Lisa Kleypas

Čekanky 03. Zimní naděje

PROLOG

LONDÝN 1843

Sebastian mlčky zíral na dívku, jež před ním nervózně přešlapovala. Přišla za ním až sem, do jeho londýnského příbytku. Minulý týden se očividně pokusil zmocnit nesprávné dědičky.

Třebaže únos až donedávna nepatřil na dlouhý seznam St. Vincentových hříchu, měl si počínat chytřeji. Kupříkladu by neškodilo vybrat si méně oduševnělou oběť. Lillian Bowmanová, temperamentní bohatá Američanka, se mu urputně stavěla na odpor a dokázala vzdorovat až do chvíle, kdy ji přijel zachránit její snoubenec, lord Westcliff.

Při zpětném pohledu si Sebastian uvědomoval, jak byl pošetilý, přestože se v onu dobu upřímně domníval, že nalezl dokonalé řešení svízelné situace, v níž se octl. Lillianina rodina oplývala majetkem a bažila po urozeném zeti, zatímco Sebastian byl chudý jako kostelní myš, zato šlechtického původu. Samotná Lillian představovala silné pokušení a příslib příštích slastí, jelikož se jednalo o nezkrotnou, půvabnou černovlásku.

Slečna Evangeline Jennerová, ona nečekaná návštěvnice, pokorná jako ovečka, byla jejím pravým opakem. Sebastian ji s opovržením kradmo pozoroval, přemítal, co o ní vlastně ví. Evangeline je jediným dítětem Iva Jennera, neblaze proslulého majitele věhlasné londýnské herny. Její matka pocházela z dobré rodiny, zato otec patří ke spodině. Vzdor tomu by Evangeline znamenala slušnou partii, kdyby ovšem nebylo její děsivé ostýchavosti, která vyústila v nepěkné zadrhávání v řeči. Sebastian už vyslechl nejednu poznámku pronesenou některým z pánů, že by radši denně nosil žíněnou košili, než by se pokoušel s Evangeline konverzovat. Sebastian se přirozeně dívce vyhýbal jako čert kříži, což zase nebylo tak těžké, jelikož plachá slečna Jennerová se zásadně skrývala v koutech. Nikdy spolu nehovořili přímo, což oběma celkem vyhovovalo.

Jenže teď nebylo vyhnutí. Z nějakého nepochopitelného důvodu se slečna Jennerová dostavila bez pozvání do Sebastianova bytu, nadto v nestoudně pozdní hodinu. Ba co víc. Přišla bez doprovodu, přičemž k naprostému zkompromitování zcela postačilo, aby v Sebastianově přítomnosti strávila pouhých třicet vteřin. St. Vincent proslul coby

amorální zhýralec a svou neblahou pověstí se kupodivu nestydatě pyšnil. Vybral si roli zvrhlého svůdníka, v níž exceloval tak, že se jeho umění vyrovnal jen málokterý proutník.

Sebastian se rozvalil v křesle v předstírané zahálčivé póze. Knihovna tonula v příšeří, v krbu plál pouze malý oheň, jehož skomírající plameny nesměle osvětlovaly dívčinu tvář. Nemohlo jí být víc jak dvacet let. Pleť měla hebkou, oči bezelstné. Přesně těmito typy mladých žen St. Vincent okázale pohrdal. Nevinnost se mu hnusila.

Ačkoliv zdvořilost gentlemanovi velela, aby před dámou povstal, Sebastian neměl pocit, že by se za těchto okolností slušelo vyhovět etiketě. Místo toho ledabyle mávl rukou k druhému křeslu, trůnícímu před krbem.

„Posaďte se, jestli chcete,” broukl. „Hlavně si nemyslete, že se vám budu dlouho věnovat. Víte, já snadno propadám nudě a s vámi si zrovna moc nepopovídám.”

Nad projevenou neotesaností Evangeline nehnula ani brvou. Sebastianovi blesklo hlavou, že je nejspíš na hrubé zacházení zvyklá. Jiná by v její situaci krvavě zrudla a rozplakala se. Bud je dočista hloupá, anebo má pozoruhodně pevné nervy.

Evangeline si vysvlékla pláštěnku a přehodila ji přes opěradlo sametem potaženého křesla. Nato do něj bez jakékoliv grácie klesla. Čekanka, pomyslel si Sebastian a v duchu si připomněl, že slečna Jennerová se nekamarádí pouze s Lillian Bowmanovou, nýbrž i s její sestrou Daisy a Annabelle Huntovou. Čtveřice mladých žen proseděla uplynulou společenskou sezonu potupně v koutě a vysloužila si pověst věčných čekanek. Ale jak se zdálo, smůla je konečně opustila. Nejstarší Annabelle se kupodivu podařilo ulovit ženicha a Lillian nedávno navlékla do chomoutu lorda Westcliffa.

Sebastian nicméně pochyboval, že by se štěstí usmálo na toto nemotorné stvoření.

Ačkoliv propadal pokušení vyzvědět, proč za ním dívka přišla, zároveň se obával, že Evangeline začne samým rozčilením příšerně koktat, což bude utrpení pro oba. Nutil se proto ke klidu, zatímco návštěvnice očividně zvažovala, co mu řekne. Ticho se prodlužovalo. Sebastian si příchozí prohlížel v uhasínajícím světle a ke svému úžasu shledával, že má před sebou nádhernou bytost. Vlastně se na Evii nikdy pořádně nepodíval, pouze občas koutkem oka zahlédl jakousi nahrbenou rusovlásku. Ale je rozkošná.

Bezostyšně na ni zíral a uvědomoval si, jak v něm vzrůstá napětí. Dokonce se mu začaly ježit vlasy vzadu na krku. Dál se naoko unuděně rozvaloval v křesle, avšak bezděčně zatínal prsty do měkkých područek. Připadalo mu zvláštní, že si jí nikdy předtím nevšiml. Vždyť na ní je hodně co obdivovat. Kupříkladu dosud neviděl tak jasně ryšavé vlasy. Zdálo se, že pohlcují veškerou záři plamenů a v jejich světle rudě žhnou. Jemné křivky obočí a husté vějíře řas si přivlastnily temně kaštanový odstín, zatímco pleť odpovídala pokožce rusovlásek bledá, pokropená sprškou pih na nose a lících. Zlatě se leskly, jako by jimi dívce poprášil obličejík nějaký kamarádský pohádkový skřítek. Plné, od přírody růžové rty se tou dobou zrovna netěšily módě, ale ty obrovské modré oči… Kouzelné, avšak bez výrazu, jako u porcelánových panenek.

„Doneslo se mi, že se moje přítelkyně, slečna Bowmanová, stala lady Westcliffovou,” spustila opatrně Evangeline. „Odjela s hrabětem do Gretna Greenu, poté co… se vás zbavili.”

„Já bych spíše řekl: poté, co mě hrabě zmlátil jako žito,” poznamenal blazeované Sebastian. Věděl, že návštěvnici jistě neušly jeho četné boule a modřiny. „Vypůjčil jsem si jeho milou a on, jak se zdá, to nedokázal překousnout.”

„Unesl jste ji,” oponovala mrazivě Evangeline. „Výraz vypůjčil’ naznačuje, že jste se ji chystal vrátit zpět.”

Sebastian pocítil, že se poprvé po dlouhé době spokojeně usmívá. Zjevně před sebou nemá prostou husičku. „Dobrá. Tak jsem ji unesl, pokud trváte na malichernostech. Proto jste přišla, slečno Jennerová? Podat mi hlášení o štěstí nově vzniklého páru? Upřímně řečeno, podobné zvěsti mě nudí. Jestliže okamžitě nevyrukujete s něčím zajímavějším, požádám vás, abyste se zvedla.”

„Chtěl jste slečnu Bowmanovou jenom proto, že je bohatá dědička,” prohlásila Evangeline, „a vy se stůj co stůj potřebujete oženit s dívkou, která má peníze.”

„Pravda,” přikývl povýšeně Sebastian. „Můj otec, vévoda, v jedné věci příšerně zklamal. Nedokázal udržet rodinný majetek a předat mi jej nedotčený. Na druhou stranu mám pouze jedinou starost flákat se a užívat si, dokud starý pán nenatáhne brka. Mimochodem vedu si náramně. Na rozdíl od vévody. Ten se neosvědčil ve všech směrech. Nejenom že rozfofroval všechny finance a je teď dočista švorc, ba co hůř je zdravý jako řípa.”

„Zato můj otec je bohatý,” pronesla Evangeline bez emocí, „a umírá.”

„Tak to vám gratuluji.” Sebastian si ji upřeně prohlížel. Nepochyboval, že Ivo Jenner vytřískal ze svého hráčského doupěte majlant. K Jennerovi chodili spořádaní londýnští gentlemani, aby se povyrazili, dobře se najedli a napili a pošpásovali s lacinými prostitutkami. Ve vyhlášeném podniku se extravagance snoubila s příjemnou, až domáckou ošuntělostí. Téměř před dvaceti lety klub U Jennera sekundoval věhlasné Craven’s, nejvelkolepější a nejproslulejší herně v Anglii.

V době, kdy Craven’s vyhořela do základů a její majitel se rozhodl s podnikáním skončit, převzal Jenner jeho bohatou klientelu a vybudoval si vlastní reputaci. Ne že by se jeho klub kdy rovnal slavné herně. Každý podnik je totiž odrazem svého majitele, jelikož právě on mu dodává charakter a styl, což se ovšem panu Jennerovi vůbec nepodařilo. Derek Craven byl od přírody šoumen. Bývalý boxer Ivo Jenner naopak nikdy v ničem nevynikal, měl zkrátka štěstí.

Zanechal po sobě jediné dítě. Jestliže Evangeline učiní Sebastianovi nabídku, kterou očekává, nebude si moci dovolit odmítnout.

.Svoje bblahopřání si nechte,” naježila se Evie.

“Co po mne vůbec chcete, dítě?” otázal se muž vlídně. „Přistupte k věci prosím, začínáte být únavná.”

„Ráda bych s otcem strávila poslední dny jeho života. Rodina mé matky mě k němu odmítá pustit. Pokusila jsem se utéct, ale vždycky mě chytili a potrestali. Tentokrát se k nim nevrátím. Mají se mnou své plány, které jim hodlám překazit, i kdyby mě to mělo stát život.”

„Jaké plány?” prohodil Sebastian.

„Nutí mě, abych se provdala za jednoho ze svých bratranců pana Eustacha Stubbinse. Jsem mu lhostejná a on mně taktéž. V podstatě je v téhle rodinné rošádě pouhým ochotným pěšcem.”

„Jejímž účelem je získat kontrolu nad majetkem vašeho otce, že?”

„Ano. Zpočátku jsem se nevzpouzela. Domnívala jsem se, že budeme s panem Stubbinsem žít ve vlastním domě, čímž bych si zbavila ostatních příbuzných… Jenže snoubenec mi oznámil, že se nikam stěhovat nechce. Hodlá zůstat pod jednou střechou s rodiči. Ale mě tam nečeká nic dobrého.”

Muž se dál tvářil netečně, jako by ho dívčino vyprávění nezajímalo. Proto dodala o poznání tišeji: „Domnívám se, že mě chtějí zabít. Jakmile obdržím otcovy peníze.”

Sebastian jí upřeně zíral do očí, avšak promluvil lehkovážným tónem:

„Taková bezohlednost. Co já s tím?”

Evangeline se nenechala vyprovokovat jeho hrubostí, pouze mu oplácela upřený pohled. S takovou nezlomností se u ženy nikdy nesetkal.

„Nabízím vám svou ruku,” řekla prostě, „výměnou za vaši ochranu. Otec je příliš nemocný a slabý, aby mi pomohl, a mně se příčí obtěžovat přátele. Věřím, že by mi ochotně nabídli přístřeší, avšak tím by se nic nevyřešilo. Neustále bych byla ve střehu, bála bych se, že mě příbuzní znovu odvlečou a přinutí, abych se podrobila jejich vůli. Svobodná žena nemá na vybranou. Nenalezne oporu ani ve společnosti, ani v zákoně, což není správné. A já si nemohu dovolit bojovat s větrnými mlýny. Potřebuji manžela a vy zase bohatou nevěstu. Oba jsme zoufalí, což mě vede k přesvědčení, že se domluvíme. Pokud souhlasíte s mým návrhem, pak jsem ochotna vydat se s vámi ještě dneska v noci do Gretna Greenu. Okamžitě. Jsem si jista, že mě příbuzní už hledají.”

Rozhostilo se napjaté, nepříjemné ticho. Sebastian ji spaloval nepřátelským pohledem. Nedůvěřoval jí. Po debaklu z minulého týdne si nepříjemný zážitek nehodlal zopakovat. Ne. Přesto má ta holka v něčem pravdu. Je vskutku zoufalý. Rád se dobře obléká, žaludek neošidí, libuje si v zahálčivém životě na vysoké noze, avšak v patách má smečku věřitelů. Směšná měsíční apanáž, již dostával od otce, bude záhy minulostí, a on nemá na svém účtu dost peněz ani na jediný měsíc. Nyní má příležitost dostat se hladce z mizérie ven. Tahle nabídka mu spadla přímo z nebe. Holka to má řádně promyšlené.

„Darovanému koni na zuby nehleď,” poznamenal opatrně. „Přesto by mě zajímalo, zda má váš otec skutečně na kahánku. To víte, někteří lidé vydrží na smrtelném loži celé roky, což od nich vůbec není hezké. Vždycky jsem považoval za nezdvořilé nechávat dědice dlouho čekat.”

„Nebojte se, dočkáte se brzy,” odsekla břitce. „Do čtrnácti dnů je po všem.”

„Jakou mám záruku, že si před příjezdem do Gretna Greenu všechno nerozmyslíte? Určitě víte, co jsem za člověka, slečno Jennerová. Snad vám nemusím připomínat, že jsem se minulý týden pokusil unést a zneuctít jednu z vašich kamarádek.”

Evangeline po něm šlehla podrážděným pohledem. Zatímco mužovy bledé oči se třpytily jako kusy ledu, ty její plály jako safíry. „Znásilnil jste ji?” otázala se upjatě.

„Vyhrožoval jsem tím.”

„A udělal byste to?”

„Nevím. Nikdy jsem se nechoval jako násilník. Ale jak jste sama zdůraznila, jsem zoufalý. Vraťme se k tématu. Navrhujete mi sňatek. Máte na mysli formální svazek, anebo se mnou hodláte příležitostně spát?”

Evangeline otázku ignorovala. Dál trvala na svém. „Na rovinu.

Zmocnil byste se Lillian nebo ne?”

Sebastian se posměšně ušklíbl. „Když řeknu, že ne, slečno Jennerová…, jak poznáte, že nelžu? Ne. Neznásilnil bych ji. Tohle jste chtěla slyšet? V tom případě mi věřte, pokud vás to uklidní. Nyní zpět k mému dotazu.”

„V-vyspím se s vámi. Jednou,” objasnila. „Aby naše manželství bylo platné. Pak už nikdy.”

„Výborně,”zamumlal. „Sotva kdy spím s ženskou víc než jednou. Jakmile je kouzlo nepoznaného pryč, jsou všechny hrozně nudné. Kromě toho bych si nikdy nedovolil toužit po vlastní ženě. Připadá mi to moc nóbl. Vypadá to, jako by chlap neměl chuť vydržovat si milenku.” Odmlčel se, aby zapátral v dívčině tváři po jakémkoliv záblesku emocí. Nedočkal se. „Přirozeně se od vás očekává, že mi povijete dědice. Ale pokud umíte zachovat diskrétnost, pak mi je dočista fuk, čí ten fakan vlastně bude.”

Ani nemrkla. „P-požaduji podíl na dědictví. Předpokládám, že mi zřídíte vlastní účet a převedete na něj určité peníze. A budete velkorysý. Tyto finance budou jen moje a já rozhodnu, za co je utratím, aniž bych se vám zpovídala.”

Sebastianovi došlo, že dívka vůbec není hloupá, jak se zprvu domníval. Díky nepříjemnému zadrhávání ji mylně považoval za prosťačku. Evangeline si zjevně dávno zvykla být přehlížená a podceňovaná. Správně vytušila, v čem se skrývá její síla, a hodlala své přednosti beze zbytku využít. Což Sebastiana zaujalo.

„Takový trouba zase nejsem, abych vám věřil,” ucedil nabručeně. „Teď máte plno řečí, ale každou chvíli můžete couvnout. A vy byste byla ještě větší, kdybyste důvěřovala mně. Považte, kdybychom se vzali, dokázal bych vám udělat ze života mnohem větší peklo, než by se kdy podařilo vaší rodině.”

„Radši bych trpěla díky někomu, koho si sama vyberu,” opáčila chmurně. „Pořád jste lepší než Eustach.”

Sebastian se ušklíbl. „Což Eustachovi moc nelichotí.”

Neusmála se. Pouze se schoulila v křesle, jako by z ní spadlo obrovské napětí. Odevzdaně hleděla na svého společníka. Vpíjeli se do sebe očima. Vtom Sebastiana zasáhlo netušené poznání. Projelo jím jako šíp.

Ženy jej vzrušily snadno, na tom nebylo nic divného. Dávno si uvědomil, že je mnohem natěšenější než většina ostatních. Stačilo málo a v přítomnosti žádoucí společnice lehko vzplál jako vích a hořel neuvěřitelně silným plamenem. Nechápal, jak k nim může patřit tahle neohrabaná, koktavá holka. Přesto zatoužil dostat ji do postele.

Mysl zaplavily barvité představy jejího těla, tvar dosud nepoznaných křivek, odstíny bledé pleti. Rád by v dlaních potěžkal kyprá ňadra, nasál do nozder novou vůni, probíral se dlouhými vlasy barvy ohně, okusil smyslná ústa.

„Platí,” vydechl nakonec. „Přijímám vaši nabídku. Jistě, musíme toho hodně probrat, ale na to máme dost času. Cesta do Gretna Greenu potrvá dva dny.” Vstal a protáhl se. Spokojeně se usmál, když si všiml, jak si ho dívka prohlíží. „Nechám připravit kočár a řeknu komorníkovi, aby mi sbalil nějaké šaty. Za hodinu odjíždíme. A mimochodem kdybyste si to náhodou rozmyslela a chtěla se vrátit, potom vás na místě uškrtím.”

Střelila po něm posměšným pohledem. „N-nebyl byste tak nervózní, kdybyste m-minulý týden při stejné akci nepohořel. Navíc s nevinnou obětí.”

„Zásah. Čili vás bychom mohli charakterizovat jako oběť vinnou, že?”

„Spíše dychtivou,” podotkla kuse. Zdálo se, že se nemůže dočkat, až vyrazí.

„Takové mám nejradši,” poznamenal, načež se zdvořile uklonil a vypochodoval z místnosti.

1

Jakmile odešel, Evie si trhaně vzdychla a zavřela oči. St. Vincent nemusí mít strach, že by si vše rozmyslela. Nyní, když se dohodli, byla mnohem netrpělivější než on. Nemohla se dočkat, až vyrazí na cestu. Věděla, že strýcové Brook a Peregrine ji s největší pravděpodobností již hledají, a proto se chvěla strachy. Když naposledy uprchla z jejich domu, odchytili ji přímo před vchodem do otcova klubu. Sotva ji dovlekli do svého kočáru, začal ji strýc Peregrine tlouct. Než se dokodrcali k domovu, měla rozbitý ret, modřinu na oku, paže i záda samou podlitinu. V následujících dvou týdnech pobývala zamčená ve své komnatě a k jídlu dostávala pouze chleba a vodu.

Nikdo, dokonce ani její přítelkyně Annabelle, Lillian a Daisy, neměl tušení, jak příšerně trpí. Život s Maybrickovými se podobal noční můře. Celá rodina, sestávající z Maybricků a Stubbinsů, se spojila, aby společně zlomila Eviinu vůli. Rozčilovalo je, že dívka vytrvale vzdoruje. Nechápali, kde se v ní bere tolik síly. Což svým způsobem udivovalo i samotnou Evii. Nikdy by si nepomyslela, že snese kruté bití, lhostejné přezírání a dokonce i otevřenou nenávist, aniž by se jedinkrát zhroutila. Možná se potatila víc, než se zdálo. Ivo Jenner patřil k pouličním boxerům a tajemství jeho úspěchu nejenom v ringu, ale i mimo něj nespočívalo v talentu, nýbrž v nezdolné houževnatosti. Tutéž paličatost zřejmě podědila i Evie.

Evie toužila otce znovu vidět. Prahla po setkání tolik, až to bolelo. Táta byl jediný člověk na světě, kterému na ní kdy záleželo. Jeho láska však měla jisté meze, hraničila až s určitou ležérností. Přesto projevil o dívku víc zájmu než ostatní. Chápala, proč ji po matčině smrti přenechal Maybrickovým. Matka zemřela při porodu a hráčské doupě není zrovna nejlepší prostředí k výchově malého dítěte. Mimoto se Maybrickovi těšili dobré pověsti, a ačkoliv nepatřili k aristokracii, náleželi do vyšších společenských kruhů. Evie mockrát dumala nad tím, zda otec tuší, jak hanebně zacházejí s jeho dcerou. Kdyby to býval věděl, rozhodl by se tenkrát jinak? Kdyby měl ponětí, že se hněv příbuzných obrátil proti bezbrannému děcku jejich nejmladší, provinilé dcery…? Jako by na tom teď záleželo.

Matka odešla a otec má smrt na jazyku. Přesto existují věci, na něž by se Evie ráda zeptala. Pokud chtěla uniknout ze spárů Maybrickových, zbývala jí jediná možnost provdat se za vhodného šlechtice.

Samotnou ji velice udivilo, že téměř bez problému hovořila s mužem, z něhož na ni šla hrůza. Připadal jí ošidně krásný zlaté vlasy, nevinně modré oči a smyslná ústa, jež uvykla líbat a lhát. Sebastian je jako padlý anděl plný temného kouzla, které mu nadělil sám Lucifer. Navíc je sobecký a bezohledný, což dostatečně dokázal tím, že unesl snoubenku svého přítele. Avšak Evii připadalo, že právě on bude protřelým Maybrickovým důstojným soupeřem.

Jako manžel nebude pochopitelně stát za nic. Jenže ona si o něm nedělá žádné iluze, proto ji nemůže ničím zaskočit. Z tohoto hlediska je všechno v pořádku. Nezáleží jí na něm. Proto snadno přimhouří oko nad jeho nevěrami a stane se hluchou k případným urážkám.

Její manželství bude úplně jiné než svazky kamarádek. Stačilo pomyslet na čekanky a chtělo se jí plakat. Jakmile se provdá za St. Vincenta, navždy je ztratí. Nemůže přece počítat s tím, že jí Annabelle, Daisy či Lillian zejména Lillian zůstanou vlídně nakloněny. Zamrkala, aby zaplašila slzy, a bolestivě polkla. Nářkem nic nespraví. Nevyřeší svoji situaci zrovna ideálně, ale v podstatě nemá na vybranou. Lepší řešení nevymyslí.

Stačilo si představit, jak začnou tety a strýcové běsnit, až se dozvědí, že jim Evie i s penězi definitivně pláchla, a dívka ihned pocítila příliv dobré nálady. Za tu cenu to stojí. Hlavně že nebude nadosmrti žít v jejich područí. Kromě toho unikne životu se zbabělým Eustachem, jenž nalezl útěchu v přemíře jídla a pití. Je tak otylý, že skoro neprojde dveřmi vlastní komnaty. Ačkoliv obtloustlý bratranec nenáviděl svoje rodiče téměř stejně jako Evie, nikdy by si netroufl se jim vzepřít.

A ironií osudu to byl právě Eustach, kdo uspíšil Eviino rozhodnutí i následný útěk. Ten den za ní přišel se zásnubním prstýnkem. Na zlatém kroužku se blyštěl zelený nefrit. „Na,” pravil ospale. „Máti řekla, že ti ho mám dát. Prý nedostaneš nic k jídlu, dokud si ho nenavlékneš na prst a nepřijdeš s ním ke stolu. Rozhodla, že příští týden budeme mít ohlášky.”

Přestože něco podobného očekávala, zachvátil Evii bezuzdný hněv. Zčervenala jako pivoňka. Eustach při pohledu na ni zaryčel smíchy a zahýkal: „Proboha, ty vypadáš, když zrudneš! Obličej máš jako rajče a vlasy oranžové jako mrkev.”

Evie by nejradši odsekla něco peprného, ale ovládla se. Raději se soustředila na nevyřčená slova, jež se tetelila v jejím nitru jako lístky ve

větru. Soustředěně je poskládala a pokusila se plynule zeptat: „Bratrance Eustachu…, kdybych si tě vzala…, postavil by ses na moji stranu a bránil mě před svými rodiči? Dovolil bys, abych navštívila svého otce a postarala se o něho?”

Tlouštík okamžitě zvážněl. Veselé dolíčky se z jeho tváří vytratily jako mávnutím kouzelného proutku. Bez pohnutí zíral do očí své sestřenky. Pak sklopil zrak a poraženecky přiznal: „Nebyli by k tobě tak tvrdí, kdyby sis přestala stavět hlavu.”

Evie ztratila trpělivost a opět začala zadrhávat. „Takže ty si klidně vez-vezmeš moje p-peníze a na o-oplátku mi n-nedáš nic?”

„K čemu ti budou prachy?” podivil se s opovržením v hlase. „Jen se na sebe podívej. Vždyť jsi obyčejná myš. Věčně se schováváš v koutě, takže nepotřebuješ šperky ani nádherné šaty. Člověk si s tebou ani pořádně nepopovídá. A to už nemluvím o tom ostatním. Nic na tobě není. Nejsi hezká a umíš pendrek. Měla bys mi být vděčná, že si tě vůbec chci vzít. Jenže na to jsi moc hloupá, abys něco pochopila!”

„J-já…, j-j-já…“ Rozčilením nemohla mluvit. Nedokázala povolat na pomoc slova, jimiž by se mohla bránit. Zoufale se sebou bojovala, třeštila oči, chvěla se úsilím.

„Víš, co jsi? Bezcenný idiot!” vyštěkl netrpělivě Eustach a mrštil prstenem na podlahu, až se tučná paže nechutně roztřásla. Zlatý kroužek se zakutálel pod křeslo. „Tak, a je po něm. A je to tvoje chyba, protože jsi mě naštvala. Asi bys ho měla najít, jinak umřeš hlady. Půjdu teď vyřídit matce, že jsem splnil svůj úkol.”

Evie se nepozastavila nad tím, že se Maybrickovi pokusili vynutit si sňatek násilím. Domnívali se, že Evangeline, nemá na vybranou, a bude se muset podrobit. Jenže dívka se místo hledání prstýnku pustila do překotného balení. Do malého kufříku si spakovala pár maličkostí a vyhodila jej daleko z okna. Nikdy nebyla příliš obratná, ale vzrůstající panika vykonala své a uprchlice mrštně sešplhala z druhého patra po okapové rouře. Jako zloděj se kradla po nádvoří a nepozorovaně se protáhla branou. Měla štěstí, protože jí zakrátko zastavila námezdní drožka.

Tak, to je naposledy, co jsem viděla bratrance Eustacha, pomyslela si spokojeně Evie. Čím víc mládenec rostl do šířky, tím víc se zdržoval doma a podroboval se příbuzným. Do společnosti téměř nechodil. Ať už to s ní dopadne, jak chce, Evie nikdy nezalituje, že se za něho neprovdala. V duchu pochybovala, že by jejich manželství bylo kdy naplněno. Otylý

bratránek totiž zcela postrádal to, čemu se říká „živočišnost”. Jeho vášně se omezovaly výhradně na jídlo a dobré víno. St. Vincent naopak svedl tolik žen, že by je člověk nespočítal. Těšil se pověsti svůdníka, což mu v očích mnohých dam přidávalo na přitažlivosti, avšak Evie mezi ně nepatřila. Na druhou stranu nepochybovala o jeho schopnostech. Pokud se stane St. Vincentovou chotí, manželství jistě bude konzumováno.

Při tomto pomyšlení se jí bolestivě stáhl žaludek. Kdysi snila o tom, že se zaslíbí citlivému muži, který bude působit spíše chlapecky. Od něho se nedočká pošklebků za své koktání. Naopak. Bude ji milovat s veškerou něhou.

Sebastian St. Vincent představuje pravý opak vysněného milence. Není na něm nic laskavého, chlapeckého, nemá jedinou citlivou strunu. Je to dravec, který si se svou kořistí jistě rád pohraje, než jí zasadí smrtelný úder. Podívala se na opuštěné křeslo a představila si St. Vincenta, jak v něm sedí osvícen plameny skomírajícími v krbu. Byl vysoký a štíhlý, schválně nosil šaty jednoduchého střihu, aby vynikla jeho přirozená elegance. Husté zlatisté vlasy se mu jemně vlnily, prokvétaly jantarově zbarvenými pramínky. Oči se mu třpytily jako vzácné modravé démanty z náhrdelníku starověké panovnice. Zůstávaly chladné, i když se usmíval. A že to uměl. St. Vincent si druhého podmanil pouhým zdvihnutím koutků, letmým zábleskem zdravých bílých zubů. Ach, Sebastian je vskutku okouzlující a moc dobře to ví.

Zvláštní, ale Evie se ho vůbec nebála. Mladý vikomt je natolik mazaný, aby věděl, že je zbytečné spoléhat na fyzické násilí, když stačí několik vhodně zvolených slov, jimiž bez sebemenší námahy hravě položí svého protivníka na lopatky. To už Evii mnohem víc děsila brutalita prostoduchého strýce Peregrinea, nemluvě o pohotových rukách tety Florance, jimiž neteři zhusta uštědřovala štiplavé políčky či štípance.

Nikdy víc, zapřísahala se Evie, zatímco si nepřítomně stírala ze šatů tmavé šmouhy, k nimž přišla během útěku. Nejradši by se převlékla do čistých, které se schovávaly v kufříku odloženém ve vstupní hale. Jenže ji čeká dlouhá cesta, na jejímž konci bude stejně pomačkaná a zaprášená, takže převlékání nemá smysl.

Upoutal ji jakýsi zvuk, přicházející ode dveří. Vzhlédla a spatřila kyprou služebnou, která se rozpačitě ptala, zda se slečna nechce opláchnout. Na přítomnost neznámých dam bez doprovodu byla očividně zvyklá. Evie ji následovala do poschodí. Dospěly do nevelké, vkusně zařízené a čistě uklizené místnosti. Dívka si stačila všimnout, že celý dům je v dokonalém

pořádku. Stěny komnaty pokrývaly světlé tapety ručně zdobené čínskými motivy pagod a ptáků. K Eviině radosti k ní přiléhala koupelna s umyvadlem a tekoucí vodou. Kohoutky měly tvar delfínů. Vedlejší dveře vedly na splachovací toaletu.

Jakmile vyhověla tělesné potřebě, opláchla si Evie ruce a napila se ze stříbrného hrnku. Poté se vydala do ložnice poohlédnout se po hřebenu či kartáči na vlasy. Bezúspěšně. Proto si alespoň přihladila vlasy rukama a upravila sponky.

Neozval se sebemenší šelest, nic, co by svědčilo o něčí přítomnosti. Přesto byla Evie náhle ve střehu. Uprostřed místnosti ledabyle postával St. Vincent, hlavu měl přemýšlivě nachýlenou. Upřeně se díval na svoji návštěvnici. Evii přeběhl po zádech mráz. Náhle se cítila unavená a slabá. Stačilo pomyslet, co všechno ji čeká cesta do Skotska, překotné oddavky a první vynucené milování -, a přepadlo ji naprosté vyčerpání. Vzdor tomu statečně napřímila ramena a srdnatě vykročila muži vstříc. Vtom jí před očima vytryskl gejzír oslepujících jiskřiček. Zastavila se a zakolísala.

Nechápavě zatřepala hlavou a promnula si oči. Vzápětí si uvědomila, že St. Vincent stojí vedle ní a drží ji za lokty. Nikdy mu nebyla tak blízko… Okamžitě zbystřila smysly. Ostře si uvědomovala mužův dotek a osobitou vůni. Mísila se v ní stopa drahé kolínské s dechem čistě vypraného oblečení. Sebastian jen zářil zdravím a mužností. Uvědomoval si svoji přitažlivost a řádně pečoval o svůj zevnějšek. Evie užasle zamrkala. Hrozivě se nad ní tyčil. Byl mnohem vyšší, než si představovala. Nikdy dřív si nevšimla, jak je urostlý.

„Kdy naposledy jste jedla?” otázal se.

„Včera…r-ráno. Alespoň myslím.”

Udiveně vyklenul obočí. „Nepovídejte, že vás trápili hladem?” Když přikývla, obrátil oči k nebi. „Začíná to být příšerně sentimentální. Poručím kuchařce, aby nám přibalila nějaké obložené chleby. Přijměte mé rámě, pomohu vám ze schodů.”

„Není tř-třeba. Děkuji.”

„Poslechněte,” pravil medovým hlasem, který nepřipouštěl diskuzi.

„Nedovolím, abyste upadla a zlomila si vaz dřív, než mi řeknete své ano. Bohaté dědičky se špatně shánějí. Ať mě vezme čert, jestli mám čas nějakou hledat.”

Nakonec mu byla Evie vděčná, jelikož cestou po schodech se ukázalo, že je slabší, než se domnívala. St. Vincent ji chytil volnou rukou kolem pasu a ochotně jí pomáhal z příkrých stupňů. Dívka si všimla blednoucích

modřin na kloubech jeho prstů pozůstatků bitky s lordem Westcliffem. Při pomyšlení, že by se tenhle nafoukaný aristokrat měl utkat s mohutným strýcem Peregrinem, se bezděčně otřásla. Už aby byli v Gretna Greenu.

St. Vincentovi dívčino zachvění neušlo. Přivinul ji k sobě blíž. „Je vám zima?” otázal se. „Anebo to jsou nervy?”

„Už abychom byli pr-pryč z Londýna,” přiznala smutně. „Bojím se, že mě tu objeví moji příbuzní.”

„Mají důvod se domnívat, že zamíříte zrovna ke mně?”

„Ach, kd-kdepak. Žádného by ani ve snu nenapadlo, že jsem tak prostoduchá a uchýlím se zrovna k vám.”

Kdyby se Evii už nyní netočila hlava, jistě by se tak stalo po oslnivém úsměvu, jímž ji Sebastian obdařil. „Ještěže mám dostatečně vyvinuté sebevědomí. Jinak by je vaše prohlášení rozmetalo napadrť.”

„Řekla bych, že s-sebevědomí máte až až. Není třeba je dál hýčkat.”

„Avšak chvály na moji adresu není nikdy dost, miláčku. V tom právě tkví můj problém.”

Odvedl ji zpátky do knihovny a usadil ke krbu. Právě když začala podřimovat, se vrátil, aby ji odvedl ke kočáru. Ospale kráčela k černě lakovanému vozu. St. Vincent jí hbitě pomohl dovnitř. Plyšové polstrování smetanové barvy nebylo zrovna praktické, avšak navýsost líbivé. V mdlém světle lampičky přímo svítilo. Evie se octla v přepychu, na nějž nebyla zvyklá, a vděčně klesla do hedvábných polštářů. Její rodina vyznávala určitá pravidla týkající se dobrého vkusu, avšak okázalý luxus neuznávala. Naopak St. Vincent si ostentativně dopřával ve všech směrech, zejména když přišlo na záležitosti tělesného pohodlí.

Na podlaze trůnil koš spletený z úzkých proužků kůže. Evie jej nedůvěřivě prozkoumala. Obsahoval několik tlustých krajíců bílého chleba zabalených do ubrousku, mezi nimiž byly vetknuty tenké plátky masa a sýra. Vůně uzeného v ní probudila netušený hlad, takže dychtivě spořádala hned dva sendviče za sebou. Málem se při tom zalkla.

St. Vincent se usadil na opačnou stranu. Pobaveně pozoroval živící se dívku a na rtech mu pohrával náznak úsměvu. „Už je vám lépe?”

„Ano, děkuji vám.”

Otevřel dvířka zabudované skříňky a vytáhl křišťálovou číši a láhev bílého vína. Pečlivě naplnil sklenku a předal ji Evii. Ta zprvu opatrně usrkla. Řádně vychlazený mok chutnal sladce, proto se žíznivě napila. Mladé dámy pijí neředěné víno jen vzácně. Obvykle dostávají pouze vinný střik. Sotva vyprázdnila sklenku, Sebastian ji dolil. Kočár se s jemným

trhnutím rozjel a Evie cinkla zuby o křišťálový okraj, když vůz odbočoval na hlavní silnici. Obávala se, aby nešťastnou náhodou nepolila bílé čalounění, proto si dopřála pořádný doušek. Slyšela, jak se St. Vincent tiše směje.

„Jenom pomalu, kotě. Máme před sebou dlouhou cestu.” Spokojeně se uvelebil na polštářích. Vypadal jako zahálčivý paša z jednoho z těch hrozných románků, které tak ráda louská Daisy Bowmanová. „Povězte, co byste dělala, kdybych nesouhlasil s vaším návrhem? Kam byste se vrtla?”

„Zř-zřejmě bych se uchýlila k manželům Huntovým.” Utéct k Lillian a lordu Westcliffovi nebylo možné, jelikož odjeli na svatební cestu, která potrvá měsíc. A prosit Bowmanovy o ochranu nemělo smysl, třebaže Daisy by se za ni jistě bila jako lvice. Rodiče by stejně neoblomila. Bowmanovi by se určitě odmítli do sporu míchat.

„Proč jste se k nim nevypravila rovnou?”

Evie se zamračila. „Huntovi by těžko zabránili mým strýcům, aby mě neodvlekli pryč. Jakožto něčí z-zákonitá choť budu ve v-větším bezpečí, než obyčejný host.” Z vína se jí příjemně motala hlava. Unaveně se opřela o sedadlo.

St. Vincent na ni zamyšleně hleděl. Pak se sklonil a sundal jí střevíce.

„Takhle se budete cítit mnohem lépe,” prohlásil. „Proboha živého, necukejte sebou. Rozhodně vás nemíním zneuctít.” Pomalu rozvazoval šněrovadla a pokračoval sametovým tónem: „Ostatně, vždyť by se tolik nestalo. Zakrátko budeme svoji.” Ušklíbl se, když mu dotčeně vyškubla nožku obutou v hedvábné punčošce. Natáhl se pro druhou.

Evie se přinutila sedět bez hnutí, třebaže v ní mužovy doteky probouzely zvláštní pocit.

„Klidně si povolte korzet,” prohodil její společník. „Hned se budete cítit příjemněji.”

„Já ž-žádný nemám,” přiznala se sklopeným zrakem.

„Cože? Prokristapána.” Mlsně sklouzl očima po jejím trupu. „V tom případě jste skvěle obdařená holka.”

„Tenhle výraz nesnáším.”

„Holka? Tedy mi odpusťte. To víte, síla zvyku. Zásadně jednám s dámou jako s holkou a s holkou jako s dámou.”

„A ony si to nechají líbit?” otázala se pochybovačně.

„Jistě,” odvětil sebevědomě, čímž vykouzlil na dívčině tváři úsměv.

„Jste pří-příšerný člověk.”

„Svatá pravda. Jenže v životě je to zkrátka tak zařízené, že příšerní lidé nakonec dostanou víc, než si zaslouží, zatímco ti hodní, jako kupříkladu vy…“ Učinil rozmáchlé, vše říkající gesto. Vzniklá situace opravdu nepotřebovala komentář.

„Třeba nejsem tak h-hodná, jak si my-myslíte.”

„V to doufám.” Zamyšleně přimhouřil jiskrné světlé oči. Evie si všimla, že Sebastian má na muže nepatřičně dlouhé řasy, jež jsou o několik odstínů tmavší než vlasy. Vzdor výšce a urostlosti v něm bylo něco kočičího. Připomínal líného, avšak velice nebezpečného tygra. „Jakou má váš otec vlastně nemoc?” zeptal se bez okolků. „Slyšel jsem toho hodně, ale nic konkrétního.”

„Trápí jej úbytě,” zamumlala Evie. „Přepadly ho před šesti měsíci. Od té doby jsem jej neviděla. Zakázali mi ho navštěvovat. Nikdy jsem bez táty nebyla tak dlouho. Jenže Maybrickovi se rozhodli předstírat, že můj otec neexistuje.”

„Nechápu, proč si najednou děláte takovou starost?” prohlásil otevřeně St. Vincent. „Nikdy jste si nebyli blízcí, a zčistajasna toužíte vysedávat u jeho smrtelného lože. Pročpak? Abyste se ujistila, že na vás nezapomněl ve své poslední vůli?”

Evie schválně přešla škodolibost, skrývající se v právě pronesené poznámce, mlčením. Zamyslela se a poté pravila vyrovnaným hlasem:

„Jako malá jsem ho směla navštěvovat jednou za měsíc. Tehdy jsme si byli hodně blízcí. Táta byl je jediným člověkem na světě, jemuž na mně záleželo. Miluji ho a nechci, aby umíral osamocen. Klidně se mi smějte, jestli chcete. Nevadí mi to. Nezáleží mi totiž na vašem názoru.”

