná, kdo?”

„Zadrž,” přerušila ji polekaně Annabelle. „Lillian, prosím”

„Omluvte nás,” zamumlal s přehnanou zdvořilostí pan Shaw. Marně potlačoval úsměšek. Nabídl Olivii rámě a všem se uklonil. „Věřím, že se beze mě a mé snoubenky nyní obejdete. Ne že by nás nezajímal průběh věcí příštích, ale jsme ze všeho poněkud per-plex. Myslím, že mohu mluvit za nás za oba a slíbit, že co se nás týče, jsme stejně hluší, němí a slepí, jako trojice opiček Hong Tze.” Modré oči mu jiskřily, jak se výborně bavil. „Necháme vás v klidu prodiskutovat, co jste vlastně dnes večer viděli a slyšeli, anebo naopak. Pojď, drahá.” S těmito slovy odváděl lady Olivii zpátky do sídla.

Hrabě se otočil k paní Bowmanové, vysoké ženě s liščím obličejem. Ve tváři se jí zračilo spravedlivé pohoršení, avšak raději se zdržela všech připomínek, které se jí draly na jazyk, aby náhodou něco nepropásla. Jak později lítostivě vysvětlila Daisy, paní Bowmanová zásadně nepropadá záchvatům hysterie v průběhu hlavního jednání a vlastní teatrální výstupy si nechává až na přestávky.

„Paní Bowmanová,” otázal se důstojně Westcliff. „Smím se spolehnout na vaše mlčení ohledně této trapné záležitosti?”

Kdyby kterýkoliv hrabě či jiná urozená osoba požádali paní Bowmanovou, aby skočila po hlavě do záhonu květin, s radostí by předvedla dokonalý přemet. „Och, přirozeně, můj pane. Nikdy bych nešířila nechutné klevety. Moje dcery jsou přísně střežená neviňátka. Mrzí mě, že se spolčily s s tímhle děvčetem bez skrupulí. Jsem si jistá, že soudný gentleman, jako jste vy, na první pohled vidí, že na mých andílcích netkví nejmenší podíl viny. Nechaly se strhnout touto zkaženou mladou dámou, již mylně považovaly za svou přítelkyni.”

Westcliff vrhl pochybovačný pohled na oba „andílky” a mrazivě odvětil: „Jistě.”

Hunt, jenž stále držel Annabelle kolem pasu, zpražil obecenstvo zrakem, z něhož čišel chlad. „Dělejte, jak uznáte za vhodné. Tento večer bude slečna Peytonová kompromitována, ať se vám to líbí nebo ne.” Vyrazil po cestě a táhl Annabelle s sebou. „Pojďme.”

„Kam?” pípla dívka. Marně se mu pokoušela vykroutit. Svíral ji pevně za zápěstí.

„Do domu. Pokud se nechtějí stát svědky vašeho ponížení, zmocním se vás před někým jiným.”

„Počkejte!” zavřeštěla Annabelle. „Vždyť už jsem slíbila, že se za vás provdám! Proč mě musíte znovu přivádět do rozpaků?”

Hunt naprosto ignoroval protesty přítele Westcliffa i Bowmanových. „Čistě pro všechny případy,” odvětil kuse.

Annabelle se mu rázně vzepřela. Odmítala se pohnout, byť jí bolestivě cloumal paží. „Nepotřebujete žádné pojistky! Copak se bojíte, že bych porušila slovo?”

„Stručně řečeno ano.” Hunt s ní nesmlouvavě smýkal po pěšině. „Kde by se to podle vás mělo odehrát? Domnívám se, že nejlepší bude vstupní hala. Spousta lidí se stane svědky, jak se na vás chtivě vrhám. Nebo zamíříme do karetního salonku”

„Simone,” domlouvala mu plačtivě, když ji bezohledně vlekl za sebou. „Simone”

Při zaslechnutí svého jména se náhle zarazil. Otočil se k dívce s pousmáním na rtech. Zvědavě na ni zamžikal. „Ano, drahá?”

„Proboha živého,” zlobil se Westcliff. „Co kdybychom si tohle nechali, až budeme pořádat ochotnické představení? Jestliže jste plně rozhodnut se s ní oženit, Hunte, potom byste nás mohl ušetřit dalších výstupů. Rád vám dosvědčím od Hampshiru až po Londýn, že čest vaší vyvolené byla pošlapána, ale teď už se nad námi smilujte a dopřejte nám klid. Hlavně po mně nechtějte, abych vám šel na svatbě za svědka. Takový pokrytec nejsem.”

„Kdepak, jenom mezek,” ozvala se tichá připomínka z úst Lillian Bowmanové.

Nicméně Westcliff ji zaslechl. Okamžitě k Američance obrátil tmavovlasou hlavu. Střetl se však s naprosto nevinným pohledem. Výhružně se zamračil. „Co se týče vás”

„V tom případě jsme domluveni,” skočil mu do řeči přítel, jelikož správně odhadl, že se schyluje k prudké hádce. S očividným uspokojením pohlédl na Annabelle. „Takže jste nakonec přece jenom byla kompromitována. Nyní pojdme vyhledat vaši matku.”

Hrabě zavrtěl hlavou. Dával tím najevo, že je uražen do morku kostí. Je přece urozeným aristokratem, jehož přání nebyla respektována. „Nikdy jsem se nesetkal s člověkem, který by tak dychtil předstoupit před rodiče děvčete, jehož pověst právě nevybíravě zničil.”

*

Philippa přijala překvapivé sdělení s ledovým klidem. Všichni tři se sešli v soukromém salonu Marsdenových. Simon nastávající tchyni oznámil chystané zasnoubení a důvody, které k němu vedou. Philippa povážlivě zbledla, přesto nevydala ani hlásku. Nato se rozhostilo mlčení. Paní Peytonová bez jediného mrknutí hleděla na muže po boku své dcery. Jakmile se rozhodla promluvit, pečlivě volila slova. „Jelikož Annabelle nemá otce, který by ji ochraňoval, je na mně, abych od vás požadovala nějaké záruky. Každá matka si přeje, aby se její dcera v manželství setkala s náležitou úctou a laskavostí Jistě chápete, že za těchto okolností”

„Chápu,” přichvátal si s odpovědí Simon. Annabelle znenadání vystřízlivěla. Pátravě si prohlížela budoucího chotě, který věnoval výhradní pozornost Philippe. „Dávám vám své slovo, že vaše dcera si nikdy nebude mít na co stěžovat.”

Vtom matka zostražitěla a dcera si skousla spodní ret. Věděla, co bude následovat. „Předpokládám, pane Hunte, že jste si plně vědom skutečnosti,” zamumlala nervózně, „že Annabelle nemá žádné věno.”

„Ano,” odvětil věcně Simon.

„Což na vašem postoji nic nemění?” otázala se nejistě Philippa.

„Tato skutečnost pro mě nemá nejmenší význam. Upřímně řečeno, jsem rád, že při výběru své nevěsty nemusím brát ohled na finanční situaci. Vůbec mi nezáleží na tom, že Annabelle

vstoupí do manželství bez pětníku v kapse. Navíc jsem odhodlán usnadnit život celé vaší rodině. Vyrovnám pohledávky, postarám se o účty a věřitele, zaplatím školné a tak podobně. Zařídím všechno potřebné, abyste mohli vést pohodlný život.”

Annabelle sledovala, jak matka tiskne ruce v klíně, až má prsty celé bílé. Přesto se jí nezvladatelně chvějí. Vzrušením, úlevou, zahanbením anebo vším tím najednou. Snad proto se jí roztřásl hlas: „Děkuji vám, pane Hunte. Jistě chápete, že kdyby nás pan Peyton předčasně neopustil, všechno by bylo jinak”

„Ano, přirozeně.”

Potom se matka zadumala. „Ale bez peněz nebude mít Annabelle žádné kapesné”

„Otevřu jí účet u Baringů,” pravil klidně Simon. „Mohli bychom začít na, řekněme, pěti tisících liber? V případě potřeby čas od času něco přidám. Hlavní nezbytné položky samozřejmě zaplatím sám. Mám na mysli kočár a koně, oblečení, šperky. Annabelle si smí otevřít účet v každém londýnském obchodě.”

Jak na tuto nabídku matka zareagovala, Annabelle nespatřila, jelikož se soustředila na vlastní roztěkané myšlenky. Nemohla se vzpamatovat z oznámení, že dostane k dispozici pět tisíc liber Úplný majlant. To se jí snad zdá! Už se nemohla dočkat. Po letech odříkání se může vypravit k nejlepším modistkám, koupit Jeremymu koně a vybavit dům novým, moderním nábytkem a doplňky. Přesto ji otevřený hovor o financích uváděl do rozpaků. Před chvilenkou byla požádána o ruku a nyní se dohadují o penězích, jako by si ji Simon kupoval. Kradmo na něho pohlédla a zjistila, že se mu znovu usadil v očích onen posměšný lesk. Čte ve mně jako v otevřené knize, pomyslela si, zatímco se jí počala do lící vkrádat zrádná červeň. Mlčela, zatímco matka vyjednávala podmínky svatební smlouvy. Hovořila o právnících, smlouvách a výjimkách. Annabelle s překvapením shledávala, že když přijde na věc, je mátí neústupná jako bullteriér. Obchodní stránka nového svazku rozhodně nezaváněla romantikou. Přesto dívce neuniklo, že se

Philippa budoucího zetě nikdy nezeptala, zda její dceru miluje, a ani on se k lásce během hovoru nepřiznal.

Sotva snoubenec odešel, následovala Annabelle matku do společné komnaty, kde si bezpochyby o všem dopodrobna promluví. Děsila ji matčina nezvyklá zamlklost. Dívka tiše zaklapla dveře. Pojednou netušila, co matce říct. Třeba má proti Simonu Huntovi nějaké námitky.

Jakmile osaměly, přistoupila Philippa k oknu a zahleděla se na noční oblohu. Pak si zakryla oči dlaní. Annabelle se vyděsila, jelikož k jejím uším dolehly tlumené vzlyky. „Mamá,” spustila váhavě, když se dívala na matčina ztuhlá záda. „Mrzí mě, že”

„Díkybohu,” mumlala rozechvěle Philippa, jako by ji neslyšela. „Díkybohu.”

*

Ačkoliv se lord Westcliff zapřísáhl, že Huntovi za svědka nepůjde, za dva týdny přijel do Londýna, aby se zúčastnil obřadu. Se zachmuřeným výrazem se nabídl, že odvede Annabelle k oltáři, aby tak nahradil jejího zemřelého otce. Dívka by jej s chutí odmítla, ale když si všimla, jakou tím udělal Philippe radost, mlčky se podvolila. Nakonec dokonce pociťovala zlomyslné potěšení z toho, že hrabě hraje významnou úlohu při ceremonii, s kterou od počátku otevřeně nesouhlasil. Westcliff se dostavil do Londýna výhradně z loajality vůči Huntovi. Ukázalo se, že přátelské pouto mezi oběma muži je silnější, než se Annabelle domnívala.

Soukromých oddavků v kostele se účastnily i Lillian, Daisy a jejich matka. Kdyby nebyl přítomen hrabě Westcliff, paní Bowmanová by pozvání nikdy nepřijala. Ani by nedovolila svým dcerám přihlížet sňatku urozené dívky s „obyčejným” mužem. Mohly by si z ní vzít špatný příklad. Nicméně nabízející se příležitost nedokázala promarnit. Udělala by vše, aby se její svobodné dcerky octly poblíž nejvyhledávanější partie v Anglii, již zapřísáhlý starý mládenec lord Westcliff představoval. Skutečnost, že mladší z děvčat je mu zcela lhostejné a tím starším pohrdá, ctižádostivou paní Bowmanovou nikterak ne-zneklidnila. Nedostatek hraběcího zájmu považovala za mizivou překážku, kterou lze hravě překonat.

Evie se dostavit nemohla. Teta Florence a zbytek matčiny rodiny byl bezvýhradně proti. Proto poslala nevěstě dlouhý, cituplný dopis a porcelánový čajový servis značky Sevres zdobený růžovými a zlatými kvítky. Zbytek nevelké společnosti tvořili Huntovi rodiče a sourozenci, s nimiž Annabelle víceméně počítala. Simonová matka byla sice nehezká a podsaditá, zato bodrá a o budoucí snaše očividně smýšlela v dobrém. Pokud mezi nimi nedojde k nedorozumění, jistě jí zůstane vlídně nakloněna. Otec, statný hromotluk, se během obřadu jedinkrát neusmál, i když hluboké vrásky v koutcích očí prozrazovaly, že jinak je veselá kopa. Ačkoliv rodiče nejsou zrovna pohlední, podařilo se jim přivést na svět pět šarmantních dětí. Všechny vysoké a tmavovlasé.

Kéž by se mohl svatby zúčastnit i Jeremy Jenže bratr dlel pořád ve škole. Matka s dcerou usoudily, že nejlepší bude nechat jej v klidu dokončit ročník. Však se shledají, až se novomanželé vrátí z líbánek. Annabelle si nebyla dvakrát jistá, jak bratříček zareaguje, až zjistí, že se Simon Hunt stal jeho švagrem. Ačkoliv se kdysi zdálo, že se chlapci zamlouvá, Jeremy si uvykl být jediným mužem v rodině a podle toho se choval. Hrozilo, že pokud jej Hunt v něčem omezí, vypuknou mezi pány třenice. Ani sama Annabelle nebyla dvakrát nadšená tím, že se bude muset podrobovat přáním muže, kterého vlastně příliš nezná.

Tato skutečnost se silně projevila už o svatební noci, když čekala na svého muže v pokoji hotelu Rutledge. Domnívala se totiž, že Hunt žije v soukromém bytě v některém z nájemních domů, jak to dělávala řada starých mládenců. Proto ji velice udivilo zjištění, že si pronajal nevelké hotelové apartmá.

„Proč ne?” otázal se jí před několika dny zjevně pobavený Hunt. Pásl se očima na dívčiných rozpacích.

„Inu bydlení v hotelu neskýtá moc soukromí.”

„Dovoluji si nesouhlasit. Přicházím si a odcházím, jak se mi zlíbí, aniž bych čelil hordě sluhů, kteří komentují každou moji

libůstku či gesto. Z vlastní zkušenosti mohu říct, že život v dobře vedeném hotelu je mnohem pohodlnější než živoření ve studeném městském činžáku.”

„Ano, ale člověk v tvém postavení by si měl držet početný domácí personál, aby ostatním předvedl, jak je úspěšný”

„Promiň,” ohradil se Simon, „ale vždycky jsem měl za to, že lidé si najímají služebnictvo k vykonání určité práce. Až dosud mi unikalo, že panstvo vystavuje své zaměstnance na odiv jako kus stylového vybavení.”

„Rozhodně je nikterak neotročí, Simone!”

„Přihlédnu-li k výši mzdy, kterou ti lidé dostávají, je tento argument více než sporný.”

„Máme-li žít v řádném domě, budeme jich potřebovat spoustu,” oznámila mu troufale Annabelle. „Ledaže bych v tvých představách měla zaujmout místo hospodyně a hezky v pokleku drhnout podlahy sama.”

Připomínka způsobila, že v Simonových očích zajiskřilo škodolibé veselí. „Rád tě uvidím na všech čtyřech, miláčku, ale rozhodně to nebude při úklidu.” Měkce se zachechtal, když zjistil, že mu nerozumí. Přivinul ženu k sobě a krátce políbil.

Maličko v jeho objetí ztuhla. „Simone, radši toho nechej.

Matce by se nelíbilo, kdyby nás takhle přistihla”

„Skutečně? Od nynějška si s tebou mohu dělat, co se mi zlíbí, a máti nepřísluší vznést jednu jedinou námitku.”

Annabelle se zamračila a počala se od něj odtahovat. „Ach, ty nafoukaný Ne, myslím to vážně, Simone! V tomhle chci mít jasno. Budeme navěky bydlet v hotelu, anebo plánuješ zakoupit vlastní dům?”

Ukradl jí letmý polibek a při pohledu na dívčinu nasupenou tvář se upřímně rozchechtal. „Koupím ti sídlo, na které ukážeš prstem, drahá. Anebo ještě lépe nechám ti postavit úplně novou rezidenci. Už jsem si zvykl na dobré osvětlení a moderní vymoženosti.”

Snoubenka se přestala vrtět. „Opravdu? Kde?”

„Mám za to, že se mi podaří získat rozlehlý pozemek poblíž Bloomsbury, popřípadě v Knightsbridgei.”

„Co Mayfair?”

Simon se spokojeně uculil, jako by takový návrh očekával.

„Neříkej mi, že toužíš žít na nějakém přecpaném náměstí, jako je kupříkladu Grosvenor či St. James, a zírat z okna na naduté aristokraty, jak se kolébají na svých mrňavých dvorcích obehnaných železnými ploty”

„Ach ano. To by bylo perfektní,” rozplývala se Annabelle nadšením, což Simona rozesmálo.

„Dobrá. Tedy seženeme něco v Mayfairu. Bůh mi pomáhej. A můžeš si najmout tolik služebnictva, kolik se ti zlíbí. Povšimni si, že jsem nepoužil výraz ,potřebuješ’, jelikož, jak se zdá, je mimo diskusi. Mezitím, co myslíš, vydržela bys několik měsíců v hotelu Rutledge?”

Annabelle vzpomínala na tehdejší rozhovor a přitom zkoumala několik velkých pronajatých pokojů, v nichž převládal přepychový samet, kůže a vyleštěný mahagon. Musela přiznat, že Rutledge ji přesvědčil, že i v hotelu se člověk může cítit jako doma. Jeho tajemný majitel, pan Harry Rutledge, vytvořil nejelegantnější a nejmodernější ubytovací zařízení v Evropě, v němž se kontinentální styl snoubil s americkými vynálezy. Samotný Rutledge představovala mohutná budova umístěná ve čtvrti divadel. Zabírala pět bloků od Capitol Theateru až po Embankment. Díky protipožární konstrukci, pokojové službě, dodávající čerstvě uvařené jídlo, a koupelně, náležící ke každému pokoji, se stal vyhledávaným cílem bohatých Evropanů i Američanů. K Annabellině radosti Bowmanovi obývali pět ze stovky luxusních apartmá, což znamenalo, že se po návratu z líbánek mohou s Daisy a Lillian často navštěvovat.

Nikdy nevycestovala do zahraničí, proto ji doslova vzrušilo, když se dozvěděla, že Simon plánuje čtrnáctidenní pobyt v Paříži. Sestry Bowmanovy, které již hlavní město Francie navštívily se svou matkou, vybavily Annabelle seznamem nejlepších módních salonů, kloboučnic a výrobců parfémů. Nemohla se už dočkat, až spatří Město světla na vlastní oči. Avšak od odjezdu je dělila svatební noc.

Oděna do noční košilky bohatě zdobené krajkou, přecházela Annabelle neklidně po ložnici. Pak se posadila a sáhla po kartáči ležícím na nočním stolku. Rozčesávala si vlasy a přemítala, zda všechny nevěsty cítí totéž. Očekávání, nejistotu, co přinesou následující hodiny. Zda hrůzu či potěšení. V tom okamžiku cvakl klíč v zámku a vstoupil Simon.

Annabelle přeběhl po zádech mráz, ale přinutila se ke klidu. Dlouhými tahy si upravovala kadeře. Zdánlivě jako obyčejně, avšak svírala rukojeť tak pevně, až se jí ruka zachvívala. Simon klouzal očima po krajce a mušelínu halícím její tělo. Stále měl na sobě černý svatební oblek. Zvolna k manželce přistoupil a postavil se před ni. K Annabellinu překvapení se spustil na kolena, aby se jejich obličeje octly ve stejné rovině, svalnatými stehny uvěznil dívčina štíhlá lýtka. Pozvedl širokou dlaň k jiskřivým vlasům a jal se jimi probírat. Fascinovaně sledoval, jak se mu nazlátle hnědé prameny ovíjejí kolem prstů.

Ačkoliv byl Simon předpisově oděn, manželčinu pozornost přitáhly drobné nedostatky. Do čela mu spadala neposlušná kadeř, uzel ledově šedé hedvábné kravaty měl povolený. Annabelle upustila kartáč na podlahu a něžně muži přihladila vlasy. Černé nepoddajné prstýnky jí protékaly mezi prsty. Simon se ani nepohnul, když mu rozvázala kravatu. Z těžkého hedvábí sálalo teplo jeho těla. Díval se na ni takovým způsobem, až pocítila žalech tání v břiše.

„Pokaždé, když tě vidím,” zamumlal, „mám dojem, že už nemůžeš být krásnější. A vždycky se ukáže, že se mýlím.”

Annabelle mu ponechala uvolněnou vázanku viset kolem krku a mile se usmála. Bezděčně sebou trhla, když ji uchopil za ruku. Muž nepatrně zkřivil ústa a tázavě se na ni zadíval. „Jsi nervózní?”

Přikývla. Nebránila se, když jí jemně masíroval prsty. Tiše k ní promlouval, slova volil s nebývalou péčí. „Miláčku Soudím, že tvoje zkušenosti s lordem Hodgehamem nebyly zrovna pěkné. Doufám, že mi uvěříš, když ti řeknu, že to může být i příjemné. Ať už se čehokoliv bojíš”

„Simone,” skočila mu do řeči, až se zajíkla. „Jsi velice laskavý. Oceňuji tvoji snahu o porozumění, ale obávám se, že jsem ti dostatečně neobjasnila svůj vztah s Hodgehamem.” Manžel znenadání ztuhl, z výrazu se mu vytratily veškeré sympatie. Zvědavě vyčkával, s čím vyrukuje. Annabelle se zhluboka nadechla, aby se jí nechvěl hlas. „Pravdou je, že Hodgeham chodíval večer k nám domů a hradil naše pohledávky výměnou za” Odmlčela se. Hrdlo se jí stáhlo natolik, že nedokázala dál mluvit. „Ale Za mnou nechodil.”

Simon nevěřícně vykulil tmavé oči. „Cože?”

„Nikdy jsem s ním nespala,” přiznala. „Zneužíval moji matku.”

Zaraženě na ni zíral. „Čert aby ho spral.”

„Začalo to asi před rokem,” spustila nešťastně. „Octli jsme se v zoufalé situaci. Účty neustále narůstaly a nebylo čím je zaplatit. Příjmy z matčina vdovského věna se kvůli špatným investicím záhy rozplynuly. Lord Hodgeham kolem matky už nějaký čas kroužil Ani přesně nevím, kdy ony večerní návštěvy přesně začaly. Ale všimla jsem si, že jeho klobouk a vycházková hůl zůstávají trčet v hale v nezvyklou dobu. Zároveň jakoby zázrakem poklesly dluhy. Došlo mi, co se děje, ale radši jsem mlčela. Nikdy jsem neřekla ani slovo. Což byla chyba.” Zhluboka si povzdechla a promnula si spánky. „Ve Stony Cross Parku mi dal Hodgeham jasně na srozuměnou, že už ho matka unavuje, a proto bych měla zaujmout její místo. Vyhrožoval, že všechno prozradí a náležitě ,zveličí’, jak se vyjádřil. Tím pádem by nás zničil. Odmítla jsem. Matce se nějak podařilo jej umlčet.”

„Proč jsi mě držela v přesvědčení, že s ním spíš ty?” Annabelle se nejistě ošila. „Sám jsi k tomu dospěl A neviděla jsem důvod, proč ti něco vymlouvat. Ani ve snu by mě tenkrát nenapadlo, že skončíme jako manželé. Stejně jsi mě nakonec požádal o ruku, z čehož jsem usoudila, že ti vlastně nezáleží na tom, zda jsem panna či nikoliv.”

„Vskutku na tom nezáleželo,” mumlal Simon, jehož hlas zněl zčistajasna podivně. „Chtěl jsem tě za každou cenu. Ale

teď” Zmlkl a užasle zavrtěl hlavou. „Annabelle ujasněme si to. Tvrdíš, že jsi dosud s nikým nespala?”

Pokusila se mu vymanit, jelikož jí nevědomky drtil ruce.

„Inu, ano.”

„Chceš tím říct: ne, s nikým jsem nespala, nebo ano, mám jisté zkušenosti?”

„Ne, nikdy jsem se s nikým nemilovala,” upřesnila novomanželka a tázavě pohlédla na svého chotě. „Zlobíš se, protože jsem ti to neprozradila dřív? Omlouvám se. Víš, tohle není téma, které lidé probírají nad šálkem čaje anebo ve vstupní hale

,Tady je váš klobouk. Jo a mimochodem, jsem panna.’”

„Nezlobím se.” Simon se na ni vážně zadíval. „Jenom přemýšlím, co s tebou mám teď dělat.”

„Co kdybys zkusil totéž, cos měl v plánu před mým přiznáním?” navrhla s nadějí v hlase.

Simon se postavil a vytáhl ženu do stoje. Opatrně ji objal, jako by se obával, že se mu při pevnějším sevření rozsype na tisíc kousků. Zabořil obličej do lesknoucího se vodopádu dlouhých vlasů a zhluboka se nadechl. „Věř mi, nějak to zvládnu,” pravil zadumaně. „Ale nejdřív se tě musím na pár věcí přeptat.” Annabelle vklouzla dlaněmi za klopy kabátce a hladila manžela po široké hrudi. Z košile sálalo příjemné teplo. Stulila se Simonovi do náruče a za tetelila se blahem. „Ano?” vyzvala

jej.

Až do této chvíle považovala Simona za nejvýřečnějšího člověka, jakého zná. Nyní hovořil váhavě, jako by nikdy dřív otevřeně nemluvil o choulostivých tématech. „Víš, co tě čeká? Máš všechny ehm, dostupné informace?”

„Domnívám se, že ano,” odvětila Annabelle. Usmívala se, protože na tváři cítila, jak manželovi vzrušeně buší srdce. „Nedávno jsem si o tom povídala s matkou. Vlastně před chviličkou a okamžitě jsem propadla pokušení nechat náš sňatek anulovat.”

Tlumeně se rozesmál. „V tom případě udělám nejlépe, když se bezodkladně přihlásím o svá manželská práva.” Lehounce

sevřel ženiny prsy a přiblížil je k ústům. Ovíval je vroucím dechem. „Co ti povídala?” hlesl.

„Poté, co mi vyložila základní fakta, prohlásila, že tě mám nechat, aby sis dělal, co se ti zlíbí, a příliš si nestěžovat, kdyby se mi něco nezamlouvalo. Pro případ, že bys byl příliš nesnesitelný, mi navrhla, abych se odpoutala od skutečnosti a přemítala o tom velkorysém bankovním účtu, který jsi pro mě otevřel.” Sotva ta slova vypustila z úst, vzápětí jich litovala. Předpokládala, že svou troufalostí Simona urazí. Muž se však srdečně rozřehtal.

„Osvěžující změna. Většina dam prý při tom údajně myslí na Anglii.” Pátravě se zadíval na svou nevěstu. „Neměl bych tě tudíž svádět šeptanými řečmi o zůstatkových převodech a zajímavých cenových sazbách?”