„Klídek, kotě.” Očividně se dobře bavil. „Zdá se, že máte jiskru, kterou jste pravděpodobně podědila po starém pánovi. Zahlédl jsem ji v jeho očích, když se vztekal kvůli nějaké hlouposti.”

„Vy znáte mého otce?” podivila se.

„Samozřejmě. Všichni milovníci rozkoše tu a tam zamíří k Jennerovi. Váš taťka je slušný člověk, jen ho nikdo nesmí naštvat. Je hrozně vznětlivý. Nemůžu se nezeptat. Vysvětlete mi, jak je možné, že se dáma Maybricková provdala za toho pacholka.”

„Kromě jiného chtěla uniknout ze spárů své rodiny.”

„Stejně jako vy,” poznamenal St. Vincent mdle. „Historie se opakuje, nezdá se vám?”

„U-upřímně doufám, že tady veškerá podobnost končí,” mínila Evie.

„Matka nedlouho po svatbě otěhotněla a zemřela vzápětí poté, co jsem přišla na svět.”

„Když si to nepřejete, tak vás nezbouchnu,” prohodil prostořece.

„Těhotenství lze snadno předejít. Existují různé kondomy, antikoncepční houbičky, výplachy, a to vůbec nemluvím o tom malém stříbrném zázraku, co si můžete…“ Ohromen dívčiným výrazem se zarazil a znenadání se rozchechtal. „Proboha, máte oči jako talíře. Vyděsil jsem vás? Neříkejte, že vám o tom vdané kamarádky nepovídaly.”

Evie zvolna zavrtěla hlavou. Ačkoliv Annabelle Huntová ostatním čekankám tu a tam poodhalila tajemství manželského života, rozhodně nikdy nehovořila o pomůckách zabraňujících početí. „Pochybuji, že o tomhle kdy slyšely,” přiznala, když se vzpamatovala, načež se St. Vincent znovu prohýbal smíchy.

„Jen co dorazíme do Skotska, s chutí vám všechno objasním do nejmenších podrobností.” Muž se culil tím svým neopakovatelným způsobem, jímž kdysi očaroval sestry Bowmanovy. Jenže Američankám zcela unikl potměšilý lesk jeho očí. „Lásko moje, napadlo vás někdy, že se vám konzumace manželství zalíbí natolik, že zatoužíte po opakování?”

Jak znepokojivě snadno pronáší láskyplná slova. „Ne,” prohlásila neochvějně Evie. „To nebude můj případ.”

„Hmmm…“ Znělo to skoro jako předení spokojeného kocoura.

„Výzvy mám rád.”

„M-možná to s vámi bude pěkné,” přinutila se vyslovit Evie, aniž by z muže spustila upřený zrak. Zardívala se rozpaky. „Vlastně doufám, že to bude příjemná zkušenost. Přesto platí moje rozhodnutí jednou a dost. Dobře vím, jaký jste a čeho jste schopen.”

„Drahoušku,” pronesl St. Vincent téměř něžně, „zatím jste mě nepoznala z té horší stránky.”

2

Pro Evii, která špatně snášela cestování kočárem, bylo osmačtyřicetihodinové trmácení do Skotska hotovým utrpením. Kdyby tolik nepospíchali, vyrovnávala by se s nesnázemi lépe. Jenže na dívčinu žádost mířili přímo do Gretna Greenu a zastavovali pouze v přepřahacích stanicích, kde po třech hodinách jízdy měnili kočí a koně. Evie se obávala, že příbuzní prokouknou její záměry a začnou je pronásledovat. S ohledem na to, jak St. Vincent minulý týden dopadl ve rvačce s lordem Westcliffem, měla pouze nepatrnou naději, že ji budoucí manžel ochrání před statným a zlotřilým strýcem Peregrinem.

Ačkoliv cestovali ve výborně odpruženém a vypolstrovaném kočáře, jízda vysokou rychlostí po krkolomných, neudržovaných silnicích vykonala své a Evii se začínal zvedat žaludek. Zmáhalo ji vyčerpání a nedokázala se pohodlně uvelebit, aby si kapánek zdřímla. Ustavičně narážela hlavou do stěny. Sotva se jí podařilo zabrat, vzápětí se probudila, jelikož došlo na přepřahání potahu.

St. Vincent očividně netrpěl tolik co ona, třebaže i na něm si putování vybralo svoji daň. I on vypadal pomačkaný a unavený. Dávno se přestali pokoušet o konverzaci a dál pokračovali mlčky. Sebastian kupodivu neprotestoval a trpělivě snášel vzniklé nepohodlí. Evie si uvědomila, že je na tom stejně jako ona. Také se nemůže dočkat, až budou ve Skotsku. Je v jejich nejlepším zájmu, aby se nechali oddat co nejrychleji.

Trmáceli se dál a dál. Kočár kodrcal po výmolech, občas měla Evie co dělat, aby se udržela na sedadle a neskončila potupně na podlážce. Znovu a znovu upadala do neklidného spánku, aby se vzápětí s trhnutím probudila. Kdykoliv se otevřela dvířka a St. Vincent vyskočil ven, aby dohlédl na výměnu vozků a koní, pronikl dovnitř závan ledového vzduchu. Prochladlá, rozbolavělá a ztuhlá dívka se jenom víc schoulila v koutě.

Studenou noc vystřídal nevlídný, ubrečený den. Když St. Vincent doprovázel svoji společnici do zájezdního hostince, cestou přes dvorek promokli do poslední nitky. Muž zavedl Evii do pronajatého pokoje, kde se posilnila miskou vlažné polévky a odskočila si, zatímco on dohlížel na přepřahání koní. Dívka se toužebně zadívala na postel. Spala by, až by

plakala. Jenže na odpočinek teď není čas. Vyspí se, až úspěšně dorazí do Gretna Greenu a nadobro se zbaví své odporné rodiny.

Zastávka netrvala déle než půl hodiny. Po návratu do kočáru se Evie pokoušela sundat si střevíce, aniž by ušpinila čalounění. St. Vincent se k ní sklonil, aby jí pomohl. Zatímco bojoval s tkanicemi a osvobozoval otlačené nožky, Evie mu beze slova sňala z hlavy promáčený klobouk a položila jej na protější sedadlo. Vlasy měl husté a jemné, hrály všemi odstíny jantaru a šampaňského.

St. Vincent si přisedl vedle ní. Zadumaně hleděl do dívčina ztrhaného obličejíku. Potom ji pohladil po prochladlé bradě. „Musí se vám připsat ke cti,” zamumlal, „že nefňukáte. Jiná by si dávno stěžovala.”

„Těžko můžu fň-fňukat,” vysoukala ze sebe Evie, chvějící se zimou,

„když jsem to byla já, kdo trval na okamžité cestě do Skotska.”

„Půlku máme za sebou. Ještě noc a den a zítra večer můžeme být svoji.” Ironicky našpulil rty. „Bezpochyby jste ta nejdychtivější nevěstinka na světě. Očividně se nemůžete dočkat manželského lože.”

Evie se místo odpovědi usmála. Věděla, na co naráží. Pochopil, že opravdu touží po posteli aby se v ní pořádně vyspala, nic víc. Upřeně mu zírala do obličeje. I na Sebastianovi se projevila únava, pod očima měl černé kruhy. Přesto mu to nevýslovně slušelo. Možná proto, že nyní spíše připomínal lidskou bytost než nádherného, nedostižného římského boha. Aristokratická povýšenost byla náhle pryč, ale sotva si muž pořádně odpočine, jistě se vrátí. Avšak nyní je uvolněný a přístupný. Zdálo se, že se v průběhu ďábelského putování mezi nimi vytvořilo křehké pouto.

Okamžik souznění zaplašilo klepání na dvířka kočáru. St. Vincent otevřel. Objevila se ucouraná děvečka. „Tady to maj, milostpane,” zahučela, zatímco mu podávala dva předměty. Byla zakuklená v pláštěnce s kapuci, z níž crčely potůčky deště. „Horkej hrnek a cihla, jak ste chtěl.”

Vikomt vylovil z vesty minci a zaplatil. Ženská se uctivě uklonila a poté pelášila zpátky do hostince. Evie překvapeně zamrkala, když jí Sebastian podal kameninový džbánek s kouřícím nápojem. „Co je to?”

„Něco pro zahřátí.” Zdvihl cihlu zabalenou v několika vrstvách šedého flanelu. „Tohle udělá dobře vašim nožkám. Dejte si je na sedadlo.”

Za jiných okolností by se Evie zdráhala mu vyhovět. Přesto nic nenamítala, když jí nadzdvihl sukně a přistrčil k promrzlým chodidlům balíček vydechující teplo. „Ach…“ Dívka se zatetelila blahem. „Ach…, nnikdy jsem se necítila lépe.”

„Tohle mi ženské říkají pořád,” poznamenal St. Vincent se smíchem v hlase. „No tak, opřete se o mě.”

Evie se na něho dlouze, znepokojeně zadívala. Nato váhavě poslechla. Přinutila se sklouznout mu do náruče. Kromě otce ji nikdo neobjímal… Náhle se v ní probudily dávno zapomenuté vzpomínky na dětství. Sebastian ji pevně svíral v silných pažích, zatímco na něm zpola ležela. Plašil svými doteky chvění rozbolavělých údů. Hrudník měl široký a tvrdý, přesto na něm hlava spočívala jako na dokonalém polštáři.

Zvedla ke rtům kameninový džbánek a opatrně usrkla. Rozpoznala příchuť jakési kořalky rozředěné vodou a ochucené cukrem a citronem. Zvolna upíjela a tělem se jí rozlévalo teplo. Zhluboka si povzdechla. Kočár se s trhnutím rozjel, ale St. Vincent ji pohotově sevřel ještě pevněji a přivinul k sobě. Evie by si nikdy nepomyslela, že se peklo může znenadání změnit v ráj.

Nikdy dřív nezažila fyzickou blízkost druhého člověka. Nepřipadalo jí správné užívat si lidského teploučka osoby, jako je St. Vincent. Na druhou stranu si nedokázala pomoct. Příroda tohoto muže obdařila přemírou nezaslouženého šarmu. Mimoto příjemně hřál. Nejradši by se k němu přitulila ještě těsněji. Šaty měl ušité z toho nejlepšího materiálu kabátec z jemné vlny, vestu z těžkého hedvábí, košili z měkoučkého plátna. Aroma škrobu a drahé kolínské se příjemně mísilo s přirozeným slaným odérem pokožky. Evii by nikdy nenapadlo, že muž může tak příjemně vonět.

Obávala se, že ji od sebe odstrčí, sotva vysrkne poslední doušek. Proto schválně otálela. Ke své lítosti zakrátko spolkla poslední sladké kapky. St. Vincent jí odebral džbánek a postavil jej na podlahu. Evie ztuhla. Zpola očekávala, že ji bez skrupulí usadí na protější sedadlo. Velice se jí ulevilo, když se znovu spokojeně uvelebil vedle ní. Mile ji zahříval štíhlým tělem. Zvláštní, ale v této poloze děvče zakoušelo nevýslovné pohodlí. Slyšelo, jak muž zívá. „Teď si trochu zdřímněte,” zamumlal. „Máte na to tři hodiny, než budeme znovu přepřahat.”

Evie natáhla nohy blíž k horké cihle, přitulila se ke svému společníkovi a usnula.

Zbytek cesty probíhal v neměnném rytmu ustavičného natřásání, nezměrné únavy a krutého probuzení na každé zastávce. Čím byla Evie vyčerpanější, tím víc se stávala závislejší na Sebastianovi. Při každém přepřahání jí přinášel hrnek čaje či polévky, ohříval cihlu v každém dostupném krbu. Dokonce odněkud přinesl prošívanou deku a suše Evii vyzval, aby se neptala, odkud ji má. Tou dobou již dívka dospěla k

přesvědčení, že bez jeho přítomnosti dočista zmrzne, proto se k němu bez zábran vinula, kdykoliv se vrátil zpátky do kočáru. „N-nedělám vám tím žádné návrhy, abyste rozuměl,” prohlásila, když se k němu znovu přitiskla.

„P-pouze vás využívám coby dostupný zdroj tepla.”

„Když to říkáte…,“ odvětil St. Vincent líně a zavinul oba do přikrývky.

„Nicméně během uplynulé čtvrthodinky jste se bez zábran mazlila s těmi částmi mého těla, jichž se před vámi nikdo neodvážil dotknout.”

„O tom v-velice pochybuji.” Zavrtala se do hřejivých hlubin jeho kabátce a dodala přidušeným hlasem: „Řekla bych, že byly brány do rukou častěji, než věci na bleším trhu.”

„Alespoň jsem je nabízel za rozumnější cenu.” Pojednou se ušklíbl a poněkud si ji přesunul v klíně. „Nestrkejte mi tam kolena, miláčku, nebo vaše představy o konzumaci manželství vezmou zakrátko za své.”

Dřímala, ale sotva se jí podařilo hluboce usnout, přišla další zastávka a St. Vincent s ní jemně zatřásl. „Evangeline,” broukl a uhladil jí rozcuchané vlasy. „Otevřete oči. Přepřaháme. Půjdeme na několik minut ven.”

„Já nechci,” zamumlala a podrážděně ho od sebe odstrčila.

„Musíte,” naléhal neoblomně. „Čeká nás dlouhý úsek cesty. Musíte si teď odskočit, jelikož potom nebudete mít příležitost.”

Evie se už už chystala protestovat, že na záchod nepotřebuje, když vtom ke svému úžasu zjistila, že se mýlí. Jenže pomyšlení, že se bude muset zvednout a vydat se do ledového šedivého deště, jí téměř vehnalo slzy do očí. Sklíčeně se sehnula, aby si obula vlhké, zablácené střevíce. Mrzutě zápolila s tkaničkami. St. Vincent jí odstrčil ruce stranou a zavázal je sám. Pomohl dívce z kočáru. Evie zadrkotala zuby, když se do ní opřel rezavý vítr. Venku vládla lezavá zima, přímo se zakusovala do kostí. Sotva si stáhla kapuci hluboko do očí, objal ji St. Vincent kolem ramen a vydali se přes dvůr k hostinci. „Věřte mi,” řekl, „lepší je ulevit si zde, než později stavět u silnice. Moc dobře znám ženy a jejich věčné potřeby.”

„O moje potřeby se starat nemusíte,” prohlásila upjatě Evie. „Ani mi o nich vykládat.”

„Přirozeně. Odpusťte mi tu mnohomluvnost. Pouze se snažím udržet se vzhůru. A vás taktéž, pokud to chcete vědět.”

Přidržujíc se mužova štíhlého pasu, Evie se těžce plahočila nad zamrzajícím blátem. V duchu si připomínala bratrance Eustacha a jak je ráda, že se za něho nemusí provdat. Už nikdy nebude muset žít pod střechou Maybrickových. Toto pomyšlení jí dodalo sílu. Jakmile se provdá, příbuzní nad ní ztratí moc. Panebože, už se nemůže dočkat.

Jakmile St. Vincent objednal pokoj, uchopil Evii za ramena a důkladně si ji prohlédl. „Vypadáte, jako byste měla každou chvíli omdlít,” pravil na rovinu. „Lásko, je nejvyšší čas, abyste si pořádně odpočinula. Alespoň hodinu, dvě…“

„Ne!” skočila mu příkře do řeči. „Chci pokračovat v cestě.” St. Vincent jí věnoval podrážděný pohled, ale zeptal se beze stopy nevraživosti: „Jste vždycky tak paličatá?” Odvedl ji nahoru do světnice a připomněl, aby za ním zamkla. „Hlavně neusněte na nočníku,” radil jí poťouchle.

Jakmile se uchýlili zpátky do kočáru, všechno se vrátilo do starých kolejí. Evie si zula boty a St. Vincent jí strčil k prochladlým chodidlům rozpálenou cihlu. Poté si přitáhl dívku na klín. Jednou nohou se opřel o podlahu, aby zajistil rovnováhu, druhou, jenom v ponožce, zasunul taktéž poblíž cihly. Když uchopil dívčinu ručku a začal si pohrávat s prokřehlými prsty, rozbušilo se Eviino srdce jako splašené. Ruce měl vlahé, sametové, nehty krátce a dokonale zastřižené. Ač se pyšnil širokou dlaní, na první pohled patřila člověku holdujícímu zahálce.

Propletli se prsty. St. Vincent jí zlehka kreslil palcem do dlaně malé kruhy, potom poměřil svoji ruku s Eviinou. Dívčina mléčná pleť ostře kontrastovala s jeho lehce opálenou. Nakonec jej hra unavila a spokojil se s prostým dotekem.

Tohle přece nemohu být já…, čekanka Evangeline Jennerová. Nemohu se sama řítit v kočáře s neblaze proslulým ničemou po boku a umanutě směřovat do Gretna Greenu. Podívej, co jsi spískala, pomyslela si omámeně. Přivinula hlavu k mužově hrudi, přitiskla tvář k měkké látce košile a ospale se otázala: „Jaká je vaše rodina? Máte sourozence?”

Zrovna si ústy pohrával s jejími kadeřemi. Nechal toho, aby jí odpověděl. „Mám jenom otce. Na matku si vůbec nepamatuji zemřela na choleru, když jsem byl hodně malý. Měl jsem čtyři starší sestry. Jakožto nejmladší, a navíc jediný syn, jsem byl pořádně rozmazlený spratek. Tři děvčata sklátila spála. Vzpomínám si, že sotva onemocněla, poslal mě otec na venkov, a když jsem se vrátil, byla všechna v pánu. Zůstala jen ta nejstarší. Nakonec se provdala a stejně jako vaše matka nepřežila první porod. Skonala společně s miminkem.”

Hovořil věcně. Evie ani nedutala a dál se tulila k jeho hrudi. Přesto pocítila lítost nad chlapcem, jímž kdysi býval. V relativně krátké době ztratil matku i čtyři milované sestry. Taková rána by zacloumala s dospělým, natož s dítětem. „Napadlo vás někdy, jak by se odvíjel váš život, kdybyste měl maminku?” otázala se znenadání.

„Ne.”

„Já ano. Často si lámu hlavu tím, co by mi asi poradila.”

„Vzhledem k tomu, že se provdala za rváče Iva Jennera,” poznamenal škodolibě Sebastian, „tak bych na matinku zase tak moc nedal.” Schválně se odmlčel. „Mimochodem, jak se ti dva vlastně seznámili? Nestává se často, aby se urozená květinka zakoukala do pouličního boxera.”

„Sblížila je nehoda na silnici. Matka jela v kočáře se svojí tetou. Panoval takový ten ponurý zimní den, kdy je v Londýně mlha tak hustá, že si stěží vidíte na špičku nosu. Kočár musel prudce uhnout, aby nesrazil trhovce, a nešťastnou náhodou přitom smetl z chodníku mého otce. Kočí na žádost mé matky zastavil a běžel se podívat, zda není zraněn. Naštěstí utržil jenom pár odřenin. Domnívám se… Domnívám se, že otec padl matce do oka, jelikož mu následující den poslala dopis s dotazem na jeho zdraví. Začali si psát. Otec si musel někoho najmout, jelikož je nevzdělaný. Podrobnosti neznám, vím jenom to, že spolu nakonec uprchli.” Dívka se spokojeně zaculila, když si představila, jak Maybrickovi řádili, když se dozvěděli, že jim dcerunka utekla s Ivem Jennerem. „Bylo jí devatenáct, když umřela,” pravila zadumaně. „Mně je dvacet tři. Připadá mi zvláštní, že žiji déle než ona.” Zavrtěla se v Sebastianově náruči a pátravě k němu vzhlédla. „Kolik je vám vlastně let? Třicet čtyři? Třicet pět?”

„Třicet dva. Ačkoliv momentálně se cítím spíše na sto dva.” Zvědavě po ní pokukoval. „Kam se podělo vaše koktání, dítě? Zmizelo někde mezi tímhle místem a Teesdalem.”

„Opravdu?” podivila se Evie. „Asi… je mi s vámi dobře. Zadrhávám pouze v přítomnosti určitých lidí.” Zvláštní, ale plynule hovořila pouze s dětmi.

Sebastian pobaveně nadmul hruď a zahuhlal: „Ještě nikdo mi neřekl, že je mu se mnou dobře. Zjišťuji, že mi to nedělá žádnou radost. Zřejmě bych měl brzy provést něco ďábelského, abyste si poopravila mínění.”

„Věřím, že s něčím vyrukujete.” Zavřela oči a přimkla se k němu ještě těsněji. „Jsem tak utahá, že už nezvládnu ani koktat.”

Něžně ji pohladil po vlasech a skráni. „Jenom si zdřímněte,” zašeptal.

„Už tam skoro jsme. Výheň je nadosah. Zakrátko by vám mělo být tepleji.”

Jenže nebylo. Čím víc ujížděli k severu, tím víc se ochlazovalo, Evie chmurně dospívala k názoru, že trocha toho pekelného ohně nebo čertova koření by jí přišla náramně k duhu. Vesnice Gretna, Ireen leží v hrabství Dumfriesshire přímo na severní hranici mezi Anglií a Skotskem. Navzdory

přísným anglickým zákonům sem mířily stovky párů z Londýna. Někteří snoubenci šli pěšky, jiní cestovali kočáry či na hřbetech koní, aby si zde vyměnili manželský slib a vrátili se do Anglie jako sezdaný pár.

Jakmile dvojice zdolaly most přes řeku Sark a vstoupily na území Skotska, mohly být oddány prakticky kdekoliv. Stačilo se vyslovit v přítomnosti svědků. Přesto největší rozkvět sňatků zaznamenala osada Gretna Green, kde spousta domácností provozovala cosi jako svatební salony. Manželství mohlo být uzavřeno v přísném soukromí či v hotelu, popřípadě někde venku. Ovšem největší oblibě se těšily oddavky v kovárně, kde se chvatně vyslovil bezpočet snoubeneckých dvojic. Říkalo se tomu „svatba ve výhni”.

Konečně St. Vincentův kočár dorazil do cíle, k hostinci náležícímu ke kovárně. Sebastian se obával, aby Evie neomdlela vyčerpáním, proto ji pro jistotu podpíral. Odebrali se k pultu, za nímž úřadoval hostinský. Krčmář, jakýsi pan Findley, znatelně pookřál, když se dozvěděl, že má před sebou milence na útěku, a ujistil je, že pro takové případy má vždycky v pohotovosti vhodnou světnici. Nato spiklenecky zamrkal.

„Veselka nemá ten správnej punc, dokud si to nevodbudete, však víte. Do tý doby není platná,” sdělil jim s téměř nesrozumitelným přízvukem.

„Proto mám vzadu takovou cimru. Jakmile si to vodpřísáhnete, pudete tam. Jednou jsem tam hnal párek svinským klusem, zatímco pronásledovatelé bušili vpředu na vrata. Dyš se konečně dostali dovnitř, vězeli už novomanželčata v peřinách. Ženich dokonce v botách! Ale nebylo pochyb, že holka to už má za sebou a tím pádem je sňatek právoplatnej.” Při té vzpomínce se hlasitě rozchechtal.

„Co to povídá?” chtěla vědět Evie.

„Nemám ponětí,” pošeptal jí Sebastian do ucha. „Radši to ani nechci vědět.” Zvedl hlavu a řekl hostinskému: „Po návratu z kovárny bychom si přáli horkou koupel.”

„Bodejť, milostpane.” Dychtivě převzal peníze a obratem podal hostům starobylý klíč. „Co takhle zakousnout něco k večeři, milostpane?”

St. Vincent se nejprve tázavě podíval na Evii, pak zavrtěl hlavou.

„Kdepak,” odvětil, „ale počítejte s opulentní snídaní.”

„Bodejť, milostpane. Vy se holt nemůžete dočkat svatby v kovárně, že? Dobrá volba. V Gretně nejni lepší kněz než Paisley MacPhee. Je to vzdělanec, to vám povím. To budete, panečku, čubrnět, jakej vám vypíše voddací list.”

„Děkujeme.” Sebastian objal Evii a vykročili k sousední kovárně. Zběžný pohled do ulice odhalil řadu úhledných domků a obchůdků. Před každým plála lampa a plašila večerní šero. Jakmile se přiblížili k obílenému stavení, muž zamumlal: „Vydržte ještě chvilku, zlato. Už je to skoro za námi.”

Dívka se o něho ztěžka opírala, bořila obličej do záhybů Sebastianova kabátce. Vikomt zabušil na vrata. Nečekali dlouho. Objevil se před nimi hromotluk se zarudlou tváří, licousy a sympatickým knírem. Naštěstí nehovořil se silným skotským přízvukem jako krčmář, takže mu Evie lépe rozuměla.

„Vy jste pan MacPhee?” otázal se Sebastian.

„Bodejť.”

St. Vincent se stručně představil a vysvětlil, proč přijeli. Kovář se široce zazubil. „Takže vy se chcete vzít? Pojďte dál.” Nato zavolal svoje dcery. Přiběhla dvě baculatá tmavovlasá děvčata, jež otec představil jako Florag a Gavenii. Potom pokračovali do dílny. Z MacPheeových sálala stejně nezlomně dobrá nálada jako z hostinského Findleyho, což Evii udivilo. Slýchávala, že Skoti jsou od přírody protivní.

„Mají vám jít moje dvě žáby za svědky?” otázal se MacPhee.

„Ano,” odvětil St. Vincent a rozhlédl se po kovárně plné koňských podkov, součástek k povozům a zemědělského nářadí. Ve světle lamp se mu na bradě třpytilo nazlátlé strniště. „Jak bezpochyby vidíte, moje…“ Odmlčel se, jako by nevěděl, jak Evii nazvat. „Moje nevěsta a já jsme velice unavení. Ženeme se k vám až z Londýna a přejeme si, aby oddavky netrvaly dlouho.”

„Z Londýna?” zazubil se pobaveně kovář a vysekl Evii poklonu. „Proč se trmácíte až do Gretny, děvče? Copak vám rodiče nedali svolení k sňatku?”

Evie se mdle usmála. „Obávám se, že m-moje situace je složitější, pane.”

„Jo, život nejni peříčko,” povzdechl si chápavě muž. „Ale varuji vás, slečno. Vono by se do manželství nemělo skákat po hlavě. Vona tahle naše skotská přísaha je navěky a nedá se zrušit. Člověk si musí bejt jistej, že je to vopravdová láska a…“

St. Vincent vycítil, že je třeba zasáhnout, jinak je čeká dobře míněné, nekonečné otcovské kázání. Proto odměřeně prohlásil: „Tohle nebude sňatek z lásky, nýbrž z rozumu. Mezi námi dvěma není ani tolik žáru, aby

zapálil svíčku na narozeninovém dortu. Pusťme se do toho, prosím. Už dva dny jsme se pořádně nevyspali.”

Rozhostilo se ticho. Příkře pronesený komentář MacPheeovými viditelně otřásl. Kovář zaraženě svraštil husté obočí. „Nelíbíte se mi,” oznámil hlasitě.

St. Vincent se na něho podrážděně osopil: „Tak to jste na tom s mojí budoucí ženou stejně. Přesto si mě chce vzít. Proto byste neměl dělat potíže. Radši se pusťte do obřadu.”

MacPhee se obrátil k Evii. Očividně ji litoval. „To děvče nemá žádnou kytici,” prohlásil. Vzal si do hlavy, že neveselé veselce vtiskne alespoň trochu punc romantičnosti. „Florag, doběhni pro nějakej bílej vřes.”

„Kytky nejsou třeba,” vyštěkl Sebastian, ale to už byla dívka pryč.

„Podle starýho skotskýho zvyku má mít nevěsta bílej vřes,” vysvětlil kovář Evii. „Chcete vědět proč?”

Evie přikývla. Málem se neovládla a vyprskla smíchy. Vzdor naprostému vyčerpání anebo možná právě kvůli němu se začínala dobře bavit tím, jak St. Vincent z posledních sil bojuje se svým hněvem. Neoholený, špatně naložený chlap po jejím boku rozhodně v ničem nepřipomínal uhlazeného aristokrata, s nímž se seznámila na Westcliffově usedlosti v Hampshiru.

„Před dávnými a dávnými časy…,“ spustil MacPhee. St. Vincentovo popuzené bručení dočista ignoroval, „… zde žila krásná panna jménem Malvína. Zaslíbili ji Oskarovi, statečnému válečníkovi, jenž si získal její srdce. Jenže mládenec se vydal do světa hledat štěstí. Malvína mu musela slíbit, že na něj počká. Avšak jednoho temného dne obdržela zprávu, že její milý zahynul v bitvě. Navěky bude v daleké zemi snít svůj věčný sen…“

„Panebože, jak já mu závidím,” ucedil procítěně St. Vincent a promnul si zarudlé oči.

„Malvína ronila hořké slzy zármutku, které skrápěly trávník u jejích nohou,” pokračoval MacPhee. „A purpurový vřes pojednou zbělal. Právě proto každá skotská nevěsta musí mít ve svůj svatební den v rukou kytici z bílého vřesu.”

„A to je všechno?” mračil se nepřátelsky naladěný Sebastian. „Bílý vřes se zrodil ze slz dívky, jež oplakávala zesnulého ženicha?”

„Bodejť.”

„Jak potom u všech svatých může nosit štěstí?”

MacPhee už už otvíral pusu, aby mu odpověděl, když vtom se vrátila Florag a podávala Evii snítku uschlého bílého vřesu. Evie tiše poděkovala a dovolila kováři, aby ji odvedl k výhni uprostřed dílny. „Máte pro nevěstu alespoň prsten?” zeptal se podezřívavě St. Vincenta a ten zavrtěl hlavou.

„To jsem si moh’ myslet,” broukl kovář. „Gavenie, podej mi skříňku s prstýnky.” Naklonil se blíž k Evii a poznamenal: „Kromě železa zpracovávám i drahé kovy. Ukážu vám svoje mistrovské kousky. A všechny z prvotřídního skotského zlata.”

„Ona nic nepotřebuje.” St. Vincent se překotně zarazil, když k němu Evie zvedla prosebné oči. Podrážděně si vzdychl. „No tak dobrá. Rychle si něco vyberte.”

MacPhee nejprve vytáhl z krabičky čtverec vlněné látky, položil jej na uklizený ponk a potom na něj něžně rozprostřel půl tuctu zlatých obrouček. Evie přistoupila blíž, aby si je prohlédla. Všechny byly ze zlata, lišily se pouze velikostí a vzorem. Připadaly jí dokonalé. Nechápala, jak kovářovy ruce jako lopaty se širokými prsty dokázaly vytvořit něco tak delikátního. „Tady na tom je takzvanej keltskej uzel,” hlásil MacPhee a ukázal na jeden ze šperků. „Tak se říká tomu spletitýmu vzoru. A tady na tom vidíte shetlandskou růži.”

Evie si vybrala ten nejmenší a vyzkoušela jej na prsteníku levé ruky. Padl jí jako ulitý. Zvedla kroužek k očím, aby si ho pořádně prohlédla. Jednalo se o nejprostší ze všech prstenů. Na nablýskané zlaté obroučce se skvěl jakýsi nápis. „Co to znamená?” zeptala se MacPheea.

„Moje láska je věčná.”

St. Vincent nepohnul ani brvou. Ve vzduchu se vznášelo rozpačité ticho, pod jehož tíhou Evie krvavě zrudla. Okamžitě prstýnek sundala a zalitovala, že o něj projevila zájem. Náhle si uvědomila, že jednoduchá fráze zní za těchto okolností jako výsměch a mění kvapný obřad ve frašku.

„Rozmyslela jsem si to,” zamumlala. „Vlastně žádný prsten nechci.” Vrátila zlatý kroužek zpátky na místo.

„Vezmeme si ho.” Sebastianovo prohlášení ji ohromilo. Obrátila k němu udivené oči. St. Vincent uchopil obroučku do prstů a ucedil zlostně:

„Vždyť jsou to jen slova. Nic neznamenají.”

Evie přikývla a zahanbeně sklopila hlavu. Dál se zardívala jako pivoňka.

MacPhee si pár zamračeně prohlížel a nervózně se přitom popotahoval za licousy na levé tváři. „Holky!” zvolal s falešným veselím v hlase. „Dejte se do zpěvu.”

„To je zbytečné!” bránil se St. Vincent, ale Evie ho zatahala za rukáv.

„Jenom je nechte,” zamumlala. „Čím víc se s nimi budete hádat, tím déle obřad potrvá.”

Snoubenec tlumeně zaklel. Přimhouřenýma očima civěl do výhně, zatímco baculky se daly do tklivého zpěvu:

Věrné naše milování to přetrvá do skonání, lásky sladká melodie, jako růže se rozvije.

Srdce svoje já ti dávám, věř, že lehko nerozdávám,

svobody své se dnes vzdávám, kráááčím s tebou k oltáři…

Kovář se přímo dmul pýchou. Počkal, až dcery dotáhnou do konce poslední dojímavou notu, a potom je zahrnul projevy chvály. Nato se otočil k vyčkávajícímu páru a důležitě se otázal: „Nyní je mojí povinností se ptát: jste oba právně volní?”

„Ano,” odsekl St. Vincent.

„A máte snubní prsten?”

„Vždyť jste nám ho právě…“ Sebastian se zarazil, když MacPhee výmluvně povytáhl husté obočí. Jestliže chtějí mít ceremoniál co nejdříve za sebou, musejí se bezezbytku podvolit kovářovu vedení. „Ano,” zavrčel.

„Tady.”

„Potom jej navlékněte snoubence na prst a propleťte si ruce.”

Evie se zmocnil zvláštní pocit. Připadala si jako podvodnice, avšak hlavu měla podivně lehkou. Jakmile zlatý kroužek sklouzl po jejím prsteníčku, srdce se jí rozbušilo jako zběsilé. Těžko by popsala, jak se v té chvíli cítí. Nebyla to dychtivost ani strach, ale něco nového, co málem neunesla. Pro tento stav ani neexistuje výstižný výraz. Zmocnilo se jí napětí, tep se splašil, srdce se odmítalo uklidnit. Spojili dlaně. Sebastianovy hladké prsty byly o hodně delší než její, příjemně hřály.

Muž k ní sklonil hlavu. Ačkoliv se z jeho tváře nedalo nic vyčíst, malinko se zapýřil. Dýchal rychleji než obvykle. Tohle poznání Evii zaskočilo. Netušila, že si všímá tak osobních věcí, jako je rytmus Sebastianova dechu. Odvrátila zrak. Spatřila, jak kovář přebírá od dcer dlouhou bílou stuhu. Nepatrně sebou trhla, když jim pevně svázal spojená zápěstí.

Do ucha jí dolehlo tlumené mumlání. Ucítila na rameni Sebastianovu volnou dlaň, jíž ji poplácával jako nervózní zvíře. Jeho dotek ji kupodivu uklidnil, byl opatrný a něžný.

MacPhee kvapně zápolil se štolou. „Nyní jste spojeni nezlomným poutem,” oznámil důležitě. „Opakujte po mně, slečno. „Beru si tě za muže.’”

„Beru si tě za muže,” zašeptala Evie.

„Milostpane?” naléhal kovář.

St. Vincent nespouštěl snoubenku z očí. Leskly se jako studené démanty a nedalo se v nich číst. Přesto Evie vytušila, že Sebastian cítí totéž co ona. Rodilo se cosi silného, co se objevilo jako blesk z čistého nebe.

Hlas měl hluboký a tichý. „Beru si tě za ženu.”

V MacPheeově hlase zazněla spokojenost. „Před Bohem a přítomnými svědky prohlašuji vaše manželství za právoplatně uzavřené. Co Bůh spojil, člověk nerozloučí. Dělá to osmdesát dvě libry, tři koruny a jeden šilink.”

St. Vincent jen s obtížemi odtrhl zrak od Evie. Pohlédl na kováře s povytaženým obočím.

„Prsten je za padesát,“ odpověděl MacPhee na nevyslovenou otázku.

„Padesát liber za prsten bez kamenů?” nevěřil vikomt svým uším.

„Je ze skotskýho zlata,” zdůraznil MacPhee. Tvářil se dotčeně, jako by o ceně nebylo nejmenších pochyb. „Pracně se dobývá z lowtherských kopců.”

„A ten zbytek?”

„Třicet za obřad, libra za pronájem dílny, guinea za oddací list, kterej obdržíte zejtra ráno, koruna pro svědky…“ Kovář výmluvně ukázal na uhihňané dcery, jež na pokyn vysekly předpisové pukrle. „Další korunu máme za kytici…“

„Hrst uschlého býlí stojí korunu?” vypěnil St. Vincent.

„Ale za písničku vám nic neúčtuju,” ohradil se velkoryse MacPhee. „Jo, a pak tu máme šilink za stuhu, kterou mimochodem nesmíte sundat, dokud nebude manželství konzumováno. Jinak by vás mohla potkat velká smůla!”

St. Vincent už už otvíral pusu, aby něco namítl, když vtom si všiml Eviina ztrhaného obličeje a radši zalovil v kapse pro peníze. Šlo to špatně, jelikož pravačku měl připoutanou k Eviině ruce a levačku nemotornou. Vytáhl svazek bankovek a několik mincí. Mrštil jimi na ponk. „Tu máte,” vyhrkl. „A drobné si nechte. Dejte je svým dcerám.” Ironicky se ušklíbl.

„Moc se mi líbila jejich písnička.”

Kovář i děvčata mu překotně děkovali a vyprovázeli novomanžele ke dveřím. Na rozloučenou baculky přidaly další sloku:

Milování bude věčné, dokud slunce nevyhasne…

3

V době, kdy opouštěli kovárnu, déšť zesílil. Zarputile tepal zemi jako temně stříbrný vodopád. Evie zrychlila krok. Poslední síly věnovala urychlenému návratu do hostince. Připadala si jako ve snu. Předměty okolo ní počaly ztrácet tvar, nemohla zaostřit oči. Zdálo se jí, že se jí zablácená ulice vlní pod nohama. K jejímu rozčarování St. Vincent zastavil pod střechou s proděravělým okapem.

„Co se děje?” otázala se otupěle.

Muž popuzeně zatahal za cípy pentle. „Chci se toho zbavit.”

„Ne. Počkejte.” Jak se ho pokoušela zadržet, svezla se jí kapuce z hlavy.

Přikryla mužovu dlaň svými prsty a snažila se ho zastavit.

„Co z toho?” vyštěkl netrpělivě. Když se k ní sklonil, z klobouku mu crčela voda. Snesl se večer, pouliční osvětlení poskytovalo jen loužičky sporého světla. Přesto Sebastianovy bledé oči divoce svítily, jako by měly vlastní zdroj podivné záře.

„Slyšel jste, co říkal pan MacPhee. Když stuhu sundáme, stihne nás smůla.”

„Snad nejste pověrčivá?” zeptal se St. Vincent nevěřícným tónem. Evie omluvně přikývla.

Viděla, že mužův vztek drží na uzdě pouto mnohem tenčí, než je zmíněná mašle. Stáli proti sobě v hutném šeru, rozechvívala je zima, svázané dlaně drželi v podivném úhlu. Evie cítila, jak jí Sebastian drtí prsty. Jedině tato část jejího těla nemrzla.

St. Vincent na ni promluvil s přehnanou trpělivostí. Kdyby dívka byla zcela při smyslech, pochopila by, a vyvarovala se dalších námitek.

„Opravdu chcete přijít do hostince takhle?”

Nedávalo to smysl, ale Evii zmáhalo smrtelné vyčerpání. Přestala jasně uvažovat. Věděla jen tolik, že smůly si v životě užila až až a netouží po další. „Tohle je Gretna Green. Stává se to dnes a denně. Kromě toho jsem se domnívala, že vám taková hloupost nevadí.”

„Nevadí mi objevit se na veřejnosti jako zpustlík nebo ničema, ale odmítám ze sebe dělat šaška.”

„Ne, nedělejte to,” zasáhla znovu Evie, když se Sebastian opět pokusil zbavit stuhy. Potýkala se s ním, zarývala mu nehty do prstů. A vtom ji znenadání začal líbat. Mačkal ji ke zdi budovy, zaštítil ji před deštěm

vlastním tělem. Volnou rukou hladil Evii po šíji tam, kde ji kryla záplava vlhkých vlasů. Divoký tlak mužových rtů vyvolal bouřlivou odezvu v každičké části dívčina těla. Neuměla líbat, netušila, co si počít. Zmatená a otřesená, tiskla semknutá ústa na Sebastianovy rty, zatímco srdce se plašilo a nohy se pod ní podlamovaly.

Něco po ní chtěl a ona nevěděla, jak mu to dát. St. Vincent vycítil její zmatek, přestal naléhat a místo toho ji zasypal desítkami drobných hubiček. Příjemně ji přitom škrábal svým strništěm. Opatrně obkroužil prsty linii dívčina obličeje, polaskal bradu a palcem výmluvně naznačil, aby Evie pootevřela rty. Jakmile poslechla, vášnivě se k ní přisál. Mohla jej ochutnat. Jemná, prchavá příchuť na ni působila jako droga. Opatrně vklouzl do jejích úst špičkou jazyka, a když se nebránila, troufl si hlouběji.

Po dech beroucím políbení se odtáhl. V mrazivém nočním vzduchu se vznášely obláčky jeho sraženého dechu. Znovu ji zdráhavě políbil. Váhavými hubičkami zasypával dívčinu líc a sametový lalůček ucha. Evie blaženě zasténala, když kromě jazyka ucítila na hebké pleti opatrný dotek zubů. Spokojeně se zavrtěla. Libý prožitek se rozléval jejím tělem jako vlahá řeka.