Obrátila dlaň, kterou muž něžně choval ve své jako křehké ptáče, a bříšky prstů mu zlehka přejela po rtech. Pak jimi sklouzla po výrazné bradě. „Není třeba. Spokojím se s obvyklým vyznáním.”

„Kdepak. Běžné věci pro tebe nejsou dost dobré.” Simon jí zastrčil za ucho uvolněnou kadeř, uchopil do misky dlaní manželčinu tvář a naklonil se. Dorážel na ni, aby pootevřela ústa, zatímco rukama opisoval křivky jejího těla, utopeného v záplavě krajkoví. Díky tomu, že ji netísnil korzet, Annabelle plně vnímala naléhavost manželových doteků. Zachvěla se, hroty vzdouvajících se ňader byly náhle neuvěřitelně citlivé. Simonová dlaň k nim zvolna sjížděla, aby je potěžkala. Annabelle zadržela dech, zmáhal ji bolestně slastný pocit.

„Poprvé to každou ženu většinou zabolí,” zašeptal. „Ano, já vím.” „Nechci ti ublížit.”

Přiznání ji zároveň udivilo i dojalo. „Podle dobrozdání mé matky to netrvá dlouho.” „Bolest?”

„Ne, ten zbytek,” hlesla a manžel se z nepochopitelného důvodu znovu zasmál.

„Annabelle” Putoval ústy po štíhlé šíji. „Toužím po tobě od první chvíle, kdy jsem tě spatřil stát před panoramatickým

divadlem. Marně jsi hledala v peněžence drobné. Nemohl jsem od tebe odtrhnout oči. Sotva jsem uvěřil, že se mi jenom nezdáš.”

„Civěl jsi na mě po celé představení,” zajíkala se, když si pohrával s jejím hedvábným ušním lalůčkem. „Pochybuji, žes pochytil něco nového o pádu říše římské.”

„Zato jsem zjistil, že máš nejměkčí rty, jaké jsem kdy líbal.”

„Představil ses mi vskutku originálně.”

„Neuměl jsem si pomoct.” Klouzal dlaní nahoru a dolů po kyprém boku. „Stál jsem vedle tebe v té tmě a přemáhalo mě takové hříšné pokušení, jaké jsem dosud nezažil. Dokázal jsem myslet jenom na to, jak jsi líbezná a jak moc po tobě toužím. Jakmile pohasla poslední světla, neovládl jsem se.” V hlase se mu objevil stín mužské ješitnosti, když dodával: „A ty ses nebránila.”

„Dočista jsi mě zaskočil!”

„Proto jsi nevznesla sebemenší námitku?”

„Ne,” přiznala Annabelle a přitiskla se k Simonovi tváří.

„Líbilo se mi, jak líbáš. Moc dobře to víš.”

Spokojeně se zazubil. „Doufal jsem, že prožitek nebude jednostranný.” Objímali se s obličeji těsně u sebe, téměř se dotýkali nosy. Simon se zahleděl manželce do očí. „Půjdeš se mnou do postele,” zašeptal. Sdělení obsahovalo takřka nepostřehnutelný tázavý podtón.

Rozechvěle přikývla a nechala se odvést k širokému sloupkovému lůžku s přehozem z těžkého hedvábí barvy burgundského. Muž jej odhrnul a uložil svoji nevěstu do nažehleného povlečení. Odtáhla se stranou, aby mu udělala místo. Annabelle zneklidňoval kontrast mezi střízlivým večerním oblekem a živočišným člověkem, který se v něm skrýval. Jak očekávala, Simon měl neobyčejně vypracované tělo. Pletence svalů mu na širokých ramenou a zádech jenom hrály, břicho měl pevné a ploché. Ve světle lampy se jeho pleť zlatavě leskla, vypadal, jako by byl právě ulit z mosazi. Ani trojúhelník černého chmýří na hrudi nedokázal zmírnit silácký dojem, jejž vzbuzoval. Dív-ka pochybovala, zda po světě chodí druhý podobně zdravý a vitální chlap. Jakkoliv se ani vzdáleně nepodobal ideálu bledého hubeného šlechtice, považovala jej novomanželka za úchvatného.

Sotva k ní přilehl, projelo jí vzrušení. „Simone,” vydechla, když ji vzal do náruče. „Máti mi neřekla, zda bych pro tebe neměla něco udělat”

Začal si pohrávat s jejími vlasy. Něžně ji vískal, což v Annabelle probouzelo vzrušené očekávání. „Dnes večer nemusíš dělat vůbec nic. Dovol mi pouze, abych tě směl objímat, dotýkat se tě, zkoumat, co ti přináší potěšení.”

Nahmatal velký perleťový knoflík na zádech její košilky. Dívka zavřela oči. Cítila, kterak jí záplava pomačkaných krajek klouže z ramen. „Vzpomínáš na onu noc v hudebním salonku?” zašeptala, když jí manžel obnažoval ňadra. „Kdy jsi mě líbal v alkovně?”

„Pamatuji si každou zničující vteřinu,” odvětil a vytáhl ženiny paže z nabíraných rukávů. „Proč o tom právě teď mluvíš?”

„Neustále na to myslím,” přiznala. Zavrtěla se, aby ji snáze zbavil oblečení. Každý centimetr nahého těla pokrýval ruměnec.

„Já také,” kápl božskou Simon a s veškerou něhou hnětl její ňadra, dokud se nevýrazné bradavky neproměnily v růžová poupata. „Zdá se, že jsme na sebe správně nažhavení. V něco takového jsem vůbec nedoufal.”

„Znamená to, že tomu vždycky tak není?” otázala se, zatímco cestovala prsty po mužových svalnatých zádech.

Letmý dotek způsobil, že se Simonovi zrychlil dech. „Ne,” zamumlal a položil dlouhou nohu na dívčina pevně semknutá stehna. „Téměř nikdy.”

„Proč?” nenechala se odbýt, ale umlčelo ji tiché zasténání, když muž obkroužil bříškem palce oblé ňadro a sklonil se k němu. Rty měl horké a pootevřené, lačně sály růžovou bradavku. Annabelle vzlykla slastí. Už nedokázala klidně ležet. Bezděčně povolila sevření, čehož manžel okamžitě využil. Zvolna ji hladil po těle. Odpověděla mu tím, po čem toužila už dlouho

začala se probírat černou kučeravou kšticí. Líbal křehká zápěstí, mělké jamky v ohbí loktů, sotva patrné žlábky mezi žebry, nevynechal jedinou píd smyslného těla. Dovolila manželovi, ať ji laská, jak se mu zlíbí. Lehce se zachvívala, kdykoliv ji neúmyslně poškrábal rašícími vousy, jež ostře kontrastovaly se sametem rtů. Jakmile však dospěl až k pupíku a zakroužil špičkou jazyka v jeho prohlubni, Annabelle se kvapně odtáhla. Ohromeně se nadechla. „Ne, Simone. Já, prosím.”

Okamžitě ji objal, usmíval se do uzardělého obličeje své choti. „Je toho moc?” zeptal se hlasem prosyceným emocemi.

„Omlouvám se. Na chvíli jsem zapomněl, že právě podstupuješ novou zkušenost. Ale no tak, dovol mi podržet tě v náručí. Nejsi vyděšená, že ne?”

Než stihla odpovědět, vášnivě jí zakryl ústa svými rty. Kožíšek na mužově hrudi ji lechtal jako drsný samet. Pokaždé, když se nadechla, se o něj otírala bradavkami. Odpor zvolna slábl, tichounce sténala rozkoší. Ostře se nadechla, sotva se mužovy prsty rozběhly po plochém bříšku směrem dolů, tam, kde na ni doráželo kostnaté koleno. Podvolila se naléhání a rozevřela stehna, aby mohl prozkoumat moře drobných kudrlinek, ukrývající měkoučké hlubiny. Počal ji něžně hladit.

Annabelle se rozplývala ve vlnách blaha i horkosti. Náruživost způsobila, že jí na smetanové pleti rozkvetly růžové květy. Jak se Šimonův zvědavý ukazovák nořil stále níž a níž, dívčino srdce se prudce rozbušilo, údy naopak ztěžkly v předtuše přívalu slasti, jež se zdála k neunesení. Vtom zdušené vykřikla, odvalila se stranou a nechápavě zírala do manželových doširoka otevřených očí.

Spočíval na boku, opíral se o loket, tmavé vlasy měl rozcuchané. Vyzařovala z něho žádostivost i pobavení. Jako by rozuměl tomu, co se právě v Annabelle odehrálo, a ohromil jej manželčin nevinný úžas. „Nikam neodcházej,” poradil jí vesele. „Zmeškala bys nejlepší kousek.” Pomalu ji přitáhl k sobě, něžně poopravil polohu zdráhajícího se těla. „Neublížím ti, zlatíčko,” zašeptal jí do ucha. „Dovol mi, abych tě potěšil. Vpusť mě dovnitř.”

Nepřestával jí konejšivě domlouvat a líbat ji, jemně dobýval vzrušené tělo. Když se dostal na úroveň klína, Annabelle se už ztrácela v přívalu rozkoše. Přesto sebou poplašeně škubla a pokusila se muži vymanit. Nemilosrdně ji stiskl a dál slastně mučil jazykem. Potom se stal zázrak. Místnost se rozplynula. Annabelle se zdálo, že se vznáší na vlnách stínu a mihotavého světla voskovic. Nevnímala nic než sílící slastný požár, rozmáhající se jí v útrobách. Byla vydána napospas svému muži, nezbývalo, než se podvolit hříšně libým pocitům probuzeným všetečným jazykem. Rytmicky, měkce dotíral na samý střed jejího ženství, až již nedokázala slastné mučení dál snášet. Nevědomky se prohnula v bocích, vycházela mu vstříc, sžíraná ohněm zachvacujícím zemdlené údy.

Jakmile se přes ni přehnal úlevný proud vyvrcholení, vklínil se Simon mezi její nohy. Zahleděl se do manželčiny uzardělé tváře a přihladil jí rozvrkočené vlasy.

Váhavě se na něj usmála. „Úplně jsem pustila svůj bankovní účet z hlavy,” hlesla a nejisté se zachichotala.

Pohladil ji bříškem palce v místech, kde alabastrově hladké čelo přecházelo v hustou hřívu. „Chudinko Annabelle” Zhoupl se v bocích a dívka pocítila první záchvěvy bolesti. „Obávám se, že další jednání už takhle zábavné nebude. Rozhodně ne pro tebe.”

„Nevadí Já Jsem moc ráda, že jsi to zrovna ty.”

Což znělo o svatební noci z úst novomanželky poněkud zvláštně. Přesto se usmál. Sklonil se k dívčinu oušku a začal jí špitat vášnivá vyznání. Ovládal se ze všech sil, ačkoliv by se nejradši bez rozpaků podvolil prastarému rytmu živočišného spojení. „Zlatíčko,” hekal přerývaně. Měl se co držet. „Ano, takhle to chutná Ale čeká tě toho ještě víc” Znovu se zkusmo zhoupl, načež se zarazil. „O něco víc” Zavrtal se hlouběji, nepřestávaje drahou choť hladit a zahrnovat něžnostmi, aby jej snáze přijala. „O hodně”

„Jak moc?” zalapala po dechu. Připadal jí tvrdý, neústupný. Příliš na ni tlačil. Nechápala, jak může být milostný akt jiný než nepříjemný.

Simon zatnul zuby, aby se ani nepohnul. „Už jsem zpola tam,” oznámil. Doufal, že omluvným tónem.

„Zpola” vyděsila se Annabelle. Na protest se otřeseně zasmála. Vzápětí zkřivila obličej bolestí. „Ne, to nepůjde. Nemůžu, nemůžu”

Ale on se dral stále hlouběji, rozháněl příval nemilých vjemů laskáním i polibky. Náhle to šlo snáze. Bolest se změnila ve snesitelné, nicméně neutuchající pálení. Dívka si dlouze vzdychla. Vnímala, jak se její panenské tělo podvoluje naléhání muže, jemuž patří. Šimonův pevný zadek jako by někdo vytesal z kamene, ploché břicho vyřezal z růžového dřeva. Ponořil se hluboko do jejího nitra, blaženě zasténal a otřásl se slastí.

„Jsi poněkud úzká,” prohlásil ochraptěle.

„Mrzí mě to.”

„Ne, ne,” ozval se překotně. „Neomlouvej se. Panebože.” Hlas měl nezřetelný, jako by byl opilý rozkoší.

Navzájem si hleděli do očí. Z jedněch zářila spokojenost, druhé jiskřily chtíčem. Vtom Annabelle užasla. Náhle si uvědomila, že se nenaplnily její skryté obavy. Simon nezneužil příležitosti, aby jí ukázal, kdo je v nově vzniklém svazku neomezeným pánem. Místo toho projevil přímo svatou trpělivost. Naplněna vděčností, objala ho bouřlivě kolem krku. Vášnivě jej líbala pootevřenými ústy, hladila široká ramena a svalnatá záda. Pak váhavě přesunula dlaně na manželovu zadnici a nesmělým gestem jej vyzvala, aby se k ní přimkl blíž. Jako by ho tím připravila o zbytek sebekontroly. Hladově zabručel a divoce rozkomíhal boky, dral se hlouběji a hlouběji. Chvěl se úsilím, jak se neohrabaně pokoušel být přitom něžný. Žádostivost jej oslepovala, popouštěla uzdu přirozenému temperamentu a nespoutanosti. Bezmocně skřípal zuby. Nato jej vysvobodila překotná extáze. Zabořil uštvanou tvář do manželčiných vlasů, utopen v medových hlubinách jejího těla. Zvolna vydechl.

Opatrně se od Annabelle odtáhl. Odpověděla mu bolestnou grimasou. Uměl si představit, co zakouší, proto ji chlácholivě hladil.

„Možná z téhle postele nikdy nevylezu,” zamumlal, když svíral svoji nevěstu v něžném objetí.

„Ale ano, vylezeš,” ujistila ho ospale. „Zítra odjíždíme do Paříže. O slíbené líbánky se rozhodně připravit nedám.”

Odvětil s úsměvem, obličej měl utopený v záplavě pocuchaných vlasů: „Kdepak, moje přesladká choti, od nynějška si nemusíš nic odpírat.”

*

V průběhu dvou týdnů strávených v Paříži Annabelle zjistila, že není zdaleka taková světácká, za niž se považovala. Se směsí naivity a britské povýšenosti se odjakživa domnívala, že Londýn tvoří středobod veškerého dění a je přirozeným centrem kultury a vědomostí. Proto ji Paříž příjemně překvapila. Udivilo ji, jak je město moderní. Londýn vypadal vedle Paříže jako chudý příbuzný z venkova. Vzdor duchovnímu a sociálnímu pokroku působily pařížské uličky jako ve středověku temné, úzké, křivolaké, důmyslně se vinuly kolem honosných domů. Jednalo se o vynalézavou směsici stylů, útočící na všechny smysly. Odvážné prvky začínaly u gotických věží starobylých kostelů a končily u majestátního Vítězného oblouku.

Ubytovali se v hotelu Coeur de Paris, ležícím na levém břehu řeky Seiny mezi nepřeberným množstvím krámků na Rue de Montparnasse a zastřešenými tržišti Saint-Germain-des-Pres, kde bylo k dostání všechno možné, včetně exotického ovoce, látek, krajek, uměleckých předmětů a parfémů.

Coeur de Paris byl palác, kde jednotlivá apartmá představovaly komnaty určené výhradně pro potěchu a pohodlí. Kupříkladu koupelna salle de bain, jak jí zde říkají návštěvníka překvapila podlahou z růžového mramoru, italskými obkladačkami a pozlaceným rokokovým kanapátkem, kde si mohl člověk po vykonání potřebné hygieny v klidu odpočinout. Místo obvyklého vybavení zde stály hned dvě vany, každá s vlastním ohřívačem vody a zásobníkem studené. Okázalý dojem byl korunován oválnou malbou malebné krajiny, jež se rozprostírala přímo nad lázní a sloužila k pobavení hosta. V Británii představovalo koupání pouze doporučovanou součást hygieny, Annabelle proto doposud nikdy o lázni neuvažovala jakožto o zdroji zábavy.

Velice ji potěšilo zjištění, že manželé mohou v restauraci v klidu sdílet tentýž stůl, aniž by se museli domáhat soukromého salonku. Přímo se rozplývala nad spoustou vynikajícího jídla: mladým kapounem mírně podušeným na červeném víně a šalotkách, dozlatova opékanou kachnou, která se pod křupavou kůrčičkou jen rozplývala, rožněnou rybou podávanou s hustou omáčkou z lanýžů. A pak tu přirozeně byly dezerty: velké kousky moučníku polévané likérem a zdobené sněhovými pusinkami, pudinky se závějemi sekaných ořechů a kandované ovoce. Poté, co se Simon stal svědkem toho, jak se Annabelle nemůže rozhodnout, zda si po večeři objednat hruškový koláč či vanilkové suflé, poznamenal vážným tónem cosi o tom, že ani generálové jdoucí do války nevěnují tolik pozornosti vojenským mapám jako ona jídelním lístkům.

Jedné noci ji Simon vzal na baletní představení se skandálně poodhalenými tanečnicemi a následující den na komedii s košilatými scénkami, které nepotřebovaly překlad. Také se účastnili plesů a soaré pořádaných známými pana Hunta. Někdy se jednalo o rodilé Francouze, jindy o turisty či přistěhovalce z Británie, Ameriky a Itálie. Někteří z nich patřili mezi akcionáře případně členy správních rad společností, jejichž spoluvlastníkem byl i Simon, jiní se zase zajímali o železnici a výrobu lokomotiv. „Jak to, že tu znáš tolik lidí?” divila se Annabelle hned na prvním společenském setkání, na něž vyrazili.

Muž se rozesmál. Vlídně si ji dobíral, že si dle jeho názoru neuvědomuje, že kromě britské aristokracie žijí na světě i jiní lidé. A měl pravdu. Annabelle nikdy dřív nenapadlo uvažovat o existenci těch, kteří se neřadili k anglické šlechtě. Simon jí připomněl, že nyní má tu čest poznat lidi, kteří rovněž patří k elitě, avšak pouze v ekonomickém slova smyslu. Aktivně se podílejí na rozmnožování svého bohatství. Většina z nich, obrazně řečeno, vlastní celá města, která vznikla okolo rychle se rozrůstajících továren. Patřily jim doly, plantáže, mlýny, skladiště, obchody a fabriky. Zdálo se, že se jejich podnikatelské zájmy

jenom málokdy soustředí na jedinou zemi. Zatímco se manželky oddávaly nákupní vášni nebo si nechávaly šít v pařížských salonech nádherné róby, trávili jejich muži drahně času v kavárnách či soukromých klubech diskusemi o obchodu a politice. Mnoho z nich kouřilo tabák nasypaný do dlouhých papírových dutinek. Říkali tomu cigarety. Jednalo se o módu, jež se zrodila mezi egyptskými vojáky a rychle se šířila po Evropě. Během večeří se hovořilo o věcech, o nichž se Annabelle dozvídala vůbec poprvé a rozhodně by se o nich nedočetla v novinách.

Brzy zjistila, že sotva se ozve její manžel, ostatní zmlknou a natahují uši, aby jim neuniklo jediné slovo. Často se na něj obraceli s prosbou o radu. Z pohledu britské smetánky byl Simon nula, avšak jinde měl pozoruhodný vliv. Nyní chápala, proč si ho lord Westcliff tolik považuje. Pravdou zůstávalo, že v určitém směru byl Simon velice mocný muž. Pánové mu projevovali značný respekt, ženy s ním koketovaly. Annabelle proto začala na svého muže pohlížet v novém světle. Čím dál víc ji těšilo, že právě ona se stala paní Huntovou. Dokonce se přistihla, že žárlí, když si dáma sedící při večeři po manželově druhém boku osobuje jeho pozornost pouze pro sebe anebo s ním otevřeně flirtuje, když ji ze zdvořilosti požádá o tanec.

Na prvním plese, který navštívili, se Annabelle octla ve společnosti oduševnělých provdaných mladých dam. Usadily se spolu v jednom z přilehlých salonů. Jedna z nich, Američanka, byla manželkou výrobce zbraní, životní druhové dvou Francouzek obchodovali s uměním. Neustále se na Simona vyptávaly a Annabelle jim váhavě odpovídala. Hořce si uvědomovala, jak málo svého chotě zná. Velice se jí ulevilo, když ji předmět jejich zájmu zčistajasna pozval na parket. Večerní oblek mu jako obvykle dokonale padl, příjemně se zubil na své uzardělé ctitelky. Pak se obrátil k Annabelle. Vpíjeli se do sebe očima, když je podmanivá melodie počala vábit do prostorného sálu. Annabelle ji okamžitě poznala. Jednalo se o valčík, který byl v Londýně nesmírně populární. Jeho tóny zněly tak sladce,

že se čekanky bez rozpaků shodly na tom, že je hotovým utrpením prosedět jej nečinně v koutě.

Simon nabídl manželce rámě a ta si hořce připomněla, kolikrát Hunta jízlivě odbyla, když ji dříve zdvořile žádal o tanec. Stejně nakonec dostal, co chtěl. Annabelle se usmála. „Vždycky ti vyjde, co si zamaneš?“otázala se.

„Občas to trvá déle, než předpokládám,” přiznal upřímně. Vstoupili do hudbou prosycené dvorany. Simon uchopil svoji ženu kolem pasu a připojili se k vířícím tanečníkům.

Annabelle se zmocnila radostná euforie, jako by spolu sdíleli mnohem víc než pouhý valčík. „Tuhle skladbu přímo miluji,” prozradila mu.

„Já vím. Právě proto jsem za tebou přišel.”

„Kdo ti to prozradil?” chichotala se. „Předpokládám, že jedno z Bowmanových děvčat.”

Simon zavrtěl hlavou a jemně jí stiskl prsty. „Mnohokrát jsem pozoroval, jak se tváříš, když hrají tenhle kousek. Pokaždé jsi vypadala, jako by ses už už chystala vylétnout ze židle.”

Dívka užasle pootevřela rty. Udiveně zírala na svého muže. Jak to, že si dokázal všimnout tak prchavého momentu? Od prvopočátku jím otevřeně pohrdala, a on se o ni tolik zajímal! Po tomto odhalení jí vhrkly do očí slzy zahanbení. Proto kvapně odvrátila zrak. Zmáhal ji příval emocí, jejž se pokoušela dostat pod kontrolu.

Simon s ní hladce vplul do zástupu párů klouzajících v rytmu valčíku. Pevně ji svíral, sebejistě vedl ve strhujícím tanci. Hravě se mu přizpůsobila, podvolila se jímavým taktům hudby. Sukně se smýkaly po naleštěné podlaze, laškovně se jí ovíjely kolem pružných nohou. Okouzlující melodie jako by prostoupila celým dívčiným tělem, rozpustila svíravou bolest v krku a naplnila ji čirou radostí.

Simon se vítězoslavně vznášel po parketu s nádhernou manželkou v náruči. Konečně, po dvou nekonečných létech úsilí, má, po čem touží. Tančí s ní valčík. A co je úplně nejlepší, neodloučí se od ní ani poté. Odvede ji zpátky do hotelu, svlékne z plesové róby a budou se milovat až do svítání.

Vláčně se podřizovala jeho vedení, dlaň v rukavičce měkce spočívala na jeho rameni. Takhle lehce se mu tančilo pouze s několika ženami. Jako by podvědomě vytušila, kterým směrem se v příštím taktu pootočí, aniž to přesně věděl on sám. Výsledkem byla dokonalá harmonie, díky níž kroužili po místnosti jako ptáci po nebi.

Simona nikterak nepřekvapilo, s jakou zvědavostí přijímali čerstvou novomanželku jeho přátelé. Odevšad přicházela blahopřání a lehce dychtivé pohledy. Někteří pánové se ostýchavě přiznali, že mu líbeznou paní choť ani v nejmenším nezávidí. Pro mužskou ješitnost to musí být pořádné břemeno. Annabelle jako by krásněla den po dni, pokud je něco takového vůbec možné po hezké řádce promilovaných nocí, kdy téměř nezamhouřila oko. V posteli projevovala nenadálou vášeň, ba dokonce jistou dávku frivolnosti. Minulou noc si jej elegantně osedlala jako koně a následně jej celého zasypala polibky. Něco takového nečekal. V minulosti poznal hezkou řádku atraktivních dam, které ale v průběhu milostného aktu projevovaly pouze mimořádnou pasivitu. Annabelle ho naopak laskala a pokoušela, až jej přemohlo vyčerpání. Převalil se na ni a uvěznil ji pod sebou, zatímco se rozpustile hihňala a hlásala, že s ním zdaleka ještě neskončila. „Zničím tě,” broukl jí do ucha s předstíranou hrozbou a tvrdě do ní vklouzl. Nedal jí pokoj, doku d nesténala slastí.

Simon si nedělal iluze, že jejich vztah zůstane napořád takhle harmonický. Na to jsou oba příliš nezávislí a umínění. Nepochybně to mezi nimi občas zajiskří. Tím, že se Annabelle dobrovolně vzdala příležitosti provdat se za šlechtice, si definitivně zavřela dveře za životem, jaký si vysnila. Nyní si bude muset zvyknout na zcela odlišný styl. Kromě Westcliffa a dvou tří jeho pokrokových druhů se Simon s aristokracií v podstatě nestýkal. Jeho svět sestával převážně z podnikatelů, jako byl on sám, lidí, kteří se zcela bez zábran oddávali vydělávaní peněz a měli z toho očividné potěšení. Toto klubko ctižádostivců se snad nemohlo více odlišovat od uhlazených figurek, na něž byla Annabelle zvyklá. Průmyslníci hovořili zásadně nahlas, často

se scházeli a svá setkání neúměrně protahovali, nevykazovali úctu k tradicím a dobrým mravům. Simon si nebyl zcela jist, jak tuto sortu jeho urozená žena přijme, ale nemohl jí upřít snahu. Dokázal porozumět a ocenit její úsilí víc než kdo jiný.

Dobře si uvědomoval, že scéna, jejíž svědkyní se stala před dvěma dny, by jinou, rozmazlenou aristokratickou dcerku dohnala k slzám, zatímco Annabelle se přes ni s grácií přenesla. Přijali pozvání na soaré pořádané jistým bohatým francouzským architektem a jeho chotí. Jednalo se o poněkud chaotické shledání, jehož se zúčastnilo nepřeberné množství hostů a víno teklo proudem. Výsledkem byla víc než uvolněná atmosféra, kde si každý pouštěl pusu na špacír. Opustil Annabelle jen na pár minut. Zanechal ji ve společnosti známých a odešel si promluvit s jistým člověkem. Když se vrátil, našel ji v nemilé společnosti dvou ovíněných pánů. Zuřivě diskutovali o tom, kdo bude mít tu čest vypít šampaňské z jejího střevíčku. Rozsoudit je měly karty.

Ačkoliv se mělo jednat o nevinnou zábavu, na první pohled bylo jasné, že víc než vidina výhry je těší dívčiny rozpaky. Nic totiž tolik nevzpruží otupené vnímání jako urážení něčí cti, zejména jedná-li se o zcela nevinnou oběť. Ačkoliv zpočátku brala Annabelle dotírání obou chlapíků s nuceným humorem, sotva začali hrát, počala jí cloumat panika a úsměv povážlivě ztuhl. Odhodlaně se postavila a bleskově se rozhlédla kolem sebe, pátrajíc po možné spáse.

Simon zachoval na tváři příjemný výraz a odhodlaně vyrazil vpřed. Objal manželku chlácholivě kolem ramen, palcem pohladil obnaženou pleť vzadu na krku. Cítil, jak se malounko uvolnila a červeň, pocházející z rozčilení, zvolna opouští spanilou líc. S ulehčením k němu vzhlédla. „Hádají se o to, kdo z nich bude pít šampaňské z mého střevíčku,” vydechla. „Ne že bych je nějak provokovala. Nechápu, jak na to přišli.”

„Inu, tento problém hravě vyřešíme,” konstatoval Simon věcně. Dobře si uvědomoval, že stačili přitáhnout všeobecnou pozornost a srocuje se kolem nich všetečný dav. Lidé byli zvědaví, zda troufalé chování obou mužů Hunta rozčílí. Ten klidně, avšak odhodlaně odvedl manželku zpátky k židli. „Posaď se, zlato.”

„Ale já nechci,” spustila stísněně a zalapala po dechu, když manžel přidřepl před ni. Sáhl pod lem její sukně a zul jí oba saténové střevíčky pošité korálky. „Simone!” Oči se jí zakulatily úžasem.

Simon se napřímil a s rozmáchlým gestem podal každému ze soupeřů jednu botku. „Střevíce jsou vaše, pánové. Ale vezměte laskavě na vědomí, že jejich majitelka patří mně.” Nato uchopil bosou ženu do náruče a odnášel ji z místnosti, zatímco obecenstvo se smálo a nadšeně mu aplaudovalo. Cestou potkali číšníka nesoucího šampaňské. „Tohle si vezmeme,” oznámil Hunt zaraženému sluhovi, který poslušně předal těžkou vychlazenou láhev Annabelle.

Simon dopravil svoji choť ke kočáru. Žena svírala v jedné ruce šampaňské, druhou objímala muže kolem krku. „Koukám, že tvoje obutí mě přijde na pěkný majlant,” poznamenal.

Oči jí pobaveně zazářily. „V hotelu ještě nějaké mám,” chlácholila jej škádlivě. „Říkám ti to čistě pro případ, že bys náhodou rovněž hodlal pít víno z mých střevíčků.”

„Kdepak, lásko. Zamýšlím si vychutnat přímo tebe.” Střelila po něm ohromeným pohledem. Sotva jí počal docházet význam manželových slov, temně se zapýřila a zabořila mu obličej do ramene.

Simon si připomněl tuto epizodu a hodiny blaha, které následovaly, a pohlédl na ženu ve své náruči. Mihotavé světlo osmi svícnů se jí odráželo v očích. Způsobilo, že se v modrých duhovkách zrcadlily titěrné hvězdičky, které mu připomínaly půlnoční oblohu. Annabelle se do něj očima vpíjela, jako by mlčky toužila po něčem, co nemůže nikdy dostat. Zmocnilo se ho znepokojení. Pociťoval totiž nutkání uspokojit všechny její potřeby, ať už jsou jakékoliv. Mohla by jej požádat o cokoliv a bez řečí by jí vyhověl.

Pro ostatní páry představovali nebezpečí, jelikož Simon se pohyboval jako v mrákotách a pranic mu nezáleželo na tom, jakým směrem vede po parketu svoji partnerku. Tančili, dokud

k nim nedolehly polohlasné suché připomínky, že je neslušné, aby se manželé v průběhu plesu věnovali výhradně sami sobě. Lidé prorokovali, že jen co jejich líbánky skončí, začnou jeden druhému lézt na nervy. Simon se podobným prohlášením jenom ušklíbal. Sklonil se a pošeptal Annabelle do ucha: „Doufám, že konečně lituješ, že jsi mě celý čas odmítala.”

„Kdepak,” ujistila ho sebejistě. „Kdybych pro tebe neznamenala výzvu, dávno bys o mě ztratil zájem.”

Simon se tlumeně zachechtal, objal ženu v pase a odváděl ji stranou. „To se nikdy nestane. Zajímá mě všechno, co uděláš nebo řekneš.”

„Opravdu?” otázala se pochybovačně. „Třebaže jsem podle lorda Westcliffa povrchní a zahleděná do sebe?”

Simon se opřel paží o zeď a přívětivě se k Annabelle naklonil. „Vždyť tě vůbec nezná,” odpověděl vlídně.

„Ty snad ano?”

„Ano, a velice dobře.” Zlehka se dotkl tenké kadeře, lnoucí k dívčinu zavlhlému hrdlu. „Pečlivě se opatruješ. Nerada jsi na někom závislá. Víš, co chceš, a máš pevnou vůli. Umíš se rozhodnout. A to vůbec nemluvím o tvé tvrdohlavosti. Nicméně zahleděná do sebe určitě nejsi. Mimoto, žena tvé inteligence nemůže být v žádném případě povrchní.” Počal ji něžně hladit za ouškem. „Kromě toho se necháš snadno svést.”

Annabelle se mu rozhořčeně vysmála. Zdvihla zatnutou pěst, jako by jej chtěla udeřit. „Jedině od tebe.”

Manžel se rozchechtal, zakryl drobnou ručku širokou dlaní a něžně ji políbil. „Nyní jsi mojí paní a Westcliff si dobře rozmyslí, aby se pouštěl do kritizování tvé osoby či našeho manželství. Pokud by přece jenom měl tu drzost, stačí slovo a s naším přátelstvím je amen.”

„Ach. Nikdy bych nepřipustila, abys kvůli mně” Náhle nevěděla, co dodat. „Skutečně bys to pro mě udělal?”

Simon vystopoval jasně zlatý pramen, vinoucí se jako stuha medově zbarvenou hřívou. „Neexistuje nic, čeho bych pro tebe nebyl schopen.” Hovořil upřímně. Simon nepatří k lidem, kteří

mluví do větru. Oplatí Annabelle její věrnost. Do konce svých dní k ní bude loajální, zaslouží si její plnou důvěru.

Annabelle dlouho mlčela. Simon dospěl k přesvědčení, že je unavená. Ale když se toho večera vrátili zpátky do hotelu, odevzdala se mu s novým zápalem. Toužila vyjádřit milováním to, na co nestačila slova.

*

Jak slíbil, stal se Simon velkorysým manželem. Marnotratně kupoval manželce šaty a doplňky ušité ve francouzských salonech, které po nezbytných úpravách poputují do Londýna. Když vzal jedno odpoledne Annabelle do klenotnictví a řekl, aby si vybrala vše, co se jí líbí, pouze bezmocně vrtěla hlavou nad množstvím briliantů, safírů a smaragdů rozprostřených na černém sametu. Po létech nošení bižuterie a třikrát obrácených šatů se nedokázala lehko vzdát šetrností, jíž uvykla.

„Copak se ti nic nezamlouvá?” divil se Simon. Namátkou zdvihl náhrdelník ze žlutých a bílých diamantů, které zářily jako hrozny květů. Přidržel jej ženě u hrdla a obdivoval jiskření skvostů na bělostné pleti. „Co tenhle?”

„Zde jsou odpovídající náušnice, madam,” zasáhl rychle klenotník. „Ef aussi náramek, patřící k soupravě.”

„Je nádherný,” odvětila Annabelle. „Já jenom že Přijde mi zvláštní vstoupit do obchodu a vybírat náhrdelník jako krabici bonbonů.”

Lehce užaslý nad jejím ostychem, Simon se na manželku pátravě zadíval, zatímco klenotník se taktně vytratil. Opatrně odložil drahý šperk do etuje a uchopil ženu za ruku. Palcem ji pohladil po prstech. „Co se děje, zlato? Pokud se ti tohle zboží nelíbí, můžeme zajít jinam.”

„Ale tak to není! Myslím, že jsem příliš uvykla skutečnosti, že si nemohu nic koupit. Proto je pro mě nyní obtížné smířit se s myšlenkou, že si mohu dopřát, po čem zatoužím.”

„Doufám, že se přes tento problém brzy přeneseš,” mínil suše Simon. „Poněvadž už mě unavuje vidět tě ověšenou lacinou bižuterií. Až se budeš cítit natolik silná, aby sis mohla něco vybrat, dej mi prosím vědět.” Potom zvolil dva páry diamanto—

vých náušnic, onen květinový náhrdelník, náramek, dvě dlouhé šňůry perel a prsten s pětikarátovým briliantem ve tvaru hrušky. Dočista vyvedená z míry takovou rozmařilostí, pokoušela se Annabelle něco namítnout. Simon se rozchechtal a prohlásil, že čím víc se bude bránit, tím víc bude on utrácet. Proto okamžitě zavřela pusu a s vykulenýma očima sledovala, jak navýsost spokojený klenotník ukládá vybrané šperky do mahagonové skříňky s držadlem. Zabalil všechno až na briliantový prsten, který byl Annabelle příliš velký. Proto jej manžel vrátil zlatníkovi zpět.

„Co bude s mým prstenem?” zajímala se dívka, když opustili krám. Svírala mahagonový kufřík pevně v rukou.

Manžel se na ni pobaveně zahleděl a významně vyklenul obočí. „Zmenší jej a nechá poslat do hotelu.”

„Co když se cestou ztratí?”

„Kam se poděla tvoje šetrnost? Před chvilenkou ses chovala, jako bys o něj nestála.”

„Ano, ale nyní je můj.” V obavách nakrabatila čelo. Nato Simon vyprskl smíchy.

K Annabellině nekonečné úlevě prsten večer v pořádku dorazil do hotelu, uložen v malé krabičce vystlané sametem. Zatímco manžel vyplácel poslíčka, Annabelle vyskočila z vany, chvatně se otřela a natáhla si čistou noční košilku. Jakmile Simon zavřel dveře, zjistil, že žena stojí těsně za ním a tvář jí plane nedočkavostí jako dítěti o Vánocích. Zamilovaně se usmál. Pásl se očima na její netrpělivosti. Ze všech sil se pokoušela chovat jako dáma, přestože ji přemáhalo dychtivé vzrušení. Vyňal šperk z etuje. Podmanivě zajiskřil. Muž se natáhl po ručce své ženy. Navlékl oslnivý skvost Annabelle na prsteník, kde utvořil poutavou dvojici s prostým zlatým kroužkem, který jí věnoval k svatbě.

Společně obdivovali jiskřící diamant, dokud se Annabelle nevrtila manželovi kolem krku. Výskala nadšením. Dřív než stačil nějak zareagovat, odlepila se od něj a bosá zatančila na huňatém koberci. „Je úžasný! Podívej, jak se třpytí! Simone, běž pryč! Dobře si uvědomuji, že nyní vypadám, jako bych se

dala lehce koupit. Nevadí, tak jsem prodejná a ty to dobře víš. Ach, miluji tenhle prsten!”

Simon si užíval radost své choti společně s ní. Přivinul její štíhlé tělo k sobě. „Rozhodně nikam nepůjdu,” oznámil jí.

„Konečně jsem dostal příležitost vyžadovat nějakou tu vděčnost.”

Rozdováděná Annabelle si přitáhla jeho hlavu a lačně ho políbila na ústa. „Však ti ji také projevím.” Znovu mu vlepila prudkou hubičku. „Hned teď.”

Bezodkladný útok jej rozesmál. „Jistě by se slušelo, abych velkoryse prohlásil, že tvoje veselí mi je dostatečnou odměnou. Na druhou stranu, když jinak nedáš”

„Ale dám. A na tom trvám!” Odtrhla se od muže a dovádivě přiskotačila k posteli. Postavila se zády k matraci, rozpřáhla paže a dramaticky padla na rozestlané lůžko. Simon ji následoval. Oceňoval manželčinu hravost. Takovou Annabelle dřív neznal. Dáma přece skopičiny nedělá. Jakmile se k ní přiblížil, zvedla hlavu a zvolala: „Jsem tvoje! Začni si vybírat svou odměnu.”

Hbitě setřásl kabátec, rozvázal kravatu. S potěšením ženě vyhoví. Annabelle se posadila a zvědavě ho pozorovala, nohy schované v záhybech noční košile. Vlasy jí splývaly po zádech jako vodopád. „Simone, asi bys měl vědět, že bych s tebou spala i bez toho prstenu.”

„Jsi velice laskavá,” odvětil suše a vystoupil ze spuštěných kalhot. „Manžel vždycky rád slyší, že je milován pro něco víc než pro peníze.”

Pásla se pohledem na jeho pružném těle. „Máš spoustu předností, abys věděl. A finanční nezávislost je pravděpodobně ta nejméně důležitá ze všech.”

„Pravděpodobně?” Došel k posteli, uchopil bosé chodidlo své choti a přitiskl k němu ústa. „Nechtěla jsi spíše říct

,určitě’?”

Padla na záda, košile se jí vyhrnula do poloviny stehen. Simon ji lechtal jazykem. „Ach ano, určitě. Rozhodně”

Tělo měla po koupeli zavlhlé a sladké, voněla mýdlem a růžovým olejem. Simona vzrušovala alabastrová hebká pleť. Počal ústy stoupat po nožce vzhůru. Annabelle se zpočátku hihňala a vrtěla, pak náhle ztichla, dech se prohloubil. Poklekl mezi rozevřená stehna, nadzdvihl lem noční košilky a zlíbal každou píd obnažené pokožky. Sunul se zvolna výš a výš, dokud dívka sotva slyšitelně neprotestovala. Omámen sametovou pletí, mazlil se s oblinami ňader, spočinul horoucími rty v místech, kde bušilo srdce plné lásky.

Annabelle prosebně zasténala. Popadla jej za ruku a pokusila se ji vložit mezi svá stehna. Simon se tiše zasmál a vykroutil se jí. Zmocnil se jejích zápěstí, přišpendlil je ženě za hlavu a dlouze se přisál k lačným ústům. Vycítil dívčin úžas nad tím, jak hladce ji zkrotil, a následnou reakci, kdy zavřela oči a dech, ovívající jeho tvář, se povážlivě zrychlil. Nepřestávaje věznit jednou rukou křehká zápěstí, sklouzl druhou dlaní níž a obkroužil oblá ňadra. Žádostivostí bezděčně zatínal svaly, tělo měl horké a vzrušené. Ač byl zkušeným milovníkem, nikdy dřív jej nestravoval tento horečný zápal, nikdy neztrácel kontakt se světem. Až nyní, kdy se cele věnoval pouze Annabelle. Její potěšení se stávalo jeho hnacím motorem. Slastné chvění zesilovalo vlastní prožitky. Zvala ho k sobě dychtivými ústy, vstřícně se otvírajícím tělem. Něžně se dotkl zvlhlého klína. Milá v očekávání vyklenula boky, protáhla si uvězněná zápěstí. Každým pohybem mu dávala na srozuměnou, že je připravená, že touží po naplnění. Mužem zaclouma l primitivní chtíč.

Pomalu do ní vklouzl prstem. Zasténala. Přidal na intenzitě, dokud nebyla vláčná a nadmíru vzrušená. Jakmile se odtrhl od smyslných úst, přerývaně zaprosila: „Simone, prosím, prosím. Potřebuji tě” Jemně se od ní poodtáhl. Roztřásla se. Ne, Simone”

„Pšššt.” Vzal ji za kolena a přitáhl k sobě blíž. „Všechno je v pořádku,” zašeptal. „Postarám se o tebe Dovol mi milovat tě po svém.” Sotva se octla boky na okraji matrace, překulil ji na břicho, takže dívčina bledá zadnička trčela vyzývavě vzhůru. Postavil se za ni, pevně se opřel nohama o podlahu a hladce

vklouzl do růžové jeskyňky. Uchopil manželku za boky a klesal stále níž, dokud ji úplně nezaplnil. Po těle se mu rozléval žár, jako by stál před rozžhavenou pecí. Spaloval ho nesnesitelný chtíč. Trhaně se nadechoval, ovládal se jen z posledních sil. Annabelle ležela bez hnutí, bezmocně zatínala prsty do přikrývky. V obavě, aby jí nevědomky neublížil, Simon se jako zázrakem opanoval. Sklonil se k ní a chraplavě se zeptal: „Zlatíčko, nebolí to?” Předklon způsobil, že bezděčně pronikl ještě hlouběji. „Stačí slovo a přestanu.”

Dlouho neodpovídala. Trvalo několik vteřin, než k vášní omámenému vědomí pronikl význam otázky. Když konečně promluvila, hlas měla prosycený touhou. „Ne, nepřestávej.”

Aniž by se narovnal, jal se Simon lačně pohupovat v bocích. Ostře vnímal, jak mu její tělo vychází vstříc. Pořád svíral manželčiny ruce, teď nad ní měl absolutní moc. Přesto jí nevnucoval vlastní rytmus. Podroboval se diktátu ženina těla, spokojen s chvěním, jež k němu přicházelo z hlubiny tajemného ženství. Vycítil, že se Annabelle pohybuje na pokraji vyvrcholení, nicméně onen slastný moment stále nepřicházel Divoce se k němu tiskla a on se dobýval pořád hloub. „Simone” Sáhl pod ni a nahmatal naběhlé poupátko, čnící z rozkoší týraného klína. Hladil je a laskal, dokud Annabelle nevykřikla a nesevřela jej ve svých útrobách. Sténala a zalykala se slastí, klenula se mu vstříc a on neustával v milostném naléhání, dokud bouřlivá extáze ženina těla nepřivolala jeho vlastní vyvrcholení. Zmocnila se ho nepopsatelná úleva, cele se poddal

svým prožitkům.

*

Nejhorší okamžik líbánek nastal ve chvíli, kdy Annabelle Simonovi nadšeně sdělila, že se potvrzuje staré rčení, jež hovoří o tom, že „manželství je nejvyšším stupněm přátelství”. Myslela, že ho tím potěší, ale Simon se zachmuřil a zareagoval téměř nepřátelsky. Věděl, že se jedná o otřepaný citát z dílny Samuela Richardsona. Nato vážně odvětil, že doufá v brzkou nápravu Annabellina literárního vkusu a propříště ať ho ušetří laciných filozofických tezí vyčtených ze špatných románů.

Zkoprnělá žena na poznámku odpověděla mrazivým mlčením. Nechápala, čím se ho dotkla.

Simon odešel a zdržel se venku celé dopoledne a drahnou část odpoledne. Po návratu našel svoji choť, jak hraje se skupinkou mladých žen karty v jednom z hotelových salonů. Přistoupil k ní zezadu a položil jí zlehka na rameno svou dlaň. Silně vnímala onen motýlí dotek, dráždící konečky citlivých nervů. Propadla pokušení hrát si ještě nějaký čas na uraženou a ruku nesmlouvavě setřást. Ale řekla si, že projevit kousek pochopení nic nestojí. S úsměvem se ohlédla přes rameno. „Dobrý den, pane Hunte,” prohodila formálně, tak jak se na veřejnosti oslovovala většina párů. „Doufám, že jste si užil procházku.” Rozpustile mu ukázala vějíř karet. „Podívejte, co mám v ruce. Nepřispěl byste mi nějakou užitečnou radou?”

Simon se k manželce sklonil, opřel se o její židli a zašeptal jí do ucha: „Ano rychle to ukonči.”

Vědoma si pohledů ostatních dam, zachovala Annabelle bezvýraznou tvář, ačkoliv z výstřihu jí stoupala do lící zrádná červeň. „Proč?” otázala se lhostejně. Neustále se k ní skláněl.

„Protože přesně za pět minut se s tebou pomiluji,” zašeptal.

„A je mi dočista jedno kde. Tady, v našem apartmá, na schodech. Takže pokud toužíš po soukromí, měla bys okamžitě přestat hrát.”

Tohle by neudělal, pomyslela si Annabelle, ovšem srdce jí začalo poplašeně tlouct. Na druhou stranu dobře věděla, že je toho schopen

Položila na stůl další list. Prsty se jí třásly. Dáma, která přišla na řadu, mučivě dlouho vybírala kartu, kterou vynese. Další z žen využila pauzy ke škádlivému rozhovoru se svým manželem, který za ní mezitím přišel. Annabelle ucítila, že se začíná potit. Horečně uvažovala, na co se vymluvit. Musela se rychle odporoučet. Hlas rozumu ji nabádal, že ačkoliv troufalost jejího manžela nezná mezí, na hotelovém schodišti, navíc před zraky ostatních hostů, by se jí určitě nezmocnil. Avšak vzápětí byl umlčen. Stačilo, aby se Simon významně podíval na hodinky.

„Máš tři minuty,” ozvalo se sotva slyšitelně.

Vzdor nepříjemnému rozrušení Annabelle ucítila příval radosti. Začala se těšit na spád věcí příštích. V mužově hlase zaznívalo cosi jako příslib. Pevně stiskla stehna k sobě a s předstíranou vyrovnaností vyčkávala, až na ni přijde řada. Srdce jí přímo burácelo v hrudi. Hráčky si líně povídaly, ovívaly se a posílaly číšníka pro další sklenice citrónové limonády. Konečně nastala Annabellina příležitost. Vynesla svoji nejvyšší kartu a natáhla se po další. Zahleděla se na obrázek a spadl jí balvan ze srdce. Rádoby poraženecky odhodila list stranou. „Obávám se, že jsem ze hry,” zaštěbetala. Měla co dělat, aby přiznání neznělo vítězoslavně, nýbrž správně zkroušeně. „Báječně jsem si s vámi užila. Děkuji za příjemné odpoledne. Už musím jít.”

„Počkejte, dáme si další kolo,” naléhala jedna z dam a ostatní se k ní přidávaly.

„Ano! Ještě jednou!”

„Dejte si zatím sklenku vína, než dokončíme tuhle rundu,” radila další.

„Díky za pozvání, ale” Kvapně se zarazila, když na zádech ucítila Šimonovu dlaň. Annabelle neuniklo, jak jí očekáváním tuhnou bradavky. „Jsem zkrátka unavená z včerejšího plesu,” improvizovala. „Musím si kapánek odpočinout, jelikož večer jdeme do divadla.”

Následovalo sborové loučení a několik vševědoucích pohledů. Annabelle co možná nejdůstojněji opustila salon. Jakmile dospěli na postranní schodiště, vedoucí k jejich apartmá, vydechla úlevou. Vrhla na manžela káravý pohled. „Pokud jsi mě hodlal přivést do rozpaků, pak se ti to povedlo. Co to děláš?” Znenadání se jí svezly šaty z ramen. Ohromeně si uvědomila, že jí Simon stihl rozepnout některé z knoflíčků na zádech. „Simone!” zasyčela. „Neopovažuj se! Ne, přestaň!” Pokoušela se mu utéct, ale hladce ji dostihl.

„Zbývá ti jenom minuta.”

„Nebud hlupák,” ucedila stručně. „Za minutu se do pokoje nedostaneme a ty bys jistě” Náhle se odmlčela a polekaně vykvikla, to když další z knoflíků opustil drobné poutko. Zadí-

vala se manželovi do očí a zkoprněla. Vyčetla z nich odhodlání dovést výhružku až do konce. „Simone, ne!”

„Ale ano.” Pohrával si s ní jako kočka s myší. V obličeji se mu usadil výraz, který v poslední době vídávala velice často.

Vykasala si sukně a rozběhla se po schodech vzhůru. Dýchání ztěžoval téměř hysterický smích, který se o ni ustavičně pokoušel. „Jsi nemožný! Nech mě být! Ty jsi Ach, jestli nás někdo přistihne v téhle situaci, tak ti to nikdy neodpustím!”

Simon ji následoval, aniž by viditelně spěchal. Na rozdíl od ženy jej netížily početné sukně, nesvíral tuhý korzet. Annabelle konečně dospěla na poslední podestu. Zabočila za roh. Kolena ji bolela, srdce bilo na poplach, lapala po dechu. Sukně ji neuvěřitelně zmáhaly, plíce hrozily, že prasknou. Ať ho vezme čert, za takovou potupu. Proklínala se za nevhodné hihňání, jež se jí bez přestání dralo z hrdla.

„Třicet sekund,” ozvalo se za ní. Annabelle jenom supěla. Do cíle zbývalo překonat trojici dlouhých chodeb, což se nedalo zvládnout. Uhladila si povolený živůtek, pečlivě se rozhlédla a vyrazila vpřed. Spěchala k prvním dveřím, které měla v dosahu. Ukrývala se za nimi komora bez oken. Přivítala ji vůně naškrobeného povlečení. Ve sporém světle, dopadajícím zvenčí, pableskovaly stohy nažehleného, úhledně složeného prádla.

„Pokračuj,” zamumlal Simon a vmáčkl ji dovnitř. Nato zavřel dveře.

Okamžitě je spolkla temnota. Annabelle vyprskla smíchy. Marně uhýbala před rukama, které se na ni sápaly. Zčistajasna se zdálo, že Simon má více chapadel než chobotnice. Nestačila se mu bránit, tak rychle ji rozepínal a svlékal ze šatů. „Co když nás tu zamknou?” pípla nesměle, když šaty dopadly na podlahu.

„Pak vyrazím dveře,” odvětil, zatímco rozvazoval tkanice nabíraných kalhot. „Ale až bude po všem.”

„Jestli nás tu načapá pokojská, vyhodí nás z hotelu.”

„Věř mi, že zdejší personál už viděl horší věci.” Lhostejně šlapal po zmuchlaných šatech, k nimž se snášelo spodní prádlo.

Chabě se bránila, dokud Simon nepronikl mezi její nohy a osobně se nepřesvědčil, jak moc je vzrušená. Vzápětí všechny námitky ztratily smysl. Dychtivě pootevřela ústa a oplácela mu vášnivé polibky. Hladce vstoupil do připraveného těla. Annabelle zasténala spokojeností.

Chtivě se k sobě tiskli, vzájemně se vyzývali ústy. Dívku bolestivě škrtil korzet, avšak překvapivě násobil libé pocity, vzlínající k ní z obnaženého těla roztřeseného touhou. Marně zatínala prsty do klop Simonová kabátce. Narůstající žádost ji téměř doháněla k šílenství. Simon do ní hluboko pronikal v neměnném rytmu, dokud jimi neprojel žhavý šíp rozkoše. Z plných plic lokali vzduch prosycený vůní škrobu a čerstvě vyžehleného prádla. Údy měli tak propletené, jako by se pokoušeli slastný okamžik zadržet.

„Sakra,” zavrčel po několika minutách Simon, když konečně popadl dech a zmohl se na slovo.