Vypjala se na špičky a slepě zapátrala po mužových horkých ústech. Vyšel jí ochotně vstříc. Evie jej objala volnou paží kolem krku, aby neupadla, zatímco se spojenýma rukama opírali o zeď, a rozbouřená krev pulzovala žilami v tomtéž rytmu. Následoval další horoucí polibek, divoký i konejšivý zároveň. Hrozilo, že vyčerpaná dívka pod tíhou nenadálé rozkoše každou chvíli omdlí. Není divu…, pomyslela si omámeně. Není divu, že tomuto muži podlehlo tolik žen, že se kvůli němu ochotně vzdaly své dobré pověsti a cti. A pokud je něco pravdy na babských řečech, tak některé poté, co je opustil, dokonce vyhrožovaly, že si sáhnou na život. Sebastian se stal ztělesněním smyslnosti.

Jakmile se jejich těla od sebe konečně odlepila, Evie se podivila, že bezmocně neklesla Sebastianovi k nohám. Oddechoval ještě rychleji než ona, hrud se mu výrazně dmula. Mlčeli. Pak se novomanžel natáhl, aby je zbavil stuhy. Plně se soustředil na úkol, jejž si předsevzal. Ruce se mu třásly. Nedokázal se přimět, aby pohlédl Evii do tváře. Možná nechtěl spatřit její výraz, anebo nehodlal připustit, aby mu četla v očích. Dlouhá bílá hedvábná pentle se snesla k zemi, ale v Evii přetrvával pocit, že jsou k sobě pořád připoutáni.

Posléze se na ni přece jenom zadíval. Mlčky ji vyzýval, aby odsoudila jeho skutek. Jenže Evie ctila posvátné ticho. Poslušně se do manžela

zavěsila a nechala se odvést do nedaleké krčmy. Točila se jí hlava, takže téměř nevnímala žoviálního pana Findleyho, který jim nadšeně blahopřál. Nohy měla jako z olova, sotva je vlekla, když stoupala vzhůru po úzkém, tmavém schodišti.

Z posledních sil kladla jednu botku před druhou a doufala, že se nezhroutí. Dospěli ke dveřím. Evie se opřela ramenem o stěnu a sledovala, jak St. Vincent zápolí se zámkem. Klíč zaskřípal a dívka mohla vstoupit.

„Počkat.” St. Vincent se sklonil, aby ji uchopil do náruče a přenesl přes práh.

Ostře se nadechla. „To nemusíte…“

„Vzhledem k vaší pověrčivosti,” poznamenal a zdvihl ji, jako by nic nevážila, „považuji za lepší přidržet se tradice.” Natočil se bokem a protáhl se do světnice. „Když musí nevěsta přes práh po svých, přináší to smůlu. Mimoto jsem už viděl chlapy po třídenní pijatici, kteří měli mnohem jistější krok než vy.”

„Děkuji vám,” špitla Evie, když ji znovu postavil.

„Dělá to půl koruny,” odvětil úslužně St. Vincent. Ironická připomínka kovářových poplatků vyloudila na ztrhané tváři úsměv.

Ten se však okamžitě rozplynul, když se dívka rozhlédla po maličké místnůstce. Postel vyrobená z mosazi a železa, dost velká pro dva, vypadala čistá a pohodlná. Halila ji pokrývka zvetšelá častým praním. Na nočním stolku plála olejová lampa se stínidlem z rubínového skla. Ucouraná, prochladlá a otupělá Evie mlčky civěla na starobylou vanu, stojící před mrňavým krbem, v němž skomíral oheň.

St. Vincent zasunul závoru, přistoupil k dívce a natáhl se po zapínání pláštěnky. Evie se chvěla únavou. Přes Sebastianův půvabný obličej přelétl stín soucitu. „Počkejte, pomohu vám,” pravil tiše. Sňal jí plášť z ramen a přehodil jej přes židli.

Evie nervózně polkla a bezúspěšně se pokusila ovládnout rozklepaná kolena. Stačilo pohlédnout na lůžko a žaludek sevřela ledová pěst strachu.

„Budeme…? spustila krákoravým hlasem.

St. Vincent už zápolil s knoflíčky živůtku. „Budeme…?“ zopakoval nechápavě. Vtom mu došlo, kam Evie hledí. „Proboha ne. Ačkoliv jste neuvěřitelně rozkošná, lásko, vezměte laskavě na vědomí, že jsem utahaný jako kůň. V životě by mě nenapadlo, že to někdy řeknu, ale momentálně toužím víc po spánku než po souloži.”

Evii se nesmírně ulevilo. Přerývaně si oddechla. Musela se muže přidržet, když ji zručně svlékal. „Tohle slovo se mi nelíbí,” zamumlala polohlasem.

„Inu, asi byste si na ně měla zvyknout,” zazněla kousavá odpověď. „V klubu vašeho otce létá vzduchem docela často. Upřímně nechápu, jak jste se mu dokázala vyhnout?”

„Samozřejmě že jsem je už slyšela,” prohlásila důstojně a vystoupila ze zmačkaných šatů. „Jenže až dosud jsem netušila, co znamená.”

St. Vincent se sklonil, aby jí pomohl ze střevíců. Ramena se mu zachvívala. Co chvíli mu z úst unikl přiškrcený zvuk. Evie se zpočátku domnívala, že se mu udělalo zle únavou, ale vzápětí si uvědomila, že Sebastian přemáhá smích. Bylo to poprvé, kdy jej přistihla od srdce se něčemu chechtat, ačkoliv nechápala, co pronesla tak zábavného. Tyčila se nad ním jen ve spodní košilce a nabíraných kalhotkách, ruce měla překřížené na hrudi a mračila se jako čert.

Rozesmátý Sebastian jí úslužně sundal botky a odložil je stranou. Zručně jí shrnul punčochy. „Vykoupejte se, kotě,” vyzval ji po chvíli.

„Dneska večer nejsem nebezpečný. Sice si vás rád prohlédnu, ale nedotknu se vás ani prstem. Pokračujte.”

Dosud se před žádným mužem nesvlékala. Rozvazovala si tkanice v pase a cítila, jak ji polévá horký ruměnec. St. Vincent se taktně odvrátil a přistoupil ke stojanu s umyvadlem, k němuž služky umístily džber s horkou vodou. Zatímco hledal ve svém kufříku potřeby na holení, vklouzla Evie nemotorně do vany. Nádherně teplá voda ji pohltila. Dívka se vděčně nořila stále hlouběji, v promrzlých nožkách ji slastně štípaly tisíce drobných jehel.

Hned vedle ní na stoličce trůnila plechovka hnědého želatinového mýdla. Evie uchopila trochu nevábné hmoty do prstů a rozetřela si ji po pažích a hrudi. Připadala si neohrabaná. Prochladlé ruce ji nechtěly řádně poslouchat. Ponořila hlavu pod vodu a poté znovu zašátrala po mýdle. Málem nádobku shodila. Umyla si vlasy a rozčileně zabrblala, když jí mýdlo zaštípalo v očích. Divoce si je omývala.

St. Vincent přispěchal se džberem. Skrze šplouchání k Evii doléhal jeho hlas. „Zakloňte hlavu.” Zbytkem čisté vody jí spláchl rusou hřívu, otřel tvář škrablavým ručníkem a pomohl ženě vstát. Evie vděčně přijala nabízené ruce a důvěřivě se o ně opřela. Asi by se měla propadat hanbou přece jenom stojí před St. Vincentem, jak ji Pánbůh stvořil -, ale vyčerpání udělalo své a zaplašilo falešný stud. Ted byla vděčná za každou pomoc.

Nohy se pod ní podlamovaly, když vylézala z vany. Sebastian ji přidržoval, dokonce ji osušil. V tom okamžiku se Evie zmocnila taková netečnost, že jí bylo dočista lhostejné, zda si ji se zájmem prohlíží.

St. Vincent se ukázal být mnohem šikovnější než leckterá komorná. Rychle Evii oblékl do flanelové noční košile, kterou našel v jejím zavazadle. Ručníkem dívce vysušil vlhké vlasy a odvedl ji ke stojanu s umyvadlem. Evie zaznamenala, že jí připravil zubní kartáček a posypal jej práškem na čištění zubů. Když učinila zadost ústní hygieně, kartáček jí námahou vypadl ze zdřevěnělých prstů a přistál na podlaze. „Kde je ta postel?” špitla se zavřenýma očima.

„Tady, lásko. Vezměte mě za ruku.” St. Vincent ji doprovodil k lůžku a dívka se schoulila na měkké matraci jako raněné zvíře. Postel příjemně hřála, vlněná přikrývka mile konejšila rozbolavělé tělo. Evie zabořila hlavu do polštáře a zasténala úlevou. Jako v mrákotách vnímala, že jí Sebastian opatrně rozčesává zacuchané vlasy. Bez protestů se nechala otočit, aby mohl pokračovat i na opačné straně. Jakmile měla kadeře upravené, počal se muž věnovat sám sobě. Svlékal se. Evie se přinutila zvednout opuchlá víčka, aby se alespoň nakrátko pokochala pohledem na jeho nazlátlé, štíhlé tělo. Sotva vstoupil do lázně, zavřela oči a vzápětí spala jako zabitá.

Nedostavily se žádné sny, pouze sladká, těžká temnota. Dívka si nevědomky vychutnávala potěšení z měkké postele, ticha skotské vesnice a pozdně podzimní noci. Poprvé se zavrtěla až za svítání, kdy k ní pronikly zvuky probouzejícího se dne veselé pokřikování prodavačů pečiva, hadrníků, hlasové projevy rozličných zvířat a drkotání vozíků, poskakujících po nerovném dláždění. Pootevřela oči. Skrze hrubě tkané závěsy do místnosti pronikalo nesmělé světlo. Nejisté spočinula zrakem na muži po svém boku a užasla.

St. Vincent. Její manžel. Byl dočista nahý, alespoň pokud viděla. Spal na břiše, svalnatými pažemi objímal polštář, který měl pod hlavou. Široká ramena a záda jí připadala dokonalá, jakoby vyřezaná z jantaru a vyleštěná do vysokého lesku. Obličej zněžněl, vypočítavé oči zakrývala hebká víčka, ústa pozbyla náznaku smyslnosti a proměnila se v nevinná.

Evie pevně stiskla víčka. Nyní je z ní provdaná žena. Brzy uvidí svého tatínka a pobude s ním, jak dlouho se jí zlíbí. A jelikož St. Vincentovi nezáleží na jejím počínání, konečně se dočká svobody. Vzdor obavám zastrčeným v koutku mysli se jí zmocnil zvláštní pocit štěstí. Povzdechla si a znovu spokojeně usnula.

Tentokrát se jí zdál sen. Kráčela po sluncem vysušené pěšině lemované záhony purpurových aster, karafiátků a měsíčků. Věděla, kde je. Nalézala se v Hampshiru a po této stezce se kolem vlhkých luk plných tužebníku a vysoké letní trávy procházela už mockrát. Šla sama. Dospěla až k studánce přání, kde kdysi společně s ostatními čekankami házela do kalné vody špendlíky, a v duchu vyslovila svoji prosbu. Tamější obyvatelé vyprávěli, že na dně bažinaté tůně žije vodník, který vyčkává na vhodnou příležitost, aby se zmocnil nevinné panny, stáhl ji k sobě dolů a učinil ji svojí nevěstou. Proto se bála stoupnout na samý okraj. Nicméně ve snu byla odvážná. Dokonce si zula střevíce a koupala si nohy. Udivilo ji, že voda není podle očekávání studená, nýbrž příjemně teplá.

Evie se pohodlně natáhla na břeh. Chodidla si dál cachtala ve vodě, tvář nastavila slunci. Vtom se cosi zlehka dotklo jejích kotníků. Ztuhla, přestože necítila žádný strach. Věděla, že se pod hladinou něco pohybuje. Další dotek ruky s dlouhými prsty. Jemně jí masírovaly bolavé plosky nohou, až zasténala blahem. Velké mužské dlaně se přesunuly výš. Laskaly jí kolena, zatímco z temné hlubiny se zvolna nořilo štíhlé tělo. Vodník na sebe vzal lidskou podobu, aby se jí mohl dvořit. Klouzal jí rukama po těle. Byl to podivný, avšak příjemný prožitek. Evie se bála na neznámého tvora pohlédnout, aby se náhodou nerozplynul. Pokožku měl hedvábnou a horkou, pod bříšky prstů cítila jeho pevné svaly.

Snový milenec ji objal a počal do ouška špitat vyznání. Zlehka ji líbal na hrdlo. Kdekoliv se dívky dotkl, tam se dostavil příval slasti. „Smím si tě vzít?” zašeptal, zatímco ji opatrně svlékal. „Neboj se, miláčku, ničeho se neboj…“ Zachvěla se a důvěřivě se k němu přimkla. Pokoušel ústy hroty jejích ňader, dlaněmi potěžkával jejich velikost. Ohlásila se sladká bolest. Evie zasténala a zabořila mu prsty do vlasů. Přízrak uchopil její bradavku mezi rty a opatrně ji sál. Potom ji pohladil jazykem a znovu se jí zmocnil. Nastolil zvláštní, důmyslný rytmus. Prohnula se v zádech. Bezděčně roztáhla stehna, aby mu byla blíž… a pak…

Divoce vytřeštila oči. Rozechvívala ji touha, zmocňoval se jí zmatek, plíce zoufale bojovaly o každé nadechnutí. Sen se rozplynul. Omámeně si uvědomovala, že není v Hampshiru, ale v hostinci v Gretně a šplouchání vody nepochází ze studánky přání, nýbrž od lijavce bušícího do okna. Nezalévá ji sluneční záře, to kdosi pořádně přiložil do krbu. A tělo tyčící se nad ní nepatří vodníkovi, ale živé lidské bytosti. Evie dočista zkoprněla. Zanaříkala, když si uvědomila, že je nahá a St. Vincent se s ní bez zábran mazlí.

Nenadálý zvuk Sebastiana přiměl, aby k ní vzhlédl. Líce se mu lehce zardívaly, oči se zdály ještě světlejší a pronikavější než kdy jindy. Ďábelsky se pousmál koutky úst. „Nemohl jsem tě vzbudit,” zahuhlal a znovu sklonil hlavu, zatímco dlaní pevně spočíval na Eviině stehně. Šokovaná dívka se snažila bránit, rozčileně se pod ním zazmítala. Sebastian ji počal konejšit, avšak dál ji nesmlouvavě tiskl k matraci. „Neházej sebou. Zůstaň klidně ležet, lásko. Dovol mi, abych se o tebe postaral. Ano. Neostýchej se mě dotýkat, jestli chceš… Hmmm, ano.” Předl jako kocour, když se rozechvělými prsty váhavě dotkla jeho zářivé kštice vzadu na krku, širokých oblin jeho ramen.

Sunul se níž, až se jeho hlava octla poblíž trojúhelníku ohnivě rudých kudrlinek. Evie se propadala hanbou. Překotně se zakrývala dlaní.

St. Vincent přitiskl ústa k jejímu boku. Cítila, jak se usmívá. „Tohle bys dělat neměla,” hlesl. „Čím víc se mi něco odpírá, tím víc po tom bažím. Obávám se, že se mě začínají zmocňovat velice nemravné představy. Asi bys měla dát tu ručku stranou, lásko, nebo vyvedu něco opravdu nepatřičného.” Sotva ho poslechla, zabořil ukazovák do kyprého porostu a jal se jej zkoumat. „Hodná holka. Manžílka je třeba poslouchat,” posmíval se jí dobromyslně. „Zejména v posteli. Jsi tak krásná. Dej nožky od sebe, drahá. Chci se tě dotýkat uvnitř. Neměj strach. Pomohlo by, kdybych tě tam políbil? Nehýbej se…“

Evie zavzlykala, když ucítila, jak jeho ústa bloudí ryšavou houštinou. Sebastian nahmatal jazykem důmyslně ukrytý nevelký pahrbek. Dlouhým prstem opatrně vstoupil do dívčina těla a zase se stáhl, když sebou Evie škubla.

Chvíli ji konejšil, poté se odhodlal k druhému pokusu. „Ty moje neviňátko,” zamumlal tiše a polechtal ji jazykem na nejcitlivějším místě, až se zachvěla a zasténala. Současně do ní začal rytmicky pronikat prstem. Evie se pokoušela ovládnout, zatínala zuby, přesto se jí z hrdla draly blažené steny. „Co si myslíš, že se stane,” dobíral si ji muž líně, „jestliže budu v tomhle pokračovat?”

Střetli se pohledem. Evie si uvědomovala, že se tváří zkroušeně a rozpaky celá hoří. Zdálo se, že Sebastian vyčkává na její odpověď, ale hrdlo měla tak stažené, že chvíli trvalo, než se zmohla na prostinké slovo.

„N-nevím.”

„Tak to vyzkoušíme, co říkáš?”

Nemohla mu odpovědět, nemohla dělat nic, než užasle sledovat, jak se přisál k jejímu klínu. Zaklonila hlavu a cele se soustředila na rejdění

mužova jazyka. Srdce jí tlouklo jako zběsilé. Ucítila slabé pálení, když do ní vklouzl dvěma prsty, a poté nenadálý žár, který ji dočista ochromil. Zalapala údivem po dechu a vykřikla. Sebastian ji nepřestával dráždit ústy, nedopřál jí pokoje, dokud se celá nerozechvěla divokou vášní, již vystřídala obrovská únava.

Připadala si jako opilá, neschopná ovládat vlastní tělo. Nebránila se, když ji Sebastian převalil na břicho. Znovu do ní pronikl prsty. V klíně ji bolelo a ke své hanbě zjistila, že je zde vlhká. Avšak muž jako by se z toho radoval, cítila, jak vzrušeně oddechuje. Náruživě putoval ústy po zádech od krku stále níž.

Evie ucítila, jak se o ni otřel vzrušeným mužstvím, tvrdým a horkým. Tato změna ji nezaskočila, jelikož Annabelle ji už dříve poučila, co se během milování děje s mužským tělem. Avšak přítelkyně jí zamlčela stovky dalších intimností, jež se netýkají pouze tělesné schránky, ale hluboce se dotknou ženské duše.

St. Vincent se krčil nad ní. Pokoušel a vzrušoval ji tak dlouho, dokud se nepřesvědčil, že je připravená. „Chci tě,” oznámil jí stručně a políbil ženu na hrdlo. „Toužím vklouznout hluboko do tvého těla. Ale budu při tom velice něžný, lásko. Dovol mi tě obrátit. Bože, jsi tak nádherná.” Uvelebil se mezi jejími doširoka roztaženými stehny. Promlouval k ní šeptem, hlas se mu chvěl. „Dotýkej se mě, miláčku. Polož ruce sem…“ Zadržel dech, když se Evie nesměle dotkla jeho pohlaví. Váhavě je pohladila. Z mužova zrychleného dechu poznala, že mu její pozornosti dělají dobře. Sebastian stiskl víčka, dlouhé řasy se mu chvěly jako motýlí křídla. Pootevřel rty, když vášní lapal po vzduchu.

Nemotorně uchopila těžký úd a zavedla jej do sebe. Jakmile do ní vstoupil, St. Vincent zasténal, jako by ho něco bolelo. Evie se ho znovu nejisté dotkla a zasunula penis hlouběji. Muž se zhoupl v bocích a dívku proklál ostrý šíp bolesti. Sebastian ji uchopil do náruče, přidržel a pronikl ještě dál. Zavrtěla se jakoby v pokusu o únik, avšak něžný dobyvatel se s každým jejím pohybem zavrtával víc do jejího těla.

Evie se přinutila klidně ležet. Zaryla prsty do Sebastianových ramen a nechala se konejšit jeho dlaněmi a ústy. Když ji líbal, bledé oči se mu pod těžkými víčky spokojeně třpytily. Vtom se zčistajasna zmocnila jeho jazyka a odhodlaně jej vtáhla do svých úst. Sebastian přidušeně zasténal překvapením a rytmicky se zachvěl. Cítila, že dospěl k vyvrcholení. Přerývaně oddechoval skrze zatnuté zuby.

Sklouzla dlaněmi po mužné hrudi pokryté jemnými zlatavými chloupky. Zůstávali spojeni. St. Vincent se nehýbal, trpělivě se podvoloval dívčiným zvědavým prstům. Evie se váhavě dotkla jeho boků, klenutého hrudníku i širokých zad. Sebastian náhle vytřeštil oči a nechal hlavu bezmocně klesnout do polštářů. Cosi zabručel, když se začal opět pohybovat, jako by se ho zmocnila nová vlna vášně.

Sžírán bezuzdnou žádostivostí drtil její ústa náruživými polibky. Evie se mu široce rozevřela, tiskla se k němu stále těsněji. Toužila jej cítit víc na sobě i v sobě. Muž se opřel o lokty, aby ji nerozmačkal, hlavu si položil na Eviinu hrud a ovíval ji vlahým dechem. Rašící strniště slastně píchalo. Způsobilo, že se dívčiny bradavky vzrušením zahrotily. Stále vězel hluboko v ní a nevědomky ji lechtal dlouhými řasami.

Ani Evie nic neříkala, tiše si pohrávala se Sebastianovou zlatavou kšticí. Muž se posunul a uchopil do úst vztyčenou bradavku. Zvolna ji sál, dokud se dívka nezačala vrtět blahem. Bolest v klíně se rozplynula a vystřídala ji žádostivost. Sebastian se přesunul k druhému ňadru. Nadzdvihl se a vklouzl dlaní do houštiny vlhkých kudrlinek. Zručně je rozhrnul a přivedl Evii k dalšímu orgasmu.

Poté se na ni upřeně zadíval, jako by představovala neznámou bytost, již spatřil poprvé ve svém životě. „Panebože,” zašeptal. Netvářil se spokojeně, spíš poplašeně.

4

Sebastian vstal z lůžka a na vratkých nohou odkráčel ke stojanu s umyvadlem. Připadal si jako v mrákotách, nejistý, jako by o nevinnost přišel on a ne Evie. Po mnoha milostných aférách dospěl k přesvědčení, že už ho nemůže nic překvapit. Mýlil se. Milování se pro něho stalo čistě technickou záležitostí, proto ho dočista zaskočilo zjištění, že i on je schopen propadnout vášni. V duchu si předsevzal, že tak jako pokaždé spojení včas přeruší. Jenže omámen nepoznaným chtíčem se nakonec nadobro zapomněl. Ksakru! Tohle se mu nikdy dřív nestalo.

Zašátral po čistém ručníku. Hodlal jej namočit. Třebaže se jeho dýchání vrátilo k normálu, zdaleka nebyl klidný. Po tom, co právě zažil, by měl být spokojený celé hodiny. Ale to nestačilo. Zakusil nejdelší, nejsilnější a nejvíce vyčerpávající vyvrcholení ve svém životě. Přesto po Evii pořád toužil. Nejspíš zešílel. Ale proč? A proč zrovna s ní?

Příroda ji obdařila kyprou smyslnou postavou, jakou vždycky obdivoval. Líbily se mu ženské křivky a silná stehna. Pokožku měla hladkou jako hedvábí, posetou zlatými flíčky připomínajícími jiskry ohňostroje. A ty vlasy… Rusé a kudrnaté. Ano, vskutku neodolatelné kučery jak na hlavě, tak v klíně. Avšak ani přednosti Evangeline Jennerové dostatečně nevysvětlovaly vliv, jaký na něho měla.

Znovu se ho zmocnila touha, proto se nevybíravě drhl ručníkem namočeným do studené vody. Potom sáhl po čistém. Přinesl jej své ženě, která se choulila v lůžku. S úlevou shledal, že neoplakává ztracený věneček, ani si na nic nestěžuje. Vypadala spíše zadumaná… Pátrávě na něho hleděla, jako by se pokoušela rozluštit jakousi hádanku. Tiše na ni promluvil, překulil ji na záda a otřel potřísněná stehna.

Evangeline se před ním styděla. Poznal to podle zrůžovělých lící, které rychle nachověly. Znal pouze několik žen, jež se hanbily za svoji nahotu. Vždy dával přednost dámám zkušeným, pro neviňátka rozhodně slabost neměl. Přirozeně ne z hlediska morálky, ale protože ho v posteli k smrti nudila. Tahle dívka však představovala výjimku.

Odložil ručník a opřel se dlaněmi o matraci ve výšce Evangelininých ramen. Zvědavě se vzájemně pozorovali. Uvědomil si, že jí nevadí ticho, nemá potřebu zaplnit je hloupým žvaněním jako většina žen. Milá vlastnost. Hluboce se vpíjel do manželčiných očí, sklonil se k ní ještě níž.

Pojednou se ozval chrčivý zvuk. To Evii zakručelo v břiše. Dívka rozpaky přímo zbrunátněla. Přitiskla si ruce na žaludek, aby umlčela ozvěnu zrádných útrob.

Sebastian se ušklíbl. Vtiskl jí na břicho letmý polibek. „Dám poslat pro snídani, zlato.”

„Evie,” zamumlala, zašátrala po přikrývce a vyhrnula si ji až po bradu.

„Tak mi říká tatínek a kamarádky.”

„To už jsme pokročili tak daleko, že se začneme oslovovat křestními jmény?” Ústa mu zvlnil darebácký úsměv. „Já jsem Sebastian,” pravil vlídně.

Evie opatrně natáhla ruku, jako by byl plaché zvíře, jež mohla polekat prudkým pohybem, a pocuchala mu čupřinu světlých vlasů. „Ted jsou z nás manželé.”

„Ano. Bůh ti pomáhej.” Nachýlil hlavu. Líbilo se mu, jak jej víská.

„Vydáme se ještě dnes do Londýna?”

Evie přikývla. „Chci vidět svého otce.”

„Asi bys měla pečlivě volit slova, až mě budeš představovat jako jeho zetě,” poradil jí. „Jinak s ním ta zpráva sekne.”

Ucukla. „Měli bychom si pospíšit. Když nám bude přát počasí, budeme v Londýně dřív. Ráda bych se vydala přímo do otcova klubu a…“

„Stihneme to,” ujistil ji manžel, „ale nepoženeme se jako splašení. Přinejmenším jednou přenocujeme v zájezdním hostinci.” Už už otvírala pusu, aby něco namítla, ale Sebastian ji nesmlouvavě zarazil. „Tvému otci nikterak neprospěje, když za ním přijdeš k smrti vyčerpaná.”

Už je to tady prosazování mužské autority. A ženě nezbývá, než poslechnout. Evie by se s ním nejradši pohádala, ale nakonec se spokojila s pořádným zamračením. Nato zamumlal vlídnějším hlasem: „Nemáš to zrovna lehké, Evie. Úplně postačí, že ses za mě provdala. Navíc se chytáš pečovat o umírajícího. Budeš potřebovat veškerou sílu. Nemá význam, aby sis sáhla až na dno ještě předtím, než dorazíme do Londýna.”

Evie ho propalovala pohledem. Rozpačitě se ošil. Má nádherně modré oči. Jako safírová sklíčka prozářená sluncem. „Copak ti záleží na mém blahu?” zeptala se.

Snažil se, aby jeho hlas zněl výsměšně a oči zůstaly ledově chladné.

„Samozřejmě, kotě. Je v mém nejlepším zájmu udržet tě živou a zdravou, dokud neshrábnu tvoje věno.”

Evie brzy shledala, že St. Vincent… Sebastian… se pohybuje stejně sebejistě oblečený jako bez šatů. I ona se snažila chovat nonšalantně v

přítomnosti člověka, který se sebevědomě nese po světnici a přitom na sobě nemá ani nit. Střílela po něm kradmými pohledy, dokud si nevzal z kufříku čisté svršky. Byl vysoký a štíhlý, svaly měl utužené zábavami gentlemanů, jako jsou jízda na koni, pěstní zápas a šerm. Na zádech a ramenou mu pod napjatou pokožkou svaly jen hrály. Nicméně daleko zajímavější jí připadal zpředu. Na rozdíl od mramorových a bronzových soch nestavěl na odiv hladkou hrud, ale záplavu kučeravých chloupků. Totéž chmýří se mu usadilo i na jiných místech, což Evii udivilo. Právě odhalila další ze záhad opačného pohlaví.

Neschopná producírovat se před ním obnažená, zavinula se Evie do jedné z přikrývek a přistoupila ke svému zavazadlu. Připravila si šaty ušité z těžkého hnědého plátna, čisté spodní prádlo a vypulírované botky. Na ty se těšila nejvíc. Střevíce, v nichž cestovala, byly natolik zablácené a promáčené, že se otřásla odporem při pomyšlení, že by se do nich měla obout. Ucítila na sobě Sebastianův pohled. Chvatně škubla za lem spodní košilky, aby zakryla svoji uzardělou nahotu.

„Jsi krásná, Evie,” dolehla k ní zašeptaná poznámka.

Vyrostla mezi lidmi, kteří jí ustavičně předhazovali křiklavou barvu jejích vlasů a záplavu pih. Proto se pochybovačně usmála. „Teta Florence mi vždycky podstrkovala bělicí roztok, aby mi zmizely pihy. Stejně jsem se jich zbavit nedokázala. Nic na ně nezabírá.”

Sebastian se zaculil a líně k ní přistoupil. Uchopil ji za ramena a obdivné se na ni zadíval. „Opovaž se je ničit, zlato. Objevil jsem je na velice půvabných místech. Dokonce jsem si mezi nimi našel své oblíbence. Mám ti povědět, kde se schovávají?”

Odzbrojená a zcela vyvedená z míry, Evie jen zavrtěla hlavou. Marně se pokoušela mu vymanit. Pouze ji přivinul k sobě blíž. Sklonil svou blonďatou hlavu a políbil dívku ze strany na šíji. „Ty moje maličká protivo,” škádlil ji. „Stejně ti to povím.” Popadl košilku za okraj a zvolna ji soukal vzhůru. Evie zadržela dech, když se mužovy zvědavé prsty něžně draly mezi její stehna. „Zjistil jsem, že na vnitřní straně pravé nohy se táhne zajímavá pěšinka, která končí…“

Ozvalo se zaklepání. Sebastian zvedl hlavu a popuzeně zabručel:

„Snídaně. Radši ti nedám na vybranou mezi milováním a jídlem, jelikož tvoje odpověď by pro mě pravděpodobně byla značně nelichotivá. Oblékni si šaty, já půjdu otevřít.”

Evie ochotně poslechla a spěšně se soukala do svršků. Jakmile manžel odemkl dveře, objevily se na prahu dvě služky s podnosy v rukou. Sotva

spatřily pohledného hosta s vlasy barvy zralé pšenice, zalapaly obdivem po dechu a vzápětí se počaly hihňat. K zachování důstojného vzezření jim nikterak nepomohlo zjištění, že atraktivnímu mládenci čouhají z kalhot bosá chodidla, košili má u krku svůdně rozhalenou a přizdobenou nedbale přehozenou kravatou. Než naservírovaly snídani, okouzlené děvečky dvakrát málem všechno zvrhly. Jakmile si všimly rozestlané postele, přestaly vzdychat obdivem. Očividně spekulovaly, co se zde v noci odehrávalo. Dotčená Evie je rázně vypoklonkovala z pokoje a s úlevou za nimi zabouchla.

Zahleděla se na Sebastiana. Zajímalo ji, jak muž zareaguje na nestydané ctitelky, ale ten o ně zjevně nedbal. Zřejmě byl na podobné chování dávno zvyklý, takže je v podstatě nevnímal. Muž jeho vizáže a postavení bude vždy středem pozornosti mnoha snaživých žen. Evie nepochybovala o tom, že věčně obletovaný partner musí být pro milující manželku hotovým utrpením. Ona však nikdy nepřipustí, aby se jí kdy zmocnila žárlivost či se třásla strachy před možnou nevěrou pana chotě.

Posadila se ke stolu. Sebastian jí podal talíř. Zvědavě zkoumala, co jim místní kuchař připravil. Byla tu ovesná kaše ochucená solí a máslem. Skoti by ji nikdy neosladili melasou, to považují za svatokrádež. Dále obdrželi kynutý chléb, na plátky nakrájenou vařenou šunku, uzenou tresku a ústřice, a také tlusté plátky topinek bohatě potřené marmeládou. Evie se na pokrmy dychtivě vrhla a bohatě je zapíjela silným čajem. Jednalo se o prostou snídani, nesrovnatelnou s opulentními hody pořádanými v hampshirském sídle lorda Westcliffa, ale všeho bylo dost, horké jídlo nádherně vonělo a Evie navíc trpěla takovým hladem, že rozhodně nehledala vady na kráse.

Spokojeně se živila, zatímco se Sebastian holil a oblékal. Jen co uložil pouzdro s holicími potřebami do kufru, pečlivě zaklapl víko a obrátil se k ženě. „Sbal si svoje věci, kotě. Skočím se podívat, zda už připravili kočár.”

„A co oddací list od pana MacPheea?”

„Zařídím to. Nezapomeň za mnou zamknout.”

Vrátil se přibližně za hodinu se sporým čeledínem, který se postaral o zavazadla. Kočár už čekal. Sebastian se pousmál, když si všiml, že Evie ke zkrocení bujných kadeří použila jednu z jeho hedvábných vázanek. Během divokého úprku z Anglie poztrácela většinu vlásenek. Bohužel ji nenapadlo vzít si s sebou náhradní sadu. „Na mladou paní vypadáš příliš dětsky,” zamumlal. „Což přidává naší situaci na pikantnosti. Užívám si to.”

Evie si už stačila na Sebastianovy nemístné poznámky zvyknout. Rezignovaně na něho pohlédla a následovala jej z pokoje. Sestoupili z patra a rozloučili se s hostinským, panem Findleyem. Když odcházeli, zvolal Findley vesele: „Přeju vám šťastnou cestu, lady St. Vincentova!”

Evie se zarazila. Náhle si uvědomila, že díky sňatku s vikomtem od nynějška patří k aristokracii. Při tom pomyšlení se jí stěží povedlo vykoktat poděkování.

Sebastian jí pomohl nastoupit. Koně netrpělivě hrabali kopyty, ošívali se, od nozder jim odletovaly obláčky sraženého dechu. „Ano,” komentoval krčmářův postřeh Sebastian, „ačkoliv je poněkud poskvrněný, nyní ti náleží šlechtický titul. Navíc,” podotkl, když se uvelebil vedle ní, „nás jednoho dne čeká společenský vzestup. Nezapomeň, že zdědím po otci hodnost vévody. Hlavně se na to příliš netěš. Muži z našeho rodu se dožívají požehnaného věku, což znamená, že než na mě přijde řada, budeme natolik sešlí věkem, že si svého postavení ani neužijeme.”

„Pokud bys…,“ spustila Evie a vzápětí se užasle zarazila, když spatřila na podlaze objemný předmět. Šlo o velkou kameninovou nádobu s uzávěrem. Boky měla oblé, ale dno ploché, takže pevně stála a odolávala drkotání povozu. Dívka se nechápavě podívala na manžela a pak se váhavě dotkla té věci podrážkou boty. Odměnou jí byl příval tepla, stoupající pod sukně. „To je ohřívač nohou!” zvolala nadšeně. Horká voda ukrytá pod kameninovým pláštěm bude vydechovat teplo mnohem déle než ohřátá cihla, již používali prve. „Kdes to sehnal?”

„Zahlédl jsem to u MacPheea a hned jsem to koupil,” odvětil Sebastian. Zdálo se, že ho dívčina radost těší. „Přirozeně zajásal, že mě může pumpnout o nějaké peníze, a naúčtoval mi tučný příplatek.”

Evie impulzivně vyskočila a vlepila muži na chladnou tvář vřelý polibek. „Děkuji. Je to od tebe moc hezké.”

Popadl ji v pase a přitiskl k sobě. Usadil si ženu na klíně, takže se skoro dotýkali nosy. Ovíval ji svým dechem, když promluvil: „Myslím, že si zasloužím mnohem víc než poděkování.”

„Vždyť je to pouhý ohřívač,” bránila se mírně.

Ušklíbl se. „Zřejmě bych ti měl připomenout, drahá, že tahle věc jednou vychladne, a pak se jediným zdrojem tvého tepla stanu já. A já se o svoji energii hned tak s každým nedělím.”

„Podle toho, co se povídá, tak ano,” rýpla si Evie. Vzájemné pošťuchování ji začalo náramně bavit. Nebyla zvyklá žertovat s muži a už

vůbec někomu něco odpírat. Ze třpytu Sebastianových očí usoudila, že i jemu se škádlení líbí. Zatvářil se, jako by se na ni chtěl vrhnout.

„Však já si počkám,” ucedil. „Tahle zatracená flaška nebude hřát věčně.”

Pustil ji. Sledoval, jak si natřásá sukně přes vršek ohřívače. Kočár se dal do pohybu. Evie se blaženě opřela o polstrování. Teplo Stoupalo vzhůru a vsakovalo se do punčoch a spodních kalhot. „Pane, tedy, Sebastiane?”

Živé oči se mu leskly jako zrcadlo. „Ano, zlato?”

„Tvůj otec je vévoda. Nechápu, proč ty jsi jenom pouhý vikomt?

Neměl bys být markýz anebo přinejmenším hrabě?”

„Kdepak. V poslední době je moderní vylepšovat si jména bezpočtem bezvýznamných titulů a vymýšlet si stále další a další. Avšak existuje jisté pravidlo. Čím je vévodství starší, tím nižší obdrží nejstarší syn titul. Otec se přirozeně domnívá, že postavení vévody je záležitostí cti. Hlavně s ním o tom nechtěj diskutovat. Zejména, když má upito. Dostalo by se ti nekonečné přednášky o tom, jak cizácky a zženštile zní slovo „markýz“ a jak potupně nic neříkající označení to je. Prý je to trapas, když člověk ustrne půl kroku od titulu vévody.”

„Copak je tvůj otec takhle ješitný?”

Sebastian se hořce pousmál. „Kdysi jsem ho považoval za arogantního, ale postupem času jsem zjistil, že se spíše jedná o slepotu. Otec žije ve vlastním světě a o ostatní se nestará. Pokud vím, nikdy si osobně nenatáhl punčochy či nenasypal na kartáček prášek na čištění zubů. Kdyby mu někdo odepřel jeho privilegia, pochybuji, že by přežil. Dokonce jsem přesvědčen, že by byl schopen zemřít hlady v místnosti plné jídla, kdyby tam neprodléval někdo ochotný přinést mu talíř až pod nos. Klidně použije vzácnou vázu jako terč, když se cvičí ve střelbě, anebo udusí oheň v krbu liščím kožichem. Každou noc planou v lesích kolem našeho sídla lampy a pochodně pro případ, že by se otci zachtělo jít v noci na procházku.”

„Není divu, že se topí v dluzích,” poznamenala Evie, ohromená zbytečným plýtváním. „Doufám, že nejsi podobně rozhazovačný.”

Zavrtěl hlavou. „Přesto mě neustále obviňuje z bezdůvodného utrácení. O peníze hraji jen zřídka a nevydržuji si milenku. Vzdor tomu mám v patách smečku věřitelů.”

„Už tě někdy napadlo najít si zaměstnání?” Udiveně se na ni zahleděl. „Proč?”

„Aby sis vydělal nějaké finanční prostředky.”

„Proboha, to ne! Kdy bych potom žil? Kromě toho málokdy vstanu před obědem.”

„Mému otci se zamlouvat nebudeš.”

„Kdybych se mu chtěl zalíbit, nejspíš by mě tvé konstatování zdrtilo.

Naštěstí to není tenhle případ.”

Dál spolu rozprávěli v podobném duchu a Evie si zvolna uvědomovala, že k manželovi cítí cosi rozporuplného. Okouzloval ji, avšak pořád nenacházela důvod, proč si ho vážit. Očividně je velice bystrý, ale odmítá využít svoji inteligenci k užitečným účelům. Kromě toho unesl její přítelkyni Lillian a tím zradil svého obchodního partnera. Nedá se mu proto důvěřovat. Přesto se občas dovede chovat jako kavalír.

Kdykoliv přepřahali koně, bral Sebastian ohledy na Eviiny potřeby a vzdor výhružkám nepřipustil, aby ohřívač vychladl. Jakmile zjistil, že je dívka unavená, přivinul si ji k hrudi a nechal ji prospat. Opatrně ji svíral v náruči a chránil před nepříjemným otřásáním kočáru. Evie dřímala a v duchu Sebastianovi děkovala za to, že jí alespoň propůjčil iluzi něčeho, co nikdy nepoznala. Pocit bezpečí. Něžně ji hladil a přitom jí špital do ucha:

„Jenom odpočívej, má lásko. Já tě ochráním.”

5

Ačkoliv se Sebastian nemohl dočkat, až dorazí do Londýna a začne těžit z nových okolností, nelitoval svého rozhodnutí cestovat zpátky mnohem volnějším tempem. Snesla se noc, Evie pobledla a přestala komunikovat. Sáhla si na dno svých sil a zoufale si potřebovala odpočinout.

Vyhledali vhodný zájezdní hostinec, kde se ubytovali. St. Vincent požádal o nejlepší pokoj, nechal okamžitě poslat pro večeři a dal připravit horkou lázeň. Zatímco se Evie koupala v mrňavé cínové vaně, domluvil přepřažení koní a přesvědčil se, že i kočí dostal svoji světničku. Po návratu do malé, ale čisté místnosti s modrými závěsy na oknech zjistil, že manželka již ukončila očistu a převlékla se do noční košile.

Přistoupil ke stolu a zdvihl ze svého talíře plátěný ubrousek, pod nímž se skrývalo pečené kuře, několik kousků povadlé zeleniny a trocha kaše. Všiml si, že Evie již svoji porci snědla, a pohlédl na ni s kyselým pousmáním. „Jaké to bylo?”

„Lepší něco než nic.”

„Upřímně řečeno, začíná se mi stýskat po mém londýnském kuchaři.” Usedl k vratkému stolku a rozprostřel si na klín ubrousek. „Myslím, že ti u mě bude chutnat.”

„Obávám se, že se tam příliš neohřeji,” pronesla ostražitě Evie. Sebastianova vidlička zamrzla v půli cesty k ústům.

„Budu bydlet v klubu svého otce,” upřesnila Evie. „Jak už jsem říkala, hodlám se o něho starat.”

„Ano, přes den. Ale na noc se vrátíš do mého… našeho domu.”

Zírala na něho, ani nemrkla. „Otcova nemoc nepomine se západem slunce, aby se za rozbřesku vrátila. Táta vyžaduje nepřetržitou péči.”

Sebastian vložil sousto do pusy a odsekl podrážděně: „Od toho jsou služky. Klidně si najdi nějakou ženskou, která se o něj postará.”

Evie neústupně zavrtěla hlavou. Svojí paličatostí muže popuzovala.

„Cizí člověk mu neposkytne tutéž péči jako milující příbuzný.”

„Proč bys o něho měla pečovat? Copak ti na něm záleží? Vždyť toho mizeru sotva znáš. Udělal pro tebe houbelec…“

„Nelíbí se mi, jak mluvíš.”

„Pak máš smůlu. Právě jsem vypustil z pusy jeden ze svých nejoblíbenějších výrazů, který používám, kdykoliv se mi to hodí.”

„V tom případě mám naopak veliké štěstí, že se po návratu do Londýna uvidíme jen zřídka.”

Sebastian užasle civěl na svoji ženu. Sladká tvářička vůbec neladila s umíněností, jaká z ní čišela. Pochopil, že je odhodlána ke všemu, aby získala, po čem touží. Čert ví, čeho by byla schopná, kdyby na ni příliš naléhal. Přinutil se ke klidu a naoko nevzrušeně pokračoval v jídle. Co na tom, že kuře nemá žádnou chuť? I kdyby se utápělo v lahodné francouzské omáčce, stejně by si toho nevšiml. V duchu pilně uvažoval o tom, jak by měl s Evií co nejlépe jednat. Vymýšlel vhodnou strategii.

Nakonec nasadil masku upřímného zájmu a zamumlal: „Lásko moje, pochop, že tě nemohu nechávat na místě, kde se to jen hemží zloději, hazardními hráči a opilci. Jistě chápeš, že ti tam hrozí skryté nebezpečí.”

„Ujišťuji tě, že mé věno dostaneš, jak nejrychleji to půjde. Pak už se o mě nebudeš muset bát.”

Vždycky se výborně ovládal, dnes se však jeho vyrovnanost rozplynula jako pára nad hrncem. „Copak nechápeš, že o tebe tady nejde, krucifix?! Já jenom že… Svatá prostoto, takhle to nepůjde Evie. Vikomtesa St. Vincentova nemůže bydlet v hráčském doupěti. Ani na přechodnou dobu ne.”

„Zřejmě mi uniklo, jak moc dbáš na konvence,” poznamenala krotce. Pohled do Sebastianovy zakaboněné tváře vyvolal na dívčiných rtech náznak úsměvu. Ač byl nepatrný, muž jej zaznamenal, a zlost okamžitě vystřídalo pobavení. Ať ho vezme rohatej, jestli se bude rozčilovat kvůli třiadvacetileté staré panně…, tedy skoro panně. Ještě si začne namlouvat, že mu na ní záleží. Vždyť mu nesahá ani po kotníky.

Mrazivě se na dívku zadíval. Očekával, že jí tím srazí hřebínek. „Vidím, že už si v duchu hraješ na anděla strážného, drahá. Kdo si myslíš, že tě v té díře bude hlídat? V podstatě si říkáš o znásilnění. Se mnou tedy nepočítej. Já tam s tebou hnít nehodlám. Mám na práci lepší věci, než sedět v druhořadém hráčském doupěti a čekat, až starý Jenner zaklepe bačkorama.”

„O nic jsem se tě neprosila,” odvětila odměřeně. „Docela dobře se obejdu i bez tebe.”

„Samozřejmě že ano,” opáčil sarkasticky. Vychladlá večeře ho znenadání začala odpuzovat. Vhodil ubrousek do talíře, postavil se, sundal

si kabátec a vestu. Byl po cestě zaprášený, unavený a nejvíc ze všeho se těšil na koupel. Snad voda ještě zcela nevychladla.

Svlékal se a jednotlivé kousky oblečení ledabyle házel přes židli. Hlavou mu táhl zástup žen, které se za něho toužily provdat… Krásné dámy, obdařené mnoha tělesnými půvaby i hmotnými statky. Byly mezi nimi i takové, jež by se klidně dopustily vraždy, jen aby ho potěšily. Bujaře si s nimi užíval, vytrvale se bavil a vůbec ho nenapadlo se některé z nich dvořit, natož ji požádat o ruku. A teď to má. Stačila trocha smůly a špatné načasování a skončil v chomoutu se společensky pochybným stvořením bez rodokmenu, které se mu otevřeně staví na odpor.

Neušlo mu, jak před ním Evie cudně klopí zrak, a zhnuseně si odfrkl. Přistoupil k mrňavé vaně a ponořil se do vlažné vody. Dlouhé nohy mu čouhaly ven. Umyl se mýdlem a opláchl se značným množstvím vody, přičemž dívku pozoroval přimhouřenýma očima. S povděkem zaznamenal, že už se netváří tak zatvrzele. Dokonce se zardívala. S přehnaným zájmem si prohlížela vzor na pokrývce.

Přejížděla prstem po drobných stezích a Sebastian si všiml zablýsknutí snubního prstenu. Zvláštní. V tu chvíli by nejradši vyskočil, vrhl se na ni, povalil ji na lůžko a bez skrupulí si ji vzal. Toužil ji ovládnout. Ukázat Evii, že on je jejím pánem. Příval živočišného chtíče ho na okamžik vyděsil, jelikož se vždycky povazoval za navýsost civilizovaného člověka. Zkroušený a nemístně vzrušený dokončil hygienu, chňapl po zavlhlé osušce, kterou již použila Evie, a důkladně se do ní utřel. Dívce neuniklo, v jakém je rozpoložení. Zaslechl, jak se překotně nadechla. Ovinul si ručník kolem beder a vykročil ke svému zavazadlu.

Vykutal z něho hřeben a přesunul se k umyvadlu. Vší silou si drbal mokrou kštici. Díval se přitom do zrcadla, v němž se odrážela část lůžka. Shledal, že ho Evie upřeně pozoruje.

Aniž se otočil, zabručel: „Octl jsem se dneska večer v roli řeznického psa?”

„Řeznického psa?” opakovala nechápavě.

„Vycvičené potvory, co ukázněně leží na pelechu v koutě a nesmí se dotknout ani kousku masa.”

„Tento příměr se mi nelíbí. N-nelichotí ani jednomu z nás.”

Rozhostilo se téměř hmatatelné ticho. Sebastian si všiml, že Evie začala znovu zadrhávat. Výborně, pomyslel si zlomyslně. Tedy není tak vyrovnaná, jak předstírá. „Odpověděla bys mi laskavě na otázku?”

„Já… Omlouvám se, ale o další in-intimnosti nemám zájem.”

Ohromený a uražený Sebastian odhodil hřeben a otočil se k ní čelem. Nikdy ho žádná neodmítla. Nechápal, jak to mohla Evie udělat poté, co ji zahrnul přívalem slasti.

„Sám jsi povídal, že nerad opakovaně líháš s toutéž ženou,” připomněla mu napůl omluvně Evie. „Prý tě to k smrti nudí.”

„Vypadám snad znuděně?” naléhal. Ručník nikterak nemaskoval obrovskou erekci.

„Záleží na tom, na jakou část tvého těla se dívám,” zamumlala Evie a znovu sklopila oči. „Snad ti n-nemusím při-připomínat, že máme ddohodu.”

„Mohla jsi změnit názor.”

„Lituji.”

„Obávám se, že tvůj výrok zavání pokrytectvím, kotě. Nezapomeň, že už jsem tě měl. Copak by se něco stalo, kdybychom si to zopakovali? O věnec jsi tak jako tak přišla…“

„Tohle není záležitost mravopočestnosti.” Jakmile se ovládla, koktání zmizelo. „Mám docela jiný důvod.”

„Rád si jej poslechnu.”

„Musím se chránit.” Stálo ji značné úsilí podívat se muži do očí.

„Nevadí mi, když si najdeš milenky. Zkrátka mezi ně nechci patřit. Pro tebe milování nic neznamená, ale pro mě ano. Nechci, abys mi ubližoval, a kdybych s tebou spala, tvoje avantýry by nejspíš ranily moje city.”

Sebastian měl co dělat, aby zachoval vážný obličej. Útroby se mu bolestivě sevřely. „Odmítám se omlouvat za svoji minulost. Od muže se očekává, že získá určitou praxi.”

„Z toho, co jsem slyšela, jsi posbíral zkušenosti za deset junáků.”

„Proč ti to najednou tak vadí?”

„Protože… tvoje… řekněme milostné pletky mi připomínají psa loudícího u každých dveří. Odmítám být jednou z mnoha. A ty očividně nedokážeš být věrný jasně jsi to všem předvedl.”

„Nikdy jsem s žádnou nežil, ale to neznamená, že neumím mít rád! Jsi předpojatá fena, abys věděla! Nikdy jsem o žádnou nestál, netoužil jsem ji mít jenom pro sebe.”

Slovo „fena” ťalo do živého. Evie se zarazila. „Přestaň mi nadávat.”

„Připadalo mi vhodné pokračovat v nastoleném duchu. V našich přirovnáních se to psy jenom hemží,” odsekl Sebastian. „Pokud tu někdo někomu křivdí, tak ty mně. Nikde totiž neloudím, ženské mě o to samy prosí a ne naopak.”

„Pak bys měl za nějakou z nich běžet.”

„Taky že poběžím,” prohlásil odhodlaně. „Jakmile přijedeme do Londýna, vyrazím na spanilou jízdu, až budou sukně lítat. Nepřestanu, dokud mě nezavřou. Ale mezitím… Opravdu si myslíš, že budeme sdílet společné lůžko jako dvě jeptišky na výletě?”

„Pro mě to není problém,” ucedila jedovatě Evie. Věděla, že se právě dopustila urážky nejtěžšího kalibru.

Mužův nenávistný pohled by propálil díru do povlečení. Sebastian vypustil z úst další řádku peprných výrazů, které si Evie nepřála slyšet, zahodil ručník a odebral se zhasnout lampu. Byl si vědom, že ho dívka úkosem pozoruje a pouze stěží skrývá obavy. Střelil po ní ublíženým pohledem. „Toho si nevšímej,” prohlásil na adresu svého vzrušení, když si lehal do postele. „Ujišťuji tě, že se v tvé blízkosti cítím jako v ledových vodách sibiřského jezera.”

6

Na zpáteční cestě se počasí značně zlepšilo. Přestalo pršet. Ačkoliv okolní teplota vzrůstala, nálada panující mezi novomanželi klesala pod bod mrazu. Sebastian dál udržoval ohřívač nohou horký, avšak nikdy nevyzval Evii, aby se k němu přitulila a zdřímla si v jeho náruči. Věděla, že je to jedině dobře. Čím víc ho poznávala, tím víc si byla jistá, že případná blízkost by následně vyústila v katastrofu. St. Vincent představoval skryté nebezpečí, o němž ještě nedávno neměla ani ponětí.

Utěšovala se tím, že po návratu do Londýna se jejich cesty stejně rozdělí. Ona se uchýlí do otcova klubu, zatímco Sebastian zamíří do svého domu, kde si bude žít jako doposud, dokud se nedozví o Jennerově skonu. Poté s největší pravděpodobností hernu prodá a utržené peníze použije k doplnění prázdné rodinné pokladnice.

Pomyšlení na prodej klubu, jenž se stal smyslem otcova života, naplnilo Evii melancholií. Nicméně se jedná o nejrozumnější řešení. Vést úspěšně pánský klub hned tak někdo nesvede. Vlastník musí disponovat určitým kouzlem, jímž přitáhne hosty, donutí je zůstat a utratit spoustu peněz. Nemluvě o umění utržené prostředky chytře investovat.

To první šlo Ivu Jennerovi celkem dobře, zato v investicích pohořel. V poslední době utratil v Newmarketu majlant, jelikož se nechal na stará kolena zlákat stále populárnějším světem dostihů. Naštěstí klub šlapal jako dobře promazaný motor a dokázal vzniklé ztráty hladce nahradit.

Sebastianovo prohlášení, že otcův klub patří mezi druhořadé podniky, nebylo daleko od pravdy. Přiznával to i samotný Jenner. Na rovinu dceři oznámil, že vzdor své úspěšnosti herna nikdy nenáležela ke špičkovým zařízením svého druhu, byť si to její majitel ze srdce přál. Toužil se vyrovnat Craven’su, klubu, který vyhořel před mnoha lety. Jenže Ivo Jenner postrádal talent a záludnost Dereka Cravena. Povídalo se, že Craven obral o peníze celou jednu generaci anglických gentlemanů. Navíc Craven’s skončil takřka v nejlepším a stal se legendou, na niž britská společnost nostalgicky vzpomínala.

Klub U Jennera se jeho slávě ani nepřiblížil. Ne že by se nesnažil. Ivo Jenner nechal svůj podnik přestěhovat z Covent Garden na King Street, jíž se procházelo na ulici St. James, kde se nalézaly obchody a byty těšící se u Londýňanů největší oblibě. Avšak časem St. James pozbyla svoje kouzlo a

proměnila se v úplně obyčejnou ulici. Jenner její značnou část koupil, nechal strhnout čtveřici domů a na jejich místě dal zbudovat největší hernu ve městě. V reklamních inzerátech ji schválně nazýval nejriskantnějším londýnským peněžním ústavem. Když pánové hodlali hrát vabank, zamířili k Jennerovi.

Evie navštěvovala klub od nejútlejšího dětství, když jí příbuzní povolili schůzku s otcem. Vzpomínala na něj jako na přepychový, snad až přezdobený dům zvláštního půvabu. Ráda stála po otcově boku u zábradlí ve druhém podlaží a sledovala dění v hlavním sále. Potom se otec shovívavě usmál a doprovodil dcerku do obchodů na ulici St. James, které si přála vidět. Zašli do parfumerie, ke kloboučnici, do knihkupectví a do pekárny, kde se čerstvé, ještě teplé pečivo přímo rozplývalo na jazyku.

Jak roky plynuly, návštěvy u otce zvolna řídly. Třebaže Evie vždycky vinila Maybrickovy, časem dospěla k poznání, že na vině je částečně i její otec. Snáze ji přijímal coby nic netušící dítě, jež vděčně pištělo, když je vyhazoval do vzduchu a vzápětí chytal do svalnatých paží. Mohl mu bezstarostně čuchat rusé vlasy téhož odstínu, jaký měl on sám, a bez zábran zahánět slzy při loučení bonbonem nebo šilinkem, který dcerce potají vtiskl do dlaně. Jakmile se počala měnit v mladou dámu, musel se k ní chovat jinak. Pojednou jí připadal nemotorný a vzdálený. „Tohle není místo pro tebe, kočičko,” zabručel láskyplně. „Od takového šíbra, jako jsem by ses měla držet na sto honů a radši si najít nějakého frajera, který by si tě vzal.”

„Taťko,” vzlykla nešťastně, „n-neposílej mě zpátky. Dovol mi tu zůstat, pr-prosím.”

„Brebto moje malá,” povzdychl si, „vždyť patříš k Maybrickovým. Ne abys jim vzala roha a vrátila se sem. Poslal bych tě supem zpátky.”

Ani slzy s ním nepohnuly. Poté se s otcem setkávala jednou za půl roku nebo ještě déle. Možná to s ní myslel dobře, avšak Evie se cítila zavržená a nechtěná. Nemilovaná. Tento pocit se jí zaryl hluboko pod kůži. Společnost mužů ji počala děsit. Namlouvala si, že je k smrti nudí a nemohou ji vystát. Vyhýbala se jim a tím bezděčně naplňovala svoje vlastní proroctví. Koktání se zhoršilo. Těžko hledala slova, jimiž by se vyjádřila, a čím víc se snažila, tím hůř zadrhávala. Nakonec zjistila, že snazší je zůstat zticha a lidem se vyhýbat. Proměnila se v dokonale přehlíženou čekanku. Nikdo ji nikdy nepožádal o tanec, nepolíbil, nikdo si ji nedobíral, ani se jí nedvořil. Jedinou nabídku k sňatku obdržela od bratrance Eustacha, a to pouze na nátlak rodiny.

Tiše žasla, jak překotně se její osud změnil. Úkradkem pohlédla na svého manžela, který poslední dvě hodiny zadumaně mlčel. Zadíval se na ni. Oči měl studené, ústa cynicky zkřivená. Nikterak nepřipomínal svůdného darebáka, s nímž před dvěma dny sdílela lože.

Za okénkem se objevil Londýn. Brzy budou v klubu a konečně uvidí tatínka. Nespatřila ho půl roku. Musí se připravit na změnu, kterou prošel. Úbytě patřily mezi běžné choroby a každý věděl, jakou daň si vybírají na svých obětech.

Nemoc zachvátila plíce a nebožáka čekalo plíživé umírání. Trpěl kašlem, horečkou, poklesem váhy a v noci ho přepadaly záchvaty pocení. Nakonec pacient začal vykašlávat krev. Smrt se stávala vysvobozením jak pro churavého, tak pro ty, kteří se o trpícího starali. Evie si neuměla představit, jak by se její robustní otec mohl zčistajasna proměnit v neduživou trosku. Velice se na něho těšila. Toužila se o něho řádně starat, avšak stejně silně se setkání děsila. Obavy si radši nechala pro sebe ze strachu, aby se jí Sebastian nezačal vysmívat.

Tep se jí zrychlil, když se kola kočáru dotkla ulice St. James, jíž projeli a odbočili do King Street. Zahlédla dlouhé průčelí z cihel a mramoru. Koupalo se v záři zapadajícího slunce, jež svádělo boj s věčným oparem, vznášejícím se nad metropolí. Evie si dlouze vzdychla. Čišelo z ní napětí. Vůz kodrcal úzkou pasáží vedoucí k zadnímu traktu budov.

Zastavili před zadním vchodem. Neslušelo se, aby kdokoliv zahlédl ctihodnou dámu vstupovat na místo, jako je toto. Muži si směli přivést do klubu milenku či prostitutku, která je přechodně upoutala, ale žádného by ani ve snu nenapadlo, že by sem vkročila čísi ctnostná choť. Evie si uvědomila, že na ni Sebastian zírá s neosobním zájmem entomologa, který právě narazil na neznámý hmyzí exemplář. Pochopitelně mu neušla dívčina nápadná bledost a rozechvění, avšak neutěšil ji ani gestem či slovem.

Vyskočil z vozu jako první, objal ženu v pase a pomohl jí na pevnou zem. Zápach skrytých uliček se od Eviina dětství nezměnil. Ve vzduchu převládal odér hnoje, hnijících odpadků, kořalky a smažených brambor, jenž vítězil nad kouřem ze spalovaného uhlí. Bezpochyby byla jedinou urozenou ženou v Londýně, jež si spojovala tyto pachy s vůní domova. Upřímně řečeno, lahodila jejímu nosu mnohem víc než puch zatuchlých koberců a špatné kolínské, jenž se vznášel v domě Maybrickových.

Protáhla si bolavé a dlouhou jízdou ztuhlé svaly a zamířila k vchodovým dveřím. Vedly ke schodišti směřujícímu přímo k otcovu

apartmá. Kočí ji předběhl a zabušil pěstí do dřeva. Potom zdvořile ustoupil.

Objevil se mladý muž. Evii se ulevilo, že vidí člověka, kterého zná. Joss Bullard pracoval pro otce dlouhá léta coby výběrčí dluhů a uvaděč. Byl vysoký, statný, černovlasý, hlavu měl jako kouli a výraznou hranatou bradu. Přišel na svět jako mrzout a Evii vždycky projevoval minimum zdvořilosti. Avšak otec pěl ódy na jeho věrnost, proto mu dívka plně důvěřovala.

„Pane Bullarde,” oslovila jej. „Př-přišla jsem navštívit otce. Odveďte mě k němu, pr-prosím.”

Mladík se ani nepohnul. „Nedal pro vás poslat,” zavrčel. Střelil očima po Sebastianovi. Očividně mu neunikly jeho na první pohled drahé svršky.

„Pane, pokud jste členem klubu, račte se obtěžovat k přednímu vchodu, prosím.”

„Blbče,” zaslechla Evie Sebastianovu odpověď. Proto se cítila povinna zasáhnout.

„Je zde p-pan Egan?” otázala se chvatně. Schválně se zmínila o otcově poskokovi, i když ho neměla zrovna v lásce. Egan je namyšlený vztekloun, ale nikdy by si nedovolil odepřít jí přístup do tátova podniku. „Kdepak.”

„Tedy pan Rohan?” zkusila to znovu. Počala propadat zoufalství.

„Vyřiďte mu, pr-prosím, že je zde slečna Jennerová.”

„Už jsem vám povídal…“

„Sežeňte Rohana!” vyštěkl Sebastian a zaklínil botou dveře, aby je mládenec nemohl přibouchnout. „Počkáme uvnitř. Moje žena nebude čekat venku.”

Divoký lesk St. Vincentových očí způsobil, že Bullard cosi souhlasně zamručel a kvapně zmizel.

Sebastian doprovodil Evii přes práh a významně pohodil hlavou ke schodišti. „Půjdeme nahoru?”

Zavrtěla hlavou. „Vlastně bych si nejdřív chtěla promluvit s panem Rohanem. Určitě mi řekne, jak na tom otec Doopravdy je.”

Škobrtnutí v hlase způsobilo, že ji Sebastian pohladil chlácholivě po krku. Přestože se dál tvářil nepřístupně, jeho ruka příjemně hřála a Evie se bezděčně uvolnila. „Kdo je Rohan?”

„Jeden z krupiérů. Přišel sem jako chlapec. Zpočátku pracoval pro otce jako poslíček. Možná ho znáš od vidění. Člověk ho těžko přehlédne.”

Sebastian nad poznámkou chvíli zauvažoval a potom zamumlal. „To je ten cikán, že ano?”

„Poloviční cikán, mám ten dojem. Po matce.”

„Kdo je jeho otec?”

„To nikdo neví.” Ostražitě se na manžela zahleděla a tiše dodala:

„Občas mi táhne hlavou, zda náhodou nejsme sourozenci.” Sebastianovi zajiskřily oči. „Zeptala ses na to svého táty?”

„Ano. Popřel to.” Nicméně Evie mu nikdy zcela neuvěřila. Táta vždycky držel nad Camem ochrannou ruku a Evie nebyla tak naivní, jak se zdálo. Předpokládala, že otec jistě zplodil pár nemanželských dětí. Byl to chlap každým coulem a nikdy se netrápil následky svého počínání. Napadlo ji, zda její manžel není z téhož těsta. Proto se opatrně zeptala:

„Sebastiane, máš nějaké…?“

„Nejsem si toho vědom,” odpověděl bez váhání. Správně pochopil, co má na mysli. „Vždycky používám francouzskou pláštěnku. Nejenom že zabrání početí, ale především člověka ochrání před spodní rýmou.”

Evie mu nerozuměla ani slovo. „Francouzská pláštěnka? Co je to?

Spodní rýma? Snad nechceš říct, že… tamto… škodí zdraví? Ale jak…?“

„Dobrý bože,” zamumlal Sebastian a přitiskl jí prsty na ústa, aby zmlkla.

„Vysvětlím ti to později. Tohle nejsou věci, které se probírají v cizí předsíni.”

Evie by se stejně dál nevyptávala, jelikož se v chodbě zjevil Cam Rohan. Jakmile ji spatřil, téměř neznatelně se pousmál a zdvořile se jí uklonil. Přestože se zcela ovládal, pohyboval se s nezměrnou grácií člověka obdařeného nevšedním šarmem. Byl nejlepší ze všech krupiérů, třebaže jeho exotický zjev zpočátku působil téměř nebezpečně. Mohlo mu být kolem pětadvaceti let, měl pružné štíhlé tělo. Snědá pokožka a uhlově černé vlasy jasně vypovídaly o jeho původu, nemluvě o křestním jménu, tak typickém pro Romy. Evie pro něho měla odjakživa slabost. Mládenec mnohokrát prokázal, jak moc je loajální jejímu otci.

Cam se oděl do skvěle ušitých černých šatů, na nohou se mu blýskaly vyleštěné boty, ale černá kštice jako obvykle potřebovala přistřihnout husté kudrny mu přepadaly přes límec bílé košile. Dlouhé štíhlé prsty zdobilo několik zlatých prstenů. Když zdvihl hlavu, Evie si všimla, že se mu v uchu třpytí drobná diamantová náušnička dotek exotiky, který mu nevýslovně slušel. Pohlédl na dívku podivně zlatavýma očima, které již očarovaly spoustu lidí, a ti pod jejich vlivem zapomněli, že se za nimi ukrývá bystrá mysl. Camův pronikavý zrak vzbuzoval dojem, že se mládenec dívá člověku přímo do duše.

„Gádži,” oslovil ji vlídně a přátelsky. Použil výraz, jímž Romové označují necikánskou ženu. Měl neobvyklý přízvuk, kultivovaný, nicméně s nádechem londýnského slangu prosyceného rytmem jakéhosi cizího jazyka. „Vítej,” prohlásil s krátkým, ale podmanivým úsměvem. „Otec tě rád uvidí.”

„Děkuji ti, Came. Já… Bála jsem se, že př-přijdu pozdě.”

„Kdepak,” chlácholil ji Cam a úsměv mu pohasl. „Stále je naživu.” Zaváhal, než dodal: „Ale většinu času prospí. Nic nejí. Už dlouho nevydrží. Ptal se po tobě. Minulý týden jsem se pokusil pro tebe poslat, ale…“

„Maybrickovi to nedovolili,” dořekla polohlasem Evie a zlostně stiskla rty. „Inu, na-nadobro jsem jim unikla, Came. Provdala jsem se. Zůstanu tady, dokud… dokud mě otec bude p-potřebovat.”

Cam zalétl očima k sveřepě se tvářícímu Sebastianovi. Osvítilo jej poznání. „Pan St. Vincent,” zamumlal. Pokud měl nějaký názor na jeho sňatek s Evií, nedal jej na sobě znát.

Dívka se zlehka dotkla jeho rukávu. „Je otec vzhůru?” otázala se vzrušeně. „Smím ho navštívit?”

„Samozřejmě.” Cikán jí něžně sevřel dlaně ve svých, zlaté prsteny se svůdně zaleskly. „Zařídím, aby vás nikdo nevyrušoval.”

„Děkuji ti.”

Vtom se mezi ně vklínil Sebastian a majetnicky popadl Evii za ruku. Ač se choval vcelku ledabyle, pevným stiskem dal ženě najevo, že ji nemíní jen tak pustit.

Evie se zakabonila. Nechápala, proč se zčistajasna chová jako její pán a vládce. „S Camem se známe odmalička,” poznamenala důrazně. „Vždycky ke mně byl laskavý.”

„Každý manžel rád slyší, že má někdo slabost pro jeho ženu,” odvětil ledově Sebastian. „V určitých mezích, samozřejmě.”

„Přirozeně,” přisvědčil vlídně Cam. Opět se věnoval Evii. „Mám vás doprovodit nahoru, mladá paní?”

Zavrtěla hlavou. „Ne, cestu znám. Klidně se vrať ke své pr-práci, prosím.”

Cam se uklonil a ještě před svým odchodem si stačil vyměnit s přítelkyní výmluvný pohled. Pohovoří si později.

„Nemáš ho rád, protože je Rom?” otázala se Evie manžela, když ji doprovázel ke schodišti.

„Odmítám odsuzovat lidi kvůli něčemu, na co nemají sebemenší vliv,” opověděl posměšně Sebastian. „Obyčejně mi nepadnou do oka z jiných důvodů.”

Pustila jeho rámě, aby si vykasala sukně.

„Zajímalo by mě, kde je ten Jennerův poskok,” pokračoval Sebastian. Stoupali vzhůru a on dlaní podpíral ženu v kříži. „Večer začíná. Herna i jídelna jsou otevřené. Měl by mít plné ruce práce.”

„Popíjí,” odtušila Evie.

„To by vysvětlovalo mizernou úroveň tohohle klubu.” Evie byla citlivá na jakékoliv narážky týkající se otcova podniku. Kromě toho jí vadil Sebastianův dotek. Musela se kousnout do jazyka, aby mu drze neodsekla. To se to rozmazlenému šlechtici kritizuje zaměstnaného člověka. Kdyby měl tenhle noční podnik vést příšerné pomyšlení -, jistě by si více vážil otcova úsilí i výsledků, jichž dosáhl.

Vystoupali do druhého podlaží a kráčeli po ochozu, který se táhl po obvodu horního patra. Stačilo pohlédnout přes zábradlí a člověk viděl, co se děje v hlavním sále pod ním. Tato místnost byla v klubu největší a sloužila výhradně k provozování hazardních her. Tři oválné stoly pokryté zeleným suknem se žlutými značkami obléhaly tucty mužů. Vzhůru se vznášely nezaměnitelné zvuky -ustavičné chřestění kostek, tiché, ale nesmlouvané výkřiky krupiérů a měkký svist dřevěných hrabiček, klouzajících po sukně, aby přihrály prohrané peníze do rukou krupiéra. Evie je slýchávala už od dětství. Pohlédla na majestátní vyřezávaný stůl v rohu, kde sedával otec, schvaloval hráčům úvěr, poskytoval dočasné členství a přidával peníze do banku, když se sázky držely příliš nízko. Teď za ním trůnil jakýsi gentleman poněkud ošuntělého zjevu, jehož neznala. Pak zabloudila očima na opačnou stranu, kde další cizí muž vystupoval v roli hlavního dohlížitele, usměrňoval sázky a dozíral na plynulost hry.

Sebastian se rovněž zahleděl na dění pod sebou, v obličeji se mu usadil podivně soustředěný výraz. Evie ho netrpělivě zatahala za rukáv, protože se už nemohla dočkat tatínka. Jenže manžel se ani nehnul. Vypadalo to, že si jí vůbec nevšímá, tak byl zabrán do sledování. „Copak?” podivila se Evie. „Spatřil jsi cosi neobvyklého? Něco se ti nezdá?”

Sebastian nepatrně zavrtěl hlavou. Zvolna klouzal očima kolem sebe. Jeho pozornosti neušlo vybledlé táflování, oprýskané lišty a prošlapané koberce. Klub kdysi býval nádherně vyzdobený, ale uplynulá léta si na něm vybrala svou daň a on pozbyl většinu ze svého dřívějšího lesku. „Kolik má podnik členů?” vyzvídal. „Včetně dočasných.”

„Bývalo to kolem dvou tisíc,” odvětila Evie. „Přesné číslo neznám.” Znovu zacloumala manželovou paží. „Chci vidět svého otce. Musím tam jít sama a…“

„Bez doprovodu nikam nepůjdeš,” usadil ji Sebastian. Překvapil ji svou bezprostředností. Maličko sebou trhla. Oči se mu třpytily jako démanty.

„Ještě tě nějaký opilec zatáhne do některého z pokojů a znásilní dřív, než někdo zaznamená, že ses ztratila.”

„Nehrozí mi tu žádné nebezpečí,” odsekla. „Vyznám se zde lépe než ty a kromě toho mě většina zaměstnanců zná.”

„Zatím,” broukl Sebastian a neochotně odtrhl zrak od dění v přízemí.

„Převrátím tohle doupě vzhůru nohama a odhalím všechna jeho tajemství.”

Ohromena tímto prohlášením, Evie na něho nechápavě pohlédla. Neuniklo jí, jak se manžel změnil, jakmile vstoupili do klubu. Náhle tonula v rozpacích. Sebastianovo uhlazené chování nahradilo nezvyklé vzrušení, jako by do sebe lačně vstřebával místní neklidnou atmosféru.

„Prohlížíš si to tu, jako bys tady nikdy nebyl,” zamumlala.

Sebastian zkusmo přejel rukou po zábradlí. Na dlani mu zůstal prach. Smetl jej a spíše lítostivě než kriticky poznamenal: „Teď, když klub patří mně, vidím všechno jinak.”

„Zatím tvůj není,” oponovala chmurně Evie. Uvědomila si, že manžel v duchu počítá, kolik mu vynese pozdější prodej. To je celý on. V hlavě má jenom peníze, a její otec zatím umírá. „Myslels někdy na někoho jiného než na sebe?”

Otázka ho zjevně vytrhla ze zadumání, avšak dál si zachovával nevyzpytatelný výraz. „Zřídkakdy, má lásko.”

Zírali jeden na druhého. Eviiny oči žalovaly, Sebastianovy zůstávaly tajemné. Náhle dívka pochopila, že nemá význam od něho očekávat soucit. Jedině se tím vystavuje dalšímu zklamání. Manželovu temnou duši nenapraví ani její laskavost či pochopení. Nikdy se z něho nestane napravený ničema jako v šestákových románech, které potají hltá Daisy Bowmanová.

„Nepochybuji, že brzy získáš vše, po čem bažíš,” odvětila chladně.

„Odcházím za otcem.” Odhodlaně rázovala chodbou, aniž se ohlédla. Dohnal ji několika dlouhými kroky.

Ve chvíli, kdy dospěli před soukromé apartmá Iva Jennera, cítila Evie bušení srdce až v uších. Díky směsi strachu i touhy jí zvlhly dlaně a rozbolel ji žaludek. Nejistá ruka sklouzla po naleštěné mosazné klice.

„Dovolíš?” Sebastian odstrčil její dlaň stranou a přidržel jí otevřené dveře. Tiše ji následoval do zšeřelé předsíně. Z ložnice, kde hořela lampa, se linulo slabé světlo. Evie překročila její práh a několikrát zamrkala, aby oči rychleji přivykly hutnému šeru. Sotva vnímala přítomnost muže po svém boku. Přistoupila k lůžku.

Otec spal. Ústa měl mírně pootevřená, pokožku sinalou a zvláštně lesklou, jako by se proměnil ve voskovou figurínu. Hluboké vrásky vyryté do pohublých tváří připomínaly okenní žaluzie. Zčistajasna se zdál malý a drobný, paže měl jako hůlky. Jako by se celý scvrkl. Evie v něm nepoznávala svého urostlého, mohutného tatínka. Zjihla, když si povšimla chomáčů ryšavých vlasů bohatě prokvetlých stříbrem. Spíše než někdejší bujnou kštici připomínaly ptačí chmýří.

Místnost páchla po nemoci, vyhořelých svíčkách, medicíně a nemytém těle. Byla tu cítit blížící se smrt. V rohu se kupil štos nevypraného povlečení, na podlaze se povalovaly zmačkané, zakrvácené kapesníky. Noční stolek pokrývalo nepřeberné množství špinavých lžiček a lékovek z barevného skla. Evie se shýbla, aby nepořádek alespoň trochu poklidila, ale Sebastian ji zadržel. „Tohle nemusíš dělat,” zavrčel. „Od toho jsou služky.”

„Ano,” špitla hořce Evie. „Sám vidíš, jak se činí.” Vyškubla se mu, posbírala použité kapesníky a hodila je na povlečení.

Sebastian přistoupil k posteli a pohlédl na ubohého Jennera. Zdvihl jednu z lahviček, přiložil ji k nosu a přičichl. „Morfium.”

Evii svým počínáním silně popudil. „Mám všechno pod kontrolou,” sykla tiše. „Přeji si, abys odešel.”

„Co chceš dělat?”

„Poklidím tady a převléknu lůžkoviny. Hodlám otce ošetřovat.”

Světle modré oči se zúžily. „Nech toho starého ďábla v klidu spát. Potřebuješ se najíst a jistě se toužíš zbavit zaprášených cestovních šatů. K čemu mu podle tebe bude dobré, když tu zůstaneš sedět potmě a…“ Odmlčel se, když spatřil Eviin neústupný výraz, a tiše zaklel. „Tak tedy dobrá. Máš na to hodinu, a pak se spolu půjdeme najíst.”

„Zůstanu u otce,” trvala na svém.

„Evie.” Ač hovořil vlídně, v hlase mu zazníval zlověstný podtón, jenž dívku varoval. Přešel k ní, otočil ji k sobě a lehce s ní zatřásl. Přinutil ji, aby mu pohlédla do očí. „Až pro tebe nechám poslat, bez odporu se mi podvolíš. Je ti to jasné?”

Zachvěla se hněvem. Rozkazuje jí, jako by mu patřila. Panebože, celý život poslouchala strýce a tety, a teď se bude muset podrobovat rozmarům manžela.

Nicméně musí k němu být spravedlivá. Sebastian by se musel hodně snažit, aby se vyrovnal Maybrickovým a Stubbinsovým, kteří spojili své úsilí, aby Evii pořádně znepříjemnili život. Nutno uznat, že jeho připomínky jsou rozumné, nikoliv kruté. Vždyť trvá pouze na tom, aby se pořádně najedla. Proto potlačila zlost a váhavě přikývla. Díval se, jak je vyčerpaná, a v očích se mu objevily jiskřičky, jako když se kovářovo kladivo střetne s rozžhaveným kovem.

„Hodná holka,” zamumlal s potměšilým úsměvem a odešel.

7

Sebastian nakrátko propadl pokušení nechat Evii v klubu a vydat se domů. Nebylo to daleko, klidně mohl jít pěšky. Těžko odolával pomyšlení na svoji tichou přepychovou domácnost s moderními rozvody vody a výborně zásobenou spíží. Toužil pojíst u vlastního stolu a odpočívat u krbu v jednom z pohodlných hedvábných županů, které mu visí ve skříni. K čertu s paličatou ženou! Jen ať činí vlastní rozhodnutí a čelí jejich následkům.

Nenápadně se procházel po patře a opatrně, aby si ho nikdo nevšiml, sledoval cvrkot v přízemí. Narůstala v něm zvědavost, to nemohl popřít. S rukama v kapsách kabátce se ledabyle opřel o sloup a pozoroval práci krupiérů a netečného šéfa ostrahy, jenž dohlížel na hladký chod hry. Zábava u hracích stolů poněkud vázla. Někdo by měl uvést věci do pohybu, vytvořit správnou atmosféru, která by probudila hosty z letargie a přiměla je k vyšším sázkám.

Znuděné, ledabyle upravené společnice couraly mezi pány a tu a tam se mezi ně vmísily. Byly všem volně k dispozici, stejně jako pokrmy podávané v jídelně a káva v salonu. Kdykoliv host potřeboval utěšit či se povyrazit s dámou, vybraná děva si ho odvedla do jedné z ložnic v patře.

Sebastian nahlédl do karetních salonků a kavárny. I zde nalezl neklamné stopy úpadku. Soudil, že k němu došlo poté, co Jenner onemocněl, aniž za sebe ustanovil důvěryhodnou náhradu. Spoléhal na Clivea Egana, který je bud příšerně neschopný, nebo nečestný, případně obojí. Toužil nahlédnout do účetních knih. Zajímaly ho příjmy a výdaje, údaje o jednotlivých členech, záznamy, hypotéky, dluhy, pohledávky, úvěry…, všechno, co by mu poskytlo úplný přehled o prosperitě klubu. Anebo o blížícím se krachu.

Když zamířil zpátky ke schodišti, všiml si v zastíněném koutě toho cikána, Rohana. Schválně mlčel, aby jej donutil promluvit jako první.

Mladík neuhnul pohledem a zdvořile se otázal: „Můžu vám nějak pomoct, pane?”

„Zajímalo by mě, kde je Egan.”

„Ve svém pokoji.”

„V jakém je stavu?”

„Indisponován, pane.”

„Aha. Stává se mu to často, Rohane?”

Cikán významně mlčel, oči jako trnky měl plné otazníků.

„Chci klíč od jeho pracovny,” prohlásil Sebastian. „Rád bych se podíval do účetních knih.”

„Máme pouze jeden,” odvětil ostražitě mládenec, „a ten má pan Egan pořád u sebe.”

„Potom mi jej přineste.”

Jinoch užasle vyklenul černé obočí. „Chcete, abych okradl opilého muže?”

„Bude to o hodně snazší, než kdyby byl střízlivý,” podotkl sarkasticky Sebastian. „A o krádež se nejedná, protože onen klíč už víceméně patří mně.”

Rohanovi ztvrdly rysy. „Sloužím panu Jennerovi a jeho dceři.”