„Co se děje?” vylekala se Annabelle. Unaveně se opírala hlavou o mužovu hruď.

„Vůně škrobu mě bude nyní pronásledovat po zbytek života, navěky se ve mně bude snoubit s láskou. Stačí ji ucítit a začnu šílet.”

„To je tvůj problém,” odvětila škodolibě. Zhluboka se nadechla. Těšilo ji, že zůstávají spojeni.

„Však tvůj také,” ujistil Annabelle, než vyhledal ve tmě její ústa.

*

Krátce po návratu do Anglie došlo k setkání obou rodin, které snad nemohly být rozdílnější. Simonová matka Bertha trvala na tom, aby k ní přišli na večeři. Tvrdila, že se alespoň navzájem lépe seznámí, když tak nestihli učinit před oddavkami. Ačkoliv Simon svou ženu varoval, a ona vzápětí řádně poučila svoji máti i bratra, obávala se, že setkání skončí přinejlepším rozpaky na obou stranách.

Naštěstí se Jeremy snadno smířil se skutečností, že se Hunt stal jeho švagrem. Chlapec se během několika posledních měsíců pořádně vytáhl a zeštíhlel. Když sestru objímal v salonu

jejich domu, o kousek ji převyšoval. Vlasy mu díky častému pobytu v přírodě zesvětlely, modré oči zářily z opáleného obličeje. „Nevěřil jsem svým očím, když mi mamá napsala, že si bereš Simona Hunta. Po vší té kritice, kterou jsi pronášela poslední dva roky”

„Jeremy,” mračila se Annabelle. „Neopovažuj se opakovat moje výroky!”

Bratr se rozesmál. Nepřestával sestru objímat, avšak Simonovi zdvořile podal ruku. „Blahopřeji vám, pane.” Jakmile si potřásli pravicemi, šibalsky pokračoval: „Žádné překvapení se vlastně nekonalo. Sestra si na vás několik let ustavičně stěžovala, z čehož jsem usoudil, že jí zdaleka nejste lhostejný.”

Simon se zahleděl na kabonící se ženu. „Nevybavuji si nic,

čím bych jí zavdal důvod ke stížnostem,” prohlásil mírně.

„Myslím, že říkala,” spustil Jeremy, načež se naráz odml-

čel a přehnaně zašklebil, když do něho sestra dloubla loktem.

„Dobrá, raději budu zticha.” Zdvihl ruce v obranném gestu a uctivě couval z dosahu popuzené dívky. „Proč se čertíš? Vždyť jsem jen zdvořile konverzoval se svým švagrem.”

„Zdvořilá salonní konverzace se týká výhradně počasí, popřípadě dotazů na zdraví,” poučila ho Annabelle. „Zapovídá probírání důvěrně pronášených poznámek, které by mohly druhého uvést do rozpaků.”

Simon vzal manželku kolem pasu a přivinul ji k sobě. Sklonil hlavu a zašeptal jí do ucha: „Tuším, cos o mně hlásala. Koneckonců ses svými názory nikterak netajila a mělas dost odvahy říci mi je zpříma do očí.”

Annabelle se o něj spokojeně opřela. Neušlo jí pobavení ukryté v hlase. Jeremy se zazubil. Dosud nespatřil sestru v důvěrném objetí s mužem a okamžitě si všiml, jak se změnila.

„Troufám si tvrdit, že ti manželství náramně prospívá, Annabelle.”

Právě v ten okamžik vstoupila Philippa. S nadšeným zvoláním přispěchala k dceři. „Miláčku, tolik jsi mi chyběla!” Pevně dívku objala a pak se s rozzářeným úsměvem obrátila k Simonovi. „Vítejte zpátky doma, pane Hunte. Jak se vám vedlo v Paříži?”

„Báječně, přímo nad očekávání,” odvětil spokojeně Simon a políbil tchyni na nastavenou líc. Na Annabelle se ani nepodíval, když dodal: „Zejména jsem si pochutnal na šampaňském.”

„Přirozeně,” odvětila Philippa. „Jsem si jista, že každý, kdo je jednou Annabelle, drahoušku, co to provádíš?”

„Otvírám okno,” prohlásila dcera přiškrceným hlasem. Manželova poznámka způsobila, že přímo zbrunátněla v obličeji. Vzpomněla si totiž na večer, kdy s pomocí sklenky šampaňského prokázal nečekanou dávku kreativity. „Je tu příšerné horko. Proč proboha v tuto roční dobu vůbec zavíráme okna?” S odvrácenou tváří neúspěšně bojovala se západkou, dokud jí bratr nepřispěchal na pomoc.

Zatímco si Simon s Philippou povídali, otevřel Jeremy dokořán okno a spokojeně se křenil, když sestra nastavovala rozpálené líce chladivému větru. „To tedy musely být líbánky,” neodpustil si podotknout.

„Co ty víš o takových věcech?” špitla Annabelle.

Jeremy si opovržlivě odfrkl. „Je mi čtrnáct, sestřičko. Ne čtyři.” Přitočil se k ní blíž. „Tak tedy Proč ses provdala právě za pana Hunta? Mamá tvrdí, že údajně proto, že jsi jím byla kompromitována. Ale jak tě znám, je tohle pouze část příběhu. Jedna věc je jistá nenechala by ses kompromitovat, kdybys o to výslovně nestála.” V očích mu jiskřil smích. Přesto se zeptal o poznání vážněji: „Udělalas to pro peníze? Viděl jsem účty za domácnost očividně nám nezůstal ani pětník.”

„Peníze nehrály hlavní roli.” Annabelle byla k bratrovi vždycky naprosto upřímná, avšak nyní jí připadalo obtížné přiznat barvu. Styděla se i sama před sebou. „Během návštěvy Stony Crossu jsem nečekaně onemocněla. Pan Hunt projevil krom obyčejnou dávku pochopení. Velkoryse mi pomáhal. Tehdy jsem o něm začala smýšlet jinak. Shledala jsem, že jsme svým způsobem spřízněni.”

„Po stránce intelektuální nebo fyzické?” Jeremy se usmíval, jako by odpověd vyčetl z jejích očí. „Obojí? No to je skvělé. Pověz mi, jsi do něj?”

„Co si tam šeptáte vy dva?” zasáhla vesele Philippa. Gestem jim naznačila, aby se k nim připojili.

„Prosil jsem sestru, aby se nemračila na svého muže,” odvětil Jeremy a Annabelle obrátila oči v sloup.

„Díky,” prohlásil vážným tónem Hunt. „Jistě si umíš představit, jakou dávku statečnosti musím dnes a denně projevovat po boku takové ženy. Dosud si vedu celkem přijatelně” Odmlčel se a zazubil. Zachytil totiž manželčin výhružný pohled.

„Inu, jak se zdá, nejlépe se švagrem uděláme, když povedeme chlapské řeči někde venku. Co kdybys vyprávěla matce o Paříži? Jeremy, neprojedeme se v mém kočáře?”

Hoch nepotřeboval dvakrát pobízet. „Jenom si dojdu pro plášť a klobouk”

„S kloboukem se vůbec neobtěžuj,” poradil mu lakonicky Simon. „Stejně by ti za chvíli ulétl.”

„Pane Hunte!” volala za nimi Annabelle. „Jestli mého bratra zmrzačíte nebo zabijete, nedostanete večeři!”

Simon odsekl přes rameno cosi nedůstojného a dvojice zmizela ve vstupní hale.

„Určitě vlastní faeton. Tyhle moderní čtyřkolové kočáry jsou příliš lehké a rychlé. Snadno se převrhnou,” mračila se matka. Počala tonout v obavách. „Doufám, že je pan Hunt zkušený vozataj.”

„Spolehni se,” chlácholila ji dcera. „Udrží koně pod kontrolou. Z hotelu jsme jeli takovým klidným tempem, až jsem měla dojem, že cestujeme v naší staré rodinné bryčce. Ujišťuji tě, že Jeremy je v těch nejlepších rukou.”

Po následující dvě hodiny seděly v salonu, popíjely čaj a dělily se o novinky uplynulých dvou týdnů. Jak Annabelle očekávala, matka se nevyptávala na důvěrnosti, nechtěla se mladým vtírat do soukromí. Nicméně se živě zajímala o lidi, které ve Francii potkali, a večírky, jichž se zúčastnili. Společnost bohatých průmyslníků představovala pro Philippu velkou nezná-

mou. Bedlivě dceři naslouchala, když se jí pokoušela přiblížit nové společenské poměry.

„Podobných lidí přijíždí do Anglie stále víc a víc,” poznamenala Philippa. „Pokoušejí se spojit svůj majetek se starobylými tituly.”

„Jako kupříkladu sestry Bowmanovy,” souhlasila Annabelle.

„Ano. Zdá se, že každou sezonu mezi námi přibude Ameri-

čanek. A bůh ví, že už takhle je obtížné ulovit šlechtice. Místní děvčata rozhodně nepotřebují větší konkurenci. Velice by mě potěšilo, kdyby tyto nežádoucí aktivity ustaly a všechno se vrátilo do starých kolejí.”

Annabelle se lítostivě usmála. Dumala, jak matce vysvětlit, že podle toho, co spatřila a vyslechla, je průmyslová revoluce teprve na začátku Svět už nikdy nebude takový, jaký kdysi býval. Začínala pozvolna chápat, jak rozmáhající se železnice, lodě poháněné vodním šroubem a stále důmyslnější tovární výroba zakrátko ovlivní tvář Anglie i zbytku světa. Právě na toto téma diskutovali Simonovi početní přátelé, kteří se na rozdíl od rozmařilé aristokracie nevyžívali v bezduchých hovorech o lovu a nekonečných oslavách.

„Pověz mi, vycházíš s panem Huntem dobře?” osmělila se Philippa. „Zdá se, že ano.”

„Máš naprostou pravdu. Navíc si troufám tvrdit, že pan Hunt je dočista jiný než chlapíci, které jsme dosud znaly. Gentlemanové většinou. Zkrátka uvažují jinak. Naopak Simon je velice pokrokový.”

„Nebesa!” zhrozila se upřímně Philippa. „Chceš tím nazna-

čit, že se hrne do politiky?”

„Kdepak.” Annabelle se odmlčela a legračně se zaškaredila. Uvědomila si totiž, že zdaleka netuší, které politické straně dává její muž přednost. „Pouze jsem vyslechla některé jeho názory. Nicméně nepochybuji, že je whig nebo dokonce liberál.”

„Proboha! Možná ho časem přesvědčíš, aby smýšlel jinak.”

To Annabelle srdečně rozesmálo. „Tomu nevěřím. Vlastně na tom vůbec nezáleží, protože Máti, jsem upřímně přesvěd-

čena o tom, že zakrátko začnou mít názory průmyslníků a obchodníků větší váhu než mínění šlechty. Už jenom jejich finanční vliv”

„Annabelle,” přerušila ji vlídně Philippa, „domnívám se, že podporovat manželovy aktivity je správné, ale žádný obchodník se nikdy nebude těšit takové moci jako šlechtic. Tedy v Anglii určitě ne.”

Znenadání jejich rozhovor přerušil Jeremy, který vtrhl do salonu jako velká voda. Vlasy měl rozcuchané, oči vykulené.

„Jeremy!” zvolala vyděšeně Annabelle a vyskočila z křesla.

„Co se stalo? Kde je pan Hunt?”

„Vodí koně kolem náměstí, aby vychladli.” Zavrtěl ohromeně hlavou. „Ten chlap je blázen. Třikrát jsme se skoro převrhli, a stačilo málo a přejeli jsme půltucet lidí. Z nadskakování kočáru jsem dočista roztřesený a obávám se, že spodní část mého těla brzy zahraje všemi barvami. Kdyby mě ta jeho jízda dočista nepřipravila o dech, nejspíš bych se začal modlit. Přísahal bych, že jsme se řítili vstříc jisté smrti. Hunt má ty nejumíněnější herky, jaké jsem kdy viděl, a kleje natolik příšerně, že kdybych jediný jeho výrok zopakoval ve škole, s okamžitou platností by mi vylili perka.”

„Jeremy,” spustila omluvně Annabelle. Zaskočilo ji, že manžel svévolně vyděsil jejího malého bratra. „Mrzí mě”

„Bezpochyby jsem prožil nejlepší odpoledne ve svém života.” pokračoval blaženě bratr. „Prosil jsem Hunta, abychom si je zítra zopakovali. Slíbil, že ano, tedy pokud bude mít čas. To ti je sekáč, Annabelle! Musím se běžet něčeho napít. Mám v krku spoustu prachu.” Spokojeně odspěchal do kuchyně, zatímco matka se sestrou za ním zíraly s otevřenou pusou.

Později toho večera doprovodil Simon svoji ženu, švagra a tchyni do domu svých rodičů. Ten sestával ze tří velkých místností, kde se věnovali řeznickému řemeslu, a úzkého schodiště vedoucího do třípatrové obytné části. Byt měli malý, ale útulně zařízený. Přesto se na Philippině tváři zračil nesouhlas, který neušel Annabellině pozornosti. Philippa nechápala, proč se Huntovi nepřestěhují do útulného městského sídla či si nepro-najmou apartmá na úrovni. Čím více jí dcera vysvětlovala, že se Huntovi za svoji živnost nestydí a nikterak netouží zbavit se neblahého stigmatu, jež podle mínění její matky náleží pracujícím, tím vypadala Philippa zmateněji. Po dlouhé diskusi, která bohužel nikam nevedla, dospěla Annabelle k názoru, že její matka je svým způsobem omezená a nemá význam jí cokoliv vysvětlovat. Nakonec se odmítla o Šimonově rodině dál bavit. V soukromí poprosila Jeremyho, aby jí pomohl držet matku na uzdě, aby neplácla ve společnosti Simonových rodičů něco netaktního.

„Pokusím se,” slíbil bratr, ale moc sebejistě to neznělo.

„Však ji znáš. Máti nikdy nevycházela dobře s lidmi, kteří se od nás příliš odlišovali.”

Annabelle si podrážděně vzdychla. „Nedej bože, abychom strávili večer ve společnosti lidí, kteří nejsou stejní jako my. Ještě bychom se od nich mohli něčemu přiučit. Ba co hůř. Mohlo by se nám u nich líbit. Taková ostuda!”

Na bratrových rtech se objevil zvláštní úsměv. „Nebud na ni příliš přísná, Annabelle. Není to tak dávno, co jsi jimi sama pohrdala.”

„Nepohrdala!” Annabelle se zlověstně zachmuřila. Pak si rezignovaně povzdechla. „Vlastně máš pravdu. Pohrdala. Nyní sama netuším proč. Copak je na pracovním úsilí něco špatného? Naopak. Je mnohem obdivuhodnější než zahálka.”

Jeremy se nepřestával uculovat. „Změnila ses,” poznamenal stručně.

„Možná. Ale jedině k lepšímu,” odvětila smutně sestra.

Teď když stoupali po úzkém schodišti do bytu Huntových rodičů, jenž se nacházel nad masným krámem, všimla si Annabelle na svém muži nepatrného napětí. Byl to jediný projev toho, co cítí. Bezpochyby jej zajímalo, jak bude novomanželka vycházet s jeho rodinou. Annabelle si předsevzala, že společenské setkání proběhne na výbornou. Vyzbrojila se sebejistým úsměvem a nehnula ani brvou nad lomozem, jenž vycházel z útrob řezníkova stavení. Mísila se v něm kakofonie dospělých

hlasů, dětského pištění a dunění, jako by někdo převrhl kusy nábytku.

„Proboha,” zvolala Philippa, „to zní jako jako”

„Rvačka?” přispěchal jí na pomoc Simon. „Je to docela možné. V naší rodině není vždycky snadné odlišit zdvořilou konverzaci od výměny názorů v ringu.”

Vstoupili do největší světnice a Annabelle se zoufale pokoušela vyznat ve všech přítomných obličejích. Tamhle je Simonová starší sestra Sally, provdaná matka šesti dětí, které pobíhaly po bytě jako stádo pamplonských býků. Kromě ní se zde nacházel její manžel, Simonovi rodiče, tři mladší bratři a sestra jménem Meredith, snědá a zasmušilá, jež díky své vážnosti jako by do halasné společnosti ani nepatřila. Manžel se Annabelle svěřil, že má pro Meredith zvláštní slabost, protože je úplně jiná. Na rozdíl od ostatních sourozenců bodrých a hlučných byla Meredith plachá a sečtělá.

Děti Simona obklopily a začaly štěbetat jedno přes druhé. Muž s nimi měl neobvyklou trpělivost. Ty nejmenší vyhazoval do vzduchu, až se zalykaly smíchy, přičemž ještě stačil prohlédnout mezeru po nedávno vypadlém zoubku či otřít usmrkaný nos. Uvítání hostů proběhlo v naprostém zmatku. Dospělí na sebe pokřikovali, děti poskakovaly kolem nich jako kůzlata. To vše provázelo popuzené mňoukání kočky hovící si u krbu, na niž doráželo hravé štěně. Annabelle upřímně doufala, že se povyk zakrátko uklidní, nicméně čilý rozruch panoval i po zbytek večera. Matce zamrzl úsměv na rtech, Jeremy se očividně bavil, Simon občas propadal nervozitě, když se marně pokoušel situaci uklidnit.

Simonův otec, Thomas, byl mohutný muž, jehož se nedalo snadno přehlédnout. Uměl se zatvářit natolik odměřeně, až z něho čišel strach. Přesto se čas od času rozzářil upřímným úsměvem. V tu chvíli vynikala jeho podoba se synem. Annabelle seděla při večeři po tchánově boku a pokoušela se přátelsky si s ním povídat. Bohužel, hovor obou matek zjevně vázl. Ne že by si vzájemně nepadly do oka, pouze nedokázaly nalézt

společnou řeč. Životy těch dvou, léty nabyté zkušenosti a názory snad nemohly být odlišnější.

Večeře sestávala ze silných, dobře propečených plátků hovězího masa, trochy kaše a pouhé lžíce dušené zeleniny. Annabelle potlačila smutný povzdech, když si vzpomněla na báječnou francouzskou kuchyni, a jala se pilně prokousávat biftekem.

Krátce nato se na ni vlídně obrátila Meredith. „Annabelle, musíte nám vyprávět o Paříži. Zanedlouho vyrazíme s matkou na cestu po Evropě. Úplně poprvé.”

„No to je skvělé!” odvětila dívka. „Kdy odjíždíte?”

„Vlastně už za týden. Budeme pryč šest týdnů. Začneme v Calais a skončíme v Římě.”

Na toto téma debatovali po zbytek večeře. Poté se dostavila hospodyně, aby odnesla talíře, zatímco rodina se odebrala do salonu na čaj a zákusek. K potěšení všech dětí se Jeremy posadil na podlahu, hrál s nimi mikádo a krotil rozdováděné štěně. Annabelle se držela poblíž, sledovala dovádění omladiny a přitom klábosila se Simonovou starší sestrou. Pochopitelně jí neušlo, že se manžel kamsi vytratil se svou matkou. Jistě se ho mínila vyptat na překotný sňatek a období, jež po něm následovalo.

„Hrome!” zvolal Jeremy. „Stěně udělalo u krbu loužičku.”

„Doběhněte někdo pro služku a oznamte jí to,” přikázala Sally, zatímco drobotina hýkala smíchy nad nevychovaným pejskem.

Poněvadž Annabelle seděla nejblíže dveřím, s naprostou samozřejmostí vyskočila ze židle. Vstoupila do vedlejší místnosti, kde hospodyně ještě odklízela nádobí. Jakmile děvčeti oznámila malou nehodu, popadla služka náruč hadrů a pospíchala škodu napravit. Annabelle by ji okamžitě následovala, kdyby ovšem nezaslechla útržek hovoru linoucího se z kuchyně. V Berthině hlubokém hlase se zračil nesouhlas. Proto se zastavila a zaposlouchala.

„Miluje tě vůbec, Simone?”

Novomanželka zůstala stát jako solný sloup. Natahovala uši, aby zachytila mužovu odpověd. „Lidé se berou z rozličných důvodů.”

„To znamená, že ne,” zazněla věcná odpověd z úst paní tchyně. „Ne že by mě to překvapovalo. Ženské, jako je tahle, nikdy”

„Važ slova,” napomenul matku Simon. „Mluvíš o mé choti.” „Já vím, že ji máš především na ozdobu,” nedala si Bertha pokoj. „Když se pohybuješ ve vysokých kruzích. Ale provdala by se za tebe, kdybys nebyl bohatý? Zůstane s tebou v časech zlých nebo v nouzi? Kdybys dal na moje rady a ještě jednou se podíval na děvčata, která jsem ti doporučila já Kupříkladu na Molly Havelockovou či Peg Larcherovou Jsou to pořádné, dobře stavěné holky, které by ti byly oporou.”

Více připomínek Annabelle nesnesla. Kvapně se ovládla a vklouzla zpět do halasem naplněného salonu. Inu, kdo poslouchá za dveřmi, dozví se víc, než chce slyšet, pomyslela si žalostně. Zajímalo by ji, zda lze u tchyně ještě více propadnout. Kritika bolela Nicméně Annabelle si střízlivě uvědomovala, že Simonovi blízcí nemají žádný důvod, proč ji mít v lásce. Byla k sobě upřímná. Připouštěla, že uvažovala pouze o výhodách, které jí sňatek s Huntem přinese, a nikdy se netrápila tím, co mu nabídne na oplátku.

Zkroušeně přemítala, zda se má před Simonem zmínit, že zaslechla něco nepříjemného. Vzápětí tento nápad zavrhla. Kdyby s tím začala, pouze by manžela přinutila, aby se za svoji matku omluvil a začal manželku jalově ujišťovat, o což by si vlastně řekla. Chápala, že nějaký čas potrvá, než si vydobude Simonovu důvěru i důvěru jeho rodiny. A přesvědčí i samu sebe.

Pozdě v noci, když se novomanželé vrátili zpátky do hotelu Rutledge, uchopil Simon svou ženu za ramena a s úsměvem jí pohlédl do očí. „Děkuji ti,” řekl.

„Za co?”

„Za to, žes byla velice milá k mojí rodině.” Přitáhl ji k sobě a políbil do vlasů. „Za to, že jsi velkoryse přehlížela skutečnost, že jsou úplně jiní než vy.”

Annabelle se samou chválou zapýřila. Pojednou se cítila mnohem lépe. „Líbilo se mi u vás,” lhala, jako když tiskne, a Simon se ušklíbl.

„Takhle daleko zacházet nemusíš.”

„Inu, snad nastal napjatý okamžik nebo dva, když tvůj otec zabrousil na téma porážky jatečných zvířat Anebo když sestra líčila, jak se děťátko počuralo při koupání Ale celkově jsou velmi, velmi”

„Hluční,” doplnil Simon. Náhle mu v očích jiskřil smích.

„Chtěla jsem říct ,hodní’.”

Simon sklouzl ženě dlaní po zádech a začal ji masírovat mezi lopatkami. „Roli manželky obyčejného občana zvládáš na výbornou. Všechno máš důkladně promyšlené.”

„Není to tak hrozné. Opravdu,” odvětila Annabelle. Škádlivě přejela prsty po mužově těle a uličnicky se zazubila. „Jsem ochotná ledacos přehlédnout. Výměnou za pořádné neošizené”

„Bankovní konto?”

Annabelle se uculila a vklouzla prsty za opasek manželových kalhot. „Milování,” zašeptala dřív, než ji umlčel horkými ústy.

Následující den se Annabelle nemohla dočkat, až se opět setká s Lillian a Daisy, které bydlely v temže hotelovém křídle. Halasně se přivítaly, smály se a objímaly. Nadělaly tolik hluku, že za nimi paní Bowmanová poslala služebnou s příkazem, aby se okamžitě utišily.

„Ráda bych viděla Evii,” posteskla si Annabelle, když krá-

čela ruku v ruce s Daisy do přijímacího salonu. „Jak se má?”

„Před čtrnácti dny se dostala do pořádného maléru, když se pokusila navštívit otce,” odvětila s povzdechem Daisy. „Jeho stav se povážlivě zhoršil. Je upoutaný na lůžko. Evie utekla z domu, za což ji teta Florence, podpořená zbytkem rodiny, potrestala domácím vězením.”

„Na jak dlouho?”

„Navěky,” zazněla truchlivá odpověď.

„Jsou to odporní lidé,” zamumlala Annabelle. „Kéž bych tam mohla zajít a Evii vysvobodit.”

„Mohla by to být legrace,” nadchla se nápadem Daisy. „Co kdybychom ji unesly? Přineseme si žebřík, postavíme ho pod oknem”

„A teta Florence na nás poštve psy,” dodala chmurně Lillian. „Mají dva obrovité mastify, kteří v noci obcházejí kolem domu.”

„Tak jim hodíme maso napuštěné něčím na spaní,” nedala se Daisy. „A zatímco budou hafani dřímat”

„Ach, přestaň plácat hlouposti,” napomenula ji sestra. „Chci slyšet o Annabelliných líbánkách.”

Dívka cítila, jak se na ni dychtivě upírají dva páry tmavě hnědých očí. „Inu?” nevydržela Lillian. „Jaké to je? Bolí to tolik, jak se říká?”

Annabelle se zakřenila. V podstatě ji těšilo být tou zkušenější a vědět o věcech, které pro přítelkyně stále zůstávaly zahaleny tajemstvím. „Nuže, v určitém okamžiku je to dosti nepříjemné,” přiznala, „ale Simon je velice ohleduplný a pozorný. Ačkoliv nemám, s kým bych jej srovnala, troufám si tvrdit, že je nejúžasnějším milencem na světě.”

„Co to znamená?” vyzvídala Lillian.

Annabelle se zapýřila. Váhala. Pojednou se jí nedostávalo slov, jimiž by vyjádřila nepopsatelné. Jistě, mohla by zabrousit do podrobností, avšak scházely výrazy, jimiž by uměla děvčatům přiblížit onu závratnou něhu a pocit sounáležitosti. „V podstatě jde o naprostou blízkost a odevzdání, jež se vymykají lidskému chápání. Zpočátku je člověku trapně a nejradši by se propadl hanbou, ale vzápětí se cítí báječně, zapomíná, kým je, a jediné, na čem záleží, je milovaný partner. Touží ho mít stále blíž.”

Rozhostilo se krátké ticho, jak sestry uvažovaly nad jejím vysvětlením.

„Jak dlouho to trvá?” odvážila se Daisy.

Annabelle zrudla jako rak. „Někdy pouhých pár minut, a jindy několik hodin.”

„Několik hodin7” opakovaly sestry unisono. Zčistajasna vypadaly vyděšeně.

Lillian znechuceně nakrčila nos. „Proboha, to zní příšerně.”

Annabelle se rozesmála. „Příšerné to rozhodně není. Spíše rozkošné.”

Lillian odmítavě zavrtěla hlavou. „Hodlám přijít na způsob, s jehož pomocí to manžel zvládne rychle. Na světě existují daleko lepší věci než trávit hodiny v posteli a dělat to.”