„Já také.” Nebyla to tak úplně pravda, samozřejmě. Sebastian bral největší ohledy na sebe. Evie a její otec byli až dalšími v pořadí. „Sežeňte mi ten klíč, nebo se připravte, že nás stejně jako Egan zítra opustíte.”

Ve vzduchu se zatetelila výzva. Rohan na šlechtice znechuceně pohlédl, avšak zároveň se v něm probudil upřímný zájem. Souhlasně přikývl a vydal se dlouhými plavnými kroky ke schodišti. Ne že by tak ochotně poslechl, spíše byl zvědavý na vývoj věcí příštích.

V době, kdy Sebastian poslal Cama Rohana, aby přivedl Evii, stačila již dívka poklidit otcovu ložnici a za pomoci služebné převléci postel. Lůžkoviny byly zavlhlé od návalů nočního pocení. Přestože se nemocný vrtěl a mumlal, když ho opatrně převalovaly z boku na bok, neprobudil se z obluzení způsobeného morfiem. Evii vyděsilo, jak je táta vyhublý a křehký. V záhybech široké noční košile se dočista ztrácel. Když ho opatrně přikrývala, zaplavila ji strašlivá lítost. Navlhčila kousek látky a otřela mu orosené čelo.

Otec si vzdychl a otevřel vyhaslé oči. Dlouze na ni zíral, aniž ji poznal. Potom roztáhl rozpraskané rty do úsměvu, v němž ukázal zuby poskvrněné tabákem. „Evie,” zakrákoral.

Dívka se k němu sklonila, usmála se. V nose a očích ji zaštípaly slzy.

„Jsem u tebe, tatínku,” zašeptala slova, po jejichž vyslovení celý život toužila. „Jsem tady a už nikdy tě neopustím.”

Spokojeně zabručel a nechal klesnout víčka. Když už si Evie myslela, že opět usnul, zamumlal: „Kam zamíříme nejdřív, kotě? Nejspíš k pekaři…“

Uvědomila si, že otec vzpomíná na doby, kdy ho jako malá navštěvovala. „Ano, tati.” Chvatně setřela zrádné slzy. „Dala bych si ještě teplou housku a kornout zlámaných sušenek. A pak bychom se mohli vrátit domů a zahrát si kostky.”

Z mužova hrdla se vydral skřípavý smích, jenž se vzápětí změnil v kašel. „Taťka si teď dá dvacet, a potom půjdeme. Jsi hodná holka…“

„Ano, jen spi.” Evie mu přitiskla obklad na čelo. „Já počkám, tati.”

Sledovala, jak se znovu propadá do bezesného spánku způsobeného drogou. Spolkla knedlík, který jí nabobtnal v krku, a sesunula se do křesla. Neexistovalo na světě místo, kde by byla radši. Zdřímla si, ramena jí poklesla jako loutce s povolenými nitěmi. Poprvé se cítila potřebná, poprvé pro někoho něco znamenala. A třebaže ji otcův žalostný stav naplňoval smutkem, pociťovala nesmírnou vděčnost za to, že s ním smí strávit poslední hodiny jeho života. Nemá dost času ho poznat navěky si zůstanou svým způsobem cizí -, ale najednou se jí dostalo víc, než kdy doufala.

Ze zamyšlení ji vytrhlo zaklepání. Vzhlédla. Na prahu stál Cam. Paže měl založené na hrudi, postoj nedbalý. Evie se z posledních sil zazubila.

„Há-hádám, že tě pro mě poslal.”

Nemělo význam upřesňovat, koho tím myslí. „Chce, abys s ním povečeřela v jedné ze soukromých jídelen.”

Evie nepatrně potřásla hlavou a kysele se usmála. „Slyším a poslouchám,” parodovala poslušnou ženušku. Vstala a povytáhla otci přikrývku k ramenům.

Cam se ani nepohnul. Byl vysoký, ale ne tolik jako Sebastian. „Jak k tomu došlo, že ses provdala za pana St. Vincenta?” otázal se. „Vím o jeho finančních potížích. Nedávno jsme téměř odmítli dát mu úvěr. Přišel za tebou s výhodnou manželskou smlouvou?”

„Jak víš, že jsme se nevzali z lásky?” opáčila Evie.

Významně na ni pohlédl. „St. Vincent miluje výlučně sám sebe.”

Evie byla v pokušení upřímně se rozesmát, ale ovládla se. „Vlastně jsem přišla já za ním. Nenapadl mě jiný způsob, jak nadobro uniknout Maybrickovým.” Při pomyšlení na příbuzné ji smích opustil. „Neobjevili se tady po mém zmizení, Came?”

Přikývl. „Oba strýcové. Odmítli se odporoučet dřív, dokud jim neumožníme osobně prohledat klub.”

„Hrome,” zaklela Evie po vzoru Daisy Bowmanové. „Poté určitě pelášili k Huntovým a Bowmanovým. Přítelkyně se určitě strachují, kam

jsem zmizela.” Ovšem jakmile zjistí, co provedla, budou se trápit ještě víc. Mimoděk si přihladila vlasy a objala se pažemi. Bude muset Annabelle a Daisy poslat vzkaz, že je v pořádku. K Lillian se neblahé zvěsti zatím nedonesly, jelikož cestuje po Evropě.

Zítra, pomyslela si. Zítra se vypořádá s důsledky svého útěku. Napadlo ji, zda by neměla někoho poslat k Maybrickovým, aby jí vyzvedl zbytek osobních věcí…, pokud budou příbuzní ochotni je vydat. Nejspíš ne. Takže jí přibyla další povinnost, kterou bude muset neodkladně vyřídit opatřit si nějaké nové šaty a boty.

„Jakmile zji-zjistí, že jsem tady, přijdou a odvezou mě odsud. Pokusí se zrušit moje manželství. Já…“ Odmlčela se, aby opanovala rozechvělý hlas.

„Bojím se toho, co by se stalo, kdyby mě přinutili jít s nimi.”

„Copak by je St. Vincent nezastavil?” podivil se Cam a chlácholivě jí položil ruku na rameno. Jednalo se o bezděčné, nevinné gesto, ale Evie z něj načerpala sílu.

„Kdyby se k tomu nachomýtl… Kdyby byl zrovna střízlivý… Kdyby to dokázal.” Smutně se usmála. „Je to samé kdyby…“

„Budu tady já,” ubezpečil ji Cam. „Střízlivý a schopný se tě zastat. Proč o St. Vincentovi pochybuješ?”

„Uzavřeli jsme manželství z rozumu. Vůbec mu na mně nezáleží. Až shrábne moje věno, moc se s ním neuvidím. Povídal, že má na práci daleko lepší věci, než vysedávat v druhořadém hráčském doupěti a čekat, až…“ Zaváhala a pohlédla přes rameno na churavějícího otce.

„Možná si to rozmyslel,” poznamenal posměšně Cam. „Jakmile jsem mu předal klíč od kanceláře, vytáhl všechny účetní knihy a jal se jimi probírat stránku po stránce. Až bude hotov, pročeše to tady hřebenem na blechy.”

Evie vytřeštila oči. „Co může hledat?” otázala se spíše sama sebe než Cama. Sebastian se chová zvláštně. Nemá důvod hrabat se ve finančních dokladech klubu. Vždyť sotva přijeli. Do zítřka by se nic nezměnilo. Vzpomněla si na manželův lačný pohled, jímž sledoval dění v herně, a v duchu si zopakovala jeho slova: „Převrátím tohle doupě vzhůru nohama a odhalím všechna jeho tajemství.” Jako by podnik byl víc než pouhá budova plná vybledlých koberců a hracích stolů.

Zmatená Evie následovala Cama přes několik hal a chodeb v zadním traktu, což byla nejkratší cesta do jídelen v přízemí. Jako většina heren i tento klub disponoval četnými úkryty, kam se dalo ledacos schovat. Přítel

ji zavedl do malého salonu. Úslužně jí přidržel dveře, a když mu poděkovala, uklonil se.

Evie vstoupila dovnitř. Zaslechla, jak za ní tiše zavřel. Sebastian si hověl v masivním křesle. Připomínal Lucifera na trůně. Tužkou si zapisoval poznámky na okraj účetní knihy. Stůl se prohýbal pod tíhou jídla.

Odtrhl zrak od práce, odložil svazek stranou a nabídl Evii židli. „Jak se má otec?”

„Na chvíli se probral. Zdálo se, že ve mně vidí tu malou holčičku, jež ho kdysi navštěvovala.” Pohlédla na podnos obložený kousky pečeného kuřete a misku ovoce. Uvědomila si, jak moc je hladová a unavená. Natáhla se, že se obslouží, ale vyčerpáním se jí roztřásly ruce. Sebastian si všiml jejích potíží, proto jí beze slova naservíroval vařená křepelčí vejce, naběračku zeleninové kaše, kousek sýra, plátky studeného masa a ryby a čerstvý chléb.

„Děkuji,” pípla Evie. Sotva vnímala, co jí. Pozvedla vidličku k ústům, něčeho ukousla, zavřela oči, pečlivě sousto sežvýkala a polkla. Když znovu zdvihla víčka, zjistila, že ji Sebastian upřeně pozoruje.

Vypadal stejně unaveně, jako se ona cítila, pod opálením byl bledý. Brada mu rychle zarůstala vousem a dostávala zlatavý nádech. Poněkud drsné vzezření mu kupodivu přidávalo na přitažlivosti. Narušovalo mužovu nepřirozenou dokonalost, takže tolik nepřipomínal studenou mramorovou sochu.

„Pořád tu míníš zůstat?” zeptal se. Zručně rozkrojil broskev, zbavil ji pecky a polovinu podal Evii.

„Ano.” Dívka se zakousla do ovoce. V ústech ucítila trpce sladkou šťávu.

„Toho jsem se obával,” ucedil suše. „Děláš chybu, však víš. Nemáš ponětí, čemu se vystavuješ… Obscénnostem a neslušným poznámkám, vilným pohledům, osahávání a štípání… A to prosím v mém vlastním domě. Jen si to představ.”

Evie nevěděla, zda se má smát nebo mračit. Zvědavě se na muže zadívala. „Však já to zvládnu,” prohlásila.

„Tím jsem si jist, kotě.”

Zdvihla k ústům číši vína a zahleděla se na manžela přes její okraj. „Co je v té knize?”

„Názorná lekce, jak manipulovat s účty. Zřejmě tě nepřekvapí, když řeknu, že Egan pouští klubu žilou. Uzobne tuhle a támhle, takže na první pohled není nic vidět. Ovšem časem tak nashromáždí pořádnou sumu.

Bůhví, kolik let se už takhle přiživuje. Ve všech záznamech, které jsem zatím prošel, jsem objevil nepřesnosti.”

„Jak můžeš vědět, že k nim došlo záměrně?”

„Protože postup je vždycky stejný.” Otevřel svazek a přistrčil jej k ženě.

„Minulé úterý klub vydělal přibližně dvacet tisíc liber. Když toto číslo porovnáš s údaji o půjčkách, stavem na bankovním účtu a s hotovostí v pokladnách, zjistíš, že něco nehraje.”

Evie sledovala špičku mužova prstu, klouzající po vepsaných poznámkách. „Vidíš? Takhle to mělo být. Jenže Egan parádně nadsadil výdaje. Kupříkladu cenu slonovinových kostek. I kdybychom vycházeli z předpokladu, že jsou používány ve hře pouze jedenkrát a víc už ne, podle Rohana by roční náklady neměly překročit dva tisíce liber.”

„Ovšem tady stojí, že za hrací kostky byly zaplaceny tři tisíce liber,” zamumlala Evie.

„Přesně tak.” Sebastian se opřel a na tváři se mu rozlil líný úsměv. „V mládí jsem podobně okrádal svého otce. Platil mi všechny výdaje, ale mně se nedostávalo hotovosti.”

„Nač si ji potřeboval?”

Nepřestával se uculovat. „Obávám se, že bych ti to musel vysvětlit slovy, která bys nerada slyšela.”

Evie nabodla na vidličku křepelčí vejce a strčila si je do úst. „Co uděláme s panem Eganem?”

Sebastian elegantně pohodil rameny. „Jakmile vystřízliví natolik, aby se udržel na nohou, tak odtud odpochoduje s výpovědí v kapse.”

Odhrnula si z očí zbloudilou kadeř. „Ale není tu nikdo, kdo jej nahradí.”

„Ale ano. Je. Dokud se nenajde vhodný vedoucí, povedu klub sám.”

Křepelčí vejce jí uvízlo v hrdle a Evie se maličko zakuckala. Chvatně se natáhla po víně, sousto spláchla a vyvalila na manžela oči. Jak může vypustit z pusy takový nesmysl? „To nemůžeš.”

„Sotva budu horší než Egan. Během posledních měsíců nehnul pro úspěch klubu ani prstem. Jestli to takhle půjde dál, spadne nám tenhle barák na hlavu.”

„Tvrdils, že práci nesnášíš.”

„To je pravda. Přesto bych jednou měl přiložit ruku k dílu, abych se přesvědčil, že opravdu dělat nechci.”

Rozčilením začala koktat. „P-pár Dní si budeš hr-hrát na principála, a pak tě to přestane bavit.”

„Takový luxus si nemohu dovolit, lásko. Ačkoliv je klub dosud výdělečný, jde to s ním z kopce. Tvůj taťík má spoustu nevybraných pohledávek, s nimiž je třeba se vypořádat. Pokud jeho dlužníci nemají peníze, budeme se muset spokojit s hmotnými statky. Kupříkladu šperky, uměleckými díly a tak. S čímkoliv, co má nějakou cenu. Jelikož se v těchto věcech vyznám, jsem schopen navrhnout dlužníkům slušnou dohodu.

Existují i další problémy, o nichž jsem se zatím nezmínil. Jenner má v Newmarketu několik plnokrevníků. Nestojí za nic, a už ho stáli majlant. Kromě toho se pustil do šílené investice vložil deset tisíc liber do údajného zlatého dolu ve Flintshiru. Takový švindl by prokouklo i malé dítě.”

„Panebože,” vyděsila se Evie a promnula si čelo. Zčistajasna ji rozbolela hlava. „Onemocněl a lidé využili příležitosti…“

„Ano. I kdybychom teď chtěli podnik nakrásně prodat, musíme ho nejdříve dát do pořádku. Kdybychom měli jinou možnost, věř mi, že bych s ní vyrukoval. Ale tenhle šantán je děravý jako řešeto. Finance plynuly bůhví kam a nebyl tu nikdo, kdo by zalátal díry. Ale teď jsem tady já.”

„Vždyť ty o ucpávání děr vůbec nic nevíš!” vykřikla Evie, popuzená jeho nadutostí.

Sebastian odpověděl potutelným úsměvem a jemně povytaženým obočím. Avšak než stačil pronést svůj výrok nahlas, dívka si přitiskla dlaně k uším. „Kdepak, neříkej to! Ne!” Jakmile spatřila, že poslušně mlčí přestože ďábelsky blýskal očima -, opatrně nechala ruce klesnout. „Když tedy povedeš klub, kde budeš spát?”

„Tady, samozřejmě.”

„Jenže jediný volný pokoj pro hosty patří mně,” oznámila. „Ostatní jsou obsazené. A já se s tebou o postel rozhodně dělit nebudu.”

„Zítra tu bude spousta místa. Zbavím se všech těch poběhlic.”

Události nabíraly na obrátkách a Eviin unavený mozek nestíhal všechno vstřebávat. Děsilo ji, s jakou rychlostí se Sebastian ujímá vedení a přebírá otcův podnik. Zmocnil se jí dojem, že přivedla do klubu krotkého kocoura, jenž se jí před očima proměnil v tygra. A ona mohla jen bezmocně přihlížet jeho řádění. Třeba, pomyslela si zoufale, se za několik dní nabaží. Ona mezitím může pouze minimalizovat škody.

„Přece je nemůžeš vyhodit na ulici?” zasáhla s nuceným klidem.

„Dostanou řádnou výpověď a velkorysé odstupné jako odměnu za přínos pro klub.”

„Míníš najmout nové?”

Sebastian zavrtěl hlavou. „Netrpím morálními předsudky vůči jejich profesi naopak si jí cením -, ale odmítám se proměnit v kuplíře.”

„Kdo je to?”

„Pasák. Bordelpapá. Ochránce povětrných žen. Prokristapána, copak sis v dětství zacpávala uši vatou? Copak jsi nikdy nic nezaslechla, nepodivila ses, proč se tu celé hodiny promenádují spoře oblečené dámy?”

„Přicházela jsem výhradně za denního světla,” podotkla důstojně Evie.

„Při práci jsem je viděla jen zřídka. Později, když jsem byla starší a ledacos by mi došlo, otec moje návštěvy povážlivě zredukoval.”

„Což je pravděpodobně jedna z mála laskavostí, které ti prokázal.” Sebastian netrpělivě mávl rukou. „Zpátky k tématu… Nejenom že odmítám zaměstnávat takzvané hostesky, nechci je ani mít pod svojí střechou. Vždyť tu pro ně ani není dost místa. Občas je tu tak narváno, že si kluboví hosté musejí dopřávat jisté slasti venku ve stájích.”

„Opravdu? To že dělají?”

„A je to tam příšerně nepohodlné, to mi věř.”

„Tys…“

„Nicméně o dvě ulice výš je skvělý hanbinec. Myslím, že bychom se mohli dohodnout s jeho majitelkou madam Bradshawovou. Když některý z našich hostů zatouží po ženě, pošleme ho k Bradshawové, kde si užije za rozumnou cenu a spokojený a osvěžený se vrátí k nám.” Pohlédl na manželku, jako by očekával pochvalu. „Co si o tom myslíš?”

„Myslím si, že pořád budeš pasák, ale tajný.”

„Morálka je dobrá leda tak pro střední třídu, zlato. Spodina si ji nemůže dovolit a šlechta má prostě příliš volného času, který musí něčím naplnit.”

Evie zvolna zavrtěla hlavou. Upírala na muže vykulené oči a nepohnula se ani ve chvíli, kdy jí vtiskl mezi sevřené rty kuličku hroznového vína.

„Ani nemusíš nic říkat,” smál se. „Očividně jsi oněměla vděčností. Líbí se ti, že tě budu hlídat.”

Ryšavé obočí se stáhlo do nesouhlasné čárky. Sebastian se měkce zachechtal. „Pokud se bojíš, že mě přemůže chtíč a ve slabé chvilce tě zneuctím…, pak se možná nemýlíš. Ale musíš pěkně poprosit.”

Evie zaťala zuby do sladké, šťavnaté dužiny. Sebastian sledoval, jak si ovoce vychutnává, a jeho úsměv povadl. Pohodlně se opřel. „Možná tě někdy v budoucnu svedu. Počkám, až si některý z mužů dá tu práci a pořádně tě zaškolí.”

„O tom pochybuji,” pravila rozmrzele. „Nikdy nebudu tak maloměšťácká, abych spala s vlastním chotěm.”

Vyprskl smíchy. „Panebože. Na tuhle narážku jsi jistě dlouho čekala. Blahopřeju, dítě. Ještě nejsme manželé ani týden a ty už víš, jak se mnou bojovat.”

8

Evie se nikdy nedozvěděla, kde její manžel spal onu první noc, ale jistě nezakusil moc pohodlí. Ostatně ani ona si mnoho neodpočinula, pravidelně se budila v hodinových intervalech. Několikrát šla zkontrolovat otce, dala mu napít vody, upravila lůžkoviny, a když se jeho kašel zhoršil, vpravila mu do úst další dávku medicíny. Kdykoliv se probral, zíral Jenner na svou dceru jako na zjevení. „Tohle se mi jenom zdá, že kotě?” nechápal. Zamumlala několik konejšivých slov a pohladila otce po vlasech.

Sotva se rozbřesklo, Evie se umyla, oblékla a sepnula si kučeravé vlasy do uzlu. Potom zazvonila na komornou a objednala míchaná vejce, slepičí vývar, čaj a další vhodné pokrmy, jež by mohly povzbudit otcovu špatnou chuť k jídlu. Rána v klubu byla pokojná a tichá. Většina zaměstnanců vyspávala, jelikož pracovali dlouho do noci. Přesto část personálu zůstávala v pohotovosti, aby zabezpečila nenáročné denní úkoly. Šéfkuchař sice odešel načerpat síly po noční směně, ale nastoupila jeho pomocnice, aby připravila jednoduchou stravu pro všechny, kteří dostali hlad.

Z otcovy ložnice se ozývalo suché pokašlávání. Evie pospíchala k nemocnému. Zmítaly jím dusivé záchvaty, k ústům si tiskl kapesník. Když slyšela, jak bojuje o každé nadechnutí, rozbolely ji vlastní plíce. Probrala se lékovkami na nočním stolku, vyhledala morfiový sirup a nalila jej na lžíci. Podepřela horečkou rozpáleného muže a zdvihla ho do polosedu. Znovu ji zarazilo, jak je lehoučký. Cítila, jak křečovitě napíná tělo ve snaze zarazit namáhavé kašlání. Samým úsilím se několikrát otřásl, vrazil do Eviiny ruky svírající lžíci, a užívání se vsáklo do povlečení.

„Promiň.” Evie připravila novou dávku. „Zkusíme to znovu, tatí.” Poslušně spolkl sladký sirup. Několikrát krátce zakuckal. Trpělivě vyčkal, až mu dcera podloží záda polštáři.

Evie ho opatrně uložila, do dlaně mu vtiskla čistý kapesník. Hleděla do té ztrhané cizí tváře s ryšavým strništěm a hledala sebemenší stopy podoby s otcem, kterého kdysi znala. Obličej míval plný, naducaný a brunátný… Nedokázal s nikým hovořit, aniž by slova nedoprovázel rozmáchlými gesty. Rozháněl se pěstmi ve vzduchu a nikdo ani na okamžik nepochyboval o tom, že má před sebou bývalého boxera. Nyní se změnil v bledý stín sebe sama, pokožku měl zasedlou a vrásčitou, jak rychle ztrácel

na váze. Avšak modré oči se nezměnily byly velké a tmavé jako hladina Irského moře. Evie se jich držela jako záchranného lana. Připadaly jí tak důvěrně známé… Usmála se.

„Poslala jsem pro snídani. Doufám, že tu brzy bude.”

Jenner nepatrně zavrtěl hlavou, aby dceři naznačil, že nechce jíst.

„O ano,” trvala na svém. „Musíš něco sníst, tati.” Popadla kus látky a setřela krůpěj krve, jež se zachytila v koutku otcových úst.

Mezi prošedivělým obočím naskočila znepokojená vráska.

„Maybrickovi,” zasípal. „Přijdou si pro tebe, Evie?”

Spokojeně se ušklíbla. „Dala jsem jim nadobro vale. Před několika dny jsem utekla do Gretna Greenu a pr-provdala jsem se. Už nade mnou nemají žádnou moc.”

Jenner vytřeštil oči. „Za koho?” vyhrkl.

„Za pana St. Vincenta.”

Ozvalo se zaklepání. Vstoupila služka s podnosem plným jídla. Evie vstala, aby jí pomohla. Obratně poklízela noční stolek. Neušlo jí, jak se otec zaškaredil, přestože snídaně krásně voněla. Chápala ho, ale byla rozhodnuta neustoupit. „Je mi líto, taťko, ale přinejmenším musíš ochutnat trochu polévky.” Rozprostřela mu pod bradu ubrousek a přidržela mu u rtů misku s vývarem. Otec několikrát usrkl a unaveně se opřel o polštáře. Pátravě ji pozoroval, zatímco mu otírala pusu. Věděla, že čeká na vysvětlení. Provinile se usmála. Už o tom přemýšlela. Usoudila, že nemá význam vymýšlet si neexistující romanci. Táta je prakticky založený člověk. Jistě nikdy nedoufal, že se jeho dcera provdá z lásky. Byl zvyklý brát život tak, jak přicházel, a bojovat o přežití. Lidské bytí není procházka růžovou zahradou, a pokud člověk cestou dostane příležitost trochu se povyrazit, proč si neužít? Stěžovat si může až pak, když čelí neodvratným následkům.

„O naší svatbě zatím nikdo neví,” přiznala. „Není to špatná partie. Vlastně spolu celkem dobře vycházíme, i když si o Sebastianovi nedělám žádné iluze.”

Jenner poslušně otevřel ústa, když ho začala krmit míchanými vejci. Zamyslel se, polkl a poté se opovážil vyslovit svůj názor: „Jeho otec, vévoda, je trouba k pohledání, co nerozezná hodinky od holínek… Obojí se totiž natahují.”

„Ale jeho syn je docela inteligentní.”

„Studenej čumák,” poznamenal Jenner.

„Ano. Ale ne vždy. Vlastně…“ Znenadání se zarazila. Líčka jí zrudla, když si vzpomněla na Sebastianovo příjemně hřejivé štíhlé pevné tělo, jehož se bez zábran dotýkala.

„A navíc sukničkář,” dodal věcně.

„To mi nevadí,” odvětila otevřeně Evie. „Neočekávám, že mi bude věrný. Z mého hlediska splnil sňatek svůj účel. Dostala jsem, co jsem chtěla. Co se jeho týče…“

„Bodejť. Pošlu nějaký zelí,” slíbil otec vlídně. Použil místní slangový výraz, jímž chtěl vyjádřit, že zaplatí St. Vincentovy dluhy. „Kde je teď?”

Přinutila ho sníst další lžíci vajec. „Nejspíš v posteli.”

Komorná, jež se právě měla k odchodu, se zastavila ve dveřích.

„Pardon, von nejni v posteli, slečno… tedy milostivá paní. Jakmile se rozednilo, probudil pan St. Vincent pana Rohana. Tahá ho všude po baráku, furt se ho na něco vyptává a podstrkuje mu seznamy. Pan Rohan má kvůli němu náladu pod psa. Dovopravdy se čertí, tak je to.”

„Pan St. Vincent zkrátka umí druhého naštvat,” poznamenala suše Evie.

„Jaké seznamy?” zajímal se Jenner.

Evie se neodvážila přiznat, že Sebastian se o své vůli postavil do čela klubu. Tím by otce velice rozčílila. Zprávu o dceřině sňatku z rozumu je schopen strávit, ale pomyšlení, že mu někdo zasahuje do obchodů, by nesnesl. „Inu,” povzdechla si neurčitě. „Měl připomínky k prošlapaným kobercům. A také se mu nezamlouval jídelníček a takové ty věci.”

„Hmmm.” Jenner se zamračil, když mu znovu přistrčila misku s polévkou. „Vyřiď mu, ať se bez Eganova svolení ničeho nedotýká.”

„Ano, tati.”

Evie si vyměnila se služkou výmluvný pohled. Přimhouřenýma očima ji varovala, aby se zdržela dalších komentářů. Děvče pochopilo a přikývlo.

„Koukám, že ti pusa jede jako šlejfířce,” podivil se Jenner. „Kam se podělo tvoje koktání, mrkvičko?”

Evie se zamyslela. Pravda, v posledních dnech tak často nezadrhává.

„Netuším. Možná jsem se uklidnila poté, co jsem unikla ze spárů Maybrickových. Všimla jsem si toho, sotva jsme odjeli z Londýna.” Předložila otci poupravenou verzi trmácení do Gretna Greenu a zpátky. Několikrát ho dokonce rozesmála, což však skončilo pokuckáváním do kapesníku. Povídali si a Evii neuniklo, jak se z otcova obličeje vytrácí utrpení. To zapůsobilo morfium. Snědla kousek topinky a vypila šálek čaje, pak odnesla podnos ke dveřím.

„Tati,” pronesla odhodlaně, „než usneš, ráda bych tě umyla a oholila.”

„Není třeba.” Narkotikum způsobilo, že mu oči přímo hořely.

„Dovol mi se o tebe starat,” trvala na svém. Přistoupila ke stojanu s umyvadlem, kam služka umístila džbán horké vody. „Bude se ti potom lépe spát.”

Na hádky byl příliš sláb. Pouze si povzdechl, odkašlal a sledoval, jak připravuje k lůžku porcelánovou mísu a holicí potřeby. Pod krk mu rozprostřela dlouhý ručník. Evie nikdy předtím muže neholila, proto nejprve ponořila štětku do vody a pak do nádobky s mýdlem.

„Napřed horký ručník, kotě,” poradil jí Jenner. „Změkčí vousy.”

Evie tedy namočila a vyždímala malý ručník a jemně jej přitiskla k otcovým tvářím a hrdlu. Po chvilce ho zvedla a počala roztírat napěněné mýdlo. Rozhodla se postupovat po částech. Připravila si břitvu a pochybovačně na ni pohlédla. Nato se opatrně sklonila nad otcem a přiložila ostří ke kůži. Vtom se ode dveří ozval posměšný hlas.

„Proboha, Jennere!” Ohlédla se přes rameno a spatřila Sebastiana. Nehovořil s ní, nýbrž s otcem. „Nevím, zda mám velebit vaši statečnost či se vás zeptat na duševní zdraví, když jste jí dovolil, aby se k vám přiblížila s břitvou.” Několika kroky přistoupil k lůžku a významně natáhl ruku.

„Dej mi to, lásko. Až otec příště zakašle, ufikneš mu nos.”

Evie se bez odporu podvolila. Ačkoliv toho manžel mnoho nenaspal, vypadal obdivuhodně svěže. Byl hladce oholený, umyté lesklé vlasy měl vykartáčované do bezchybného účesu. Oblékl se do dokonale střiženého a precizně ušitého obleku, černý kabátec podtrhoval zář jeho vlasů. Rozdíl mezi oběma muži byl zarážející jeden starý a neduživý, druhý překypující mládím a zdravím. Když se Sebastian blížil k nemocnému, propadla Evie pokušení se mezi ně vklínit. Manžel jí totiž v té chvíli připomínal šelmu plížící se k bezbranné kořisti.

„Přines obtahovací řemen, zlato,” přikázal jí Sebastian a zkřivil rty v náznaku úsměvu.

Okamžitě poslechla. On zatím zaujal její místo po otcově boku. „Před holením a po holení břitvu vždycky naostři,” poučoval ji, zatímco přejížděl čepelí po řemenu.

„Zdá se dost ostrá,” mínila Evie.

„Břitva nikdy není dost ostrá, kotě. Dřív než začneš, musíš mu pořádně namydlit celou tvář. Mýdlo změkčí strniště.” Evie se chopila štětky. Když skončila, Sebastian ji ohleduplně odstrčil. S břitvou v ruce se Jennera otázal: „Smím?”

K Eviinu úžasu otec přikývl. O Sebastianově holičském umění zřejmě nepochyboval. Dívka se postavila z opačné strany, aby lépe viděla.

„Nech břitvu, ať se činí,” vysvětloval Sebastian. „Nemá význam na ni tlačit. Musíš táhnout takzvaně po srsti, po směru růstu vousů. Takhle… Nikdy neprováděj souběžné tahy. Začni po stranách…, potom přejdi na tváře…, pak se přesuň ke krku…, takhle.” Zatímco mladík hovořil, plynule zbavoval nemocného přerostlých vousů. „Často břitvu oplachuj.” Dlouhé prsty se šikovně pohybovaly po vychrtlém obličeji, obratně měnily úhel, napínaly svraštělou kůži. Přesouvaly se zlehka, chytře a úsporně. Evie nechápavě zavrtěla hlavou. Nemohla uvěřit svým očím. Vikomt St. Vincent se ohání břitvou jako zkušený komoří.

Jakmile dokončil chlapský rituál, setřel Sebastian Jennerovi z hladkých tváří zbytky mýdla. Shledal, že svého svěřence maličko škrábl na křivce čelisti. Přitiskl k rance ručník a poznamenal:

„V mýdle je málo glycerínu. Můj sluha vyrábí daleko lepší, než je toto.

Nechám sem nějaké přinést.”

„Děkuji ti.” V Eviině nitru se při pohledu na ochotného manžela rozlil hřejivý pocit.

Sebastian po ní střelil očima, a ať už objevil v jejím výraze cokoliv, dočista jej to fascinovalo. „Je třeba převléct postel,” prohlásil. „Pomůžu ti.”

Evie zavrtěla hlavou. Ošklivila se jí představa, že by spatřil otcovo sesychající tělo. Táta by si připadal ponížený a zranitelný. „Kdepak,” ohradila se neústupně. „Zazvoním na komornou.”

„Dobrá.” Pohlédl na Jennera. „S vaším dovolením vás navštívím později, pane. Až si odpočinete.”

„Ano,” přisvědčil nepřítomně otec. Zavřel oči, povzdechl si a položil

se.

Evie se pustila do uklízení. Sebastian opláchl břitvu, znovu ji přetáhl po

řemeni a uložil do koženého pouzdra. Potom doprovodila manžela na práh. Postavila se mu do cesty, opřela se zády o dveře a ustaraně na něho pohlédla. „Už jsi propustil pana Egana?”

Sebastian přikývl, zachytil se dlaní o veřeje nad její hlavou a sklonil se k ní. Ačkoliv se tvářil nezúčastněně, svým postojem dával najevo převahu. Evie ke svému překvapení zjistila, že ji to nikterak nepopuzuje. „Zprvu byl agresivní,” odvětil Sebastian, „ale jenom do chvíle, než jsem mu oznámil, že jsem se podíval do účetních knih. Načež zkrotí jako jehně. Dobře si uvědomuje, k čemu by došlo, kdybychom proti němu vznesli obvinění. S

povděkem shledal, že tak neučiníme. Rohan mu pomohl s balením a dohlédl, aby se okamžitě pakoval.”

„Proč ses rozhodl Egana ušetřit?”

„Abychom se vyhnuli neblahé publicitě. Stačí malá narážka, týkající se finančních potíží, a lidé znervózní. Začnou pochybovat o věrohodnosti klubu. Lépe uděláme, když se smíříme se ztrátami a začneme znovu od nuly.” Zadíval se do její napjaté tváře a vzápětí ji ohromil tichým rozkazem: „Otoč se!”

Vykulila oči. „Co-cože? Proč?”

„Otoč se,” opakoval Sebastian. Vyčkal, až poslechne. Srdce jí začalo bolestně tlouct v hrudi, když ji popadl za zápěstí a přinutil pevně sevřít kliku. „Drž a nepouštěj, zlato.”

Nic nechápala. Nervózně čekala, co se bude dál dít. Zavřela oči a podvědomě se napjala, když ucítila na ramenou mužovy široké dlaně. Jemně jí klouzaly po zádech, jako by něco hledaly. Znenadání ji začaly něžně hníst, pohybovaly se jistě a přesně, zažehnávaly bolest natažených svalů. Kdykoliv natrefily na kritické místo, Evie se ostře nadechla. Tlak zesílil, dlaně se převalovaly po zádech, palce se nořily hluboko do kůže po obou stranách páteře. Evie se ke svému překvapení přistihla, že se prohýbá blahem jako kočka. Sebastian se citlivě propracovával vzhůru. S přehledem vyhledával namožené svaly, nutil je, aby se uvolnily a byly zase hladké a pružné. Dívka zasténala úlevou.

Těmito zkušenými dlaněmi si hravě podmaní každou ženu. Doteky nepostrádaly smyslnost a přinášely rozkoš. Evie na klice přímo visela, dýchala pomalu a zhluboka. Cítila se božsky a děsila se okamžiku, kdy slastný prožitek skončí.

Když nastala obávaná chvíle a Sebastianovy ruce se stáhly, divila se, že neroztála štěstím a neproměnila se v loužičku u jeho nohou. Pohlédla muži do obličeje v očekávání výsměchu. Ke svému údivu shledala, že maličko zrudl a tváří se chladně. „Musím ti něco říct,” zabručel. „V soukromí.” Vzal ji za ruku a odvedl do hostinského pokoje, kde nocovala. Pečlivě zavřel dveře. Hrozivě se nad ní tyčil. Náhle se v něm nevyznala. „Rohan má pravdu,” vyhrkl bez okolků. „Tvůj otec má na kahánku. Považoval bych za zázrak, kdyby vydržel do zítřka.”

„Ano, myslím, že je to každému jasné.”

„Dneska ráno jsem s Rohanem dalekosáhle hovořil o nemoci tvého otce. Ukázal mi leták, který tu zanechal lékař poté, co stanovil diagnózu.”

Zalovil v náprsní kapse a vytáhl složený list papíru potištěný drobným písmem. Podal jej Evii.

Stálo na něm: NOVÁ TEORIE O SOUCHOTINÁCH. V místnosti panovalo šero, jelikož světlo sem dopadalo pouze jediným malým oknem. Evii navíc bolely oči z nedostatku spánku. Zavrtěla proto hlavou. „Smím si to přečíst později?”

„Ano. Ale rád bych ti teď pověděl alespoň to hlavní. Souchotiny údajně způsobují živé organismy. Jsou tak mrňavé, že je nevidíme pouhým okem. Usídlují se v plicích. Choroba se přenáší tím, že zdravý člověk dýchá tentýž vzduch jako nemocný.”

„Mrňavé organismy v plicích?” opakovala nevěřícně Evie. „To je směšné. Úbytě způsobuje vrozená náchylnost k chorobě. Anebo když někdo stráví moc času v chladu a viliku.”

„Jelikož nejsme lékaři ani vědci, nemá smysl o něčem polemizovat. Avšak jistota je jistota. Proto jsem rozhodl, že omezím čas, který strávíš v přítomnosti svého otce. Je mi líto.”

Lístek jí vyklouzl z prstů. Dočista zkoprnělá Evie cítila, jak se jí divoce rozbušilo srdce. Překonala sebe samu, podstoupila nesmírné riziko, aby mohla být se svým otcem. A teď jí Sebastian odpírá poslední chvíle, které spolu mohou strávit, jenom proto, že mu někdo podstrčil cár papíru s neprověřenou vědeckou teorií. „Ne!” zvolala zuřivě. Hrdlo se jí stáhlo, ale slova z ní prýštila tak rychle, že je ústa nestíhala zformulovat. „V žá-žážádném případě. Vydržím u něj tak dlouho, jak budu sama chtít. Č-č-čerta ti na mně záleží…, anebo na něm. Schválně jsi krutý, abys mi ukázal, kdo je tady pánem.”

„Viděl jsem lůžkoviny,” odsekl stručně. „Vykašlává krev, hleny a bůhví co ještě. Čím déle jsi s ním, tím víc se vystavuješ možnosti, že vdechneš to, co zabíjí tvého otce.”

„Já té tvé hloupé teorii nevěřím! Našla bych tu-tucet lékařů, kteří by se jí vysmáli.”

„Nepřipustím, aby sis zahrávala se zdravím. Svatá prostoto, copak chceš za šest měsíců ležet v posteli s prožranými plícemi?”

„P-p-pokud k tomu dojde, není to tvoje věc.”

Rozhostilo se ticho prodchnuté nepřátelstvím. Avšak Evie se zmocnil dojem, že její hořká slova pronikla hlouběji, než bylo Sebastianovi milé. Tohle nečekala.

„Máš pravdu,” odsekl jedovatě. „Když chceš zajít na úbytě, nebudu ti v tom bránit. Ale nediv se, až odmítnu vysedávat u tvé postele a lomit

rukama. Nehnu ani prstem, abych ti pomohl. Jakmile začneš vykašlávat plíce, s potěšením ti připomenu, že si za to můžeš sama, protože ses zachovala jako hloupá, tvrdohlavá nána!” Nakonec hněvivě rozhodil ruce v bezmocném gestu.

Evie bohužel zažila bezpočet zlostných scén, kdy v hlavní roli vystupoval surový strýc Peregrine. Neuměla proto rozlišit neškodné zamávání rukama od skutečného fyzického útoku. Instinktivně se přikrčila a zakryla si hlavu pažemi v očekávání rány. Když se nedostavila bolest a neschylovalo se k bití, dlouze vydechla a opatrně svěsila ruce. Shledala, že na ni Sebastian užasle civí. Náhle se zakabonil.

„Evie.” Mužův ostrý tón ji vyděsil. „Snad sis nemyslela, že bych tě… Prokristapána! Oni tě tloukli? Někdo ti ubližoval? Kdo to k čertu byl?” Chtěl ji popadnout do náruče, ale vyrazil k ní příliš prudce. Kvapně před ním ucouvla, klopýtla a padla na zeď. „Panenko skákavá,” zašeptal. Zdálo se, že jím cloumají silné emoce. Upřeně zíral dívce do očí. Po dlouhém mlčení se ozval: „Ženu bych v životě neudeřil. Nikdy bych ti neublížil. To snad víš, ne?”

Omámená těma třpytivýma, uhrančivýma očima, nedokázala se Evie ani pohnout, pronést jediné slovo. Trhla sebou, když se k ní blížil.

„Všechno je v pořádku,” mumlal chlácholivě. „Nic se neděje. Dovol mi přijít blíž. Všechno je v pořádku. Jenom klid.” Objal ji, volnou rukou přihladil rozježené vlasy. Konečně si vydechla. Značně se jí ulevilo. Sebastian ji přivinul k sobě a zašeptal s ústy na dívčině tváři: „Kdo tě týral?” vyzvídal.

„Můj str-strýc,” vykoktala. Když zaslechl, jak zoufalstvím zadrhává, přestal ji hladit.

„Stubbins?” zpovídal ji trpělivě.

„Ne, ten dr-druhý.”

„Maybrick.”

„Ano.” Evie vděčně zavřela oči, když ucítila, jak ji pevně objímá oběma rukama. Přitulila se k Sebastianově hrudi, položila mu hlavu na rameno a zhluboka nasála aroma mužovy pleti prodchnuté dřevitou vůní drahé kolínské.

„Jak často?” slyšela ho se ptát. „Víc jak jednou?”

„Já… Na tom už ne-nezáleží.”

„Jak často tě bil, Evie?”

Uvědomila si, že nedá pokoj, dokud mu neodpoví. „Ne moc ča-často. Jenom někdy. Když jsem ho nazlobila. Nebo tetičku Florence. Potom se

neovládl. Na-naposledy tenkrát, když jsem se pokusila utéct. Měla jsem pod okem mo-modřinu a ro-roztržený ret.”

„Opravdu?” Sebastian dlouze mlčel. Potom promluvil s vlídností, z níž mrazilo. „Roztrhnu ho jako hada. Hezky kousek po kousku.”

„Tohle nechci,” mínila Evie upřímně. „Jenom toužím mít konečně popokoj. Od všech příbuzných.”

Sebastian sklonil hlavu a zadíval se do jejího zrudlého obličeje. „U mě jsi v bezpečí,” ujistil ji tiše. Pohladil manželku po líčku a prstem polaskal spršku zlatavých pih na nosíku. Sklopila zrak. Opsal bříškem palce křivku obočí a uchopil její hlavu do dlaně. „Evie. Přísahám na svůj život, že z mých rukou nepoznáš, co je bolest. Jako manžel možná nebudu stát za nic, ale jinak… Nikdy bych ti fyzicky neublížil, to mi věř.”

Pleť dál prahla po něžných dotecích…, po motýlím pohlazení, závanu dechu. Evie se bála otevřít oči. Kéž by tento okamžik trval navěky…

„Ano,” hlesla šeptem. „Ano. Já…“

Vtom ji políbil. Vášnivě a nečekaně. Dychtivě mu vyšla vstříc. Ústa měl hebká a horká. Dobyvačná. Zlehka ji hladil po tváři.

Zavrávorala, jak se s ní zatočil svět. Opatrně ji vzal za ruku a přiměl, aby ho objala kolem krku. Ochotně přidala i tu druhou, zapřela se o mužovu nepoddajnou šíji a nechala se zasypávat přesladkými polibky. Cítila, jak zrychleně dýchá a tře se jí hrudí o ňadra. Líbání znenadání nabralo na intenzitě, polibky byly hlubší a náruživější, přivolávaly žádostivost. Nutily ji, aby se k němu stále víc a víc tiskla.

Sebastian zasténal touhou a odtrhl se od ní. „Ne,” vysoukal ze sebe.

„Ne, počkej, lásko. Tohle jsem nechtěl. Já jenom…, k čertu!”

Evie zabořila prsty do tuhé látky kabátce a schovala rozpálený obličej do chladivého šedého hedvábí vázanky. Sebastian ji něžně svíral v náruči, držel ji, aby rozechvěním neupadla. „Pořád trvám na tom, co jsem řekl před chvílí,” špitl jí do vlasů. „Jestliže chceš dál pečovat o svého otce, budeš se muset řídit mými pravidly. Místnost se musí důkladně vyvětrat přeji si, aby okna a dveře zůstávaly otevřené. A nesedej si k němu příliš blízko! Dále trvám na tom, aby sis v jeho přítomnosti zakrývala ústa a nos kapesníkem.”

„Cože?” Evie se mu vykroutila a užasle na muže pohlédla. „Aby mi mrňavé, neviditelné potvůrky nepronikly do plic?” otázala se posměšně.

Přimhouřil oči. „Nepokoušej mě, Evie. Stačí málo a budeš mít s návštěvami utrum.”

„S kapesníkem na obličeji bych si připadala jako strašidlo,” bránila se.

„Mimoto bych ranila otcovy city.”

„O ně se čerta starám. Pamatuj, když mě neposlechneš, víckrát už ho nespatříš!”

Evie od Sebastiana odskočila, jako by ji píchla vosa. Zmocnil se jí nefalšovaný hněv. „Nejsi o nic lepší než Maybrickovi,” ucedila hořce.

„Provdala jsem se za tebe, abych získala vytouženou svobodu, ale dostala jsem se z deště pod okap.”

„Každý z nás se musí podřizovat určitým pravidlům, dítě. Dokonce i já.”

Zatnula ruce v pěsti. Nenávistně na něho zírala. „Přinejmenším máš právo rozhodovat sám za sebe.”

„A také za tebe,” vysmíval se jí. Zdálo se, že ho těší ji provokovat.

„Proboha, to je podívaná! Panenka se čertí… Nejradši bych se s tebou pomiloval.”

„Nech si zajít chuť!” vyštěkla. „Navždycky!” Rozchechtal se jako šílenec a vyšel ze dveří.

9

Když se toho večera Evie vrátila zpátky do ložnice svého otce, okamžitě pochopila, že udeřila jeho poslední hodinka. Tvář měl voskovou, mrtvolně bledou, rty promodralé, jak zmučené plíce nebyly déle schopny zajistit tělu dostatek kyslíku. Přála si, aby za něho mohla dýchat. Uchopila do ruky jeho studenou dlaň a jala se ji zahřívat svými prsty. Statečně se usmívala. „Tati,” pravila tiše a uhladila mu prošedivělé vlasy. „Pověz mi, co mám udělat. Řekni mi, co bys chtěl.”

Obdařil ji pohledem plným lásky a přinutil rty utopené ve vrásčitém obličeji k úsměvu. „Cam,” zašeptal.

„Ano. Nechám pro něho poslat.” Evie jej nepřestávala laskat. „Tati,” otázala se nesměle. „Je Cam můj bratr?”

„Aaach,” povzdechl si a přimhouřil oči. „Kdepak, kotě. Kéž by byl. Je to hodný kluk…“

Evie se sklonila k vyzáblé ruce, políbila ji a pospíchala k táhlu zvonku. Několikrát jím škubla. Služka se objevila nezvykle rychle. „Ano, milostpaní?”

„Sežeňte pana Rohana,” rozkázala jí Evie. Hlas se jí téměř nezachvěl. Odmlčela se a zvažovala, zda má nechat poslat i pro Sebastiana. Jenže otec se po něm neptal. Navíc ji děsil manželův chladný odstup, jenž ostře kontrastoval s jejími city. Kdepak. Jsou situace, kdy se o něho může opřít, tato k nim však nepatří. „Pospěšte si,” nařídila děvčeti a vrátila se k otci.

Přestože se ovládala ze všech sil, otec poznal, že se bojí. Vzal ji za ruku a jemně dceři naznačil, aby přistoupila blíž. „Evie,” hlesl vyčerpaně.

„Odcházím za maminkou, však víš… Slíbila mi, že nechá pootevřené dveře…, takže se mi snad podaří vplížit se do nebe…“

Tiše se zachichotala, byť jí z očí kanuly horké slzy.

Zakrátko se dostavil Cam. Uhlově černé vlasy měl rozcuchané a šaty nezvykle pomačkané, jako by se oblékal v chvatu. Ačkoliv zachovával klid a zcela se opanoval, při pohledu na Evii mu zlatavé oči povážlivě zjihly. Postavila se a uvolnila mu místo. Musela několikrát polknout, než dokázala promluvit. „Musíš se k němu sklonit, abys ho slyšel,” pravila ochraptěle.

Cam usedl vedle Jennera a sevřel jeho ruce ve svých jako předtím Evie.

„Otče mého srdce,” spustil mladý cikán vlídně, „usmiř se s každou duší, kterou zde zanecháváš. A věz, že Bůh ti v novém životě požehná.”

Jenner mu začal cosi šeptat. Mládenec sklonil hlavu a něžně masíroval starci ruce. „Ano,” slíbil pohotově, ačkoliv Evie z držení jeho širokých ramen poznala, že s otcovým přáním v hloubi duše nesouhlasí, ať už šlo o cokoliv. „Dohlédnu na to.”

Poté se nemocný uvolnil a zavřel oči. Cam se postavil a přitáhl Evii k sobě. „Všechno je v pořádku,” chlácholil ji, když zjistil, jak se třese. „Moje babička mi vždycky říkala: ,Nikdy se neobracej zády k nové cestě netušíš, jaká dobrodružství tam na tebe čekají.’”

Evie se snažila načerpat z jeho slov útěchu, ale oči jí tonuly v slzách a v hrdle ji pálilo. Posadila se k otci, objala paží jeho hlavu a zlehka mu položila dlaň na hrud. Jeho chrčivý dech se okamžitě zklidnil a téměř neslyšně si povzdechl, jako by ho dotek těšil. Cítila, jak se z něho vytrácí život. Cam ji vzal konejšivě za paži a povzbudivě ji stiskl.

V místnosti vládlo bolestné ticho. Eviino srdce tlouklo tak divoce, že to snad muselo být slyšet. Nikdy dřív se nesetkala se smrtí a nyní jí musela čelit. Ztrácela jediného člověka, který ji kdy miloval, a toto pomyšlení ji naplňovalo ledovým děsem. Skrze slzy pohlédla ke dveřím a spatřila Sebastiana. Nedokázala z jeho výrazu nic vyčíst, ale pojednou si uvědomila, že přece jenom potřebuje, aby tu s ní byl. Zíral na ni svýma průzračnýma očima a zvláštním způsobem jí tak dodával potřebnou sílu.

Ivo Jenner sotva znatelně vydechl a odebral se na věčnost.

Když si Evie uvědomila, že otec skonal, přitiskla se tváří k jeho líci a zavřela uplakané oči. „Sbohem,” zašeptala. Horké krůpěje stékaly do mužových kdysi rusých vlasů.

Ucítila na sobě Camovy silné paže. Poslušně se zvedla a odstoupila od lůžka.

„Evie,” domlouval jí přítel. „Musím… Musím připravit tělo. Vrať se ke svému manželovi.”

Dívka přikývla a pokusila se pohnout, ale nohy jí vypověděly službu. Cam ji pohladil po vlasech a vtiskl na rozpálené čelo letmý polibek. Jako v mrákotách se od něho odlepila a škobrtala ke svému muži. Sebastian jí vykročil v ústrety a vtiskl do dlaně kapesník. Vděčně jej přijala. Nestarala se, kam ji odvede. Bylo jí to lhostejné. Otřela si oči a vysmrkala se. Sebastian ji podepřel paží a společně opustili ložnici zesnulého.

„Ustavičně trpěl bolestmi,” slyšela, jak manžel říká věcným tónem. „Je to tak lepší.”

„Ano,” zamumlala. „Máš pravdu.”

„Řekl ti něco?”

„Zmínil se… o mamince.” Vzpomínka vyvolala další příval slz, ale také pokřivený úsměv. „Povídal, že mu pomůže vkrást se do nebe zadním vchodem.”

Sebastian ji doprovodil do hostinského pokoje. Evie klesla na postel, přitiskla si kapesník k obličeji a schoulila se do klubíčka. Nikdy dřív nezakusila takový zármutek. Ani nemohla pořádně plakat. Hrdlo měla stažené, bránilo se vzlykům, na hrudi ji tížil neviditelný balvan, jehož se nedovedla zbavit. Vzdáleně si uvědomovala, že kdosi zatáhl závěsy. Sebastian požádal služebnou o víno a džbánek studené vody.

Ačkoliv zůstal v místnosti, neodvážil se k ní přiblížit. Několik minut přecházel sem a tam a nakonec klesl na židli stojící u postele. Očividně ji nemínil vzít do náruče, k takové důvěrnosti by se nikdy nesnížil. Vzdala se sice společné vášně, avšak v zajetí žalu by ho od sebe odehnat nedokázala. Přesto se zdálo, že ji nehodlá opustit.

Jakmile komorná přinesla víno, Sebastian podložil Evii záda polštáři a nalil jí plnou sklenici. Zatímco upíjela, namočil kousek látky a jemně jej přitiskl k jejím opuchlým očím. Choval se laskavě, dotýkal se jí s nezvyklou opatrností, jako by pečoval o malé dítě.

„Zaměstnanci,” vzlykla Evie. „Klub. Pohřeb…”

„O všechno se postarám,” slíbil. „Klub zavřeme. Pohřeb zařídím. Mám poslat pro některou z tvých přítelkyň?”

Evie okamžitě zavrtěla hlavou. „Postavila bych je tím do obtížné situace. Ani se mi nechce s nikým mluvit.” „Rozumím.”

Sebastian jí dělal společnost, dokud nevysrkla druhou číši vína. Uvědomila si, že čeká na nějaký signál, proto postavila prázdnou sklenici na noční stolek. Trochu se jí pletl jazyk, když promluvila: „Patrně si chvíli odpočinu. Není třeba, abys mě hlídal, když je tu tolik práce.”

Zkoumavě se na ni zadíval a postavil se. „Pošli pro mě, až se probudíš.” Mírně opilá dřímala v příšeří svého pokoje a uvažovala o tom, proč lidé vždycky tvrdí, že smrt milovaného člověka je o hodně snažší, když mají pozůstalí čas se na ni připravit. Vůbec to není lehké. Titíž lidé by možná dodali, že její smutek nemůže být tak bezbřehý, když svého otce v podstatě neznala. O to byla její situace horší. Zůstalo jí pouze několik vzpomínek, jimiž se mohla utěšovat. Strávili spolu tak málo času… Společně s žalem se připlížil pochmurný pocit nesmírné ztráty. A také pachuť hněvu. Copak není hodna lásky, že jí v životě dostala tak málo?

Copak jí něco chybí, že ji ostatní přehlížejí?

Uvědomila si, že její myšlenky nemají daleko k sebelítosti. Zavřela oči a nešťastně si vzdychla.

Sotva Cam opustil apartmá Iva Jennera, narazil v hale na St. Vincenta. Vikomt se mračil a hovořil s ním nadřazeným tónem. „Jestliže moje žena nalézá útěchu v otřepaných cikánských frázích, nemám proti nim námitek. Ale pokud ji ještě jednou políbíte bez ohledu na to, jak bude ten polibek nevinný -, udělám z vás eunucha.”

Skutečnost, že St. Vincent propadá zbytečné žárlivosti, sotva Ivo Jenner tiše zesnul, by mohla některé muže zle dopálit. Nicméně Cam pohlédl na panovačného aristokrata s neskrývaným zájmem.

Pečlivě zvážil svoji odpověď. Rozhodl se ho vyzkoušet. „Kdybych ji chtěl, dávno by byla moje.”

Varovný záblesk v St. Vincentových očích mu napověděl, že Sebastianovy city jsou hlubší, než si je ochoten přiznat. Camovi neuniklo, jak tiše touží po vlastní choti. Nikdy se s ničím podobným nesetkal. Kdykoliv Evie vstoupila do místnosti, St. Vincent nevědomky začal vibrovat jako ladička.

„Člověku může na ženě záležet, aniž by s ní hned toužil spát,” zdůraznil Cam. „Avšak zdá se mi, že vy s tímto tvrzením nesouhlasíte. Copak jste jí tak posedlý? Proto se domníváte, že ostatní muži o ní smýšlí stejně?”

„Nejsem jí posedlý,” odsekl Sebastian.

Cam se opřel ramenem o zeď a zahleděl se do mužových nelítostných očí. Svou denní dávku trpělivosti již téměř vyčerpal. „Samozřejmě že jste. Každý to vidí.”

St. Vincent po něm střelil varovným pohledem. „Ještě slovo,” zavrčel,

„a dopadnete jako Egan.”

Cam teatrálně zdvihl ruce, jako by se bránil. „Díky za výstrahu. Mimochodem… Jennerova poslední slova se týkala Bullarda. Pamatoval na něj ve své poslední vůli. Jenner si přál, abychom to vzali na vědomí.”

St. Vincent přimhouřil oči. „Proč bych měl Bullardovi dávat nějaké peníze?”

Cam pokrčil rameny. „Těžko říct. Ale na vašem místě bych se neodvážil popírat Jennerovo poslední přání.”

„I kdyby ano, nemá mi v tom kdo zabránit.”

„V takovém případě se vystavujete riziku, že v klubu začne strašit jeho duch, jelikož zesnulý nestihl tady na zemi dokonat své dílo.”

„Duch?” St. Vincent po něm střelil užaslým pohledem. „Prokrista! To nemyslíte vážně, že ne?”

„Jsem cikán,” odvětil Cam věcně. „A samozřejmě věřím na duchy.”

„Pouze poloviční cikán, což mě vede k předpokladu, že v druhé části vaší osobnosti se někde skrývá zdravý rozum.”

„Z druhé poloviny jsem Ir,” poznamenal téměř omluvně Cam.

„Prokristapána!” St. Vincent zavrtěl hlavou a odešel.

Musel zařídit pohřeb, dát do pořádku chod podniku, samotná budova volala po rekonstrukci. Sebastian měl být natolik zavalen prací, aby neměl čas si všímat, v jakém je Evie stavu. Přesto si zakrátko uvědomil, že se na ni neustále vyptává komorných. Jak spala? Zda vůbec něco snědla? A co vlastně dělá? Jakmile se dozvěděl, že se nedotkla snídaně ani oběda, nechal jí do pokoje poslat podnos s večeří, k níž připojil tuto poněkud drsnou doušku:

Má paní,

za hodinu si tento podnos znovu prohlédnu. Pokud nebude všechno snědeno, osobně vám nacpu jídlo do krku.

Přeji dobrou chuť,

S.

Ke své radosti shledal, že ho Evie do písmene poslechla. Netušil, že poněkud popuzeně dumala nad tím, proč o ni projevuje takový zájem. Usoudila, že manžel jí nejspíš touží ukázat, kdo je tady pánem. Jenže pak se stalo něco zvláštního. Sebastian zaplatil švadleně dvojnásobnou cenu za to, že okamžitě ušila Evii troje černé šaty. Avšak materiál zvolil naprosto špatně.

V prvním roce, kdy ženy držely smutek za zesnulého, směly nosit pouze oděvy z krepu. Jednalo se o obyčejnou, tuhou škrablavou látku vyráběnou z kroucených vláken. Nikdo nad ní nejásal, jelikož byla nebezpečně hořlavá, srážela se a v dešti se téměř rozpadala na kusy. Avšak Sebastian nechal jedny šaty ušít ze silného černého sametu, druhé z měkkého batistu a třetí z kašmíru.

„Tohle nemůžu nosit,” zamračila se Evie a pohladila šaty dlaní.

Rozprostřela je na pokrývku. Ležely tu jako půlnoční květiny.

Sebastian jí je osobně přinesl, jakmile byly doručeny do klubu. Stál v nohách postele a opíral se o vyřezávaný dřevěný sloupek. Až na

sněhobílou košili a límeček byl od hlavy k patě v černém. Dle předpokladu mu to v jednoduchém obleku náramně slušelo. Tmavá barva příjemně kontrastovala se zářivou pletí a blonďatou kšticí. Evii napadlo, a to zdaleka ne poprvé, zda vůbec nějaký muž s tak dokonalou vizáží může zůstat slušný a charakterní. Vždyť jej bezpochyby všichni už od mládí rozmazlovali.

„Co máš proti těm šatům?” podivil se Sebastian. „Jsou přece černé, ne?”

„Ano, ale nejsou ušité z krepu.”

„Ty chceš nosit krep?”

„Samozřejmě že ne. Nikdo nechce. Ale jestliže mě lidé uvidí v něčem jiném, budou mě příšerně pomlouvat.”

Sebastian užasle vyklenul obočí. „Evie,” spustil suše, „postavila ses přání své rodiny, provdala ses za notorického sukničkáře, a bydlíš v hráčském doupěti. Kolik si myslíš, že ještě můžeš způsobit rozruchu?”

Nejisté pohlédla na šaty, které měla na sobě. Byly to jedny z těch mála, co si vzala s sebou tu noc, kdy utíkala od Maybrickových. Ačkoliv spolu se služkami udělala, co bylo v jejích silách, aby je vyčistila, na látce z hnědé vlny zbyly neodstranitelné skvrny tam, kde přišly do styku s vodou a blátem. Kromě toho škrábaly. Zatoužila po něčem novém, měkkém a čistém. Natáhla se po zázraku z černého sametu a něžně jej pohladila. Prsty za sebou zanechávaly tenké stopy.

„Nesmíš dát na to, co lidé říkají,” namítl Sebastian a přistoupil k Evii. Postavil se za ni a zlehka jí položil dlaně na ramena. Škubla sebou. „Hned budeš mnohem šťastnější.” Náhle mu v hlase zaznělo pobavení. „Zjistil jsem, že ačkoliv se klepy o druhých často zakládají na pravdě, kdykoliv se týkají mě, naprosto lžou.”

Evie ztuhla, když ucítila, jak si Sebastianovy prsty pohrávají se zapínáním na zádech. „Co to děláš?”

„Pomáhám ti s převlékáním.”

„Já nechci. Ted ne. Já… Prosím tě, ne!”

Nenechal se odbýt. Jednou rukou ji objal zepředu kolem krku, aby ji udržel na místě, zatímco druhou rozepínal řádku knoflíčků. Místo aby s ním nedůstojně zápasila, rozhodla se zachovat klid, ačkoliv jí na obnažené pleti naskočila husí kůže. V obličeji se zardívala. „P-přála bych si, abys se mnou nezacházel tímto kavalírským způsobem!”

„Slovo ,kavalír’ má v sobě příchuť lhostejnosti,” odvětil a spustil jí šaty k bokům. Proměnily se ve zmuchlanou kopičku na podlaze. „A já k tobě zdaleka lhostejný nejsem, má lásko.”

„Kéž bys uměl projevit trochu úcty,” zvolala Evie. Zůstala jen ve spodním prádle a chvěla se zimou. „Zejména poté… poté…”

„Ty úctu nepotřebuješ. Potřebuješ útěchu. Spočinutí v mém objetí a možná i krásně dlouhé milování. Ale poněvadž mi je odpíráš, alespoň ti namasíruji ramena a udělím pár užitečných rad.” Sebastian přistál hřejivýma rukama na holé kůži, kryté pouze tenkými ramínky. Začal dívce hníst ztuhlé svaly, palci opisoval polokruhy

v horní části zad. Evie se zajíkla a pokusila se mu vykroutit, ale marně.

Dál ji zkušeně hnětl.

„Nejsi tatáž žena jako před několika dny,” zamumlal. „Už nejsi čekanka ani panna, ani to bezmocné dítě, jež muselo čelit ústrkům ze strany Maybrickových. Jsi šlechtična s obrovským majetkem a nezvedeným manželem. Jakými pravidly se teď začneš řídit?”

Evie unaveně zavrtěla hlavou. Zdálo se, že společně s napětím ve svalech ztratila schopnost ovládnout emoce. Obávala se, že kdyby se pokusila promluvit, rozplakala by se. Proto radši mlčela, tiskla víčka pevně k sobě a snažila se pravidelně dýchat. „Až dosud ses pokoušela dělat radost druhým,” slyšela ho říkat, „avšak dvakrát jsi neuspěla. Proč nechceš pro změnu potěšit sebe? Proč si nestanovíš vlastní pravidla? Doteď ses držela společenských konvencí a cos z toho měla?”

Evie nad otázkou uvažovala. Sykla blahem, když manželovy zručné prsty vyhmátly zvlášť bolavé místo. „Zvyklosti se mi líbí,” prohlásila po chvíli. „Co je na tom špatného, být obyčejný člověk?”

„Nic. Ale ty nejsi obyčejná to bys nikdy nepřišla za mnou a místo toho by ses provdala za bratrance Eustacha.” „Byla jsem zoufalá.”

„Což není jediný důvod.” Mužův tichý hlas zněl jako předení kočky.

„Také jsi dostala chuť na ďábla.” „Nedostala! Nedostala!”

„Bavilo tě tlačit mě do kouta, mě, neslavně proslulého záletníka. V mém vlastním domě jsi mi učinila nabídku, kterou jsem si nemohl dovolit odmítnout. Nezkoušej to popřít. Moc dobře tě totiž znám.”

Vzdor smutku a zoufalství Evie ke svému úžasu zjistila, že se usmívá.

„Možná jsem si to opravdu užívala. Chviličku,” přiznala. „Určitě se mi líbila představa, jak bude moje rodina zuřit, až se dozví o mém sňatku.” Náznak veselí zmizel, když mrzutě dodala: „Jak jsem život s nimi

nenáviděla! Kéž by mě otec nechal u sebe! Vždyť mohl někoho najmout, aby mě hlídal…”

„Propánakrále,” zděsil se Sebastian. Očividně její nápad nesdílel. „Proč by si sem měl nastěhovat děcko?”

„Protože jsme jedna rodina. Neboť jsem byla jediný blízký člověk, kterého na světě měl!”

Za svoje prohlášení si vysloužila rozhodné zavrtění hlavou. „Muži takto neuvažují, zlato. Tvůj otec předpokládal velice správně -, že život bez něho ti jedině prospěje. Uvědomoval si, že pokud nebudeš vychována jako řádná dáma, nikdy se dobře neprovdáš.”

„Ale kdyby věděl, jak se mnou Maybrickovi zacházejí…, jak mě týrají…”

„Co tě vede k přesvědčení, že tvůj táta by byl jiný?” Sebastianova otázka jí otřásla. „Vždyť to byl pouliční boxer. Sotva se uměl ovládat. Možná kdybyste se viděli častěji, také bys od něj schytala pár facek.”

„Tomu nevěřím!” rozčílila se Evie.

„Přestaň se čepýřit,” zavrčel Sebastian a natáhl se po sametové róbě.

„Jak už jsem řekl, nikdy bych se nesnížil k tomu, abych udeřil ženu. Ale svět je plný mužů, kterým to potíže nedělá. Je velmi pravděpodobné, že tvůj otec byl jedním z nich. Můžeš se se mnou hádat, jak chceš, ale nebuď tak naivní a nestav Jennera na piedestal, lásko. Posuzuj ho podle světa, v němž se pohyboval mezi spodinou, v hráčských doupatech, mezi darebáky a podvodníky. V porovnání s nimi byl opravdu slušný člověk. Věřím, že by má slova považoval za pochvalu. Zvedni ruce.” Zručně jí přetáhl šaty přes hlavu, urovnal sukni přes boky a pomohl Evii do rukávů.

„Tohle není život pro tebe,” prohlásil vlídně. „Ty patříš do nějakého venkovského sídla. Měla by sis rozprostřít pokrývku na zelený trávník a pojídat jahody se šlehačkou. Projíždět se v kočáře. Navštěvovat přítelkyně. A jednoho dne mi dovolit, abych s tebou zplodil dítě. Docela by tě zaměstnalo. A měla bys něco společného se svými kamarádkami, které jsou už bezpochyby v jiném stavu.”

Ohromena manželovou přímočarostí, zadívala se do jeho pohledné tváře, vznášející se těsně nad ní. Jako by se nabízel, že jí koupí štěně. Copak je skutečně tak neomalený, jak vypadá?

„Projevoval bys o našeho potomka nějaký zájem?” vysoukala ze sebe po několika bolestných polknutích.

„Ne, kotě. Nejsem rodinný typ, stejně jako jím nebyl tvůj otec. Ale zajistil bych vám všechno, co byste potřebovali.” Oči mu čtverácky zajiskřily. „Děti bych sice nevychovával, ale s radostí bych je plodil.”

Postavil se za ni, aby jí zapnul šaty. „Rozmysli si, co chceš,” poradil jí. „Je velice málo věcí, které nemůžeš mít. Stačí natáhnout ruku a vzít si, co žádáš.”

10

Veškerá přátelská náklonnost, již Evie nasbírala ke svému choti, následujícího dne záhy vyprchala. Sebastian odešel před polednem z klubu. Ostentativně jí oznámil, že jde navštívit madam Bradshawovou. Prohlásil, že pohřeb je už zařízený, bude se konat následující den. Proto upře veškerou svoji pozornost k obchodním záležitostem. Na čtrnáct dní podnik zavře a nastoupí armáda truhlářů, zedníku a malířů, aby budovu zrekonstruovali.

Dále se pustil do zásadních změn týkajících se chodu samotného klubu. Cama jmenoval vedoucím. Vzhledem k mládencově původu způsobilo St. Vincentovo rozhodnutí rozruch. O cikánech se všeobecně tvrdí, že je to líná a zlodějská cháska. Teď bude Cam vybírat a vyplácet vysoké finanční sázky a dohlížet na pravidla hry. Člověk by řekl, že Sebastian udělal kozla zahradníkem. Mládenec dostal do rukou takovou moc, že jeho slovo platilo za zákon a dokonce ani St. Vincent nemohl zpochybnit jeho rozhodnutí. Jenže Cama všichni znali a byl mezi členy klubu oblíben. Nový majitel proto věřil, že vysoké postavení Camovi dodá náležitou prestiž, a on beze zbytku využije jeho popularity. Mimoto žádný z třiceti zaměstnanců nebyl schopen dohlížet na dění v hracím sále.

Ted když se hostesky odstěhovaly, musel pánům nějak zajistit případnou dámskou společnost. K Eviinu rozladění Cam souhlasil s tím, že dohoda s madam Bradshawovou by problém nádherně vyřešila. S nechvalně známou dámou nemohl přirozeně vyjednávat nikdo jiný než vlastník. Evie dobře věděla o choutkách svého muže, proto si byla jista, že za návštěvou se skrývá mnohem víc než obchod. Od cesty do Gretna Greenu Sebastian s nikým nespal. Určitě se nemůže dočkat, až ukojí svoje choutky v náruči ochotné milenky.

Evie si několikrát opakovala, že na tom nesejde. Klidně ať si spí s deseti ženskými…, stovkou…, tisícem…, jí je to jedno. Byla by hloupá, kdyby jí na něm záleželo. Sebastian je stejný jako nenasytný kocour, který se toulá po okolí a dá se dohromady s každou přítulnou kočkou.

Ačkoliv zachovávala stoický klid, uvnitř ní to vřelo. Vyčesala si vlasy do důmyslného účesu, odvrátila se od zrcadla na prádelníku a položila kartáč. Spočinula zrakem na zlatém snubním prstenu. Připadalo jí, že se jí vyrytá slova vysmívají. „Moje láska je věčná,” zašeptala hořce a stáhla obroučku z

prstu. Proč by ji měla nosit, když tohle manželství je od prvopočátku podvod?

Nejprve chtěla nechat prsten na prádelníku, ale pak si to rozmyslela. Strčila kroužek do kapsy. Požádá Cama, aby jej uložil do podnikového sejfu. Zrovna se chystala odejít, když se ozvalo zabušení na dveře. Sebastian to být nemohl, jelikož ten se klepáním nikdy neobtěžoval. Otevřela a střetla se s hrubě řezanou tváří Josse Bullarda.

Na rozdíl od Cama byl Bullard ostatními zaměstnanci spíše přehlížen. Ke vší smůle dva stejně staré mládence ustavičně někdo srovnával. Avšak málokterý muž mohl soutěžit s tmavovlasým charismatickým Romem, jehož šarm a smysl pro humor oceňovali jak kolegové, tak hosté klubu. Aby toho nebylo málo, Bullard patřil mezi věčně nespokojené mrzouty a žárlil na každého, komu se zdánlivě dařilo lépe. Evie vycítila, že mu dělá potíže být k ní uctivý. Proto s ním jednala s ledovou zdvořilostí.

Bullard na ni tvrdě zíral svýma rybíma očima. „U zadního vchodu máte návštěvu, milostpaní.”

„Návštěvu?” Evie se zamračila. Žaludek se jí bolestivě scvrkl. Co když se o ní dozvěděli strýcové? Zpráva o Jennerově smrti, dočasném uzavření klubu a nových majitelích se po městě jistě rychle rozšířila. „Kdo je to? Jjak se představil?”

„Mám vám vyřídit, že přišla paní Huntová.”

Annabelle. Při zaznění jména milé přítelkyně se Evii velice ulevilo. Rozechvěla se nedočkavostí. Nikdy by nevěřila, že se Annabelle odváží vstoupit do pánského klubu. „No to je báječné!” zvolala. „Zaveďte ji prosím nahoru do salonu mého otce.”

„Prý máte přijít vy za ní, milostpaní.”

„Aha.” Ale to nejde. Dáma z dobré rodiny přece nebude přešlapovat na zadním dvorku. Evie se zmocnilo znepokojení. Odhodlaně vykročila z místnosti, aby co nejdříve odvedla přítelkyni na vhodnější místo. S Bullardem v patách seběhla po schodech, přidržujíc se zábradlí. V přízemí už jí srdce bušilo v hrudi jako zběsilé. Chvíli zápasila s těžkými dveřmi, než se jí podařilo je otevřít a…

…vzápětí prudce couvla. Nespatřila totiž půvabnou Annabelle Huntovou, nýbrž zavalitého strýce Peregrinea.

V hlavě měla dočista vymeteno. Polekaně po něm střelila očima a ve zlomku vteřiny se dala na ústup. Jímala ji čirá hrůza. Peregrine nikdy neváhal využít svých pěstí, aby si vynutil poslušnost. Vůbec mu nezáleželo na tom, že se z neteře stala lady St. Vincentova, a tím pádem jí dávno

nemá co poroučet. Strýc se chopí každé příležitosti k pomstě a výprask bude pouze začátek.

Vrhla se zpátky do chodby, ale ke svému zděšení zjistila, že jí Bullard zablokoval cestu.

„Dal mi sovereign, abych vás přivedl,” zavrčel. „To je celá moje měsíční gáže.”

„Ne,” vydechla ohromeně. Dloubla muže odhodlaně do hrudi. „Jestli ho nezastavíte, nedostanete ode mě už ani vindru!”

„Jenner si přál, abyste u nich bydlela. Vydržela jste tam dlouhé roky,” ušklíbl se mládenec. „Nechtěl vás tady. Nikdo vás tu nechce.”

Evie na protest vykřikla, ale Bullard ji bez cavyků přistrčil k strýci, na jehož širokém obličeji se usadil vítězoslavný škleb. „Tady ji máte, jak bylo dohodnuto,” prohodil Bullard k člověku, ukrývajícímu se za Peregrinem. Evie v něm poznala strýce Brooka. „Teď mi pošlete nějaký zelí.”

Brook se nejisté ošil a podal mu peníz. Zřejmě se za hanebnou smlouvu trochu styděl.

Peregrine sevřel Evii v obrovitých tlapách jako bezmocného králíka. Jeho velký hranatý obličej žhnul vztekem. „Pořád nám ještě můžeš být užitečná. Kdyby ne, odhodili bychom tě jako smetí. Jak dlouho ses před námi chtěla schovávat? Za tuhle vzpouru draze zaplatíš, to ti slibuju!”

„Bullarde, zastavte ho, prosím!” zavřískla Evie. Divoce se vzpouzela, když ji strýc vlekl k čekajícímu kočáru. „Ne!”

Jenže mládenec nehnul ani prstem, aby jí pomohl, pouze ji ode dveří sledoval nenávistí naplněnýma očima. Nechápala, co mu provedla, že jí tak pohrdá. Proč jí nikdo nepomůže? Proč se nikdo neobjeví na prahu, když zoufale křičí z plných plic? Evie bojovala o život. Škrábala a uštědřovala strýci tvrdé rány lokty, avšak kvůli těžkým sukním byla nemotorná. Proti dvojnásobné mužské přesile neměla sebemenší šanci. „Podvol se, ty zpropadená mrňavá darebačko!”

Koutkem oka zahlédla hocha, jenž právě vyšel ze stáje. Jakmile spatřil nerovný souboj, nerozhodně se zastavil. „Sežeň Cama!” zavolala na něho, ale vzápětí jí na ústech a nose přistála strýcova tučná dlaň. Kousla do naducaného masa a ucítila v puse příchuť prachu. Útočník okamžitě ucukl a zamračil se. „Zavři ji do kočáru!” rozkázal příbuznému a sáhl do kapsy pro šátek, aby si ovázal krvácející ranku.

Evie se zmítala v Brookově sevření. Hrubě ji táhl k vozu. Dívce se podařilo uštědřit mu tvrdou ránu do krku. Brook se zakuckal a pustil ji.

Jenže vtom k ní přiskočil Peregrine a vší silou s ní praštil o stěnu kočáru. Vnímala, jak hlavou naráží na lakované dřevo. Před očima jí vytryskl vodopád jiskřiček a dostavil se příliv ostré bolesti. Napůl omráčená dívka se zmohla pouze na chabý odpor, když ji strýc nevybíravě cpal do vozu.

K svému úžasu uvnitř spatřila bratrance Eustacha. Rozvaloval se na sedátku jako velrybí mládě. Přitiskl ji na své rozložité, potem páchnoucí tělo. Projevil obdivuhodnou sílu, když dívce ovinul paži zpředu kolem šíje.

„A mám tě,” funěl. „Zatrápená potvoro. Porušila jsi slib, že si mě vezmeš. Ale rodiče povídali, že tvoje bohatství patří mně, a postarají se, abych je dostal, ať to stojí, co chce.”

„Já už vdaná jsem,” zalykala se Evie. Přímo se ztrácela v hoře lidského masa. Obklopovalo ji snad všude, jako by ji spolkla nějaká cizokrajná podmořská příšera.

„Tohle manželství neobstojí. Necháme je anulovat. Jak vidíš, tvůj plán, jak mě připravit o peníze, ztroskotal.” Bratranec se choval jako uražený kluk. „Nemělas mě dráždit, sestřenko. Otec prohlásil, že po oddavkách si s tebou můžu dělat, co si zamanu. Jak by se ti líbilo být týden zavřená ve skříni?”

Evie se nedokázala ani pořádně nadechnout, takže se nezmohla na odpověď. Tlouštík ji svíral jako v kleštích a nevybíravě ji mačkal k rozložitému hrudníku a vzdouvajícímu se břichu. Dívce vytryskly slzy bolesti a zoufalství, jak se marně snažila uvolnit dusivé sevření.

Přestože jí zvonilo v uších, dolehly k ní zvenčí nové zvuky, křik a kletby. Znenadání se dvířka kočáru rozlétla a někdo skočil do kabiny. Zavrtěla se, aby zjistila, kdo to je. Boj o každé nadechnutí se změnil ve vzlyknutí, když spatřila důvěrně známý lesk blonďatých vlasů.

Takového jej neznala. Odstup a povýšenost byly pryč a nahradilo je vražedné odhodlání. Bledé oči se mu zlověstně třpytily, když zaostřil na bratrance Eustacha, jemuž se v tu ránu strachy rozechvěla dvojitá brada.

„Dej mi ji!” zahřímal Sebastian záštiplným hlasem. „Okamžitě ji pusť, ty hroudo sádla, nebo tě podříznu jako vepře.”

Eustach si uvědomil, že mladý muž tyčící se před ním by svoji hrozbu s potěšením vyplnil. Poslušně tedy svěsil paže. Evie vrávorala k manželovi a přitom zoufale lapala po vzduchu.

„Sebastiane,” zadýchávala se. „Pomoz mi. Ne-nedovol jim, aby mě odvlekli.”

„To nikdy nepřipustím.” Objal ji a krátce políbil do vlasů. „Nikdy. Uklidni se, lásko. Už jsi v bezpečí.” Vzdor něžným slovům Evie vycítila, jak v něm vře vztek, jenž v pravidelných intervalech rozechvívá jeho pevné tělo.

Sebastian vrhl po Eustachovi smrtící pohled. Tlouštík se zbaběle krčil v rohu. „Až se příště setkáme,” slíbil mu s děsivou upřímností, „bez ohledu na okolnosti ti zakroutím krkem. Žádný zákon, zbraň či boží hněv mi v tom nezabrání. Takže jestli je ti život drahý, nepleť se mi příště do cesty.”

Eustach se roztřásl strachy jako huspenina. Už si ho nevšímali. Sebastian pomohl Evii z kočáru. Tiskla se k němu, stále se zadýchávala, nejisté se rozhlížela kolem sebe. Zdálo se, že Cam přece jenom zaslechl hádku a rozběhl se jí na pomoc. Nevěděla, jak to dokázal, ale udržel její dva strýce v šachu. Brook se potupně válel na zemi, zatímco Peregrine vrávoral dozadu nejspíš se vzpamatovával z útoku. Svědčil o tom i brunátný obličej, na němž se zračil nelíčený údiv.

Zakolísala, když se dotkla nohama pevné země a zabořila tvář do manželova ramene. V Sebastianovi to jenom vřelo, mrazivý vzduch srážel jeho horký dech do bílých obláčků. Podrobil ji krátké, ale důkladné prohlídce. Zlehka ji pohladil dlaněmi, očima se vpíjel do pobledlého obličeje. „Ublížili ti, Evie? Podívej se na mě, lásko. Způsobili ti nějakou újmu?”

„Ne-ne.” Dívka na něho omámeně zírala. „Strýc Peregrine,” zašeptala,

„má ukrutnou sílu.”

„Zvládnu ho,” ujistil ji a zavolal na Cama. „Rohane! Odveďte ji!” Mládenec okamžitě poslechl a zamířil k Evii dlouhými, plavnými kroky. Zaváhala, plná obav se zadívala na Sebastiana.

„Všechno je v pořádku,” ubezpečil ji, aniž na ni pohlédl. Cele se soustředil na hromotluka Peregrinea. „Běž.”

Evie se kousla do rtu, ale pak se poslušně zavěsila do Cama a nechala se doprovodit stranou.