Annabelle se ušklíbla. „Když už hovoříme o tajemném gentlemanovi, který se jednoho dne stane vaším chotěm, asi bychom měly začít s vymýšlením další lovecké strategie. Sezona začíná v lednu, takže na přípravu máme několik měsíců.”

„Daisy a já v první řadě potřebujeme podporu z urozených kruhů,” povzdechla si Lillian. „Nemluvě o lekcích etikety. Je mi líto, Annabelle, ale tím, že jste se provdala za řadového smrtelníka, jste zcela pozbyla společenského vlivu. To znamená, že jsme přesně tam, kde jsme byly.” Pak chvatně dodala: „Hlavně to neberte jako urážku.”

„Však já vím,” odvětila chápavě Annabelle. „Nicméně Simon má určité vlivné známé Kupříkladu lorda Westcliffa.”

„Ale ne!” bránila se rozhořčeně Lillian. „S ním nechci mít nic společného.”

„Proč ne?”

Přítelkyně vyklenula obočí v předstíraném údivu. Copak je zapotřebí něco vysvětlovat? „Protože je to ten nejnesnesitelnější chlap, jakého jsem kdy potkala.”

„Jenže je vysoce postavený,” nedala se Annabelle. „A Simonův nejlepší kamarád. Já ho také sice nemám dvakrát v lásce, ale mohl by z něho být vlivný spojenec. Povídá se, že Westcliffův rod je nejstarší v Anglii. Nikdo nemá modřejší krev než on.”

„A je si toho dobře vědom,” doplnila Lillian kysele. „Vzdor jeho populistickým řečem je patrné, jak se tetelí blahem, že se

coby šlechtic těší pozornosti nepřeberného množství patolízalů, jimž může po libostí poroučet.”

„Nechápu, proč se dosud neoženil,” dumala Daisy. „Jistě, má svoje chyby, přesto zůstává nejlepší partií.”

„Octnu se na vrcholu blaha, až ho někdo uloví,” zabručela Lillian a ostatní se rozesmály.

*

Třebaže většina příslušníků „lepší společnosti” v teplých letních měsících opouštěla Londýn, život z města docela nevyprchal. Parlament ukončil zasedání až dvanáctého srpna, kdy začínala sezona lovu tetřívků. Do té doby bylo žádoucí, aby se urození muži alespoň občas účastnili odpoledních zasedání. Zatímco pánové dleli v parlamentu či oblíbených klubech, jejich manželky se věnovaly nakupování, navštěvovaly své přítelkyně a psaly dopisy. Večer pořádaly soaré a plesy, které se obvykle protáhly do dvou tří hodin v noci. Takový byl život aristokratů nebo těch, kteří se věnovali všeobecně ceněným profesím. Patřili mezi ně duchovní, námořní důstojníci či lékaři.

Annabelle ke svému rozčarování brzy zjistila, že její manžel, vzdor bohatství a úspěchům, mezi oblíbence nepatří. Proto nebyli často zváni na významná setkání, po nichž velice toužila. Mezi smetánku se dostávali pouze v případech, kdy hostitel Simonovi něco dlužil, případně patřil do okruhu známých lorda Westcliffa. Od svých urozených přítelkyň, s nimiž se dříve scházela, nyní obdržela pozvání velice zřídka. Občas se odvážila navštívit je z vlastní vůle. I když ji vždycky přijaly, chovaly se k ní odtažitě, takže si podruhé netroufla je vyhledat. Hranice vytýčené společenským postavením nebylo možné překonat. Dokonce i vikomtova žena, jež se díky hráčské vášni a rozhazovačným manýrům svého manžela octla téměř na mizině a žila v sešlém domě pouze se dvěma služebnými, nad ní ohrnovala nos a dávala dívce jasně najevo svoji nadřazenost. Koneckonců, navzdory očividné bídě svého manžela byla provdána za šlechtice, zatímco Simon Hunt představoval sice zazobaného, leč opovrhovaného obchodníka.

Rozzuřená kvůli mrazivému přijetí ze strany vikomtovy ženy, rozběhla se Annabelle za Lillian a Daisy, aby se jim vyzpovídala a ony ji utěšily. Barvitě se jim svěřovala, čímž sestry výborně pobavila. Přesto s přítelkyní velice soucítily. „Měly byste vidět ten její salon!” soptila Annabelle, zatímco vztekle rázovala po přijímací místnosti. Sestry si udělaly pohodlí a usadily se na pohovku. „Všechno tam má zaprášené a odřené. Koberec byl samá skvrna od vína. A přesto na mě hledí spatra. Dokonce mě politovala, že jsem se musela provdat pod úroveň. Pod úroveň. Tohle si troufne o mně říct, když každý v Londýně ví, že ten její je nenapravitelný mazavka, který co nepropije, prohraje v kartách! Možná je vikomt, ale není hoden políbit Simonovi boty. Asi si umíte představit, že jsem měla co dělat, abych jí to nevmetla do tváře.”

„Nechápu, proč jste se držela?” prohlásila líně Lillian. „Já bych jí pověděla hezky od plic, co si myslím o tom jejím hloupém snobismu.”

„Nejspíš proto, že s podobnými typy nemá význam se přít,” zamračila se Annabelle. „I kdyby Simon zachránil tucet lidí před utopením, nikdy by na něho nepohlíželi s toutéž úctou jako na starého tlustého šlechtice, který čirou náhodou seděl poblíž a nehnul ani prstem.”

Daisy jemně povytáhla obočí. „Mrzí vás, že jste se provdala mimo svůj stav?”

„Ne,” vyhrkla okamžitě Annabelle. Vzápětí ale zahanbeně sklopila hlavu. „Přesto si občas přeju, aby Simon urozený byl.”

Lillian na ni pohlédla s novou dávkou zájmu. „Kdybyste mohla vrátit čas, dala byste přednost lordu Kendallovi?”

„Proboha, to ne.” Annabelle si povzdechla a klesla na nejbližší židli. Nařasená sukně ze zeleného hedvábí potištěného drobnými kvítky se vzdouvala kolem ní. „Ničeho nelituji. Ale kupříkladu mě mrzí, že neobdržíme pozvání na ples u Wymarků. Anebo na večírek konaný v domě Gilbreathů. Zkrátka je mi líto, že jsou nám zapovězena setkání, jichž se účastní příslušníci vyšších kruhů. Naproti tomu je pan Hunt často zván k lidem, kteří jsou úplně jiné sorty.”

„Jaké sorty?” vyzvídala Daisy.

Annabelle zaváhala. Místo ní se ozvala Lillian, a to značně kysele: „Hádám, že Annabelle hovoří o takzvaných společenských šplhounech. Patří sem všichni, kteří pocházejí z nižších vrstev a nějakým zázrakem se jim povedlo vydělat dostatek peněz. Obecně jsou považováni na vulgární a nevychované. Jinými slovy jsme to my.”

„Kdepak!” vyhrkla ihned Annabelle a obě sestry se rozchechtaly.

„Ale ano,” přikyvovala vlídně Lillian. „Provdala jste se do našeho světa, drahá, a nepatříte mezi nás o nic víc, než my mezi šlechtu, i kdyby se nám nakrásně podařilo klofnout urozeného ženicha. Pravdou zůstává, že mně je dočista fuk, jestli se zařadím po bok Wymarků či Gilbreathů, protože jsou dočista tupí a zahledění výhradně do sebe.”

Annabelle na přítelkyně zamyšleně pohlédla. Náhle viděla svoji situaci z naprosto jiného úhlu. „Nikdy jsem se nezabývala otázkou, jací doopravdy jsou,” přiznala. „Najednou mi dochází, že jsem toužila vystoupat po společenském žebříčku co nejvýš, aniž bych uvažovala nad tím, zda budu spokojena s vyhlídkou. Nicméně, dneska už není co řešit. Nezbývá, než se přizpůsobit novému životnímu stylu, třebaže mi není vlastní.” Opřela se lokty o kolena, zabořila bradu do dlaní a lítostivě dodala: „Zda jsem uspěla, poznám ve chvíli, kdy mě nebude mrzet povyšování vyžilé ženské, která měla to ,štěstť, že se provdala za zhýralého vikomta.”

Ironií osudu byli Huntovi tentýž týden pozváni na ples pořádaný lordem Hardcastlem, jenž byl Simonovi velice zavázán. Obchodník mu totiž poradil, jak výhodnými investicemi posílit tenčící se rodinný rozpočet. Jednalo se o velkolepou společenskou událost s mnoha hosty. Byť si Annabelle upřímně předsevzala, že jí na podobných akcích přestane záležet, tetelila se vzrušením. Oděla se do ledově žluté saténové toalety, bohaté lokny měla vysoko vyčesané a upevněné žlutými stuhami. Do tanečního sálu vstoupila zavěšená do Simona. Dvoranu lemo-valo mramorové sloupoví, koupala se ve světle osmi mohutných lustrů, vzduch byl prosycen vůní růží a pivoněk. Annabelle přijala číši vychlazeného šampaňského a vplula mezi své přátele a známé. Užívala si důstojnost a eleganci, vyzařující ze všech přítomných. Těmhle lidem vždycky rozuměla a dovedně je napodobovala. Chovali se civilizovaně, byli výborně vychovaní, vzdělaní, vyznali se v hudbě, umění i literatuře. Tyto pány by ani ve snu nenapadlo, aby v přítomnosti dámy probírali politické či obchodní záležitosti. Radši by se nechali zastřelit, než by otevřeně hovořili o svých výdajích nebo majetku toho druhého.

Často tancovala. Se Simonem i ostatními muži. Smála se, klábosila, přijímala komplimenty, které na ni pršely ze všech stran. Někdy v polovině večera spatřila Simona stát na opačné straně sálu. Hovořil se svými přáteli. Náhle pocítila nevýslovnou touhu dlít v jeho blízkosti. Zbavila se společnosti dvou dotěrných pánů a zamířila ke sloupoví, kolem něhož se dalo lehko projít. Mezi jednotlivými pylony byly rozestaveny stolky a židle, aby se měli hosté kam posadit a kde si popovídat. Minula skupinku ctihodných vdov, pak hrozen zdrcených čekanek. Vyloudily na její tváři chápavý úsměv. Když ale míjela záda dvou dam, zaslechla několik slov, která způsobila, že se zarazila na místě. I kdyby se náhodou ohlédly, nemohly ji spatřit, jelikož ji kryl shluk vzrostlých palem v masivních květináčích.

„Nechápu, proč je museli zvát zrovna dneska,” bručela popuzeně jedna z nich. Annabelle si uvědomila, že hlas patří její bývalé přítelkyni, lady Wells-Troughtonové. Před několika minutami s ní hovořila a jejich shledání jí připadalo příjemné.

„Jak je nafoukaná! Nestydatě se předvádí s vulgárním diamantem na prstě a nevychovaným manželem po boku. Jednoduše příšerné!”

„Však on jí hřebínek brzy spadne,” prorokovala druhá.

„Zřejmě jí dosud nedošlo, že jsou vítáni pouze tam, kde jim někdo něco dluží. Nepočítáme-li Westcliffovy přátele.”

„Westcliff je silný spojenec,” přiznala lady WellsTroughtonová. „Ale i jeho shovívavost má svoje meze. Pravdou je, že by mohli projevit dostatek dobrého vkusu a necpat se tam, kam nepatří. Jednou si vzala nýmanda, tak ať se druží s nimi. Ačkoliv, podle mého se milá Annabelle domnívá, že je pro ně až moc dobrá”

Dívce se zatočila hlava. Zčistajasna se cítila zlomená a prázdná. Po špičkách vycouvala z dosahu klevetící dvojice a zamířila do stinného kouta. Měla bych vážně přestat poslouchat cizí hovory, pomyslela si smutně. Vzpomněla si na připomínky, které na její adresu utrousila Bertha Huntová. Vždycky se o sobě dozvím něco nelichotivého.

Nepřekvapilo ji, že se společně se Simonem stala terčem mnohých pomluv. Zarazila ji nesnášenlivost prýštící z hlasu obou žen. Nechápala, proč tolik nevraživosti. Jedině snad ze závisti Annabelle získala pohledného, schopného a bohatého manžela, zatímco lady WellsTroughtonová se sice provdala za šlechtice, avšak o třicet let staršího než ona, který byl přitažlivý asi tak jako kopřiva v květináči. Zdálo se, že lady WellsTroughtonová a její vrstevnice vášnivě obhajují svou jedinou přednost příslušnost k aristokracii.

Annabelle si připomněla Philippin výrok: „Obchodník nebude nikdy tak mocný jako šlechtic.” Přesto jí připadalo, že se aristokracie třese strachy před vzrůstajícím vlivem průmyslníků Simonová typu. Málokterý urozený muž byl tak prozíravý jako Westcliff a uvědomoval si, že musí učinit mnohem víc, než lpět na starobylých výsadách vlastníků půdy, aby si uchoval svůj vliv. Annabelle vkročila mezi sloupy a rozhlédla se po přítomných. Připadali jí pyšní, hluboko zabředlí do tradičních způsobů uvažování a chování, odhodlaní povýšeně ignorovat, že se svět kolem nich počíná měnit. Nicméně se v jejich společnosti cítila lépe než mezi Simonovými neotesanými, neomalenými přáteli. Avšak už dávno na ně nehleděla s úžasem či touhou v očích. Vlastně

Proud neveselých myšlenek přerušil příchod muže se dvěma sklenkami chlazeného šampaňského v rukou. Plešatěl a tloustl, záhyby tučného krku mu přepadaly přes okraj hedvábné vázanky. Sotva jej Annabelle poznala, v duchu zasténala. Lord

Wells—Troughton, manžel oné dámy, která jí tak okázale pohrdala. Z lačného pohledu, jímž ohodnotil její ňadra ukrytá ve světlém saténu, se dalo soudit, že on přání své ženy aby Annabelle na ples nebyla vůbec pozvána očividně nesdílí.

WellsTroughton, jehož sklony k nevěře vešly ve všeobecnou známost, vyhledal Annabelle již před rokem, aby jí otevřeně sdělil, že je ochoten pomoci jí z tíživé finanční situace výměnou za občasné společné rozptýlení. Skutečnost, že ho příkře odbyla, zřejmě nikterak neumenšila jeho zájem. Ani za mák mu nevadilo, že se mezitím provdala. Muži, jako je on, nepovažují manželství za překážku. Spíše naopak. Působí na ně jako výzva. „Neber si do postele milku bez prstýnku,” znělo oblíbené rčení podobných sukničkám. Milostné aféry představovaly pro mnohé urozené ženy a muže oblíbenou kratochvíli. A nic nepřitahovalo šlechtice víc než mladé manželky jiných pánů.

„Paní Huntová,” spustil žoviálně WellsTroughton. Podával jí číši šumivého vína, již chladně s díky přijala. „Záříte jako letní růže.”

„Děkuji vám, lorde,” odvětila mrazivě.

„Čemu vděčíme za skutečnost, že přímo překypujete spokojeností, má drahá?”

„Nejspíš mému nedávno uzavřenému sňatku, pane.”

WellsTroughton se zachichotal. „Aha. Dobře si vzpomínám, jak sladké bývají první dny manželství. Užijte si tu radost, dokud trvá. Záhy totiž uletí.”

„Některým možná ano, u jiných se zdrží do konce života.”

„Drahoušku, vy jste tak rozkošně naivní.” Vševědoucně na dívku zamrkal, pak opět spočinul zrakem na jejím kyprém poprsí. „Avšak nehodlám vás zbavit iluzí. Časem totiž samy vyprchají.”

„Pochybuji,” mínila Annabelle, což muže rozesmálo.

„Takže se Hunt projevil jako uspokojivý pan choť?” „V každém ohledu,” ujistila ho.

„Pojďte, mně se klidně můžete svěřit. Rád se stanu vaším důvěrníkem. Vyhledáme si tichý koutek, kde si promluvíme. Znám tu několik vhodných míst.”

„Věřím,” prohodila vesele Annabelle. „Ale žádného důvěrníka nepotřebuji, pane.”

„Trvám na tom, že si vás na okamžik ukradnu jen pro sebe.” Masitou dlaní uchopil dívku v kříži. „Jistě nejste natolik hloupá, abyste spustila povyk, že ne?”

Annabelle se mohla bránit jedině tím, že vzniklou situaci náležitě zlehčí a obrátí v žert. Potutelně se usmála a odvrátila se. Zadumaně usrkla šampaňské. „Neodvážím se opustit sál ve vaší společnost, pane. Obávám se, že můj manžel je strašlivě žárlivý.”

Vzápětí lehce nadskočila. To když se za ní ozval Simon: „A jak se zdá, má k tomu dobrý důvod.” Ačkoliv hovořil tiše, zazněl v jeho hlase kousavý podtón, který dívku poplašil. Mlčky hleděla manželovi do očí, němě ho vyzývala, aby nedělal scény. Lord WellsTroughton je sice protivný, ale neškodný. Kdyby se Simon neovládl, hrozilo, že všichni tři nakonec sklidí zasloužený posměch.

„Hunte,” ozval se podsaditý šlechtic, jenž nevěděl, co je stud. „Máte neuvěřitelné štěstí. Vyhrál jste první cenu.”

„Ano, já vím.” Ze Simonových očí sálala hrozba. „A pokud se k ní ještě jednou opovážíte přiblížit”

„Miláčku,” zasáhla Annabelle s rozmarným pousmáním,

„obdivuji, s jakým nadšením hájíš mou čest. Nicméně tohoto pána můžeš hladce vyřídit, až ples skončí.”

Simon neodpovídal. Nespouštěl Wells-Troughtona z očí. Zjevně zuřil, což přitáhlo pozornost okolostojících lidí. „Držte se dál od mé ženy,” doporučil mu ledově. Tlouštík okamžitě pobledl.

„Přeji vám dobrý večer, lorde,” zašveholila Annabelle. Vysrkla zbytek nápoje a se strojeným úsměvem prohlásila: „Ještě jednou děkuji za šampaňské.”

„Není zač, paní Huntová,” zabručel WellsTroughton a měl se kvapně k odchodu.

Zrůžovělá hanbou, vyhýbala se Annabelle zvědavým pohledům ostatních hostů. Rázně kráčela ze sálu s manželem v patách. Zamířila ke dveřím vedoucím na venkovní balkon. Tam

položila sklenici a nechala si svěžím větříkem chladit rozpálená líčka.

„Co ti povídal?” naléhal rozčileně Simon. Zlostně se nad ženou skláněl.

„Nic důležitého.”

„Dělal ti návrhy. Každý si toho všiml.”

„Nic to neznamená. Pro něho ani pro ostatní. Zkrátka jsou takoví. Jako bys nevěděl, že neberou tyhle záležitosti příliš vážně. Věrnost chápou jako středostavovský předsudek. Proto když nějaký muž osloví cizí choť, jako kupříkladu právě před chvílí lord WellsTroughton mě, nepřipisují tomu žádný význam.”

„Ale pro mě tedy je sakra důležité vědět, který pacholek se dvoří mé ženě.”

„Pokud se jím necháš vyprovokovat a rozzlobíš se, staneme se terčem posměchu. Mimoto tím otevřeně naznačuješ, že mi nedůvěřuješ.”

„Právě jsi mi oznámila, že ve vašich kruzích se věrnost nenosí.”

„Já k nim nepatřím,” vyštěkla Annabelle. Už se neovládala.

„Přestala jsem být jednou z nich v té chvíli, kdy jsem se za tebe provdala! Sama netuším, kam nyní náležím. Nejsem jedna z nich a k tvým přátelům mám na hony daleko.”

Ačkoliv muž nehnul ani brvou, Annabelle vycítila, že mu ublížila. Okamžitě zalitovala svých slov. Povzdechla si a promnula si čelo. „Simone, nechtěla jsem tím říct”

„To je v pořádku,” zabručel. „Vraťme se zpátky.”

„Ale já ti chci vysvětlit.

„Není třeba.”

„Simone” Raději zmlkla. Manžel ji beze slova odváděl do sálu. Kéž by mohla vzít neuvážená slova zpět.

Annabelle se strachovala, aby zbrklé obvinění, které pronesla na Hardcastleově plese, nezpůsobilo mezi ní a manželem nezacelitelnou trhlinu. Toužila se mu omluvit a vysvětlit, že mu nemínila nic vyčítat. Avšak Simon odmítl každou žádost o rozmluvu. Nedostala příležitost mu říct, že sňatku s ním rozhodně nelituje. Simon, jenž neváhal o všem otevřeně hovořit, hodlal za touto událostí udělat tlustou čáru. Annabelle ho neúmyslně zasáhla na nejcitlivějším místě. Jeho reakce vypovídala o tom, co cítí. V koutku duše litoval, že milou sobecky odvedl ze světa, o němž snila.

K dívčině úlevě se však jejich vztah zakrátko vrátil do starých kolejí. Pořád se vášnivě milovali, škádlili, a potřebovali jeden druhého. Přesto jako by se něco nepatrně změnilo. Přicházely chvíle, kdy se Simon zdál být ve střehu, jako by se bál, že mu Annabelle může ublížit. Zdálo se, že ji k sobě pustí pouze tak blízko, aby jej nemohla ohrozit. Na druhé straně byl připraven přispěchat své ženě na pomoc, kdykoliv to bude třeba. Jedné noci ona situace nastala. A potíže se dostavily ze zcela nečekaného konce.

Simon se vrátil do hotelu nezvykle pozdě. Celý den strávil ve své továrně na výrobu lokomotiv. Byl silně cítit kouřem, olejem a kovem. Šaty měl špinavé a zničené.

„Cos proboha dělal?” zhrozila se Annabelle. Manželův ošuntělý zjev ji zároveň pobavil i vyděsil.

„Procházel jsem se po slévárně,” odvětil Simon. Vestu a košili svlékl v okamžiku, kdy překročil práh ložnice.

Annabelle na něho pochybovačně pohlédla. „Řekla bych, že o pouhou ,procházku’ zrovna nešlo. Od čeho jsou ty skvrny? Vypadá to, jako bys montoval lokomotivu vlastníma rukama.”

„Skutečně nastala chvíle, kdy jsem přiložil ruku k dílu.” Simon zahodil košili na podlahu a Annabelle se kochala hrou vypracovaných svalů. Manžel byl zjevně ve vynikající náladě. Rád si protáhl tělo, zejména když se jednalo o náročný či riskantní úkol.

Annabelle se zamračila a spěchala připravit muži koupel. Když se vrátila do ložnice, přistihla jej nataženého na lůžku. Na noze měl podlitinu velikosti pěsti a na zápěstí krvavé škrábance. Dívka vykřikla úlekem. „Vždyť ty jsi zraněný! Co se stalo?”

Simona jako by její zájem zaskočil. Překvapil ho zápal, s jakým se k němu rozběhla. „Ale nic,” broukl a chytil ženu kolem pasu.

Annabelle odstrčila jeho ruce, poklekla a jala se zkoumat tmavou modřinu. „Od čeho máš tohle?” naléhala a prstem přejela po jejím okraji. „Poranil ses ve slévárně, že ano? Simone Hunte, přeji si, aby ses od toho místa držel dál! Od všech těch kotlů, jeřábů a nádrží. Příště tě pravděpodobně něco rozdrtí, opaří nebo propíchne jako řešeto.”

„Annabelle” Manžel se očividně dobře bavil. Uchopil dívku za lokty a vytáhl na nohy. „Nemůžu s tebou hovořit, když přede mnou klečíš. Alespoň ne plynule. Všechno ti vysvětlím.” Náhle se odmlčel, temné oči se mu podivně leskly, když spatřil manželčin výraz. „Ty se zlobíš, že?”

„Každá ženská by se čepýřila, kdyby se jí mužský vrátil domů v takovémhle stavu!”

Simon jí sklouzl dlaní po šíji a lehce ji zezadu stiskl. „Nezdá se ti, že přeháníš? Vždyť se jedná o pouhou modřinu a popáleninu, která ani nestojí za řeč.”

Annabelle se zakabonila. „Nejprve mi pověz, co se přihodilo, a já se poté rozhodnu, jak zareaguji.”

„Čtveřice mužů se pokoušela vytáhnout z pece kovový plát. Dělá se to dlouhými kleštěmi. Musejí ho přenést na válcovací stolici, kde plech dostane konečnou podobu. Jak se ukázalo, plát byl nad jejich síly. Jakmile mi došlo, že jej nejspíš upustí, popadl jsem další pár kleští a spěchal jim na pomoc.”

„Proč nezasáhl některý z dělníků?”

„Shodou okolností jsem se octl nejblíže.” Simon pohodil rameny ve snaze celou epizodu náležitě zlehčit. „Uhodil jsem se o rám, když jsme ten plech pokládali. K té popálenině jsem přišel nešťastnou náhodou, když se mi o paži otřely rozpálené kleště. Ale vždyť to nic není. Já se hojím rychle.”

„Ach, to je všechno?” vyděsila se Annabelle. „Ty zkrátka zvedáš stokilové kusy doruda rozpáleného železa jenom tak v košili? A já hloupá si z toho dělám hlavu.”

Simon ji zlehka políbil na tvář. „O mě se bát nemusíš.”

„Někdo se bát musí.” Annabelle si ostře uvědomovala, jaká z muže sálá nezkrotná síla. I on však zůstává zranitelný. I on může zemřít. Také je jenom člověk. Pouhý smrtelník. Sotva si připustila, jak je pro ni důležité zajistit Simonovi bezpečí, poplašeně se zachvěla. Odtáhla se od manžela s odůvodněním, že musí zkontrolovat, zda nepřetéká vana. „Smrdíš jako vlak,” prohodila ještě přes rameno.

„S pořádně dlouhým komínem!” volal za ní, když ji následoval.

Annabelle si posměšně odfrkla. „Nesnaž se být vtipný. Zlobím se na tebe.”

„Ale proč?” nechápal Simon a chytil ji v pase. „Protože jsem kapánek zraněný? Věř mi, všechny tvoje oblíbené části mého těla pracují na výbornou.” Políbil ji na šíji.

Dívka ztuhla, pokoušela se mu vymanit. „Je mi úplně jedno, jestli příště spadneš po hlavě do kotle nebo roztaveného železa. Když jsi takový hlupák a vydáš se do slévárny bez ochranného oděvu”

„Ďáblovo koření,” mazlil se s ní Simon. Zvědavá ruka se sunula k oblině ňader.

„Cože?” otázala se Annabelle. Že by nové jadrné slovo?

„Ďáblovo koření. Tak říkají roztavenému železu.” Prsty obkroužil vzduté prsy, jež díky tuhému korzetu trčely vpřed jako rohy býka. „Propána, co to máš pod šaty?”

„Svůj nový, parou tvarovaný korzet.” Módní novinka doputovala do Anglie až z New Yorku. Vyráběla se ze silně naškrobené tuhé látky, která se žehlila na kovové formě. Proto byl tento korzet mnohem pevnější a tvarem vyhovoval víc než staré typy.