„Je od vás hezké, že jste nás poctil návštěvou, strýčku,” zaslechla Sebastianův jízlivý hlas. „Přišel jste nám poblahopřát, že?”

„Přijel jsem si pro neteř,” zavrčel Peregrine. „Zaslíbila se mému synovi.

Váš pokoutní sňatek před zákonem neobstojí!”

„Evie je moje!” vyštěkl Sebastian. „Snad nemyslíte, že se jí vzdám bez boje? Anebo jste takový hlupák?”

„Nechám vaše manželství anulovat,” ujistil ho Peregrine.

„Což by šlo jedině za předpokladu, že manželství nebylo řádně konzumováno. A věřte mi, že bylo.”

„Sehnal jsem lékaře, který potvrdí, že ta darebnice zůstala nedotčená.”

„Svatá prostoto,” vrtěl hlavou Sebastian, stále mrazivě zdvořilý.

„Uvědomujete si, jaký dopad to bude mít na moji reputaci? Roky jsem si pilně budoval pověst proutníka, a ať mě vezme čert, jestli připustím, aby lidé začali pochybovat o mé potenci!” Setřásl z ramen kabátec a hodil jej Camovi. Ten ho šikovně zachytil jednou rukou. Vikomt spaloval vazouna pohledem. „Napadlo vás někdy, že Evie už může být touhle dobou těhotná?”

„Pokud ano, tak jí od toho odpomůžeme.”

Aniž plně chápala, co tím strýc myslí, hledala Evie útěchu a ochranu v Camově náruči. Pevně ji objal a hněvivě šlehl po Peregrineovi zlatistýma očima, v nichž se nenávist zračila pouze zřídka. „Neboj se, zlato,” špitl dívce do ucha.

Po tomto prohlášení zrudl Sebastian vzteky. Jeho stříbřité oči v potemnělém obličeji zlověstně plály. „Roztomilý nápad,” procedil skrze zuby, „ale radši bych ji osobně zabil, než ji předal do vašich pracek.”

Zdálo se, že Peregrine se přestává ovládat. Zčistajasna totiž zařval jako tur: „Jestliže to bude třeba, klidně tě sejmu, ty holedbavý zkurvysynu!”

Evie se ostře nadechla, když se Sebastian přiblížil k rozlícenému strýci a čekal, jak zareaguje. „Chyba,” zaslechla Camovu poznámku. „Měl mu podtrhnout nohy.” Mladík ztichl ve chvíli, kdy Sebastian jen tak tak vykryl útok Peregrineovy obrovské pěsti a sám zaúřadoval pravým hákem. Ačkoliv se jednalo o silný úder, na obrovitého chlapa měl pouze nepatrný vliv. Vyděšená Evie ohromeně sledovala, jak se muži bijí. Sebastian vynikal mrštností, přesto se Peregrineovi podařilo zasadit mu několik bolestivých ran, po nichž se soupeř stáhl.

Z klubu se začali na dvůr trousit zaměstnanci a kurážně Sebastiana povzbuzovali. Povyk přitáhl z ulice zvědavé kolemjdoucí. Za chvíli se kolem zápasníků utvořil kroužek nadšených diváků. Lidé pokřikovali a ječeli.

Evie se vyděšeně tiskla k příteli. „Came, udělej něco,” prosila.

„Nemůžu.”

„Umíš se prát. Táta vždycky říkal…”

„Ne,” oponoval neústupně. „Tohle je jeho bitva. Kdybych teď zasáhl, vypadalo by to, že si se soupeřem neporadí sám.”

„Vždyť on si neporadí!” Evie sebou trhla, když Sebastian po Peregrineově brutálním výpadu opět nebezpečně zavrávoral.

„Podceňuješ ho,” mínil Cam, jakmile se Sebastian znovu statečně vrhl do boje. „Vidělas to? Panečku, to je chlapík! Úžasný pravý hák. Taky má správný postoj. Muži jeho výšky se většinou nepohybují tak rychle. Ted by stačilo, kdyby… Sakra, taková zmařená příležitost…” Náhle spokojeně zavýskl, když Sebastian zasáhl levým hákem Peregrinea tvrdě do čelisti.

„Má ukrutnou páru!” zvolal. „Síla a přesnost mu nechybí… Jenom by potřeboval krapet poradit s technikou.”

Peregrine klesl na zem a proměnil se ve skučící hromadu u Sebastianových nohou. Tupě zíral na přísnou tvář, sklánějící se nad ním.

Sotva zaměstnancům klubu došlo, že potyčka je u konce, s obdivným halekáním se vrhli kupředu a začali Sebastiana poplácávat po zádech. Překotně ho ujišťovali, že není takový nažehlený panák, za jakého jej považovali. Sebastian přijímal pochybnou chválu s posměšným výrazem. Potěšené sledoval, jak příbuzní nakládají jeho pochroumaného soka do kočáru.

Cam se obrátil k Evii. „Pověz mi, jak to začalo,” pravil naléhavě.

„Ihned. Než k nám dorazí tvůj muž.”

Evie mu překotně vypověděla, jak ji Bullard podvedl a vylákal ven, kde ji doslova a do písmene vyměnil za sovereign. Samým úsilím se zajíkala, avšak Cam jí přesto porozuměl. „Dobrá,” zamumlal a zachmuřil se. „Já si to s Bullardem vyřídím. Ty se postarej o St. Vincenta. Bude tě potřebovat. Po dobrém boji jsou muži vždycky plní šťávy.”

Evie nechápavě zavrtěla hlavou. „Šťávy? Co tím myslíš? Nemám ponětí, o čem mluvíš.”

V Rohanových očích zajiskřil smích. „Však pochopíš.”

Než ho stačila podrobit dalšímu vyptávání, připojil se k nim Sebastian. Vypadalo to, že nerad vidí Evii v náruči jiného muže. „Chci vědět, co se tu k čertu stalo,” vyhrkl divoce a majetnicky ženu objal. „Panuje klidné nedělní odpoledne, já si na dvě hodiny odskočím, a když se vrátím, najdu tohle místo vzhůru nohama.”

„Ona vám to vysvětlí,” skočil mu do řeči Cam. Zadíval se někam za Sebastianova záda. Cosi upoutalo jeho pozornost. „Pardon, musím něco zařídit.” Lehce se naklonil přes nevysoké zábradlí a zmizel v davu.

11

Cam Josse Bullarda našel poblíž stájí. Ostražitě se k němu přiblížil. Bullard prudce oddychoval, oči se mu blýskaly. Nikdy se nepřátelili. Chovali se k sobě spíše jako svárliví sourozenci, žijící pod jednou střechou, kteří soupeří o přízeň rodičů, v tomto případě Iva Jennera. Jako malí si spolu hráli i zápasili. V dospělém věku spolu pracovali. Jenner odjakživa projevoval Bullardovi náklonnost, a právě díky těmto drobným projevům přízně by Cam nikdy nečekal, že se Joss zachová tímto způsobem. Cloumala jím zuřivost a vnitřní zmatek. Zvolna zavrtěl nechápavě hlavou, přičemž nespouštěl mládence z očí.

„Nerozumím tomu,” spustil. „Proč jsi ji podrazil? Co sis od toho sliboval?”

„Dostal jsem sovereign,” odsekl Bullard. „Za tu cenu to stálo. Aspoň bysme se tý koktavý nány zbavili.”

„Zešílels?” vybuchl Cam. „Co se s tebou děje? Je to Jennerova dcera.

Neměls jim ji vydat, ani kdyby ti za ni nabízeli majlant!”

„Vždyť pro Jennera nikdy nic neudělala,” naježil se Bullard. „Ani pro klub ne. Nakonec se přinese, aby se podívala, jak starej zaklepe bačkorama, a všechno shrábla. Všechno spadlo do klína namyšlený čúze a jejímu proklatýmu manžílkovi!”

Cam bedlivě naslouchal, ale stále nemohl přijít na důvod Bullardovy žárlivosti. Cikáni zkrátka nechápou, proč by měli druhým závidět hmotné statky. Peníze přinášejí pouze dočasnou radost z utrácení. Do svých dvanácti let Cam kočoval se svým rodem. Prostředků měli jen tolik, kolik potřebovali, a nebažili po dalších. Člověk přece může nosit pouze jedny šaty, jet na jediném koni.

„Starý Jenner měl pouze jediné dítě. Evii,” odvětil Cam. „Pokud jí něco odkázal, není to naše věc. Avšak neznám nic horšího, než zklamat důvěru toho, kdo na tebe spoléhá. Tys ji zradil, místo abys ji ochránil. Pomáhal jsi jejím příbuzným, aby se jí zmocnili proti její vůli…”

„A udělal bych to znovu!” zasyčel Bullard a znechuceně si odplivl.

Cam na něj upřeně hleděl. Uvědomil si, že mládenec vůbec nevypadá dobře. Pokožku má bledou a plnou boláků, oči prázdné. „Nejsi nemocný?” otázal se vlídně. „Jestliže ano, svěř se mi. Půjdu za St. Vincentem a přimluvím se za tebe. Možná se mi podaří ho přesvědčit…”

„Ať tě sežerou neštovice! Bez tebe mi bude lip, ty špinavý poloviční cikáně. Bez vás všech mi bude lip!”

Otevřená nenávist nenechala prostor pro pochybnosti. Pro tohoto člověka není cesty zpět. Otázkou zůstává, zda ho má Cam popadnout za límec a vyhodit, nebo ho nechat v klidu prchnout. Vzpomněl si na vražedný lesk vikomtových očí a uvědomil si, že pokud St. Vincent dostane příležitost, může se Bullardovi krutě pomstít, což by vedlo k dalším nepříjemnostem, jimiž by nejvíc trpěla Evie. Kdepak. Lepší bude nechat ničemu zmizet.

Zíral do ztrhané tváře mladého muže, jehož znal tolik let. Unaveně zavrtěl hlavou. Takhle to dopadá, když jeden ztratí duši… To, co dělá lidskou bytost lidskou bytostí, se prý potom toulá někde v temnotě jiných světů. Co se to s Bullardem jenom stalo? A kdy?

„Asi by ses měl od klubu držet dál,” zamumlal. „Jestli tě St. Vincent chytí…”

„St. Vincent ať shnije v pekle!” broukl Bullard a ohnal se po Camovi pěstí.

Ten se úderu mrštně vyhnul a uskočil stranou. Přimhouřenýma očima sledoval, jak se jeho protivník otočil na patě a peláší pryč.

V nedalekém stání nervózně zaržál kůň. Cam ho něžně pohladil po hedvábné šíji. Zlaté prsteny se zatřpytily v záři odpoledního slunce. „Je to hlupák,” sdělil Cam přívětivě zvířeti. Chlácholil je hlasem i dotykem. Vtom si na něco vzpomněl a povzdechl si. „Jenner mu něco odkázal…, a já jsem slíbil, že se postarám, aby to dostal. Jak to mám teď zařídit?”

Sebastian táhl Evii zpátky do klubu, kde na rozdíl od pozdvižení venku panovalo hrozivé ticho. Pokoušela se udržet s manželem krok, a když dospěli do čítárny, pořádně se zadýchávala. Vestavěné mahagonové police se prohýbaly pod tíhou knih vázaných v kůži. V posuvných držácích tu na čtenáře čekaly spousty novin a časopisů. Sebastian strčil Evii dovnitř, vstoupil za ní a pořádně za oběma práskl dveřmi.

„Ublížili ti?” obořil se na ni hrubě.

„Ne.” Evie se pokusila ovládnout a spolknout obvinění, která se jí drala na jazyk, ale marně. Slova z ní vytryskla jako vodopád. „Kde ses toulal tak dlouho? Potřebovala jsem tě a tys tu nebyl!”

„Bylo tu třicet zaměstnanců, kteří tě měli chránit. Proč jsi vůbec chodila dolů? Nejprve ses měla přesvědčit, o koho jde.”

„Pan Bullard mi oznámil, že na mě čeká Annabelle Huntová. Když jsem zjistila, že se jedná o strýce, odmítl mě vpustit zpátky do klubu. Vrazil mě Peregrineovi přímo do náručí.”

„Proboha.” Sebastian vytřeštil zrak. „Roztrhnu ho jako hada, mizeru podlého…”

„A zatímco já jsem trpěla,” pokračovala Evie rozohněná spravedlivým hněvem, „ty ses válel v posteli s prostitutkou!” Sotva ona slova vypustila z úst, uvědomila si, že tato skutečnost ji bolí mnohem víc než Bullardova zrada a hrubosti strýce Peregrinea. Ničilo ji pomyšlení, že nedlouho po svatbě ji Sebastian podvedl s jinou ženskou.

Muž se zarazil, náhle byl ve střehu. „Nikde jsem se neválel.”

„Nelži!” vypískla Evie. Vzájemný hněv se jim vznášel nad hlavami jako temný závoj. „Dobře vím, že ano.”

„Jak si můžeš být tak jistá?”

„Proč bys jinak vydržel u madam Bradshawové více než dvě hodiny?”

„Měli jsme obchodní jednání. Smlouvali jsme spolu, Evie! Jestli tomu nevěříš, tak táhni k čertu. Protože kdybych s někým doopravdy smilnil, byl bych nyní o hodně spokojenější, než jsem. Na to vezmi jed!”

Sebastianovy oči přímo mrazily a Evii začal opouštět vztek. Neměla jinou možnost, než mu uvěřit. Uražená ješitnost hovořila za vše.

„Hm,” broukla.

„Hm? To je vše, co mi na to povíš?”

„Zřejmě… jsem neměla dospívat k předčasným závěrům. Nicméně vzhledem k tvé minulosti jsem předpokládala…”

Chabý pokus o omluvu připravil Sebastiana o poslední zbytky sebekontroly. „Inu, tvoje předpoklady jsou špatné! Pokud sis nevšimla, tak mám plné ruce práce a od rána do večera tady lítám jako hadr na holi. Na nějaké válení nemám čas. A kdybych ho měl…,” překotně se zarazil. Evie v něm náhle nepoznávala lehce povýšeného, elegantního šlechtice, kterého kdysi zpovzdálí sledovala z kouta honosného salonu lorda Westcliffa. Stál před ní pomuchlaný a potrhaný mužský s pohmožděným obličejem a třásl se zlostí. „A kdybych ho měl…,” znovu se odmlčel a návdavkem zrudl.

Evie přesně rozpoznala okamžik, kdy nad sebou ztratil vládu. Poplašeně sebou trhla a rozběhla se k zavřeným dveřím. Hladce ji dohonil, popadl za zápěstí a tělem ji přimáčkl ke zdi. Do nosu ji udeřil pach potu a vzrušení.

Jakmile se jí zmocnil, přitiskl pootevřené rty na dívčinu skráň. Přerývaně oddechoval. V místnosti panovalo napjaté ticho. Evie cítila, jak

ji mužovy doteky rozechvívají a celým jejím tělem se šíří slastné mrazení. Zvolna se přesunul k jejímu uchu a špičkou jazyka zkoumal křehkou mušli.

Jeho šepot jako by stoupal z nejtemnějších koutů její mysli. „A kdybych ho měl, Evie…, strhal bych z tebe šaty. Položil bych tě na koberec, vzal do rukou tvá ňadra a zdvihl je ke svým ústům. Líbal bych je…, laskal se s nimi…, dokud by se jejich hroty neproměnily v temně růžové maliny, do nichž bych zlehka kousal…”

Evie mu naslouchala jako v mrákotách. „Zlíbal bych tvoje stehna…, hezky centimetr po centimetru…, a až bych dospěl k rusému kudrnatému houští, dobýval bych se do něj tak dlouho, dokud bych z něho jazykem nevykutal perlu tvého klitorisu. Pokoušel bych tě do té doby, než bys začala prosit o milost. Pak bych tě začal sát. Jemně, zlehka, něžně…, až bys křičela touhou. Nepřestal bych, dokud by ses celá neorosila potem a nerozechvěla chtíčem. Zkoumal bych tě jazykem, ochutnával a dráždil. A až bych si s tebou dostatečně pohrál, roztáhl bych ti nohy, pronikl do tebe a miloval se s tebou… a miloval…”

Zmlkl. Opírali se o zde, strnulí, vzrušení, udýchaní.

Potom se takřka neslyšně otázal: „Už teď jsi celá dychtivá, že?”

Kdyby bylo v lidských silách zrudnout ještě víc, Evie by to jistě dokázala. Už nyní jí pokožka hořela mocným ruměncem. Pochopila, na co se Sebastian ptá, a zastyděla se. Nepatrně přikývla.

„Chci tě víc, než cokoliv jiného na tomto světě.” Sebastian se přerývaně nadechl. „Pověz mi, co mám udělat, abych tě získal. Řekni mi, za jakých podmínek jsi ochotna pustit mě do svého lože.”

Evie jej rázně odstrčila, neschopná dál snášet svůdnou tíhu jeho těla.

„Ne-nemůžeš mě mít, protože já žádám pouze jedinou věc, a tu mi nejsi schopen dát. Přála bych si, abys mi byl věrný, což je želbohu nad tvé schopnosti.”

„Dokážu to.” Jenže sliboval příliš snadno, což zavánělo neupřímností.

„Já si to nemyslím,” zašeptala.

Uchopil její hlavu do dlaní, palci ji hladil po oblých lících. Jeho ústa se vznášela nad jejími, když tvrdil: „Evie…, není v mých silách dostát naší smlouvě. Nemůžu s tebou žít, dennodenně tě vídat a nesmět se tě dotknout. To je nemožné…” Ucítil, jak se zachvěla. Proto sklonil hlavu a políbil ji na šíji. Bezděčně mu vycházela vstříc. Dívčiny smysly ožívaly díky žáru jeho nesmlouvavých úst…, něze prýštící ze zvědavých prstů klouzajících po křivce ňader.

Slyšel, jak tlumeně zasténala, a vášnivě ji políbil na ústa. Malátně odvrátila tvář, rty se jí zachvívaly. „Ne, Sebastiane.”

Zabořil obličej do jejích vlasů. Něco ho muselo pobavit, jelikož se krátce zasmál. „Měla bys vymyslet, jak vyřešit tuhle situaci, Evie. Vyrukovat s nějakým rychlým řešením, jinak…” Odmlčel se, načež jí hladově špitl do ucha: „…jinak tě opíchám, až omdlíš.”

Vytřeštila oči. „Takový výraz si…,” spustila dotčeně, ale umlčel ji nesmlouvavým polibkem.

Potom se na ni posměšně zadíval, ačkoliv i on zrůžověl vzrušením.

„Vadí ti samotné slovo, anebo to, co se za ním skrývá?”

Evii se ulevilo, když zjistila, že v manželovi vzdor žádostivosti zůstal ždibec zdravého rozumu. Vy kroutila se mu a odsekla: „Vadí mi, že po mně toužíš jenom proto, že mě nemůžeš mít, a tudíž ses mě zatím dostatečně nenabažil.”

„Tak to není,” namítl ostře.

Evie se na něj pochybovačně zahleděla. „Nadále odmítám skončit v jednom pytli s ženskými, s nimiž se tu a tam povaluješ ve stáji.”

Vtom se Sebastian zarazil a odvrátil zrak. Evie netrpělivě vyčkávala, co jí na to odpoví. Předpokládala, že nějak potvrdí její obvinění. Po chvíli mlčení se na ni zadíval těma svýma ledově modrýma očima.

„Dobrá,” prohlásil ochraptěle. „Souhlasím s tvými podmínkami. Stanu se… monogamním.” Zdálo se, že vyslovit ono klíčové slovo mu činí nepřestavitelné potíže, jako by se pokoušel hovořit cizí řečí.

„Nevěřím ti.”

„Prokristapána, Evie! Umíš si vůbec představit, kolik žen ze mě mámilo tenhle slib? A ty mi ho teď, když jej poprvé vyslovím, mrštíš zpátky do tváře? Připouštím, že jsem se v minulosti zaplétal se ženami…”

„Byl jsi promiskuitní,” opravila ho Evie.

Dotčeně si odfrkl. „Promiskuitní, sukničkář říkej si tomu, jak chceš. Báječně jsem si užíval, a ať mě vezme čert, jestli toho budu někdy litovat. Každá se mnou šla dobrovolně. A pokud já vím, všechny se mnou byly náramně spokojené.”

„O to tady nejde.” Dívka se zamračila. „Nechci ti vyčítat minulost…, a rozhodně tě za ni netrestám.” Ignorujíc Sebastianův hlasitý posměšek, pokračovala: „Ale dostatečně z ní vyplývá, že pojem ,věrnost´ ti není zcela vlastní, co říkáš?”

Odpověděl jí výmluvně kyselým tónem: „Co po mně chceš? Mám se ti omluvit za to, že jsem muž? Přísahat, že budu žít v celibátu, dokud se neuvolíš poskytnout mi svoji přízeň?”

Evie na něj ohromeně zírala. Pojednou netušila, co si počít.

Zeny se odjakživa samy vrhaly Sebastianovi k nohám. Pokud ho donutí čekat, neztratí jeho zájem? Anebo dostanou příležitost lépe se poznat, pochopit potřeby toho druhého a naleznou způsob, jak spolu vycházet? Toužila zjistit, zda pro Sebastiana znamená víc než jen smyslné tělo. Chtěla mu být víc než pouhou sexuální partnerkou,

„Sebastiane…,” oslovila ho opatrně. „Obětoval ses někdy pro nějakou ženu?”

Když se k ní otočil, vypadal jako padlý anděl. Širokými rameny se opíral o zeď, jednu nohu měl lehce pokrčenou. „Jakou oběť máš na mysli?”

„Jakoukoliv.”

„Ne.”

„Jak nejdéle ses obešel bez… bez…” Překotně pátrala po vhodném výrazu, „…milování?”

„Nikdy jsem tomu tak neříkal,” ušklíbl se. „Láska s tím nemá nic společného.”

„Jak dlouho?”

„Asi měsíc.”

Na okamžik se zamyslela. „Tedy… Kdybys mi odpřisáhl, že se po šest měsíců nepřiblížíš k žádné ženské…, potom bych se s tebou vyspala.”

„Šest měsíců?” Sebastian vykulil oči a vzápětí se zamračil. „Srdíčko, co tě vede k přesvědčení, že stojíš za půlroční celibát?”

„Možná za to opravdu nestojím,” pokrčila rameny Evie. „V každém případě si na tuhle otázku odpověz sám.”

Bylo očividné, že Sebastian by jí s radostí vmetl do tváře, že ona za nějaké čekání nestojí. Nicméně když ji pohrdavě měřil pohledem od hlavy až k patě, oči se mu zaleskly chtíčem. Moc po ní toužil.

„Žádáš nemožné,” odsekl.

„Proč?”

„Protože jsem Sebastian St. Vincent a nedokážu žít jako mnich. Každý to o mně ví.”

Jeho arogance a rozhořčení způsobily, že se Evie musela držet, aby se nerozesmála. Nakonec se jí podařilo veselí úspěšně potlačit a klidně poznamenala: „Jistě se ti nic nestane, když to alespoň zkusíš.”

„Ale ano, stane se mi!” Tvářil se nasupeně, když jí úsečně vysvětloval:

„Jsi příliš nezkušená, abys pochopila, ale… Někteří muži mají silnější libido než druzí. Já jsem jeden z nich. Neobejdu se bez…” Sotva spatřil její výraz, překotně se odmlčel. „Sakra, Evie! Pro chlapa není zdravé, aby potlačoval pohlavní pud.”

„Tři měsíce,” oznámila. „To je moje poslední nabídka.”

„Nel-

„Potom si najdi jinou ženu,” prohlásila mírně.

„Jenže já chci tebe. Jenom tebe. Čert ví proč.” Sebastian na ni zíral přimhouřenýma očima, které se proměnily v úzké třpytivé štěrbiny. „Měl bych se na tebe bez cavyků vrhnout. Nemáš právo vyhánět mě ze společného lože.”

Jako by se jí zastavilo srdce v hrudi. Cítila, jak jí z líček vyprchává všechna barva. Ale neustoupí. Něco uvnitř Evii říkalo, že se musí Sebastianovi postavit a jednat s ním jako rovná s rovným. „Tak tedy do toho,” vyzvala ho chladně. „Vrhni se na mě.” Zahlédla v jeho očích záblesk úžasu. Mohutně polykal, ale neříkal nic. Vtom pochopila. „Ty nemůžeš,” vyhrkla udiveně. „Nikdy bys Lillian neznásilnil. Blufoval jsi. Nejsi schopen zmocnit se ženy násilím.” Mdle se pousmála. „Lillian ani na okamžik nehrozilo žádné nebezpečí, že ne? Nejsi takový lotr, jak předstíráš.”

„Ale ano, jsem!” Sevřel ji v drtivém objetí a zuřivě ji líbal, dobýval jazykem, útočil na ni rty. Evie se nebránila. Sklopila víčka a nechala ho, ať si dělá, co chce. Brzy polevil a začal ji něžně laskat. Dotýkal se jí s neskonalou něhou, jež rozechvívala všechny struny v jejím těle. Když konečně zvedl hlavu, oba se třásli touhou.

„Evie…,” oslovil ji ochraptěle. „Tohle po mně nechtěj.”

„Tři měsíce celibátu,” prohlásila, „a jestliže uspěješ, do-dobrovolně se ti oddám, kolikrát budeš chtít.”

„Jak dlouho?”

„Tak dlouho, dokud budeme oba žít. Ale pokud mě zklameš…” Evie se odmlčela, aby vymyslela nejhorší možný trest. Něco, co Sebastiana zasáhne do živého. „Jestliže mě zklameš, pak půjdeš za svým bývalým přítelem lordem Westcliffem a omluvíš se mu za únos Lillian Bowmanové.”

„Svatá prostoto!”

„To je moje cena.”

„Zatraceně vysoká. Já se zásadně neomlouvám!”

„V tom případě radši nepřistupuj na moje podmínky. Neboť pokud tuhle výzvu jednou přijmeš…, radši bys měl vytrvat a nezklamat.”

„Nemáš možnost mě kontrolovat. Klidně můžu podvádět.”

„Však já už si poradím.” Rozhostilo se krátké ticho.

„Kde máš prstýnek?” zeptal se znenadání Sebastian. Evie se okamžitě přestala uculovat. Styděla se přiznat, že ho v záchvatu vzteku sundala.

„Nenosím ho,” zamumlala.

„Co jsi s ním provedla?”

Nemotorně zalovila v kapse. „Já… Tady je. Znovu si jej navléknu, jestli chceš…”

„Dej mi ho.”

Domnívala se, že jí chce obroučku nadobro vzít, proto ji pevně sevřela v hrsti. Náhle si uvědomila, že jí na tom zpropadeném zlatém kroužku náramně záleží. Nicméně pýcha jí nedovolila žádat, aby si jej směla ponechat. Odhodlaně vytáhla šperk na boží světlo. Naposledy nenápadně přejela prstem po vyrytém nápisu.

Sebastian potěžkal šperk v dlani. Téměř se v ní ztrácel. Navlékl by ho leda tak na špičku malíčku. Pak uchopil Evii za bradu a tvrdě se jí zadíval do očí. „Přijímám tvoji sázku,” ucedil chmurně. „A vyhraju ji. Za tři měsíce ti znovu navléknu tenhle kroužek na prst, odvedu tě do postele a udělám ti takové věci, o kterých se ti v životě nesnilo.”

Dívčino odhodlání nikterak neztišilo splašené bušení srdce. Každé rozumné ženě by po tomto prohlášení začal běhat mráz po zádech. Kolena se jí podlamovala, když se k ní znovu lačně přisál. Ruce jí bezděčně vylétly vzhůru a snesly se jako motýli do Sebastianových vlasů. Nedokázala jim odolat. Zlatistá hříva na povrchu příjemně chladila, zato u kořínků překvapivě hřála. Zabořila prsty do mužovy kštice a přitáhla ho k sobě blíž. Bezmocně se poddávala dychtivým ústům.

Smyslně se líbali a ona ucítila hluboko v sobě bolestné toužení.

Ohromeně si uvědomila, jak zoufale prahne po dalším sblížení.

Zakolísala, když se od ní odtáhl. Zčistajasna oba propadli beznaději.

„Neřekla jsi, že tě nesmím líbat,” podotkl Sebastian. V očích mu plál ďábelský oheň. „Budu tě líbat tak dlouho a často, jak se mi zlíbí, a ty nezaprotestuješ ani slovíčkem. To je ústupek za ten celibát.”

12

Cama potkal na chodbě před čítárnou. „Kde je?” vyhrkl bez úvodu.

Rohan se zastavil, z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Je pryč,” odvětil stručně. „Utekl mi.”

„Proč jste ho nepronásledoval?” Sebastianovy oči plály bezuzdným hněvem.

Cam, jenž roky čelil prudké povaze Iva Jennera, zůstal klidný. „Podle mého názoru to nebylo třeba. Ten už se nevrátí.”

„Nezvykejte si jednat na vlastní pěst. Jste mi podřízen! Měl jste ho popadnout za krk, dosmýkat ho sem a nechat na mně, abych rozhodl, co s tím mizerou provedu.”

Cam mlčel. Kradmo se podíval na Evii. Té vývoj událostí zcela vyhovoval. Pocítila velikou úlevu. Oba si uvědomovali, že kdyby se Bullard dostal Sebastianovi do rukou, mohl by lehko přijít o život. Poslední věc, kterou si Evie přála, byla, aby jejího chotě obžalovali z vraždy.

„Musím ho najít,” prohlásil vehementně Sebastian. Rozčileně přecházel sem a tam jako lev v kleci. „Rozhodl jsem se najmout přinejmenším dva muže, kteří by ho dnem i nocí hledali. Přísahám, že ten spratek poslouží jako exemplární příklad pro každého, kdo si zamane vztáhnout ruku na moji ženu.” Zdvihl paži a ukázal na dveře. „Do hodiny chci mít na stole seznam nejlepších detektivů. Soukromých. Nestojím o žádného idiota z Nové policie, který zmrší, na co sáhne. Běžte.”

Přestože Cam měl k tématu očividně co říct, nechal si své domněnky pro sebe. „Ano, pane.” Ihned odešel.

Evie se pokusila manžela uklidnit. „Není zapotřebí, aby sis vyléval zlost na Camovi.”

„Nepokoušej se ho omlouvat,” odsekl podrážděně. „Oba víme, že kdyby chtěl tu krysu chytit, udělal by to. A ať mě vezme čert, jestli ti dovolím, abys mu tykala. Není to tvůj bratr ani přítel. Je to zaměstnanec, tudíž od nynějška pro tebe bude pan Rohan.’”

„Ale on je můj přítel,” naježila se dívka. „Stojí při mně už roky!”

„Vdané ženské se nekamarádí se svobodnými mládenci.”

„Jak se o-opovažuješ urážet mou čest narážkami na… na…” Evie se sotva zmohla na slovo. Všechno se v ní bouřilo, takže stěží dokázala

mluvit. „Nedopustila jsem se ničeho špatného. Nemáš dů-důvod o mně po-pochybovat.”

„Já ti věřím, ale ostatní by tě mohli podezřívat.”

Měla pocit, že se jí vysmívá. Proto se na něj mračila. „Chováš se, jako by mě uháněla horda mužů, což zjevně není můj případ. Ve Stony Cross Parku se mi pánové vyhýbali jako čerti kříži a ty jsi byl jedním z nich!”

Obvinění, třebaže pravdivé, způsobilo, že Sebastian dočista zkoprněl. Mlčky na ni zíral, tvářil se přísně. „Vždyť jsi k sobě nikoho nepustila,” prohlásil po chvíli. „Mužské ego je mnohem křehčí, než si myslíš. Snadno zaměníme ostýchavost za chlad a mlčení za lhostejnost. Měla ses také trošku snažit, však víš. Kdybychom se my dva alespoň krátce setkali…, ty ses na mě letmo usmála…, víc bych nepotřeboval.”

Takhle Evie nikdy předtím neuvažovala. Není možné, aby i ona byla částečně zodpovědná za svoji pověst věčné čekanky? „Snad…,” pravila váhavě, „jsem se opravdu mohla víc snažit, abych překonala svoji plachost.”

„Dělej, jak myslíš. Hlavně si pamatuj, že patříš výhradně mně.” Okamžitě jí došlo, co tahle poznámka znamená. Úžasem vyvalila oči.

„To není možné! Ty žárlíš?”

Muže se zmocnil hněv. „Ano,” broukl. „Už to tak vypadá.” Vrhl po Evii varovný pohled a zmizel.

Následujícího rána se konal pohřeb. Sebastian odvedl vynikající práci. Nějakým zázrakem se mu podařilo dosáhnout rovnováhy mezi důstojností a lehce teatrální pompézností. Ivo Jenner by byl nadšen. Pohřební průvod se táhl po celé šíři ulice St. James.

Černému pohřebnímu vozu zdobenému lístkovým zlatem a dvěma kočárům pro pozůstalé vévodila čtyřspřeží nádherných koní se smutečními chocholy na hlavách. Na elegantní dubové rakvi se skvěly mosazné hřeby a nablýskaná tabulka se jménem. Schrána byla svařená olovem, aby odolala úsilí vykradačů hrobů, kteří běžně řádili na londýnských hřbitovech. Ještě než nad otcem definitivně zaklaplo víko, stačila si Evie všimnout, že se mu na prstu třpytí jeden z Camových zlatých prstenů dárek na rozloučenou, který ji dojal. Totéž dojetí cítila i ve chvíli, kdy Sebastiana přistihla, jak zesnulému něžně hřebenem upravuje prořídlé chomáče kdysi rusých vlasů v okamžiku, kdy se domníval, že jej nikdo nevidí.

Chlad se toho dne zakusoval do kostí, ledový vítr se prodíral Eviiným tlustým vlněným pláštěm, když seděla na hřbetě koně, kterého Sebastian

vedl za otěže. Procesí uzavíraly dva tucty mužů: sloužící, pážata, sokolníci a kočí. Jejich dech se v chladném zimním vzduchu srážel do bílých obláčků. Následovali je truchlící, zajímavá směsice takzvaných „lepších lidí”, kupci, spodina i vyložení kriminálníci. Sešli se tu bez rozdílu přátelé i protivníci. Nezáleželo na profesi či původu, převážila tradice, jež vyžadovala náležité rozloučení s mrtvým.

Všeobecně se mělo za to, že Evie se na pohřbu neukáže, jelikož dámy byly považovány za jemná stvoření, neschopná čelit kruté realitě. Nicméně dívka trvala na své přítomnosti. Pradávný rituál jí přinášel útěchu. Sebastian se jí sice chystal v účasti bránit, avšak zasáhl Cam.

„Jenner se musí odpoutat od své dcery. Její zármutek ho svazuje jako okovy,” prohlásil cikán, právě když pře nabývala vrcholu. „Romové věří, že když se někdo pro zesnulého příliš rmoutí, duše je nucena vrátit se z věčnosti, aby pozůstalého utěšila. Jestliže jí přítomnost na pohřbu pomůže rozloučit se…” Odmlčel se a pokrčil rameny.

Sebastian se křivě usmál. „Zase tu máme duchy,” poznamenal kysele a už se k tématu nevracel.

Evie snad vyplakala všechny slzy. V průběhu ceremoniálu se snažila zachovat klid, ovládala se dokonce i ve chvíli, kdy začaly na dřevěné víko rakve dopadat hroudy země a hrob se zvolna uzavíral. Když truhla jednou provždy zmizela, vyřinuly se jí z koutků očí slané krůpěje. Cam přistoupil k místu posledního odpočinku Iva Jennera se stříbrnou placaticí v ruce a v souladu s romskou tradicí polil čerstvý rov douškem brandy.

Popuzen tímto gestem, vystoupil z řady postarší kněz. Mračil se.

„Přestaňte! Sem vaše pohanské praktiky nepatří! Znesvětit posvátnou půdu lacinou kořalkou…”

„Pane,” vložil se do sporu Sebastian. Vykročil kupředu a položil duchovnímu na rameno těžkou dlaň. „Nemyslím, že by to příteli Jennerovi vadilo.” Spiklenecky se pousmál a dodal: „Je to francouzská brandy. Vynikající ročník. Snad mi dovolíte, abych vám poslal několik lahvinek. Posoudíte a uvidíte.”

Uklidněn vikomtovým šarmem, sluha boží se zazubil. „Jste velice laskavý, pane. Děkuji vám.”

Přestože většina truchlících už odešla, někteří dosud prodlévali v okolí kostela. Zatímco Sebastian hovořil s knězem a Cam se věnoval nezvyklému rituálu, Evie bloudila očima po průčelí obchodů, domů a zabloudila zrakem i k obrysu vzdálené továrny. Náhle její pozornost upoutal muž, opírající se o lampu na opačné straně náměstí. Měl na sobě

tmavý kabátec a špinavou šedivou čapku. Poznala jej v okamžiku, kdy se líně uculil.

Se zamrazením si uvědomila, že zírá na Josse Bullarda. Zdálo se, že touží prokázat Ivu Jennerovi poslední úctu, byť jen zpovzdálí. Přesto se netvářil zarmouceně. Naopak. Vypadal dobře naladěný, potměšile se šklebil. Evii přeběhl po zádech mráz. Muž ji nespouštěl z očí. Přejel si prstem přes hrdlo v názorném gestu, jež ji přinutilo prudce ucouvnout.

Sebastian si toho všiml. Obrátil se k ní a bez rozmýšlení ji objal kolem ramen. „Evie,” špitl jí do ucha hlasem plným zájmu. „Jsi v pořádku?”

Evie přikývla a střelila zrakem k pouličnímu osvětlení. Po Bullardovi jako by se slehla zem. „Je mi tro-trochu zima,” odvětila. Zuby jí drkotaly a silný vítr jí navíc smetl z hlavy teplou kapuci.

Sebastian starostlivě nasadil kapuci zpátky na hlavu a přitáhl Evii pláštěnku těsněji ke krku. „Doprovodím tě do klubu,” slíbil. „Jenom dám sokolníkům a kočím pár drobných a hned jsem zpátky.” Zalovil v převlečníku, vytáhl měšec s mincemi a zamířil k hloučku mužů stojících uctivě opodál.

Cam zaznamenal dívčin znepokojený pohled a přistoupil k ní blíž. Na tváři se mu leskla stopa po slze. Evie ho popadla za rukáv a vyhrkla:

„Právě jsem zahlédla pana Bullarda. Tamhle u té lampy.” Malinko vykulil oči a přikývl.

Nedostal příležitost cokoliv říct. Sebastian se vrátil a majetnicky Evii objal. „Kočár už čeká,” hlásil.

„Nemusel jsi ho zjednávat,” bránila se. „Mohla bych jít pěšky.”

„Nařídil jsem sluhům, aby naplnili ohřívač horkou vodou,” oznámil a pohlédl na Cama. „Pojeďte s námi.”

„Děkuji,” odvětil ostražitě mládenec. „Ale radši se projdu.” „Tedy na shledanou v klubu.” „Ano, pane.”

Když kráčela s manželem k povozu, vší silou se nutila, aby se za Camem neohlédla. Zajímalo by ji, zda se pokusí nalézt Bullarda a co se stane, pokud uspěje. Opatrně došlápla na stupátko a vyhoupla se do kočáru. Chvatně roztřásla sukně nad ohřívačem a zatetelila se blahem, když příjemné teplo začalo dýchat na prokřehlá kolena. Sebastian se uvelebil vedle ní. Jemně se usmíval.

Evie si vzpomněla na šílenou jízdu do Gretna Greenu. Podnikli ji teprve nedávno, ale jí připadalo, že od té doby uplynuly celé roky. Přitulila se k manželovi. S povděkem shledala, že ji nehodlá odstrčit.

„Když o tom teď uvažuji, docela dobře ses držela,” prohlásil, když se vůz dal do pohybu.

„Nikdy jsem neviděla velkolepější pohřeb,” odvětila. „Otci by se líbil.”

Sebastian se uchechtl. „Kdykoliv jsem si nebyl jistý, zvolil jsem vždy tu možnost, která se mi zamlouvala méně a doufal jsem, že bych mu tím udělal radost.” Krátce zaváhal. „Zítra nechám apartmá tvého otce kompletně vyklidit a vymalovat,” oznámil. „Jinak se nikdy nezbavíme toho chorobného pachu, co se v něm vznáší.”

„To je báječný nápad.”

„Za čtrnáct dní podnik znovu otevřeme. Do té doby by ses měla přestěhovat do mého domu.”

„Cože?” Evie na něho v úžasu vytřeštila zrak. „Do toho v Mayfairu?”

„Je výborně zařízený a plný personálu. Když se ti nebude zamlouvat, poohlédneme se po jiném. Ale mezitím bys v něm měla vydržet.”

„Myslíš…, že tam budeme žít spolu?”

„Ne. Zůstanu nadále v klubu. Alespoň jej budu moci řádně spravovat a řídit. Všechno tam mám takříkajíc u ruky.”

Evii nezbývalo, než se vyrovnat s manželovou očividnou lhostejností. Proč je k ní znenadání tak chladný? Vždyť ho ničím neobtěžovala… Dokonce i ve chvílích nejhlubšího žalu měla pouze několik požadavku. Zmatená a nazlobená, zírala na své ruce a nervózně si proplétala prsty.

„Chci zůstat v otcově domě,” hlesla tiše.