„Nelíbí se mi. Necítím přes něj tvoje ňadra.”

„Potom je všechno v pořádku,” odvětila Annabelle s přehnanou trpělivostí a divoce zakoulela očima, když manžel zkusmo stiskl její vyztužený hrudník.

„Simone Tvoje lázeň.”

„V prvé řadě by mě zajímalo, který idiot korzety vynalezl,” zabručel a neochotně se od manželky odlepil. „Angličan, přirozeně.”

„Jak jinak.” Následoval Annabelle do koupelny, kde utahovala kohoutky.

„Moje švadlena mi povídala, že korzety se vyvinuly z kytlic, které bývaly znakem nevolnictví.”

„Proč tedy s takovou radostí nosíš znak nevolnictví?”

„Protože je nosí všechny dámy, a kdybych tak neučinila, byla bych v pase tlustá jako sud.”

„Marnivosti, tvé jméno je žena,” citoval teatrálně Simon a odhazoval spodní prádlo na lesknoucí se dlažbu.

„Čili pánové se škrtí vázankami jen proto, že je to nesmírně pohodlné, že?” otázala se sladce, zatímco muž vstupoval do vany.

„Kravatu nosím z jediného důvodu: kdybych tak nečinil, považovali by mě za většího neotesance než dosud.” Opatrně si sedal, jelikož nádrž nebyla stavěna pro muže jeho velikosti. Jakmile se ponořil do hřejivé vody, spokojeně sykl slastí.

Annabelle k němu přistoupila a prsty mu prohrábla černé kučeravé vlasy. „Vždyť tě téměř neznají. Ne, nenamáčej tu paži. Pomohu ti ji umýt.”

Opatrně muže namydlila, přičemž podrobila jeho tělo důkladné prohlídce. Cítila, jak jí pod prsty klouže hladká kůže, pod níž se ukrývají pletence tvrdých svalů. Jakožto rozkošnicky založený tvor se Simon nikterak netajil tím, jak ho její počínání těší. Líně manželku pozoroval skrze přivřená víčka. Dech se mu zrychlil, ačkoliv byl stále pravidelný, svaly pod bříšky prstů tvrdly.

V koupelně panovalo ticho rušené pouze šploucháním vody a ševelením vzrušeného dechu. Annabelle jako ve snách polaskala muži houštinu chloupků na hrudi. Vzpomínala, jaké to je cítit je na nahých ňadrech. „Simone,” hlesla.

Dlouhé řasy se zvedly, tmavé oči se stočily směrem k ní. Muž širokou dlaní přitiskl drobnou ručku ke svému hrudníku.

„Ano?”

„Kdyby se ti někdy něco stalo, já” Náhle se odmlčela, jelikož kdosi rázně zaklepal na dveře apartmá. Okamžitě se probrala ze zamyšlení. „Hmm Kdo to může být?”

Nečekané vyrušení Simona popudilo. „Nechalas pro něco poslat?”

Annabelle zavrtěla hlavou, narovnala se a otřela si dlaně do ručníku.

„Nevšímej si toho.”

Kysele se usmála, jelikož bušení se ozývalo stále naléhavěji. „Vypadá to, že se nezvaný návštěvník lehko nevzdá. Asi bych se měla podívat, kdo to je.” Odešla a jemně za sebou zaklapla dveře, aby manželovi dopřála soukromí.

Pospíchala k hlavnímu vchodu a prudce jej otevřela. „Jeremy!” Radost ze shledání vyprchala, jakmile spatřila chlapcův výraz. Bratr byl bledý jako stěna, ústa měl pevně semknutá. Dostavil se prostovlasý, rozcuchaný, dokonce zapomněl i na převlečník. „Jeremy, přihodilo se něco zlého?” Pozvala hosta dál.

„To si piš.”

Všimla si, že se bratr tak tak ovládá. Zmítala jím panika. Nedokázala z hocha spustit oči. Cítila, jak v ní sílí obavy. „Pověz mi, co se stalo.”

Jeremy si nervózně prohrábl světlé vlasy, takže mu nyní trčely do všech stran. „Přišel jsem ti oznámit” Zarazil se, jako by sám nemohl uvěřit tomu, co se jí chystá sdělit.

„Cos mi přišel říct?”

„Přišel jsem ti oznámit, že naše matka právě někoho probodla.”

Annabelle na mládence nechápavě civěla. Nakonec se hrozivě zakabonila. „Jeremy,” ucedila mrazivě, „tohle je ten nejnechutnější vtípek, který jsi kdy”

„Já nežertuji! Kéž by tomu tak bylo.”

Annabelle se měla co ovládat. „Koho tedy podle tebe zapíchla?”

„Lorda Hodgehama. Starého přítele našeho otce. Pamatuješ si na něho?”

Z Annabelliných tváří vyprchala všecka barva. Zmocnila se jí čirá hrůza. „Ano,” slyšela se šeptat. „Vzpomínám si.”

„Zřejmě k nám večer přišel. Byl jsem zrovna u svých přátel. Vrátil jsem se o něco dřív. Sotva jsem překročil práh, spatřil jsem na podlaze v hale krev.”

Annabelle lehce zavrtěla hlavou, jako by nechápala význam jeho slov.

„Krůpěje mě zavedly do salonu,” pokračoval chlapec. „Našel jsem tam kuchařku. Byla úplně hysterická. Komorník se pokoušel smýt krev z koberce, zatímco mamá stála uprostřed místnosti jako socha. Neřekla jediné slovo. Na stole ležely zkrvavené nůžky ty, co používá při šití. Z toho, co jsem vytáhl ze služebnictva, jsem pochopil, že Hodgeham přišel za matkou do salonu. Strhla se hádka. Pak Hodgeham vyvrávoral ven, ruce si tiskl k hrudi.”

Annabellina mysl se rozběhla jako zběsilá. Myšlenky těkaly v šíleném rytmu jedna přes druhou. Vždycky s Philippou před bratrem skrývaly pravdu. Kdykoliv se Hodgeham objevil, chlapec byl naštěstí v internátní škole. Kdyby se dozvěděl, že část peněz na jeho vzdělání pocházela z Hodgehamových kapes, zhroutil by se. Ne, nesmí nic zjistit. Nějak mu to vysvětlí. Později. Nyní je nejdůležitější ochránit Philippu.

„Kde je Hodgeham teď?” otázala se. „Jak vážně je raněn?”

„Nemám ponětí. Vypadá to, že se doploužil k zadnímu vchodu, kde na něho čekal kočár. Kočí s komořím se o něho jistě postarali.” Jeremy divoce zavrtěl hlavou. „Nevím, kam ho máti bodla. Netuším kolikrát, ani proč. Nic mi neřekla. Jenom podivně koukala, jako by si nedokázala vzpomenout na vlastní jméno.”

„Kde je teď? Neříkej mi, že jsi utekl a nechal ji doma samotnou?”

„Nařídil jsem komorníkovi, aby ji hlídal a nehnul se od ní na krok.” Jeremy se zarazil a vrhl ostražitý pohled za sestřina záda. „Zdravím, pane Hunte. Omlouvám se, že jsem sem tak vpadl. Přišel jsem, neboť”

„Ano, slyšel jsem. Dost křičíš.” Simon si v klidu zasoukal do kalhot podolek čisté košile. Nespouštěl z chlapce zrak.

Annabelle se otočila, ale při pohledu na svého muže dočista zkoprněla. Občas zapomínala, jak hrozivě se umí Simon tvářit. Jako by neznal slitování. Obličej pozbyl veškerého výrazu. Takhle si představovala nájemného vraha.

„Proč k nám Hodgeham zavítal v tak nekřesťanskou hodinu?” divil se hlasitě Jeremy. Mladíkův výraz byl ostře poznamenán obavami. „Proč ho mamá vůbec přijala? Čím ji mohl takhle vyprovokovat? Musel ji něčím rozčílit. Nejspíš pomlouval otce, anebo jí činil neslušné návrhy, špinavec jeden.”

Nato se rozhostilo napjaté ticho. Annabelle už už otvírala ústa, aby něco poznamenala, avšak Simon lehce zavrtěl hlavou, čímž ji okamžitě umlčel. Cele se věnoval Jeremymu, hovořil konejšivým vlídným hlasem. „Jeremy, běž teď do hotelových stájí a nech připravit náš kočár. A vyřid čeledínům, ať osedlají mého koně. Potom se rozjed k vám domů. Tam sbalíš koberec a vůbec všechno, na čem ulpěla krev. Odvez to do továrny na lokomotivy. Do té první z budov. Ohlas se mým jménem. Nikdo se tě nebude na nic ptát. Je tam pec”

„Chápu,” přikývl vzápětí chlapec. „Nechám všechno spálit.”

Simon mu povzbudivě pokynul a hoch bez jediného slova vylétl ze dveří.

Vzápětí se Annabelle obrátila ke svému choti. „Simone, já

Musím za matkou.”

„Můžeš jet s Jeremym.”

„Netuším, co si počít s lordem Hodgehamem”

„Vyhledám ho,” oznámil jí chmurně manžel. „Modli se, aby jeho zranění bylo smrtelné. Jestli zemře, ubude nám spousta starostí a snáze tuhle patálii zahladíme.”

Annabelle přikývla. Kousala se do rtů, než pravila: „Domnívala jsem se, že máme od Hodgehama jednou provždy pokoj. Ani ve snu by mě nenapadlo, že si znovu troufne obtěžovat matku. Vždyť jsem se provdala. Zdá se, že toho chlapa nic nezastaví.”

Simon uchopil svou ženu za ramena a oznámil jí s lehkostí, z níž mrazilo: „Já ho zastavím. Na to vezmi jed.”

Pohlédla na něho s obavami v očích. Mračila se. „Co máš v plánu?”

„Pohovoříme si o tom později. Nyní se pořádně obleč a vyraz za Jeremym.”

„Ano, Simone,” hlesla a odspěchala ke skříni.

*

Když sourozenci přijeli do rodného sídla, našli Philippu sedět na schodech s pohárkem likéru v rukou. Zdála se malá, téměř jako děcko. Dceři poskočilo srdce v hrudi, sotva spatřila matčinu sklopenou hlavu. „Mamá,” zašeptala a usedla na schod vedle ní. Objala paží matčina ohnutá záda. Jeremy se mezitím pustil do práce.

S lokajovou pomocí svinul koberec v salonu. Pak jej odnesou do kočáru. Byť se utápěla v obavách, Annabelle potěšilo, že na čtrnáctiletého mládenečka zvládá bratr vypjatou situaci více než skvěle.

Philippa se napřímila a obdarovala dívku uštvaným pohledem. „Je mi to moc líto.”

„Ničeho nelituj.”

„Právě když jsem si začala zvykat, že je konečně všechno v pořádku, se tu objeví Hodgeham Prohlásil, že by rád pokračoval s našimi dostaveníčky. Vyhrožoval, že pokud mu nevyhovím, začne vykládat na potkání, čím jsem mu platila za jeho velkorysost. Tvrdil, že nás všechny zničí a já se stanu terčem všeobecného pohrdání. Plakala jsem a žadonila, ale on se smál Pak ke mně vztáhl ruce. Cosi v mém nitru se pohnulo. Zrak mi padl na nůžky ležící na stole. Nedokázala jsem odolat. Musela jsem se jich zmocnit a Pokusila jsem se ho zabít. Doufám, že se mi to povedlo. Je mi jedno, co se se mnou teď stane”

„Mlč, mamá,” chlácholila ji Annabelle. Ochranitelsky Philippu objímala kolem ramen. „Nikdo ti nic nevyčítá. Lord Hodgeham byl zrůda, a jestli”

„Byl?” otázala se Philippa otupěle. „Znamená to, že zem-

řel?”

„Opravdu nevím. Nezáleží na tom. Všechno dobře dopadne. Jsme tu u tebe, Jeremy a já. A Simon nedopustí, aby se ti něco stalo.”

„Mamá,” ozval se Jeremy, který právě s pomocí komořího vlekl k zadnímu vchodu těžký koberec. „Nemáš ponětí, kam se poděly nůžky?” Zeptal se natolik ledabyle, až se zdálo, že jimi hodlá přestřihnout motouz balíčku.

„Nejspíš je odnesla kuchařka. Pokusí se je vyčistit.”

„Dobrá. Vyzvednu si je.” Chlapec nepolevoval ve svém úsilí. „Prohlédni si svoje šaty, prosím,” zavolal přes rameno. „Musíme se zbavit všeho, na čem utkvěla sebemenší kapička krve.”

„Ano, drahý.”

Annabelle těm dvěma pozorně naslouchala. V duchu si představila svoji rodinu, jak se při tradičním čtvrtečním setkání ledabyle baví o tom, kterak zahladit stopy po dokonané vraždě. Stačilo pomyslet, že ještě nedávno považovala Šimonovy příbuzné za poněkud pod úroveň, a provinile se ušklíbla.

O dvě hodiny později Philippa konečně dopila svůj likér a nechala se uložit do postele. Simon a Jeremy se vrátili krátce po sobě. Stručně se poradili ve vstupní hale. Annabelle zrovna scházela ze schodů. Zarazila se, když spatřila bratra v důvěrném hovoru se svým mužem. Simon objímal Jeremyho paží kolem ramen a druhou rukou mu čuchal beztak neupravené vlasy. Otcovské gesto mělo na chlapce mimořádně povzbudivý účinek. Přesto vypadal vyčerpaně.

Sestru udivovalo, že Jeremy bez potíží přijal švagrovo vedení a vůbec se vůči němu nebouřil, jak předpokládala. Zmocnil se jí zvláštní pocit. Mezi oběma muži se právě vytvářelo zvláštní pouto a ona se stala jeho bezděčným svědkem. Věděla, že není snadné získat si chlapcovu náklonnost. Až nyní si uvědomila, jak se muselo Jeremymu ulevit. Konečně má po boku někoho silného, na něhož se může spolehnout, a všechna zodpovědnost za matku a sestru neleží na jeho útlých bedrech. Nyní získal spojence, který dovede zvládnout potíže, k jejichž úspěšnému vyřešení chlapec zatím nedorostl. Žluté světlo, linoucí se ze vstupní haly, pozlaco-valo manželovy černé vlasy a vrhalo mu stíny do tváře. Vtom k ní vzhlédl.

Annabelle, zoufale bojující s emocemi, k němu přistoupila a otázala se: „Našel jsi Hodgehama? Je?”

„Ano, našel jsem ho.” Natáhl se pro plášť ležící přes zábradlí a přehodil jej manželce přes ramena. „Pojď. Všechno ti povím cestou domů.”

Annabelle se otočila k bratrovi. „Jeremy, zvládneš to tady, když odjedeme?”

„Mám situaci pod kontrolou,” odvětil sebevědomě mládenec.

Šimonovy oči se pobaveně třpytily. Vzal ženu kolem pasu.

„Pojďme,” zamumlal.

Jakmile nasedli do kočáru, začaly se z Annabelliných úst hrnout dotazy jeden po druhém, dokud ji manžel neumlčel zdviženou dlaní. „Jestliže dokážeš dvě minuty mlčet, všechno ti povím,” prohlásil trpělivě. Mlčky přikývla. Simon se usmál a místo dlaní se přitiskl k jejím ústům svými rty. Po krátkém políbení se opřel o sedadlo a zatvářil se vážně. „Hodgehama jsem zastihl doma. Obletoval jej rodinný lékař. Bylo moc dobře, že jsem se tam objevil, jelikož už stihli zavolat konstábla a právě na něho čekali.”

„Čím jsi přesvědčil služebnictvo, aby tě nechalo vstoupit dovnitř?”

„Prostě jsem se protlačil do domu a dožadoval se okamžité návštěvy lorda Hodgehama. Panoval tam naprostý zmatek, takže se mě nikdo neodvážil odmítnout. Jeden ze sluhů mě doprovodil do pánovy ložnice, kde mu doktor právě zašíval ránu.” Potutelně se uculil. „Přirozeně bych onu místnost hladce našel sám. Stačilo nechat se vést ječením toho mizery.”

„Výborně,” zatetelila se spokojeně Annabelle, „ačkoliv, podle mého názoru, není pro lorda Hodgehama žádná bolest dost velká. V jakém byl stavu? Co řekl, když tě spařil?”

Simon znechuceně povytáhl koutek úst. „Nůžky ho zasáhly do ramene. Nedošel žádné významné újmy. Co se jeho výroků

týče, radši je nebudu opakovat. Nechal jsem ho několik minut běsnit, pak jsem poslal lékaře do vedlejšího pokoje s tím, že si musím s Hodgehamem promluvit v soukromí. Řekl jsem mu, že jsem se doslechl o jeho vážných zažívacích potížích a že mě to moc mrzí. Tím jsem ho rozzuřil téměř k nepříčetnosti. Proto jsem mu stručně objasnil, že je v jeho nejlepším zájmu, aby vysvětlil svým přátelům a rodině, že jej postihla střevní chřipka, a na bodnou ránu okamžitě zapomněl.”

„Co když odmítne mlčet?” Annabelle se zlehka usmívala.

„Jasně jsem mu dal na vědomí, že pokud si nezamkne pusu na zámek, nakrájím ho jako yorkshirskou šunku. A jestli zaslechnu jedinou nechutnou pomluvu na adresu tvé matky anebo kohokoliv z rodiny, ponese za ni veškerou zodpovědnost. Rozcupuji ho na tisíc kousků. Nezbude z něj ani tolik, aby si mohl dopřát slušný pohřeb. Když jsem s ním skončil, sotva lapal po dechu. Věř mi, ten už se k tvé matce nikdy nepřiblíží. Co se týče doktora, zaplatil jsem mu za návštěvu a doporučil mu, aby na celou záležitost zapomněl. Potom jsem čekal na konstábla.”

„Cos mu namluvil?”

„Oznámil jsem mu, že došlo k pouhému nedorozumění a tudíž není jeho služeb třeba. Abych ho odškodnil, doporučil jsem mu, aby si po službě zašel k Hnědému medvědovi a tam si na můj účet objednal tolik rund, kolik bude chtít.”

„Díkybohu.” Annabelle spadl ze srdce přetěžký balvan. Přitulila se ke svému choti. Zabořila mu obličej do ramene. „Co bude s Jeremym? Jak mu to vysvětlíme?”

„Domnívám se, že pravda by pro něj byla příliš krutá. Pouze by mu ublížila. Nechápal by to. Navrhuji vyrukovat s tvrzením, že Philippa se na moment neovládla a poněkud tvrdě odmítla Hodgehamovo dvoření.” Simon hladil dívku po bradě špičkou palce. „Kromě toho mám určitý návrh. Byl bych rád, kdybys o něm vážně pouvažovala.”

Annabelle blesklo hlavou, zda slovo „návrh” není pouze mírnější výraz pro „rozkaz”. Podezřívavě se na muže zahleděla.

„Nuže?”

„Podle mého by neškodilo, kdyby Philippa na nějaký čas někam odjela. Než se usadí prach, jak se říká.” „Musí to být daleko? Co navrhuješ?”

„Kupříkladu by se mohla připojit k mé matce a sestře a procestovat v jejich společnosti Evropu. Chystají se vyrazit během několika málo dní.”

„Horší nápad jsem v životě neslyšela!” zvolala Annabelle.

„Chci, aby zůstala tady. Však už na ni s Jeremym dohlédneme. Kromě toho vezmi jed na to, že tvoje matka ani sestra by nebyly z mé mamá zrovna nadšené”

„V tom případě s nimi pošleme Jeremyho. Má před sebou celé prázdniny a bude těm třem dělat vynikající doprovod.”

„Chudáček Jeremy” Annabelle si zkoušela představit, jak se sotva opeřený mládeneček vláčí po Evropě s trojicí nevraživých žen. „Takový osud bych nepřála svému nejhoršímu nepříteli.”

Simon se zakřenil. „Pravděpodobně se toho o ženách hodně dozví.”

„Ale nic příjemného,” opáčila. „Proč si myslíš, že je nutné odvelet máti z Londýna? Představuje lord Hodgeham nějaké nebezpečí?”

„Kdepak,” zašeptal jí něžně do ucha a obrátil obličejem k sobě. „Jak jsem už povídal neodváží se k Philippě ani přiblížit. Nicméně pokud by se náhodou ukázalo, že ten mizera míní dělat potíže, bude lepší, když tu matku nenajde. Navíc se mi Jeremy svěřil, že se mu máti nezdá být ve své kůži. Za daných okolností to chápu. Na několik týdnů změní vzduch a bude se cítit zase lépe.”

Čím déle nad tím Annabelle uvažovala, tím víc dávala manželovi za pravdu. Philippa již drahný čas nikam nevycestovala. A s Jeremym po boku se jistě lépe vyrovná se společností paní a slečny Huntové. Za předpokladu, že bude souhlasit Zatím je silně otřesená, takže se nedokáže správně rozhodnout. S největší pravděpodobností by souhlasila se vším, co by jí děti navrhly. „Simone?” spustila zvolna. „Chceš znát moje mínění, anebo mi pouze sděluješ své rozhodnutí?”

Hloubavě jí pohlédl do tváře. „Která odpověd tě přiměje, abys se mnou souhlasila?” Tiše se zasmál, když si ji přečetl z Annabelliných očí. „Tak tedy dobrá Zdvořile se tě ptám.”

Annabelle se kysele usmála a znovu se zavrtala do ohbí jeho ramene. „Když bude souhlasit Jeremy, tak já také.”

Annabelle se Simona nezeptala, jak Bertha s Meredith přijaly oznámení, že budou mít na výletě společnost. Upřímně řečeno, ani netoužila vědět, jak zareagovaly. Důležité bylo jen to, že Philippa odjede z Londýna, kde jí všechno připomínalo lorda Hodgehama. Dcera doufala, že se matka vrátí odpočinutá a s patřičným nadhledem, připravená na nový začátek. I Jeremymu přinese nečekaná cesta vzrušení. Chlapec se už nemohl dočkat, až na vlastní oči spatří místa, o nichž se učil ve škole.

Do odjezdu zbýval necelý týden. Annabelle se vrhla do příprav. Snažila se uhodnout, co všechno budou matka s bratrem v průběhu nadcházejících šesti týdnů potřebovat, aby včas přichystala vše nezbytné. Simon se jejím počínáním otevřeně bavil. Když viděl, kolik toho nakoupila, poznamenal, že to vypadá, jako by se rodina chystala do neprobádané divočiny, zatímco ve skutečnosti bude bydlet v hotelech či penzionech.

„Cestování do zahraničí bývá občas nepohodlné,” odvětila jeho žena, zatímco pilně cpala do kožené kabely plechovky s čajem a sušenkami. Vedle lůžka se tyčila věž z krabic a balíků. Tvořily ji jednotlivé, podle Annabelle nezbytné, položky seřazené podle druhů. Kromě jiného vykoupila polovinu apatyky, přidala dva polštáře z prachového peří, lůžkoviny, krabici knih a rozličné druhy balených potravin. Zdvihla sklenici s marmeládou a kriticky si ji prohlížela. „Jídlo je v Evropě úplně jiné”

„Ano,” souhlasil chmurně Simon. „Na rozdíl od toho našeho člověku chutná.”

„Kromě toho tam panuje nevhodné podnebí.”

„Myslíš tím slunce a bezoblačné nebe? Jistě, tomu se s potěšením vyhnou.”

Avšak Annabelle na manželův posměch odpověděla pouze přezíravým pohledem. „Určitě máš na práci důležitější věci, než mě pozorovat při balení krabic.”

„Ne, pokud se tím zabýváš v ložnici.”

Dívka se narovnala, založila si ruce na hrudi a vyzývavě se na Simona usmála. „Obávám se, že vám nezbude nic jiného, než ovládnout své nízké pudy, pane Hunte. Zřejmě jste si toho neráčil všimnout, ale naše líbánky dávno skončily.”

„Kdy líbánky skončí, o tom rozhoduji já,” poučil ji Simon. Zmocnil se manželky dřív, než mu stačila utéct. Zdrtil její ústa dobyvačným polibkem a sesunul se s ní na lůžko. „To znamená, že nemáš žádnou naději.”

Annabelle se hihňala, bušila kolem sebe zamotaná do sukní, dokud se neoctla bezmocně přišpendlená pod těžkým mužným tělem. „Mám spoustu práce s balením,” bránila se, když se manžel vklínil mezi její stehna. „Simone”

„Už jsem se před tebou zmínil, že umím rozepínat knoflíky pomocí zubů?”

Tise se rozesmála. Odhodlaně se vrtěla, když skláněl hlavu k jejímu živůtku. „Není to moc praktické, že?”

„V jistých situacích je tato dovednost velice užitečná. Po-

čkej, předvedu ti to”

Ten večer toho Annabelle mnoho nezabalila.

Přesto nakonec přišel den, kdy stála mezi dveřmi rodného domu a sledovala, jak matka s bratrem nastupují do kočáru, který je odveze do Doveru. Tam se střetnou s Huntovými a zamíří do Calais.

Simon jí stál po boku, chlácholivě ji objímal paží. Povoz odbočil za roh a vydal se na hlavní silnici. Annabelle vytrvale mávala. Táhlo jí hlavou, jak se bez ní její blízcí obejdou.

Muž ji musel vtáhnout dovnitř a rázně zaklapnout vchod.

„Tohle je nejlepší řešení,” ujistil ji.

„Pro ně nebo pro nás?”

„Pro všechny zúčastněné.” Zlehka se usmíval. Přiměl ženu, aby mu pohlédla do očí. „Uvidíš, jak rychle to uteče. Kromě toho vás čeká spousta práce, paní Huntová. Dneska se kupříkladu koná schůzka s architektem, během níž mu předestřeme svoje záměry, a poté si budeš muset vybrat jednu ze dvou stavebních parcel, které náš agent objevil v Mayfairu.”

Annabelle se přitulila k manželově hrudi. „Díkybohu. Už jsem si začínala zoufat, že navěky zůstaneme v Rutledge. Ne že by se mi tam nelíbilo, chraň Bůh, ale každá ženská chce mít vlastní domov a” Odmlčela se, jelikož ucítila, jak si muž pohrává s jehlicemi v jejích vlasech. „Simone,” varovala ho,

„hlavně mě nerozcuchej. Dá mi moc práce se znovu učesat.” Unaveně si povzdychla a zakabonila se. Cítila, jak složitý účes povoluje, na podlaze s tichým cinknutím přistávaly vlásenky.

„Nemůžu si pomoct.” Lačně se probíral prsty v záplavě kadeří. „Máš tak nádherné vlasy” Nabral hrst hedvábných loken a přitiskl si je ke tváři. „Jsou úžasně hebké a voní po květinách. Jak je to možné?”

„Díky mýdlu,” odvětila suše Annabelle, schovávajíc úsměv do záhybů mužovy košile. „Bowmanovu mýdlu, abych byla přesná. Dala mi ho Daisy. Tatínek jim ho posílá do Londýna z New Yorku.”

„Hmmm. Není divu, že je milionář. Takhle by měla vonět každá žena.” Dál jí vískal vlasy, mazlivě se tiskl k ženině hrdlu.

„Co dalšího sis jím umyla?” vyzvídal.

„Vyzvala bych tě, abys to zjistil,” prohlásila věcně, „ale máme schůzku s architektem, vzpomínáš?”

„To může počkat.”

„Však ty také,” odsekla odměřeně Annabelle, ale to už ji přemáhal smích. „Prokristapána, Simone, chováš se, jako bych se ti odpírala. A já přitom dělám, co můžu, abych tě uspokojila.”

Přisál se k jejím ústům v něžném polibku tak úchvatném, že okamžitě pustila všechno ostatní z hlavy. Zlehka ji opřel o zeď a nepřestával líbat, dokud mu nezvláčněla v náruči. Prsty zatínala do hedvábných rukávů kabátce. Pak přesunul rty na sametové hrdlo. Šeptal Annabelle věci, které jí otřásly. Nepromlouval k ní v obrazných květnatých frázích, nýbrž hovořil jasným syrovým jazykem, z něhož zazníval nekontrolovatelný chtíč.

„Jakmile jde o tebe, ztrácím soudnost. Když nejsem s tebou, myslím jen na jediné. Nenávidím všechno, co mě od tebe odděluje.”

Hrubě se natáhl po zadním dílu manželčiných šatů. Ohromená dívka bezmocně vnímala, jak se vyřezávané slonovinové knoflíčky rozlétají na všechny strany. Simon ji nesrozumitelně chlácholil a dál zbavoval šatů. Dokonce neurvale stoupl na jejich lem. Pomuchlaná a potrhaná róba bezhlesně přistála na podlaze.

Potom nevybíravě přitiskl milou k sobě. Popadl ji za ruce a položil si je do klína. Annabelle se zhluboka nadechla, když v dlaních ucítila mohutnost jeho erekce. Přivřela oči. „Chci, abys křičela slastí, drásala mě nehty, omdlévala mi v náruči,” šeptal, zatímco rašícími vousy zraňoval jemnou pleť. „Chci se tě dotýkat. Všude, kam jen dosáhnu” Odmlčel se, aby se s nebývalou silou zmocnil dívčiných úst. Touha jej zbavovala zábran, Annabelle jako by se stávala exotickou příchutí, jež ho dovádí k šílenství. Připadala si jako v mrákotách. Nepřítomně sledovala, jak muž loví po kapsách Později si uvědomila, že přeřezává tkalouny korzetu kapesním nožem. Konečně se mohla pořádně nadechnout, nic netísnilo křehká žebra a útlý pas.

Vtom pochopila, že pokud nezasáhne, Simon se jí zmocní přímo ve vstupní hale domu. Proto před ním couvla. Nejistá, rozechvělá. I ve chvílích největšího vzrušení se uměl Simon ovládat, jeho vášeň měla pevné hranice. Nikdy se neobávala, že by s ní jednal hrubě Až doted. Náhle vypadal jako divoch, obličej měl nezvykle brunátný. Srdce jí začalo bít na poplach. Nervózně si olízla okoralé rty. Nevinným gestem přitáhla manželovu pozornost. Hladově zíral na červená ústa.

„Moje ložnice,” pokusila se říct a otočila se ke schodišti. Nohy se jí třásly. Vystoupala po několika stupních, když za sebou zaznamenala supícího manžela. Popadl ji do náruče a obrátil k sobě. Než stihla něco namítnout, vyběhl s ní vzhůru, jako by mu hořelo za patami.

Vstoupil s ní do bývalé dívčí ložnice. Světlé opotřebované zařízení, potrhané krajkové přehozy a zarámované dětské vý-

šivky působily v Simonově přítomnosti jaksi nepatřičně. Muž ji zručně svlékl a uložil do lůžkovin. Nikdo je dlouho nepoužíval, proto byly trochu zatuchlé. Simonovo oblečení se záhy octlo na podlaze vedle Annabellina, manžel se k ní přivinul. Vyšla jeho divokosti vstříc něžnou povolností, stačilo naznačit a ve všem mu vyhověla. Vášnivě jej objímala, silně se k němu tiskla. Jakmile do ní vklouzl, náruživost se přetavila v něhu. Jako by toužil ženu uspokojit každou částí mužného těla. Annabelle vzrušovaly obrysy silných svalů, hebký kožíšek na hrudi, jenž se jí otíral o hroty ňader, Simonova omamná vůně i chuť, které přinášely ukojení ostatním smyslům.

Zaskočena vroucností, Annabelle cítila, jak jí do očí vhrkly slzy. Manžel ji vlídně konejšil a přitom si ji lačně bral, takže se nezmohla na kloudnou, souvislou myšlenku. Přisál se k ní dychtivými ústy, až sotva dokázala dýchat. Simon dál podléhal své žádostivosti bez ohledu na dívčiny tiché vzlyky, jimiž ho beze slov prosila, aby jí konečně pomohl na vrchol. Dočkala se. Vystoupali k němu společně a pak se vznesli k nebesům.

O něco později spočívala vláčná Annabelle na mužově těle, líčkem se choulila k jeho rameni. Pokoušela se vyznat ve zmatku, který cítila. Nikdy dřív nebyla tak spokojená, jako by si každý nerv přišel na své. Uvědomila si, že jejich milování zaznamenalo nový prvek. Zakusili něco víc než doposud. Dosáhli spolu až za samotný obzor, o němž netušili, že vůbec existuje. Prožili zvláštní pocit, splněné přání, dráždivé cosi, pro co neexistuje přesné pojmenování. Annabelle zavřela oči a těšila se ze vzájemné důvěrnosti, zatímco se nad nimi vznášel prchavý příslib nekonečných slastí.

V Annabelle narůstala zvědavost. Manžel se stále víc a víc věnoval projektu, jenž zabíral téměř veškerou jeho pozornost. Zajímalo by ji, o co jde. Požádala Simona, zda by v jeho doprovodu směla navštívit továrnu, avšak setkala se pouze s nepochopením. Muž ji nejprve odmítl, poté jí vysvětloval, proč to nejde. Pořád se na něco vymlouval. Annabelle došlo, že Simon ji ve fabrice zkrátka nechce, a o to víc na něho naléhala.

„Umožni mi kratičkou návštěvu,” spustila jednou večer. „Pouze se mrknu dovnitř. Ničeho se ani nedotknu. Panenko skákavá, ustavičně poslouchám, jak je těžké postavit lokomotivu. Copak to nesmím vidět?”

„Je to nebezpečné,” odvětil mírně Simon. „Mezi tolika těžkými stroji nemá ženská co pohledávat. Všude jsou tam obrovské kotle s doruda rozžhaveným ďáblovým kořením”

„Ještě nedávno jsi tvrdil, že jsou zcela bezpečné a není důvod, abych se o tebe obávala, když jdeš do slévárny, a teď mi tu vykládáš, jak jsou riskantní.”

Simon si uvědomil, že se dopustil taktické chyby, a zachmuřil se. „Skutečnost, že jsou bez rizika pro mě, neznamená, že jsou bezpečné pro tebe.”

„Proč ne?”

„Protože jsi ženská.”

V Annabelle to vřelo jako v jedné z diskutovaných vysokých pecí. Rozzlobeně si manžela prohlížela přimhouřenýma očima. „Tak na tohle ti odpovím až za chvíli,” zaskřípala zuby.

„Pokud se mi ovšem podaří přemoci nesnesitelné nutkání přetáhnout tě něčím přes hlavu.”

Simon neklidně přecházel po salonu. Napětí z něj přímo tryskalo. Zastavil se před křeslem, na němž seděla, a naléhavě se k ženě sklonil. „Annabelle,” oslovil ji chraplavě, „návštěva slévárny se rovná nahlédnutí do pekla. Děláme, co je v našich silách, aby byl provoz bezpečný, přesto je tam horko, hluk a špína. Bez přestání tam hrozí nějaké riziko a ty” Roztržitě pohladil manželku po vlasech. Nervózně se rozhlížel kolem sebe, jako by jí znenadání nedokázal pohlédnout do tváře. „Jsi pro mě příliš důležitá. Nemohu dopustit, abych tě něčím ohrozil. Je mojí povinností tě chránit.”

Annabelle vykulila oči. Simonovo přiznání ji překvapilo. Cítila dokonce pohnutí, že je svému choti tak drahá. Vpíjeli se pohledem jeden do druhého. Dívka vnímala zvláštní napětí, nikoliv nepříjemné, nicméně zneklidňující. Opřela si hlavu o dlaň a upřeně muže pozorovala. „Těší mě, že máš takovou starost o moji maličkost,” zamumlala, „zároveň však odmítám žít

uzamčena ve slonovinové věži.” Vycítila manželův vnitřní boj, proto moudře pokračovala: „Zajímá mě, čím se zabýváš v čase, kdy nejsme spolu. Chci vidět místo, které je pro tebe tak důležité. Prosím.”

Simon se na okamžik zadumal. Když se uráčil odpovědět, znělo to mrzutě. „Dobrá. Ať mám od tebe pokoj. Zítra tě vezmu s sebou. Možná budeš zklamaná, takže si nech případné připomínky pro sebe. Varoval jsem tě.”

„Děkuji,” zacvrlikala spokojeně Annabelle a obdařila manžela zářivým úsměvem, který však vzápětí pohasl pod tíhou Simonová následného komentáře:

„Naštěstí zítra přijede Westcliff. Také má namířeno do slévárny. Alespoň dostanete příležitost lépe se spolu seznámit.”

„To je od tebe moc laskavé,” ucedila Annabelle krotce. Pokoušela se být milá, třebaže odolávala pokušení vzplát spravedlivým hněvem. Nedokázala hraběti odpustit nactiutrhačné poznámky, které trousil na její adresu, ani skutečnost, že předpovídal, jak ona, Annabelle, zničí Simonovi život. Ale jestli si drahý pan choť myslí, že ji přítomnost nafoukaného osla Westcliffova typu odradí od návštěvy továrny, pak se šeredně plete. Statečně se usmívala, když se po zbytek večera zabývala úvahami na téma, jak je smutné, že není v pravomoci novomanželky vybrat svému choti vhodné přátele.

Následujícího dne pozdě odpoledne vzal Simon Annabelle na slíbenou prohlídku své továrny, jež se rozprostírala na devíti-akrovém pozemku. Řady ponurých hal korunoval bezpočet komínů, z nichž se linul hutný dým, povalující se na přilehlých dvorcích a uličkách. Fabrika a sousední budovy byly mnohem větší, než si dívka představovala. Nezvyklá scenérie ji málem připravila o řeč. Nejprve navštívili montážní dílnu, v níž se nalézalo devět motorů do lokomotiv v různých stádiích rozpracovanosti. Společnost si vytýčila za cíl vyrobit první rok patnáct a v příštím roce dvojnásobek podobných zařízení. Annabelle věděla, že provoz lokomotivky stojí v průměru milion liber týdně.

Jakmile si tuto částku zdvojnásobila, užasla, až jí poklesla čelist. „Propáníčka,” hlesla nevěřícně. „To jsi tak bohatý?”

V Simonových temných očích zajiskřil smích, jelikož otázka byla více než nevhodná. Dobře vychovaná urozená dáma se na takovéhle věci nikdy nezeptá. „Jsem dostatečně bohatý, abych vám opatřil postačující počet bot, madam,” zašeptal jí rozmarně do ucha.

Jako další přišla na řadu modelárna, kde se podle nákresů navržených součástek vyrábějí dřevěné prototypy. Později Simon manželce vysvětlil, že se podle nich vytvoří speciální formy, do nichž se posléze nalije vroucí železo. Dočista ohromená dívka vznesla několik dotazů. Zajímal ji postup výroby, jak fungují hydrostatické nýtovací stroje a lisy a proč je rychle zchlazené železo odolnější než to, jež vychládalo zvolna.

Vzdor dřívějším obavám Simona exkurze očividně bavila, pyšně ukazoval ženě jednotlivé haly, občas se shovívavě pousmál, když si všiml jejího soustředěného výrazu. Opatrně ji odvedl do slévárny, kde Annabelle shledala, že hovořil-li Simon o tomto provozu jako o bráně do pekla, zdaleka nepřeháněl. Avšak pro pohodlí dělníků zjevně udělal, co bylo v jeho silách. Práce se zdála být výborně zorganizována a zaměstnanci spokojení. Znepokojivě působila povaha samotné práce. Vévodil jí kouř a hluk, doruda rozžhavený kov a muži v těžkých ochranných oděvech s rozpálenými nástroji v rukou. Nicméně ani dáblovi přisluhovači jistě nejsou tak sehraní jako oni. Čile se pohybovali mezi ohněm a ocelí, hbitě se krčili pod mohutnými rameny otočných jeřábů, vyhýbali se nádržím dáblova koření a obrovským plátům přepravovaného kovu. Annabelle na sobě ucítila několik zvědavých pohledů, avšak většina slévačů byla natolik ponořena do práce, že si jí vůbec nevšimla.

Posuvné jeřáby byly rozmístěny ve středu provozovny, zdvihaly vozíky se surovým železem, železným šrotem a koksem a vyklápěly je do vysoké pece měřící více než šest metrů. Železná směs se umísťovala úplně nahoru, kde byla roztavena a stékala do obrovitých nádrží. Vzduch hutněl pachem kouře, vroucího kovu a potu. Když Annabelle sledovala, jak je surové

železo přenášeno z nádrže do forem, instinktivně se přimkla ke svému muži.

Ohlušená neustálým skřípěním ohýbaného kovu, strašidelným syčením parních strojů a rozléhajícími se údery bucharu, obsluhovaného šesticí mužů, tiskla se k němu při každé ráně ještě blíž. Simon ji okamžitě objal a dál se věnoval hlasitému rozhovoru s předákem jménem Mawer.

„Neviděl jste náhodou lorda Westcliffa?” otázal se. „Chtěl se zde v poledne zastavit. Bývá přesný jako hodinky.”

Chlap ve středních letech si otřel zpocený obličej kapesníkem. „Nejspíš je na montážním dvoře, pane Hunte. Dělal si starosti s rozměry nových cylindrických forem. Chtěl si je prohlédnout dřív, než budou uloženy na místo.”

Simon pohlédl na Annabelle. „Půjdeme ven,” řekl jí. „Tady na něj čekat nebudeme. Je zde příliš horko a hlučno.”

Annabelle okamžitě přisvědčila. Velice ráda unikne lomozu slévárny. Nyní, když si továrnu prohlédla a ukojila svoji zvědavost, byla připravena odejít třebaže to znamená strávit jistý čas ve Westcliffově společnosti. Zatímco si manžel vyměňoval několik posledních slov s Mawerem, sledovala, kterak centrálně umístěné dmychadlo žene vzduch do nejvyšší pece. Závan vzduchu způsobil, že roztavený kov začal stékat do pečlivě přistavených nádrží. Každá obsahovala několik tisíc liber tekutého kovu.

Do plnicích dvířek vysoké pece spadl obrovský kus železného šrotu. Byl příliš velký, proto se slévač ostře rozkřičel na dělníka plnícího vozíky. Annabelle přimhouřila oči a pozorně se zahleděla na oba muže. Hrubé varovné zvolání, ozývající se seshora, předznamenalo další odfouknutí parního dmychadla. Vtom se to stalo. Vroucí kov rychle přetekl sběrné nádoby a za divokého bublání se řinul z vrcholu taviči pece, rozstřikoval se o pojízdné jeřáby. Simon se zarazil uprostřed slova a současně s předákem vzhlédl k místu katastrofy.

„Ježíšikriste!” uslyšela ho syknout. Pak se před ní mihl Simonův obličej. Vzápětí ležela na zemi zakrytá jeho tělem. Ve

stejné chvíli dvě koule ďáblova koření velikosti dýně spadly do chladicích žlabů. Zazněla série výbuchů.

Zaútočily na lidská těla v podobě tlakové vlny. Annabelle nemohla křičet, jelikož se jí nedostávalo dechu. Drtilo ji Šimonovo silné tělo, jež na ní spočívalo jako štít. Náhle se rozhostilo ticho.

Děsivý klid.

Zprvu se zdálo, že se zeměkoule přestala otáčet. Zcela dezorientovaná dívka divoce mrkala ve snaze zaostřit zrak. Oslepoval ji žár ohně, z něhož hrozivě vystupovaly temné obrysy strojů a zařízení. Vypadaly jako příšery ze středověkých románů. Horko na ni zaútočilo s nebývalou silou, jako by ji chtělo upéct zaživa. Vzduchem létaly úlomky kovu, jako by jimi někdo střílel. Vypukl chaos a panika, které přehlušilo neuvěřitelné, zlověstné ticho. Pojednou jako by se její sluch vzpamatoval, uslyšela tenké, nepříjemné pískání.

Cítila, jak ji někdo zvedá z podlahy. Simon s ní nevybíravě smýkl, až mu bezvládně přistála na hrudi. Něco jí říkal Snad zaslechla jeho hlas. Náhle k ní dolehlo praskání drobných explozí a řev ohně, hladově stravujícího budovu jako krabičku z papíru. Třeštila zrak, pokoušela se pochopit, co jí manžel povídá. Simon měl obličej jako z kamene. Nedokázala se však soustředit, jelikož na ni ustavičně útočily zlomky rozžhaveného kovu, připomínající nálety rozzuřených včel. Vedena spíše instinktem než rozumem, bláznivě a naprosto zbytečně mávala rukama ve snaze je odehnat.

Simon ji vlekl pryč. Zoufale se pokoušel ji chránit, jak to jenom šlo. Do cesty se jim postavil zvolna se kutálející kotel obřích rozměrů. Líně se proti nim valil a drtil vše, co mu přišlo do cesty. Simon zaklel, smýkl ženou do postranní uličky, kde vyčkali, dokud se neuvolní průchod. Všude se hemžili vyplašení dělníci. Strkali se a mačkali, divoce na sebe řvali, s očima na vrch hlavy bojovali o přežití. Všichni se hrnuli k východům po obou stranách haly. Slévárnou otřásly další výbuchy, znovu se ozval jekot a řev. Vedrem se nedalo dýchat. Omámenou Annabelle napadlo, zda se neuškvaří dřív, než se dostanou ven. „Simone!” vyjekla a popadla muže kolem pasu. „Měl jsi pravdu!”

„V čem?”

„Tohle místo opravdu je na můj vkus příliš nebezpečné!”

Simon se sklonil a popadl manželku do náruče. Proplétal se s ní mezi překocenými jeřáby a rozházenými nástroji. Pevně ji držel. Zcela bezmocná, všimla si Annabelle krvavých skvrn na jeho šatech tam, kde se mu do těla zaryly střepiny rozmetané výbuchem. Ji před nimi spasil. Muž zdolával další a další překážky, až konečně dospěl k trojdílným vratům, kde postavil Annabelle zase na nohy. Nesmlouvavě ji k někomu přistrčil a poručil mu, aby se o ni postaral. Když se otočila, shledala, že byla svěřena do péče pana Mawera. „Vyveďte ji ven,” rozkázal mu Simon ochraptěle. „Nezastavujte se dřív, než budete mimo areál!”

„Ano, pane!” Předák sevřel Annabelle v železném objetí. Násilím ji vlekl pryč z továrního dvora. Žena se vzpouzela,

neustále se ohlížela po Simonovi. „Co hodláš dělat?”

„Musím se ujistit, že tam nikdo nezůstal.” Zděsila se. „Ne! Zůstaň se mnou, Simone!”

„Za pět minut jsem zpátky,” odsekl stručně. Annabelle zkroutila obličej hrůzou a rozplakala se. „Do pěti minut lehne tahle budova popelem.” „Nezastavujte se,” ozval se Mawer.

„Simone!” za vřeštěla. Jakmile zmizel ve slévárně, zarazila se. Krov olizovaly modré plameny, zatímco strojové vybavení skřípalo, jak je deformoval ukrutný žár. Ze dveří se linuly sloupce hustého černého dýmu, jež ostře kontrastovaly s bílými oblaky na obloze. Annabelle brzy zjistila, že vzpírat se statnému předákovi je marné. Zhluboka se nadechla svěžího vzduchu a vzápětí se rozkašlala, jak se plíce zbavovaly zbytků kouře. Mawer nepovolil, dokud ji neodvedl do bezpečné vzdálenosti. Tam ji nechal stát na dlažbě. Příkře ženě nakázal, aby zůstala, kde je.

„Vrátí se,” prohlásil krátce. „Jen na něj v klidu počkejte. Slibte mi, že se za ním nerozběhnete, paní Huntová. Musím

přepočítat svoje lidi. Někteří potřebují pomoc. Nepřidělávejte mi zbytečné starosti.”

„Ani se nepohnu,” hlesla Annabelle. Nespouštěla oči z továrních vrat. „Běžte.” „Ano, madam.”

Stála tam jako socha, vpíjela se pohledem do temného obdélníku dveří, zatímco kolem ní panoval shon. Někteří lidé v panice prchali, jiní se skláněli nad raněnými. Jen pár dělníků strnulo jako ona. Zírali prázdnýma očima do ohnivého pekla. Požár zuřil s překvapivou silou. Zdálo se, že se země pod nohama chvěje. Jako by každou minutou mohutněl. Dva tucty chlapů přitáhly ruční stříkačku. Museli ji tu někde mít pro případ nouze, jelikož na hledání pomoci zvenčí nezbýval čas. Bleskově připojili koženou hadici k podzemnímu zásobníku vody. Chopili se dlouhých vahadel a spojenými silami pumpovali vodu. Silný proud dosahoval do výšky třiceti metrů. Přesto byl výkon hasičů v porovnání s žhnoucím peklem dojemně žalostný.

Každá protrpěná minuta jako by trvala rok. Annabelle cítila, jak se jí bezhlasně pohybují rty. Simone, vrať se Simone, přijď

Z vrat vyvrávorala šestice osob. Obličeje i oděv měly černé od sazí. Vpíjela se do nich očima. Sotva zjistila, že její manžel mezi nimi není, obrátila pozornost k ruční stříkačce. Hasiči namířili proud spásné vody na vedlejší budovu ve snaze zabránit rozšíření požáru. Annabelle nevěřícně zavrtěla hlavou. Pochopila, že slévárnu považují za ztracenou. Vzdali se zápasu o zachování toho, co z ní zbylo. A každého, kdo se octl ve žhavé pasti. Musela jednat. Oběhla halu z druhé strany, aby prověřila, zda manžel není tam.

Zahlédla předáka sepisovat seznam zachráněných. Pospíchala k němu. „Kde je pan Hunt?” zeptala se ostře. Musela otázku několikrát zopakovat, než si jí muž všiml. „Uvnitř došlo k dalšímu sesuvu. Pan Hunt pomáhal vyprošťovat slévače, jehož zavalila suť. Od té doby ho nikdo neviděl.”

Vzdor nesnesitelnému horku, sálajícímu z rozpálené budovy, se Annabelle roztřásla chladem až hlasitě drkotala zuby.

„Kdyby mohl sám utéct,” jektala, „už by tu dávno byl. Potřebuje pomoc. Nemůžete pro něho někoho poslat?”

Předák na ni pohlédl, jako by jí právě přeskočilo. „Do slévárny? Vždyť by to byla sebevražda.” Odvrátil se od ní a přistoupil k muži zhroucenému na zemi. Strčil mu pod hlavu vatovaný kabát. Když se znovu opovážil pohlédnout na místo, kde prve přešlapovala Annabelle, s úlevou zjistil, že je prázdné.

Jestliže si někdo všiml ženy, vrhající se do hořící budovy, nepokusil se ji zadržet. Annabelle si zakryla ústa a nos kapesníkem a jala se prodírat mračny štiplavého kouře, který jí vháněl slzy do očí. Oheň, jenž vypukl na opačné straně, se prokousával trámovím v modrých, bílých a žlutých vlnách. Víc než žár ji děsilo vytí hladových plamenů, skřípání a nářek ohýbajícího se kovu, vrzání těžkých strojů, které se řítily k zemi jako polámané dětské hračky. Roztavený kov čas od času vyprskl a rozstříkl se kolem.

Dívka si vykasala nabírané sukně a klopýtala skrze doutnající suť. Dosahovala jí až ke kolenům. Vykřikovala Šimonovo jméno, avšak její hlas se ztrácel v hučení ohně. Začala si zoufat. Nevěřila, že ho včas najde. Vtom zachytila koutkem oka jakýsi pohyb.

Vyjekla a rozběhla se ke zhroucené postavě, ležící na zemi. Byl to on, živý a při vědomí, avšak s nohou uvězněnou pod ramenem spadlého jeřábu. Jakmile manželku spatřil, zachmuřil sazemi poznamenaný obličej. Vyškrábal se do polosedu. „Annabelle,” spustil ochraptěle, avšak přemohl jej záchvat kašle.

„Krucifix, ne -vypadni odsud! Co tu k čertu děláš?”

Zavrtěla hlavou. Nechtěla plýtvat dechem na zbytečnou hádku. Rameno jeřábu bylo příliš těžké, nedokázali s ním pohnout. Bude muset najít nějaký nástroj, nějakou páku. Protřela si pálící oči a začala prohledávat hromadu forem, rozbitého kamene a závaží. Všechno pokrývala tlustá vrstva sazí a vyteklého oleje. Opatrně se pohybovala mezi troskami, nebezpečně jí podkluzovaly nohy. U zachvívající se zdi stála řada odstavených vozíků. Některé byly vyšší než ona. Vydala se k nim. Vy-platilo se to. Objevila u nich hraničku náhradních náprav a spojovací tyče silné jako její zápěstí. Popadla jeden z těžkých naolejovaných prutů, zasténala pod jeho váhou a odhodlaně se s ním vydala k uvězněnému manželovi. Vlekla jej za sebou z posledních sil.

Jediný Simonův pohled jí napověděl, že kdyby byl volný, pořádně by s ní zatočil. „Annabelle,” řval mezi záchvaty kašle.

„Okamžitě uteč! Hned teď!”

„Bez tebe neodejdu.” Zápasila s dřevěným špalkem, který objevila u parního bucharu.

Simon zoufale kroutil a škubal uvězněnou nohou. Zasypával ženu výhružkami a nadávkami, zatímco k němu dosmýkala dřevěný hranol a vrazila jej pod kovové rameno jeřábu.

„Je příliš těžké!” zavrčel muž, když se začala potýkat s železnou tyčí. „Nenadzdvihneš ho! Běž pryč. Sakra, Annabelle!”

Supěla úsilím, když vsouvala želenou tyč na dřevěný hranol a zaklínila její konec pod jeřábem. Pak se na ni pověsila celou svou vahou. Stroj se ani nepohnul, lhostejný k její snaze. Dívka zklamaně zasténala. Chvíli se potýkala s neužitečnou pákou, až namáhaný kov zlověstně zaskřípal. Všechno marné.

Ozvalo se hlasité zapraštění, vzduchem prolétly úlomky kovu. Annabelle se bleskově přikrčila, chránila si hlavu pažemi. Vtom ucítila náraz. Byl tak silný, až ji posadil na zadek. Nadloktím projela ostrá bolest. Pohlédla tím směrem a spatřila zubatou střepinu trčet z roztržené kůže. Korunovaly ji drobné krůpěje krve. Doplazila se k Simonovi. Muž ji popadl do náruče. Zaštiťoval ji tak dlouho, dokud se proud ničivých úlomků nerozplynul. „Simone,” lapala dívka po dechu. Maličko se poodtáhla, aby mu pohlédla do zarudlých očí. „Vždycky u sebe nosíš nůž. Kde je?”

Jakmile muži došlo, o co jde, strnul. Na okamžik o té možnosti zauvažoval, pak rázně zavrtěl hlavou. „Ne,” zakrákoral. „I kdyby se ti nakrásně podařilo nohu amputovat, nikdy mě odsud neod-vlečeš.” Prudce ji od sebe odstrčil. „Času není nazbyt. Musíš ihned pryč.” Pochopil, že to neudělá, a obličej se mu zkřivil děsem. Nebál se o sebe, ale o tu, kterou nadevše miloval. „Proboha, Annabelle,” zasténal. Přestal vyhrožovat, zkoušel to s prosíkem. „Nedělej mi to. Prosím. Jestli ti na mně ještě záleží” Přemohl jej úporný kašel. „Běž. Běž!”

Na zlomek sekundy se zdálo, že ho poslechne. Sama hořela touhou opustit tohle žhavé peklo. Dokonce už vstávala. Ale stačil jediný pohled na to silné a přesto bezmocné tělo a znovu se nemohla přinutit k odchodu. Místo toho opět popadla železnou tyč a vrazila ji na dřevěný špalek. Poraněnou rukou projela palčivá bolest. Krev jí burácela v uších a přehlušovala okolní zvuky. Už nedokázala odlišit, co je manželovo zoufalé řvaní a co hukot žhavých plamenů. Zmocnil se jí ukrutný hněv a poháněl ji vpřed. Divoce zápolila s koncem páky, cloumala jí, věšela se na ni, zatímco namáhané a dýmem sužované plíce bojovaly o každý doušek kyslíku. Viděla rozmazaně, avšak plně se soustředila pouze na konec tyče, s níž se pokoušela pohnout.

Znenadání ji někdo popadl zezadu za šaty. Kdyby se neoctla u konce s dechem, byla by vykřikla. Strnula. Náhle netušila, co si počít. Někdo ji táhl pryč od spásné páky. Zalykala se kouřem, kuckala, oči jí slzely. Ohlédla se a spatřila za sebou tmavou postavu. Do ucha se jí vetřel mrazivý hlas: „Já ten jeřáb nadzdvihnu a vy na můj povel vytáhnete Šimonovu nohu.”

Rozkazovačný tón poznala dříve než obličej. Westcliff, pomyslela si omámeně. Vskutku před ní stál hrabě. Bílou košili měl potrhanou a umazanou, přísnou tvář hyzdily šmouhy od sazí. Vzdor své neupravenosti vypadal klidně a rozvážně. Postrčil ji směrem k Simonovi. Pak uchopil těžkou tyč jako pírko a vsunul ji pod rameno jeřábu. Ačkoliv nebyl vysoký, těšil se vynikající fyzické kondici, jíž se věnoval celé roky. Sotva zabral, ozvalo se skřípění namáhaného kovu. Vražedný stroj se nadnesl o pár centimetrů. Hrabě vyštěkl na Annabelle. Dívka divoce zatáhla za Simonovu nohu. Nedbajíc mužových protestů, odhodlaně jej odvalila od smrtící pasti.

Westcliff povolil a jeřáb se s pořádným žuchnutím snesl zpět na podlahu. Potom se muž rozběhl k příteli, aby jej podepřel. Annabelle mu pomáhala z druhé strany. Ušklíbla se, když ji sevřel v drtícím objetí. Hustý dým a ustavičný žár vykonaly

své. Oči jí vypovídaly službu, nemohla myslet ani dýchat. Neustále kašlala. Kdyby zůstala odkázaná sama na sebe, zřejmě by nenalezla cestu ven z rozžhavené výhně. Muži ji vlekli do bezpečí. Simon ji nepřestával pevně držet. Občas ji zvedl a poponášel. Neustále do něčeho bolestivě vrážela. Cítila, že má ošklivě potlučená kolena i holeně. Mučivé putování jako by nemělo konce. Slévárna se otřásala v základech, plameny hrozivě vyly, jako by před sebou štvaly poraněnou kořist. Annabelle se počala točit hlava. Sama se sebou sváděla zoufalý boj, aby zůstala při vědomí. Před očima jí tančily zářící jiskřičky a za nimi po ní natahovala ruce spásná temnota.

Nikdy se nerozpomněla na okamžik, kdy vybředli z ohnivého pekla. Vyvrávorali ven s doutnajícími šaty, sežehlými vlasy a pokožkou vysušenou jako pergamen. Pamatovala si pouze to, jak se k ní natahovaly nesčetné páry rukou a jak moc se jí ulevilo, když se pod ní konečně podlomily bolavé nohy. Sesula se někomu do náruče. Cítila, jak ji onen dobrodinec nese, zatímco ona zhluboka nasává do plic svěží vzduch. Na obličeji jí přistál vodou nasáklý hadr, neznámé ruce jí sáhly pod šaty a uvolnily utažený korzet. Byla tak vyčerpaná, že se ani nezmohla na protest. Zachvátila ji zvláštní otupělost. Mlčky se podrobovala ne zrovna jemnému ošetření, poslušně vypila obsah kovové naběračky, kterou jí kdosi přidržel u úst.

Jakmile konečně přišla drobet k sobě, Annabelle několikrát prudce zamrkala, jelikož ji pálily vysušené oči. „Simone?” zamumlala a pokoušela se vstát. Někdo ji něžně přitlačil zpátky k zemi.

„Radši ještě chvilku odpočívejte,” ozval se vážný hlas. „Váš manžel je v pořádku. Je trochu potlučený a popálený, ale z toho se dostane. Podle mého nemá ani zlomenou nohu.”

Sotva úplně nabyla vědomí, pozvolna si uvědomila, že zpola sedí na zemi opřená o lorda Westcliff a a má rozepnuté šaty. Pohlédla do jeho hrubě tesané tváře a povšimla si, že je od sazí. Vlasy měl pocuchané a plné špíny. Škrobený šlechtic vždycky býval jako ze škatulky. Prostě pan Dokonalý. Zčistajasna však

vypadal nesmírně sympaticky, ba i lidsky. Annabelle ho téměř nepoznávala.

„Simon,” hlesla.

„Právě ho nakládají do mého kočáru. Snad není třeba dodávat, že už se nemůže dočkat, až se k němu připojíte. Oba vás odvezu do Marsden Terrace. Již jsem poslal pro doktora. Bude tam na nás čekat.” Westcliff dívku povytáhl o kousek vzhůru, aby mu pohodlněji spočívala v náruči. „Proč jste se za ním rozběhla? Vždyť z vás mohla být velice zazobaná vdova.” Ne, nežertoval. Skutečně vyzvídal s veškerou vážností, čímž Annabelle dokonale zmátl.

Aniž se obtěžovala s odpovědí, soustředila se dívka na krvavou skvrnu na mužově rameni. „Nehýbejte se,” zamumlala a ulámanými nehty sevřela okraj tenké střepiny, trčící z roztrhané košile. Zručně ji vytáhla. Hrabě zkřivil obličej bolestí.

Nevěřícně zíral na kovový úlomek, který mu ukazovala na dlani. Nechápavě zavrtěl hlavou. „Proboha. Vůbec jsem si toho nevšiml.”

Dívka sevřela štěpinu v prstech a ostražitě se otázala: „Proč jste se tam rozběhl vy, lorde?”

„Když mi oznámili, že jste se vřítila do hořící budovy, abyste se poohlédla po nezvěstném manželovi, napadlo mě, že se vám bude moje pomoc hodit. Kupříkladu bych vám mohl otvírat dveře, uklízet z cesty překážející předměty a tak.”

„Inu, nakonec jste byl celkem k užitku,” prohodila stejně ledabylým tónem a hrabě se spokojeně zakřenil. Bílé zuby ostře svítily v očouzeném obličeji.

Westcliff jí opatrně pomohl do sedu. Zručně zapnul uvolněné šaty. Počínal si při tom zcela neosobně, oči upíral na zničenou slévárnu. „Zahynuli pouze dva lidé. Jeden je dosud nezvěstný,” poznamenal. „Což je úplný zázrak, vezmeme-li v úvahu rozsah katastrofy.”

„Znamená to, že s výrobou lokomotiv je konec?”

„Kdepak. Jakmile to bude možné, pustíme se do stavby nové haly.” Vlídně zíral do dívčiny vyčerpané tváře. „Později mi vylíčíte, jak k tomu došlo. Ovšem nyní vás odnesu do kočáru.”

Annabelle zaváhala, když jí opatrně pomohl na nohy a chystal se ji uchopit do náruče. „Ach není třeba”

„Tohle je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.” Obdařil ji dalším ze svých vzácných úsměvů a odnášel ji k bryčce. „Je načase učinit pokání, jelikož jsem se vůči vám svým způsobem provinil.”

„Chcete tím říct, že jste konečně pochopil, jak moc mi na Simonovi záleží? Že nyní už víte, že jsem si ho nevzala pro peníze?”

„Něco takového. Zdá se, že jsem se ve vás zmýlil, paní Huntová. Přijměte prosím moji nejpokornější omluvu.”

Annabelle jej chlácholivě objala pažemi kolem krku. Věděla, že se hrabě kaje velice zřídka a pokorný je ještě vzácněji.

„Domnívám se, že mi nic jiného nezbývá, poněvadž jste nás zachránil oba.”

Nadhodil si ji v náruči, aby se mu lépe nesla. „Co kdybychom v tom případě uzavřeli mír?”

„Dobrá,” souhlasila a znovu se rozkašlala.

Zatímco lékař vyšetřoval Simona v lordově ložnici v Marsden Terrace, Westcliff odvedl Annabelle stranou a osobně jí ošetřil zranění, které utrpěla. Jakmile vytáhl z rány kovový úlomek, pořádně ji vydezinfikoval alkoholem, až dívka ucukla bolestí. Potřel postižené místo hojivým balzámem, ovázal je a nalil paní Huntové pořádnou dávku brandy, aby ulevil jejímu strádání. Annabelle se nikdy nedozvěděla, zda přidal do vínovice něco na spaní, či ji odrovnalo pouhé vyčerpání. Sotva vysrkla na dva prsty jantarové tekutiny, cítila se omámená, hlavu měla lehkou. Vlastní hlas jí zněl vzdáleně a rozmazaně, když Westcliffovi sdělovala, že svět potkalo náramné štěstí v okamžiku, kdy se hrabě definitivně rozhodl, že nebude studovat medicínu. Chmurně jí odpověděl, že má nejspíš pravdu. Poněkud opilecky vyvrávorala na chodbu ve snaze nalézt Simona. Ale vzápětí byla zadržena neústupnou hospodyní a dvěma komornými, které dostaly příkaz ji vykoupat. Než se stačila vzpamatovat, octla se Annabelle v hřejivé lázni, v níž ji děvčata poctivě vydrbala. Potom ji služebné převlékly do čisté noční

košile vypůjčené ze skříně stárnoucí matky pána domu. Následně uložily dívku do pohodlné postele. Sotva zavřela oči, okamžitě usnula.

Ke své zlosti se následujícího dne probudila až pozdě odpoledne. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, kde je a k čemu včera došlo. Jakmile si vzpomněla na Simona, vylétla z postele jako šíp. Nedbala na krásné prostředí, v němž se nečekaně octla, a bosky pelášila za manželem. Poněkud vyvedla z míry služebnou, s níž se náhodou střetla. Děvče očividně zaskočil pohled na divoce se tvářící rozcuchanou ženštinu s poškrábaným obličejem, jež se řítila chodbou v nepadnoucí noční košili. Ženskou, která byla vzdor včerejší očistě pořád silně cítit kouřem.

„Kde je?” vyhrkla Annabelle bez předmluvy.

Služce je nutno přičíst ke cti, že okamžitě věděla, o kom je řeč, a nasměrovala paní Huntovou do lordovy ložnice na opačném konci koridoru.

Když se přiblížila k otevřeným dveřím, spatřila u prostorného lůžka stát lorda Westcliffa. Manžel se opíral zády o naducané polštáře. Byl do půl těla nahý, snědá pokožka výrazně kontrastovala s úbělí povlečení. Hrudník i paže zdobily četné leukoplasti tam, kde se do těla zaryly kovové štěpky. Annabelle se bezděčně ušklíbla. Uměla si představit, jak se manžel cítil, když mu lékař čistil rány. Jakmile si muži uvědomili, že mají společnost, zarazili se uprostřed věty.

Simon k ženě obrátil tvář a zabodl do ní pohled. V místnosti zavládlo napětí, oba manželé byli zčistajasna ve střehu. Když Annabelle zírala do Simonová obličeje, jako vyřezaného ze žuly, zapomínala všechna správná slova, jimiž hodlala vyjádřit, co zrovna cítí. Pokud by na něho promluvila, buď by dětinsky přeháněla, nebo by situaci bláhově zlehčovala. Proto byla nyní vděčná za Westcliffovu přítomnost. Mohla hovořit přímo k němu a vyhnout se tím hrozícímu střetu s manželem.

„Pane,” oslovila jej a okatě si prohlížela ranky a popáleniny v jeho obličeji, „vypadáte, jako byste se připletl do hospodské rvačky a prohrál.”

Oslovený k ní přistoupil, uchopil ji za ručku a vysekl dívce předpisovou poklonu. Překvapil Annabelle tím, že jí kavalírsky políbil hřbet dlaně. „Kdybych se někdy zúčastnil potyčky v putyce, ujišťuji vás, madam, že bych vyhrál.”

Za což si od dívky vysloužil úsměšek. Annabelle se nestačila divit. Ještě před čtyřiadvaceti hodinami tímto arogantním nadutcem upřímně pohrdala, zatímco nyní jí přišel téměř roztomilý. Westcliff jí povzbudivě stiskl prsty a pustil ji. „S vaším dovolením se vytratím, paní Huntová. Bezpochyby si máte s manželem o čem povídat.”

„Děkuji vám, lorde.”

Jakmile za Westcliffem zapadly dveře, přistoupila Annabelle k posteli. Simon se zamračil a odvrátil se. Mužný profil mu ozařovalo slunce.

„Máš zlomenou nohu?” zeptala se dívka stísněně.

Zavrtěl hlavou. Zdálo se, že se úporně soustředí na bohatě zdobené tapety na stěnách. Když promluvil, zněl jeho hlas ochraptěle. „Budu v pořádku.”

Annabelle z něho nespouštěla zrak. Hladila očima osvalené paže a hruď, dlouhé prsty na rukou, zbloudilou kadeř, jež mu spadala do čela. „Simone,” otázala se měkce. „Ty se na mě ani nepodíváš?”

Přimhouřil oči a vzápětí ji přišpendlil na místě nepřátelským pohledem. „Rád bych udělal víc, než se na tebe jenom díval. Nejradši bych tě uškrtil.”

Nebylo by od Annabelle moudré, aby se vyptávala proč. Dobře to věděla. Proto trpělivě vyčkávala, byť se musela ke klidu nutit. Simon zběsile polykal. „To, co jsi včera provedla, je neodpustitelné,” zabručel nakonec.

Věnovala mu ohromený pohled. „Cože?”

„Ležel jsem v té jámě jako lazar a v hlavě měl jen své poslední přání. A tys je nesplnila.”

„Jak se později ukázalo, nejednalo se o tvoje poslední přání,” odvětila opatrně Annabelle. „Přežil jsi. A já taky. Všechno nakonec dobře dopadlo, všechno je v pořádku.”

„Není,” vyštěkl Simon, obličej brunátný hněvem. „Po zbytek života si budu pamatovat, jak mi bylo, když ses rozhodla se mnou umřít a já tě nemohl nikterak zastavit.” Odvrátil hlavu a začal prudce oddechovat, jak jej přemáhaly emoce.

Annabelle se k němu natáhla. Pak se však vzpamatovala a zůstala stát s napřaženýma rukama. „Jak jsi po mně mohl chtít, abych tě tam nechala? Opuštěného a zraněného. Prostě jsem nemohla.”

„Mělas udělat, co jsem ti řekl!”

Dívka nehnula ani brvou. Rozuměla strachu, který Simona nutil k neurvalému jednání. „Však ty bys také neodešel, kdybych na té podlaze ležela já.”

„Věděl jsem, že s tím vyrukuješ,” odvětil znechuceně. „Jistěže bych tě tam nemohl nechat. Jsem přece chlap. A od těch se žádá, aby chránili svoje ženy.”

„I ženy stojí při svých mužích, když se octnou v nouzi,” opáčila Annabelle.

„Stejně jsi mi nebyla nic platná,” zaútočil kousavě Simon.

„Jenom jsi mi připravila peklo na zemi. Sakra, Annabelle, proč jsi mě neposlechla?”

Zhluboka se nadechla, než odpověděla: „Protože tě miluji.” Simon se od ní stále odvracel, avšak láskyplná slova jím viditelně otřásla. Zatnul širokou dlaň v pěst a udeřil jí do přikrývky. Jeho odpor očividně slábl. „Radši bych tisíckrát za sebou zemřel,” pravil rozechvěle, „než bych dopustil, aby se ti stalo něco zlého. Skutečnost, že jsi byla připravená položit svůj život za předem ztracenou věc, je víc, než dokážu snést.”

V dívčiných očích se objevily palčivé slzy. Tělo jí zaplavila nesnesitelná touha a něha. „Něco jsem si uvědomila,” vysoukala ze sebe s námahou. „Když jsem se octla uprostřed hořící slévárny, kde všude poskakovaly plameny a já věděla, že jsi tam někde uvnitř” Těžce polkla, hrdlo měla bolestivě sevřené.

„Radši bych zemřela ve tvé náruči, Simone, než strávila zbytek života bez tebe. Všechny ty nekonečné roky, zimy, léta Stovky týdnů, kdy bych po tobě zoufale toužila s vědomím, že už se nikdy nevrátíš zpět. Stárla bych a ty bys zůstával v mých

vzpomínkách věčně mlád.” Kousla se do rtu a zavrtěla hlavou. Oči se jí zalily slzami. „Mýlila jsem se, když jsem ti říkala, že netuším, kam patřím. Já to vím. Náležím k tobě, Simone. Na ničem mi nezáleží, pouze na životě po tvém boku. Navždycky jsi mě k sobě připoutal. Proto pokaždé ohluchnu, kdykoliv mě začneš od sebe odhánět.” Pokusila se o nejistý úsměv. „Radši si přestaň stěžovat a pokus se s tím smířit.”

Simon se k ní s překvapivou prudkostí obrátil a přitiskl ji k sobě. Zabořil obličej do hedvábných pocuchaných vlasů. Přidušený hlas přerývaně stoupal ze samotných hlubin jeho duše.

„Panebože, tohle se nedá vydržet! Neuplyne jediný den, jediná minuta, abych se nestrachoval o tvoje blaho. Připadám si jako šílený. Záleží mi pouze na tobě, na ničem jiném. Nesnesu tenhle pocit, je příliš silný. Ach, krucifix1. Stává se ze mě blázen. Už nikdy nebudu jako dřív. Pokud se neovládnu Kéž bych tě dokázal milovat jen napůl! S takovou láskou by se možná dalo žít.”

Annabelle se rozechvěle zachichotala. Neohrabané vyznání v ní probudilo příval radosti. „Ale já potřebuji všechnu tvou lásku,” zašeptala. Simon zdvihl hlavu. Podíval se na manželku takovým způsobem, až zapomněla dýchat. Trvalo několik vteřin, než se vzpamatovala. „Chci vlastnit celé tvé srdce, okupovat tvoji mysl,” pokračovala s pokřiveným úsměvem. Pak dráždivě ztlumila hlas: „A také celé tvoje tělo.”

Simon se zachvěl. Civěl na manželčinu rozzářenou tvář, jako by od ní nedokázal odtrhnout zrak. „To mě poněkud uklidňuje, poněvadž ještě včera ses chystala odříznout mi nohu kapesním nožíkem.”

Annabelle se roztřásly rty. Nesměle pohladila muže po zarostlé hrudi. „Šlo mi o jediné zachránit tě a vytáhnout tě ven.”

„Kdybych věděl, že máš alespoň poloviční šanci na úspěch, nebránil bych ti.” Simon uchopil manželku za ruku a přitiskl si něžnou dlaň k rozpálené líci. „Jsi silná žena, Annabelle. Mnohem silnější, než jsem si myslel.”

„Kdepak. Posiluje mě láska k tobě.” Střelila po mužovi ulič-nickým pohledem zpod sklopených řas. „Za běžných okolností bych nikomu nohu neuřízla, však víš.”

„Už nikdy nesmíš ohrozit svůj život! Pojď sem.” Simon přitáhl manželku k sobě. Když se jejich nosy octly téměř u sebe, zhluboka se nadechl a pravil: „Miluji tě, sakra.”

Škádlivě se otřela rty o jeho ústa. „Jak moc?”

Lehounce zasténal, jako by na něho měl motýlí dotek čarovný vliv. „Bez omezení. Až na věčnost.”

„Já tě miluji víc,” namítla Annabelle a přisála se k němu dychtivými ústy. Cítila, jak ji zaplavuje bezbřehá slast spojená s prchavým pocitem sounáležitosti, dokonalé jednoty a naplnění, jichž dříve nedosáhli. Vnímala, jak celou její bytost pohlcuje zvláštní teplo, jako by byla její duše prostoupena světlem. Maličko se poodtáhla a shledala, že Simon prožívá totéž. Vyčetla to z jeho očí.

Jakmile promluvil, zazněl mu v hlase nový, dosud nepoznaný podtón: „Líbej mě.”

„Kdepak. Ublížila bych ti. Opírám se ti totiž o nohu.”

„To není noha,” odpověděl uličnicky, což ji rozesmálo.

„Jsi zkažený chlap.”

„Zato ty jsi nádherná,” zašeptal. „Skrznaskrz úžasná. Annabelle, ženo moje, lásko nejsladší, líbej mě a nepřestávej, dokud ti neřeknu.”

„Ano, Simone,” zamumlala a s radostí jej poslechla. EPILOG

„Ne ne, tohle není nejlepší část,” prohlásila vzrušeně Annabelle a divoce zamávala svazkem listů, jejž svírala v dlani, aby se sestry Bowmanovy utišily. Trojice dívek se shromáždila v Annabellině apartmá hotelu Rutledge. Spokojeně komíhaly nohama v hedvábných punčochách a popíjely sladké víno. „Počkejte, budu číst dál Když jsme se zastavili v údolí Loiry, abychom si prohlédli právě rekonstruovaný zámek pocházející z šestnáctého století, seznámila se slečna Huntová s jistým nezadaným anglickým gentlemanem jménem David Keir, jenž

shodou okolností doprovází své dva mladší bratrance na cestě po Evropě. Velice se zajímá o historii umění, píše na toto téma učená pojednání a tak podobně. Zkrátka si kápli se slečnou Huntovou do noty. Podle našich matek odtedka tak budu nazývat jak mamá, tak paní Huntovou, jelikož ty dvě se od sebe nehnou na krok a občas se chovají, jako by měly společný mozek”

„Panenko skákavá,” ulevila si Lillian. „Copak se musí váš bratr vyjadřovat zásadně v sáhodlouhých větách?”

„Ticho!” napomenula ji Daisy. „Jeremy se nám právě chystá sdělit, co si matky myslí o panu Keirovi! Pokračujte, Annabelle.”

„Co se týče pana Kára, shodly se v názoru, že je nesmírně atraktivní a přitažlivý,” četla Annabelle.

„Znamená to, že je hezký?” otázala se Daisy.

Annabelle se ušklíbla. „Rozhodně. Podle Jeremyho dobrozdání požádal pan Keir o svolení, aby si směl dopisovat s Meredith. A až se vrátí do Londýna, má v úmyslu ji navštívit!”

„To je paráda!” zvolala Daisy a natáhla k sestře ruku se sklenicí. „Nalij mi ještě, drahá. Chci si připít na Meredith a její budoucí štěstí.”

Všechny si ochotně přiťukly. Annabelle odložila dopis stranou a spokojeně si povzdechla. „Kéž bych to mohla říct Evii.”

„Mně také moc chybí,” prohlásila překvapivě teskně Lillian. „Třeba nám její žalářníci pardon, její rodina povolí návštěvu.”

„Mám nápad,” ozvala se Daisy. „Až příští měsíc přijede z New Yorku náš otec, budeme v jeho společnosti muset navštívit Stony Cross. Annabelle a pan Hunt budou přirozeně rovněž pozváni, jelikož jsou Westcliffovi přátelé. Možná bychom mohli hraběte požádat, aby ztratil za Evii slovo u její tety. Potom by byly čekanky zase spolu mohly by si znovu zahrát pasáka.”

Annabelle teatrálně zasténala a vysrkla zbytek vína. „Bůh mi pomáhej.” Postavila číši na stolek, zalovila v kapse a vytáhla z ní malou papírovou krabičku. „To mi něco připomíná. Prokázala byste mi laskavost, Daisy?”

„Samozřejmě,” odvětila bleskově dívka a zvědavě balíček otevřela. Vzápětí nechápavě nakrčila čelo, když spatřila teninký kousek kovu, připomínající svým tvarem jehlu. „Propána, co je to?”

„Vytáhla jsem to z ramene lorda Westcliffa ten den, co došlo k požáru slévárny.” Zakřenila se, když spatřila ve tvářích svých kamarádek ohromení, s nímž si prohlížely ostrý zlomek.

„Kdyby vám to nevadilo, potěšilo by mě, kdybyste to odvezla do Stony Crossu a vhodila do studánky přání.” „A oč bych ji měla požádat?”

Annabelle se měkce rozesmála. „Přejte chudáčkovi lordu Westcliffovi totéž, co tenkrát mně.”

„Chudáčkovi Westcliffovi?” odfrkla si nevěřícně Lillian a podezřívavě se zadívala na své družky. „Co se mělo Annabelle vyplnit?” udeřila na mladší sestru. „Nikdy jsi mi to neprozradila.”

„Však Annabelle také ne,” odsekla Daisy. Pak pohlédla na přítelkyni s potutelným úsměvem. „Jak jste to uhodla?”

Annabelle na ni spiklenecky zamrkala. „Zkrátka mi to došlo.” Složila nohy pod sebe a naklonila se k dívce. „Teď je načase najít toho pravého pro Lillian. Mám takové zvláštní tušení”