Sebastian zavrtěl hlavou. „Není důvod, abys tam prodlévala. V podniku tě není zapotřebí. Pro nás pro všechny bude lepší, když se přestěhuješ do slušného stavení, kde budeš moci přijímat své přítelkyně, a v noci tě nebude budit hluk z přízemí.”

„Spím jako dřevo. Tohle mě netrápí. I kamarádky za mnou mohou přijít…”

„Ale potají.”

Má pravdu. Ale co na tom? Evie mlčela. V uších jí neustále zněla ona klíčová slova: není tě zapotřebí.

„Chci, abys žila v bezpečí dobré čtvrti,” pokračoval muž. „Hráčské doupě není místo pro dámu.”

„Já nejsem dáma,” ohradila se Evie s nádechem ironie v hlase. „Jsem dcera gamblera a žena prostopášníka.”

„O důvod víc, abys unikla z mého vlivu.”

„Nehodlám se teď nikam stěhovat. Můžeme si o tom promluvit na jaře, ale do té doby…”

„Evie,” oslovil ji tiše. „Nedávám ti na vybranou.”

Strnula a odtáhla se od něj. Ani přetopená místnost by nedokázala zaplašit chlad, který se jí počal rozlévat v žilách. Horečně v mysli pátrala po argumentech, jimiž by ho přesvědčila. Jenže on má pravdu. Není důvod, aby dál prodlévala v klubu.

Hrdlo se jí bolestivě stáhlo. Zoufale si pomyslela, že na tohle by přece měla být dávno zvyklá být odstrkovaná, sama… Proč to proboha pořád tolik bolí? Celá nešťastná si přála, aby dokázala být jako Sebastian a vybudovat si kolem srdce neprodyšnou ochrannou zeď. „Co naše dohoda?” zeptala se dutě. „Míníš ji opominout nebo…?”

„Ale kdepak. Budu žít cudně jako mnich, dokud nenastane čas vybrat si odměnu. Ovšem snáze odolám pokušení, když tě nebudu mít na dosah.”

„Třeba to budu já, kdo neodolá pokušení,” slyšela se Evie mumlat.

„Možná si najdu milého gentlemana, aby mi dělal společnost. Vadilo by ti to?”

Dokud nevypustila ta slova z úst, netušila, že je takového výroku vůbec schopna. Jenže ve své beznaději toužila Sebastiana ranit, rozzlobit ho, probudit v něm nějaké emoce. Tomuto vábení nedokázala odolat. Avšak chabý pokus o pomstu nevyšel. Po krátkém mlčení k ní dolehla mužova vlídná odpověď.

„Vůbec ne, kotě. Bylo by ode mě sobecké, abych ti odpíral trochu zábavy. Dělej, jak myslíš… Hlavně abys tu byla, až tě budu potřebovat já.”

Za vyšperkovanými ulicemi a dobrými čtvrtěmi Londýna se skrýval utajený svět křivolakých uliček a úpadku, kde lidé živořili v neuvěřitelné špíně. Přežívali pouze díky prostituci a zločinu. Ve vzduchu se vznášel zápach smetí a stok, domky tu stály natěsnány lak blízko sebe, že na některých místech se člověk mezi nimi protáhl pouze v případě, že se natočil bokem.

Cam opatrně vkročil do důmyslné spleti plné skrytých pastí a zákeřného nebezpečí, číhajících na neopatrného návštěvníka. Temným podloubím, dlouhým přibližně pětatřicet metrů a širokým tři a půl, vstoupil na nádvoří lemované vysokými dřevěnými stavbami, jejichž podpěry zakrývaly šedivou zimní oblohu. Rozpadající se budovy byly plné bezdomovců. Z podpěrných pilířů visely zatuchlé hadry. Kolem stěn pobíhaly krysy a mizely v rozpukaných základech. Dvůr zel prázdnotou, až na dvě dívky sedící na prahu i několik vychrtlých děcek, která se přehrabovala v odpadcích.

Jedna z rozcuchaných mladých prostitutek se ušklíbla a odhalila několik ulámaných, zkažených zubů. „Co takovej velkej, pěknej fešák pohledává na našem skromným dvorečku?”

„Hledám jednoho chlápka. Je asi takhle vysoký,” Cam naznačil zhruba sto sedmdesát centimetrů, „a má černé vlasy. Neprošel tudy před chvílí?”

Zatímco hovořil, děvčata se chichotala. „Poslouchej, jak mluví,” zvolala jedna potěšené.

„Rozkošné,” poznamenala druhá. „Ale drahoušku! Proč se sháníš po mužským, když si můžeš zašpásovat s Bujnou Lou?” Rozepnula si blůzku a ukázala mu hubená, povadlá ňadra. „Pojď si se mnou zadovádět. Vsadím se, že jako ty mi to hned tak někdo neudělá.”

Cam vytáhl z kapsy stříbrňák. Hladově na něj pohlédla. „Řekni mi, kam šel.”

„Povím ti to, když mi dáš šestipenci a pak si se mnou skočíš,” prohlásila. „Máš moc pěkný vočička. Ještě nikdy jsem nešoustala s tak hezoučkým mládencem.”

Dolehl k nim tlumený, hrubý smích a ozval se posměšný hlas Josse Bullarda: „Nikdy mě nenajdeš, ty špinavý polocikáne!”

Cam se otočil na patě. Ostřížím zrakem klouzal po okolních budovách. Ve dveřích, oknech a mezi trámovím rozebrané střechy bez tašek se počaly zjevovat umouněné obličeje. Žádný nebyl k poznání. „Bullarde!” zvolal a opatrně těkal očima po scéně. „Co máš v úmyslu provést s Jennerovou dcerou?”

Znovu ten ošklivý smích. Tentokrát jako by se ozval z jiného směru. Cam vkročil doprostřed dvora. Nebyl schopen určit, odkud přichází.

„Chci jí zatnout tipec.”

„Proč?”

„Protože je to pijavice, která mě o všechno připravila. Chci, aby zemřela. Předhodím ji krysám. Zbudou z ní jenom kosti.”

„Proč?” nechápal Cam. „Požádala mě, abych ti pomohl, Jossi. Záleží jí na tobě dokonce i poté, cos ji ohavně zradil. Chce splnit poslední přání svého otce. Odkázal ti dost na to, abys…”

„Ať tu zatracenou děvku vezme čert!”

Cam ohromeně zavrtěl hlavou. Kde se v Bullardovi bere tolik zášti a nevraživosti vůči Evii?

Zaslechl skřípění. Mrštně se sklonil a obrátil. Nad hlavou mu prosvištělo prkno. Kdyby nebyl dost ostražitý, zasáhlo by jej. Nezaútočil na něho Bullard, nýbrž pobuda, který zkoušel své štěstí. Co kdyby se mu

podařilo příchozího okrást? Vzdor svému mládí vypadal otrhanec staře. Takhle dopadají ti, kteří žijí na ulici již od dětství. Cam ho zneškodnil několika promyšlenými výpady.

Obejda se mu sesunul k nohám. Objevilo se několik dalších. Zřejmě usoudili, že v množství je síla. Cam si uvědomil, že je nevyšší čas zmizet. Stáhl se proto do podloubí. Pronásledoval ho Bullardův hlas.

„Dostanu ji! Dostanu!”

„Nikdy se jí nedotkneš,” opáčil, naplněn bezmocným vztekem, když naposledy pohlédl do hadrníkova dvora. „Pošlu tě do pekla dřív, než na ni stačíš vztáhnout ruku!”

„Vezmu tě s sebou,” sliboval chraplavě Bullard. Znovu se rozchechtal, když Cam překotně opouštěl nebezpečné území.

Později téhož dne vyhledal Evii. Sebastian se právě věnoval skupině truhlářů, kteří opravovali poničenou, barevným dřevem vykládanou podlahu v hlavní jídelně. Objevil dívku v prázdné herně, jak se nepřítomně probírá košíky plnými žetonů a skládá je do úhledných sloupců. Tiše se k ní přiblížil.

Maličko se polekala, když se jí dotkl, a úlevou se usmála, jakmile spatřila jeho obličej. Avšak Cam se tvářil zkroušeně, což se stávalo velice zřídka. Byl svým založením realista a rozhodně nedával najevo spokojenost či rozčilení. Nicméně události toho dne si i na něm vybraly svou daň. Sálalo z něho těžko potlačované napětí. Pojednou vypadal starší.

„Nedohonil jsem ho,” oznámil přítelkyni vlídně. „Zmizel mi v jednom z pelešinců a mluvil se mnou z povzdálí. Plácal samé hlouposti. Nedává to smysl. Chová vůči tobě nenávist a libuje si v ní, gádži, ačkoliv netuším proč. Nikdy nebyl vlídná duše, ale tohle je něco jiného. Nejspíš zešílel. Musím to říct St. Vincentovi.”

„Kdepak, nic mu neříkej,” ohradila se okamžitě Evie. „Dělal by si starosti a zbytečně by měl zlost. Beztak toho má na starost až až.”

„Ale co když se ti Bullard pokusí ublížit?”

„Tady mi nic nehrozí. Nebo snad ano? Dobře ví, že Sebastian na něho má spadeno, a tak se neodváží k podniku ani přiblížit.”

„Do budovy vedou tajné chodby.”

„Nemůžeš je nějak zabezpečit nebo zamknout?”

Cam o jejím návrhu uvažoval. Mračil se. „Většinu snad ano. Jenže tuhle záležitost nevyřešíme tím, že se tu budeme potloukat se svazkem klíčů v ruce…”

„Rozumím. Dělej, jak uznáš za vhodné.” Pohladila prsty kupičku pomíchaných žetonů a mrzutě dodala: „Stejně na tom nezáleží, jelikož se odtud zakrátko odstěhuji. St. Vincent chce, abych zmizela už příští týden. Domnívá se, že bych tu neměla bydlet, když můj otec…” Hlas se jí zlomil.

„Možná má pravdu,” mínil věcně Cam. „Tohle pro tebe není nejlepší místo.”

„Jemu o moji bezpečnost nejde.” Uchopila do prstů černý žeton a roztočila jej na desce hracího stolu. „Chce mě od sebe držet co nejdál.” Byla zoufalá, avšak povzbudil ji Camův zdráhavý úsměv.

„Hlavně bud trpělivá,” poradil jí a odešel. Sledovala vířící disk, dokud neustal v pohybu a nezůstal klidně ležet na hrací desce.

13

Po následující dva týdny byl klub plný vzruchu a shonu, což Evii těšilo, jelikož neutuchající činnost jí nedovolila utápět se v bezbřehém smutku. Oznámila Sebastianovi, že chce být užitečná, a on ji okamžitě poslal do kanceláře, kde se bez ladu a skladu hromadila korespondence a účetní knihy. Dále dostala na starost dohlížet na malíře, dekoratéry, truhláře a zedníky, kteří plnili rozličné úkoly. Spočívala na ní tíha zodpovědnosti, která by ji ještě před nedávnem děsila. Hovořit s tolika neznámými lidmi jí zpočátku působilo úplná muka, zprvu se nervozitou zakoktávala. Avšak po několika dnech s radostí shledala, že se vyjadřuje mnohem snáze a plynuleji. Pomáhalo, že jí řemeslníci naslouchali s úctou, na což nebyla ve svém předchozím životě zvyklá.

První věc, kterou Sebastian po smrti Iva Jennera zařídil, byla schůzka s policejním komisařem, týkající se nových zpřísněných zákonů o hazardních hrách. Vikomt využil veškerého svého kouzla, aby úředníka přesvědčil, že noční podnik U Jennera je v podstatě společenský klub, rozhodně ne nechvalně známé hráčské doupě. Zdůraznil, že takové zařízení by nemělo být vystavováno policejním zátahům, jelikož jeho členové náleží k „nejvyšším kruhům”. Nahlodán Sebastianovými vychytralými argumenty komisař nakonec slíbil, že dokud bude podnik vykazovat rysy úctyhodného spolku, nebude podrobován policejním raziím.

Jakmile se o dohodě doslechl Cam Rohan, uznale poznamenal:

„Milostpane, zdá se mi, že jste své přesvědčovací schopnosti povýšil na umění. Svou výmluvností získáte všechno.”

Sebastian se ušklíbl a pohlédl na Evii, sedící opodál. „Lady St.

Vincentova je toho jasným důkazem.”

Zdálo se, že ti dva uzavřeli dočasné spojenectví, aby vbrzku postavili klub zpátky na nohy. Nechovali se k sobě přímo přátelsky, avšak počáteční nevraživost se vytratila. Camovi pochopitelně neušly Sebastianovy vůdčí schopnosti, jichž bylo po skonu původního majitele velice zapotřebí. Nový vlastník se už neohlížel na svůj urozený původ, přestal jednat povýšeně a se vší rozhodností a autoritou se ujal vedení podniku.

Dalo se předpokládat, že zaměstnanci jím budou zpočátku pohrdat. Považovali ho za „panáka” a omezence, který netuší, co činí. Domnívali

se, že mají před sebou rozmazleného, nafrněného aristokrata, který nemá ponětí, jaké to je, vydělávat si na živobytí. Stejně jako Evie předpokládali, že se podniku zanedlouho nabaží. Nicméně nikdo se neopovážil mu vzdorovat. Všichni si uvědomovali, že kdo Sebastiana neposlechne, ten letí. Svoji rozhodnost jim náležitě předvedl, když na hodinu propustil Clivea Egana.

Dále nemohli popřít, že vikomt projevuje o činnost podniku upřímný a nadšený zájem. Chtěl vědět, jak přesně funguje kuchyně i to, kolik stojí provoz herny. Jelikož se neobešel bez důkladné znalosti hazardních her, dokonale se naučil pravidla i zdejší matematiku. Jednoho večera vstoupila Evie do hlavního sálu a přistihla manžela s Camem u jednoho z hracích stolů. Cam muži zrovna vysvětloval systém sázek.

„Dvě kostky představují pouze třicet šest kombinací, jelikož každá kostka má šest stran. Když hodíte dvěma kostkami najednou, ať už padne jakákoliv kombinace, nazývá se ,kumulovaná šance’ a sázky jsou pětatřicet ku jedné.” Cam se podíval na Sebastiana, zda mu porozuměl.

Nadřízený přikývl. „Pokračujte.”

„Každý hráč ví, že sumě, která padne po vržení dvou kostek, se říká body. Když padnou dvě jedničky, jsou to dva body. Dvě šestky dávají dvanáct bodů. Ale sázky na jednotlivá čísla se různí, jelikož dvojku dostanete pouze jedním způsobem, avšak sedmička sestává z šesti kombinací různých čísel.”

„Sedmička je šťastné číslo,” zamumlal Sebastian. Samým soustředěním se chmuřil. „A poněvadž nejvyšší počet kombinací ústí právně v sedmičku, pravděpodobnost, že ji hodím, je…”

„Šestnáctiprocentní,” doplnil jej Cam a zdvihl kostky. Zlaté prsteny na snědých prstech se zablýskly, když je ladným pohybem poslal na opačný konec stolu. Odrazily se od vyvýšeného okraje a zůstaly vyzývavě ležet na zelené plsti. Skvěly se na nich dvě šestky. „Pravděpodobnost, že jednou rukou hodím dvanáct bodů, je necelá tři procenta. Samozřejmě, čím déle se člověk snaží, tím tato hodnota vzrůstá. Kdybyste kupříkladu házel sto šedesátkrát, pravděpodobnost, že vám alespoň jednou padnou dvě šestky, činí devadesát devět procent. Tato hodnota se přirozeně mění v závislosti na zvolené bodové výši. Nakreslím vám takový graf, z něhož snáze pochopíte, jak to funguje. Jakmile se naučíte, jak správně rozvrhnout sázky, dostáváte se do nezanedbatelné výhody. Jenže toto umění ovládá pouze několik jedinců. Právě takhle se poznají havrani od kavek. Každý hazard je předpojatý, i když se hraje podle pravidel. Většinou straní

bankéři.” Sotva k nim přistoupila Evie, zdvořile se odmlčel. Usmíval se na ni tmavýma očima. „Dobrý večer, milostpaní.”

Sebastian se zamračil. Vzdor uctivému oslovení se kolem těch dvou vznášelo ovzduší naprosté důvěry.

„Dobrý večer,” hlesla. Postavila se vedle manžela a s úsměvem k němu vzhlédla. „Nezamotala vám ta čísla hlavu, pane?”

„Až do této chvíle jsem se domníval, že to s nimi umím,” přiznal lítostivě. „Rohane, jsou i ostatní krupiéři srozuměni s procentem pravděpodobnosti?”

„Nadmíru dostatečně. Dobře vědí, jak vyhecovat hráče, aby zvýšili sázky. Na první pohled rozpoznají zkušené hráče od špatných.”

„Kdo je tak vytrénoval?” zeptala se Evie.

Cam se zazubil. Zářivě bílé zuby se podmanivě zaleskly ve snědé tváři.

„Já, kdo jiný? Nikdo nerozumí hře lépe než moje maličkost.”

Rozesmátá dívka se zahleděla na svého muže. „Schází mu už jen kapka sebevědomí,” poznamenala suše.

Jenže Sebastian se žertíku nechytil. Místo toho se na Cama obořil:

„Připravte mi seznam v sestupném sledu o všech půjčkách a datech splatnosti. Účetní kniha je v kanceláři na horní polici. Můžete se do toho okamžitě pustit.”

„Ano, pane.” Zlehka se Evii uklonil a se svou obvyklou grácií se vzdálil. Zůstali sami v zšeřelé místnosti. Evie cítila, jak se jí nervozitou stáhl žaludek. V posledních dnech se potkávali často, ale jednalo se o neosobní setkání a vždycky u nich byl i někdo jiný. Natáhla se po rozházených

kostkách a počala je ukládat do kožené krabičky.

Když se narovnala, ucítila na zádech manželovu dlaň. Vtom se jí zježily chloupky vzadu na krku. „Je pozdě,” pravil o poznání vlídněji, než když hovořil s Camem. „Měla by sis odpočinout. Odvedla jsi dneska spoustu práce. Musíš být vyčerpaná.”

„Tolik jsem toho zase neudělala.” Nervózně pohodila rameny a muž nechal svou ruku zvolna sklouznout po napjatých zádech.

„Ale ano, udělala. Bereš si toho na sebe příliš, kotě.”

Evie zavrtěla hlavou. Kdykoliv se jí dotýkal, opouštělo ji jasné uvažování. „Jsem ráda, že mám něco na práci,” odvětila. „Alespoň pořád nemyslím na… na…”

„Ano, já vím. Právě proto jsem ti to dovolil.” Dlouhými prsty ji zlehka chytil zezadu za šíji.

Jeho dotek příjemně hřál a Evii se z něj krátil dech.

„Běž do postele,” nepřestával jí domlouvat. I on se zadýchával, když ji vinul k sobě blíž. Bezděčně pohlédl z dívčina obličeje na dmoucí se ňadra a nevesele se zasmál. „Potřeboval bych tam vlézt s tebou. Ale poněvadž nemůžu… Pojď sem.”

„Proč?” nechápala. Přitiskl ji k okraji stolu a vklínil nohy do záhybů jejích sukní.

„Mám chuť tě trochu potrápit.”

Eviino srdce se rozbušilo jako splašené. „Kdykoliv…” Musela si odkašlat a zkusit to znovu. „Kdykoliv použiješ tohle slovo, vyděsím se, že to myslíš doopravdy.”

Ďábelsky se zazubil. Ten úsměv se jí vůbec nezamlouval. „Tentokrát pouze obrazně.”

„Co-cože?”

„Lásko moje,” povzdechl si, „snad sis nemyslela, že následující tři měsíce hodlám trpět já sám? Dotýkej se mě.”

„Kde?”

„Všude.” Vyčkal, dokud váhavě nepoložila dlaně na klopy kabátce z kvalitní vlněné látky. Zadíval se jí do očí. „Až plameny ohně, který mě stravuje uvnitř, vystoupí až sem, Evie, zažehnu tentýž požár v tobě.”

„Sebastiane…” Malinko se napjala a on ji přimáčkl ke stolu ještě pevněji.

„Mám právo tě líbat,” připomněl jí, „kdykoliv se mi zlíbí a jak dlouho chci. Tak zní naše dohoda.”

Znepokojeně se rozhlédla kolem sebe. Snadno uhodl její myšlenky.

„Čerta mi záleží na tom, zda nás někdo zahlédne. Jsi moje žena.” Na rtech mu pohrával čtverácký úsměv. „Moje lepší polovička, abych byl přesný.” Sklonil se k ní a začal se mazlit s kadeřemi, které jí spadaly do čela. „Jsi moje výhra…, má radost i bolest… zdroj nekonečné touhy. Nikdy jsem nepotkal dívku, jako jsi ty, Evie.” Dotkl se rty kořene jejího nosu a klouzal níž. „Kladeš si požadavky, na něž by se jiné ženy neodvážily ani pomyslet. Nyní hrajeme podle tvých pravidel, lásko. Ale později přejdeme na ta má, a ty mi vše tisíckrát vrátíš.” Uchopil do dlaní křehkou tvář a spoutal ústy rozechvělé rty.

Patřil k mužům, kteří v líbání nalézají téměř totéž potěšení jako v samotném milování. Nejprve se něžně otřel o suché, sevřené rty. Naléhal na ně tak dlouho, až se mu otevřely. Poté ucítila jemný dotek jeho jazyka. Bezmocně zaklonila hlavu, srdce jí burácelo v hrudi a rozbouřená krev vířila v žilách. Bral si ji stále víc a víc, líbal ji ze všemožných úhlů, hluboce a vášnivě.

Rukou jí opatrně přejížděl vpředu po živůtku, palec marně pátral po citlivé bradavce, bezpečně schované v tuhém, vypodloženém korzetu. Toužil laskat dívčinu hedvábnou pleť, avšak musel se spokojit s obnaženým hrdlem, na němž divoce pulzovala žilka. Doputoval k ní zvědavými ústy. Evii ztuhly nohy. Musela se chytit Sebastianových ramen, aby neztratila rovnováhu. Něco zamumlal a přivinul ji k sobě blíž. Nato opět vyhledal její ústa. Už nedokázala déle potlačovat slastné steny. Zoufale se k muži vzpínala, hladová po dalších něžnostech.

Z opojení ji však vytrhl podivný zvuk, jako by si někdo nemotorně odkašlával. S povzdechem se od manžela odtrhla. I Sebastian zaznamenal, že někdo vstoupil. Přimkl si hlavu své choti k hrudi a palcem Evii hladil po uzardělém líčku. Srdce mu bušilo jako splašené, ale vetřelce oslovil ledovým tónem.

„Co se děje, Gully?”

Jim Gully, jeden z krupiérů, bez dechu odpověděl: „Promiňte, milostpane, ale dole nastaly potíže. Tesaři někde splašili láhev modrýho neštěstí a všichni tři se zkárovali pod vobraz. V kavárně se pohádali. Dva se pustili do křížku a třetí rozbíjí nádobí.”

Sebastian se zamračil. „Zavolej Rohana, ať zjedná klid.”

„Rohan říká, že neví, kam dřív skočit.”

„Takže dole se nám rvou opilci a pán je natolik zaneprázdněn, že je nemůže usměrnit?” otázal se nevěřícně Sebastian. „Ano, milostpane.”

„Tak se o to postarej ty.”

„Nemůžu, pane.” Významně zvedl ovázaný prst. „Včera jsem se venku popral a pochroumal jsem si prst.”

„Kde je Hayes?”

„Netuším, pane.”

„Chceš mi snad říct,” spustil Sebastian, „že z třiceti místních zaměstnanců tu není nikdo, kdo by zabránil třem ožralým mizerům ve zničení kavárny, kterou měli opravit?”

„Ano, pane.”

Rozhostilo se napjaté mlčení. Sebastian zuřil. Zdálky k němu doléhalo

řinčení rozbíjeného porcelánu. Stěny vibrovaly pod tíhou vrhaného nábytku, lustry jako by zvonily na poplach. Boží dopuštění doprovázel nesrozumitelný řev. Povyk nabíral na síle. Sebastian zaskřípal zuby. „Co to k čertu provádějí s mým klubem?”

Evie zmateně zavrtěla hlavou. Těkala očima ze zachmuřeného manžela na Gullyho úporně bezvýrazný obličej. „Já to nechápu…”

„Říkej tomu zasvěcení,” vyštěkl Sebastian. Dlouhými kroky vyrazil z místnosti. Zakrátko už běžel.

Evie si vykasala šaty a pospíchala za ním. Zasvěcení? Co to znamená? A proč Cam šarvátku nějak neurovná? Nedokázala manžela dohonit. Zůstávala pozadu. Opatrně sestupovala ze schodů, aby si nepřišlápla lem sukně. Hluk mohutněl. Před kavárnou se shromáždil menší dav, lidé se vzájemně překřikovali. Sebastian si svlékl kabátec, strčil jej někomu do ruky a razil si cestu na bitevní pole. Uprostřed místnosti do sebe bezhlavě bušili tři chlapíci. Přihlížející je nadšeně povzbuzovali.

Sebastian moudře zaútočil na rváče, jehož postoj byl povážlivě vratký. Popadl ho za rameno, otočil k sobě a několika ranami pěstí jej v mrákotách seslal k zemi. Zbylí dva bijci se spojili a vrhli se na Sebastiana. První se ho pokusil chytit za paže, aby ho druhý mohl pohodlně zmlátit.

Evie vyděšeně vypískla. Její výkřik nějakým zázrakem přehlušil všudypřítomný povyk a dorazil k Sebastianovým uším. Bezděčně se ohlédl tím směrem a soupeř ho okamžitě popadl za krk. Sevřel ho svalnatou paží jako do svěráku a mohutnou pěstí mu počal zasazovat tvrdé údery. „Ne!” vyhrkla Evie a vrhla se kupředu. Kdosi ji popadl pevně v pase a odvlekl stranou.

„Počkej,” špitl jí do ucha známý hlas. „Dej mu šanci.”

„Came!” Divoce se mu vykroutila a zmítána panikou prosebně pohlédla do snědé tváře. „Oni mu ublíží,” pravila naléhavě, přičemž držela přítele pevně za klopy. „Pomoz mu, Came. Musíš…”

„Už se mu vyškubl,” oznámil cikán mírně a nasměroval dívku čelem k šarvátce. „Dívej se. Nevede si špatně.”

Jeden ze Sebastianových protivníků zběsile zaútočil. Vikomt se chvíli kryl, potom mrštně výpad vrátil. „Came, proč k čer-čertu něco neuděláš?”

„Nemůžu.”

„Ale ano, můžeš! Umíš se prát mnohem lépe než on.”

„Musí tím projít,” vysvětloval jí Cam tiše do ucha. „Jinak by tu neměl žádnou autoritu. Chlapi, kteří pracují tady v klubu, vyžadují nejen pevné vedení a slova, ale také skutky. St. Vincent po nich nesmí chtít nic, co sám nedokáže. A on to dobře ví. Jinak by se právě teď nerval.”

Evie si zakryla oči, když se jeden z pobudů pokusil k Sebastianovi přikrást zezadu, zatímco manžela plně zaměstnával jeho kumpán. „Budou ho respektovat jedině tehdy, když se za pomoci pěstí předvede jako susurovec?”

„V podstatě ano. Chtějí vědět, čeho je schopen.” Cam ji uchopil za zápěstí, aby Evii náhodou nenapadlo se vměšovat. „Dívej se,” naléhal. V hlase mu náhle zněl smích. „Bude v pořádku.”

Nemohla mu vyhovět. Přimkla se k jeho boku a trhla sebou pokaždé, když dopadla další rána a některý ze zápasníků zaskučel bolestí. „Tohle je ne-neomluvitelné,” zasténala. „Came, prosím…”

„Nikdo ho nenutil, aby propustil Egana a vedl klub sám,” zdůraznil.

„To k téhle práci zkrátka patří, zlato.”

Rozuměla tomu. Dobře věděla, že i její otec často urovnával spory a účastnil se mnohých půtek. Ale Sebastianovi není násilí vlastní. Nemá v sobě tu bezcitnost, nebaží po zápasech, jež proslavily Iva Jennera.

Přesto dokázal vyřídit dalšího soka a obezřetně kroužil kolem třetího. Bylo patrné, že bez ohledu na své pocity a předpoklady je rozhodnut tuto situaci vyřešit, jak se patří. Opilec se k němu směle vrhl. Sebastian jej odrovnal rychlou kombinací dvou levých a jednoho pravého háku. Muž se rozplácl na podlahu a začal sténat. Zaměstnanci ocenili šéfovo vítězství uznalým broukáním a pořádným potleskem. St. Vincent se jen ušklíbl. Jakmile spatřil Evii v Camově náruči, zbrunátněl vzteky.

Spokojení diváci odvlekli zmlácené tesaře pryč. Ochotně popadli košťata a vědra a pustili se do uklízení. Někteří se tvářili o poznání přátelštěji než předtím. Sebastian setřel rukávem tenký pramínek krve, prýštící mu z koutku úst, sklonil se, zvedl převrácenou židli a postavil ji do kouta, kam patřila.

Cam pustil Evii a vydal se k němu. „Bojoval jste jako opravdový gentleman, pane.”

Sebastian mu věnoval výsměšný pohled. „Proč to nezní jako kompliment?”

Cam zastrčil ruce do kapes. „S párkem ochlastů jste si poradil celkem obstojně.”

„Zpočátku byli tři,” zavrčel Sebastian.

„Tedy s trojlístkem ochlastů… Jenže příště nemusíte mít tolik štěstí.”

„Příště? Jestli si myslíte, že se budu rvát pokaždé…”

„Jenner se rval,” odsekl Cam. „Egan taky. Skoro každou noc se venku něco semele. Nebo ve stáji, karetních saloncích…, poté co jsou hosté povzbuzeni hraním, ženami a alkoholem. V řešení těchto patálií se střídáme. Pokud tedy nestojíte o pravidelnou týdenní nakládačku, měl byste si osvojit několik triků. Pak sváry vyřídíte rychle a snadno. Velké škody neutrpíte vy ani klienti, navíc se vyhnete tahanicím s policií.”

„Nejspíš hovoříte o nekalých praktikách používaných lůzou v setmělých dvorcích…”

„Rozhodně se nejedná o půlhodinku nenáročného cvičení ve sportovním klubu,” odvětil kysele Cam.

Sebastian už už otvíral pusu, aby se s ním pohádal, když vtom si všiml blížící se manželky. Okamžitě změnil výraz. Šlo o naprostý opak rozhořčení a nedokázal jej skrýt. Dívčin upřímný zájem o jeho zdraví jakýmsi zázrakem rozptýlil záchvat nepřátelství a působil, že vikomt pojednou zjihl.

„Ublížili ti?” Evie si ho důkladně prohlížela. Ke svému ulehčení zjistila, že ačkoliv je pocuchaný a naštvaný, nedošel závažnější újmy.

Sebastian zavrtěl hlavou a držel jako beran, zatímco mu uhlazovala několik vlhkých jantarových kadeří, které mu spadaly do očí. „Jsem v pořádku,” zahučel. „Ve srovnání s nakládačkou, kterou mi uštědřil Westcliff, to byla legrace.”

Cam se nedal odbýt. „A čekají vás další, milostpane. Za předpokladu, že si neosvojíte několik užitečných fint.” Nečekal na šéfův souhlas a vydal se ke dveřím. „Dawsone!” zvolal. „Pojď sem na minutu. Kdepak, o práci nejde. Chceme, aby sis kapánek podal St. Vincenta.” Podíval se na Sebastiana a nevinně poznamenal: „Inu, na tohle ho dostanu vždycky. Už sem letí.”

Evie potlačila pobavený úsměv. Věděla, že Cam míní manželovi pomoct. Poslušně se stáhla do rohu. Jestliže Sebastian hodlá dál zápasit podle pravidel, nebude mít proti zákeřným neurvalcům šanci.

Do místnosti vstoupil podsaditý mladík.

„Dawson je nejlepší bojovník, jakého tu máme,” hlásil Cam. „Ukáže vám několik základních chvatů, jimiž útočníka snadno zneškodníte. Dawsone, práskni s panem St. Vincentem o zem. Ale s citem, ať mu nepřerazíš hřbet.”

Muž vypadal více než spokojeně. Několika těžkými kroky přistoupil ke svému zaměstnavateli, zahákl mu masitou paži kolem krku, bleskově ho uchopil za volně visící ruku a vzápětí si jej lehce přehodil přes rameno. Sebastian přistál na zádech. Zaskučel bolestí. Dawson se mu zrovna chystal skočit na břicho, když spěšně zasáhl Cam. Popadl nažhaveného svalovce za rameno. „Výborně, Dawsone. Skvělé. To stačí. Už ho nech, prosím. Ano. Díky.”

Evie vše sledovala s pěstí přitisknutou k ústům.

Cam podával Sebastianovi ruku. Chtěl mu pomoci vstát. Ten se zabručením odmítl. Převalil se a vyhrabal se na nohy. Věnoval cikánovi vražedný pohled. Většinu lidí by tím odradil, ale Rohan pokračoval v kázání. „Není na tom nic složitého. Opravdu. Přistoupíte k chlápkovi z boku, chňapnete ho za krk, zmocníte se jeho paže a docela snadno s ním praštíte o zem. Záleží na tom, kolik do chvatu vložíte síly. Takhle soupeře zneškodníte i na několik vteřin. No tak, zkuste to se mnou.”

Sebastianovi je nutno přičíst ke cti, že se při tréninku s Camem ovládal. Učil se rychle. Spíše ze vzdoru složil několika úspornými pohyby cikána na koberec. „Nemůžu zápasit tímto stylem,” ucedil.

Cam poznámku ignoroval. „Jestliže vás někdo uchopí zezadu, snadno ho zneškodníte pořádným úderem hlavy. Začněte tím, že přitisknete bradu k hrudi. Pak pořádně stiskněte zuby, pusu držte zavřenou a tvrdě a rychle škubněte hlavou dozadu, přímo do protivníkova obličeje. Není třeba mířit. Funguje to i dopředu. Už jste to někdy dělal? Ne? Nuže, trik spočívá v tom, že v průběhu akce nespustíte soka z očí. Zaměřte se na měkké části tváře, nikdy ne na čelo či lebku. Vložte do rány všechnu svoji sílu a pokuste se udeřit plochou čela zhruba tři centimetry nad obočím.”

Sebastian neochotně sledoval, jak mu mládenci předvádějí výpady na oblast krku, kopy a další způsoby, s jejichž pomocí lze zaútočit na zranitelná místa lidského těla. Zapojil se, kdykoliv ho vyzvali, a zdálo se, že svou fyzickou učinil na Cama dojem. Nicméně jakmile došlo na kopy do rozkroku, zdálo se, že číše jeho trpělivosti přetekla.

„Stačí,” zavrčel. „Přestaňte, Rohane.”

„Ještě nám zbývá několik věcí.”

„Kašlu na ně.”

Cam si vyměnil pohled s Evií. Dívka pokrčila rameny a neznatelně zavrtěla hlavou. Žádný netušil, odkud se v něm vzalo to podráždění. Cam Dawsona pochválil a vystrčil jej ze dveří.

Potom se obrátil k Sebastianovi, jenž ho s těžko skrývanou zuřivostí tahal za kabátec. „Nějaký problém, milostpane?” otázal se klidně.

St. Vincent se zlostně uchechtl. „Nikdy jsem nepředstíral, že jsem vzorem všech ctností. V minulosti jsem se dopustil prohřešků, z nichž by zčervenal i čert. Přesto existují věci, k nimž se nesnížím. Muži v mém postavení si nedupou po nohách, nekopají se do kolen, slabin ani zadku, když spolu bojují. Nebijí soka do ohryzku, nepodtrhávají mu nohu a nedej bože, aby mu škubali vlasy.”

Evie se odjakživa domnívala, že Cam se neumí dívat jinak než vlídně.

Pojednou však z jeho očí sálal chlad.

„A jaké přesně je vaše postavení, smím-li se zeptat?” otázal se cikán lehce uštěpačným tónem. „Jste šlechtic? Vždyť tak nežijete. Bydlíte v nočním klubu v místnosti, již donedávna obývaly štětky. Libujete si v zahálčivém životě? Vždyť jste právě srovnal do latě tři ožralé lumpy. Je trochu pozdě hrát si na svatouška, nezdá se vám?”

„Máte mi za zlé, že se pohybuji v určitých mezích?”

„Vůbec ne. Vadí mi, že vyznáváte dvojí metr. Romové říkají: Jedním zadkem na dvou koních sedět nelze.’ Chcete-li zde obstát, musíte se změnit. Nemůžete se chovat jako aristokratický flákač, který je nad tyhle věci povznesený. Kruci…, vždyť vy se pokoušíte zvládnout něco, co bych nedokázal ani já. Budete muset jednat s notorickými hráči, opilci, zloději, lháři, mistry zločinu, právníky, policajty a třiceti zaměstnanci, kteří jsou přesvědčeni, že se do měsíce sbalíte a vypadnete. Jenner je po smrti a vy jste zaujal jeho místo. Chtě nechtě se stáváte jednou z významných postav Londýna. Spousta lidí od vás začne žádat laskavosti, budou se pokoušet vás přechytračit či nad vámi ohrnovat nos. Nikdo vám neřekne pravdu do očí. Všichni budou lhát. Musíte zbystřit veškeré smysly, vzbuzovat dojem, že není radno stavět se vám do cesty. Jinak máte pramalou šanci na úspěch…” Hlas se mu vytratil. Zjevně by mu rád sdělil víc, ale stačilo pohlédnout Sebastianovi do očí a shledal, že další slova jsou zbytečná. Prohrábl si dlouhými prsty rozcuchanou černou kštici a odešel.

Trvalo dlouho, než se Evie odvážila přiblížit k manželovi. Nepřítomně hleděl do zdi, zřejmě o něčem hluboce přemýšlel. Neušlo jí, že většina lidí vypadá starší, když jsou unavení a přešlí, avšak Sebastian naopak vyhlížel mladě. Pohlédla na něj a zamumlala: „Proč to děláš? Určitě ne kvůli penězům. Co doufáš, že tu najdeš?”

Nečekaná otázka zažehla v jeho očích jiskru pobavení. „Až to zjistím…, povím ti to.”

14

Následující odpoledne vstoupil Sebastian do kanceláře, kde Evie sčítala stvrzenky a zapisovala cifry do účetních knih. „Máš návštěvu,” hlásil bez úvodu. Podíval se jí do očí, vykukujících zpoza pořadačů. „Je to paní Huntová.”

Evie na něho užasle zírala, srdce jí poskočilo. Dlouho se trápila otázkou, zda má nebo nemá Annabelle napsat. Toužila po setkání s přítelkyněmi a zároveň se ho bála. Děsila se toho, že ji odsoudí za svazek se St. Vincentem. Zvolna se postavila. „Jsi si jist, že se nejedná o další podvod?”

„Zcela určitě,” prohlásil posměšně. „V uších mi ještě zvoní četná obvinění a urážky. Paní Huntová i slečna Bowmanová jsou toho názoru, že jsem tě unesl, znásilnil a při svatebním obřadu vymámil tvoje ,ano’ s příslovečným nožem na krku. Pochopitelně tvém.”

„Slečna Bowmanová?” opakovala Evie. Okamžitě si uvědomila, že to nemůže být Lillian, jelikož ta právě tráví líbánky s lordem Westcliffem.

„Daisy je tu také?”

„Rozčilená jako sršen,” potvrdil. „Asi bys je měla ujistit, že ses za mě provdala ze svobodné vůle. Jinak bezpochyby pošlou pro nejbližšího konstábla, aby mě zatkl.”

Vzrušení způsobilo, že se dívce zrychlil tep. „Nemůžu uvěřit, že se odvážily sem přijít. Pan Hunt stoprocentně netuší, co Annabelle provádí.”

„S tím naprosto souhlasím. Jistě by své ženě nedovolil, aby se ke mně přiblížila na vzdálenost deseti mil. Ani Bowmanovi by neskákali radostí, kdyby se dozvěděli, že jejich dcera překročila práh hráčského doupěte. Ale jak znám tvé kamarádky, nepochybuji, že si vymyslely nějakou důmyslnou výmluvu, aby zakryly svoje pravé úmysly.”

„Kde jsou? Neříkej, žes je nechal přešlapovat u zadního vchodu.”

„Doprovodil jsem je do čítárny.”

Tolik dychtila po setkání s nimi, že se musela ovládat, aby se tam neřítila tryskem. S manželem v patách rázně překročila práh, načež se nerozhodně zastavila.

Spatřila Annabelle s vlasy barvy světlého medu stočenými do neupravených prstýnků. Pleť měla svěží jako růžovolící děvčata vymalovaná na plechovkách s bonbony. Byla to typická anglická kráska.

Evie se před ní od prvního setkání ostýchala, obávala se, že jí bude toto nádherné stvoření pohrdat. Nicméně zakrátko se ukázalo, že Annabelle je milá a laskavá a ráda si tropí žerty sama ze sebe.

Daisy Bowmanová, Lillianina mladší sestra, je sice malá a drobná, avšak veliká osobnost. Plná ideálů, poněkud rozmarná a nesmírně romantická, s oblibou hltá romány plné darebáků a ničemů. Vypadá jako skřítek, ale sálá z ní inteligence, kterou jako by někteří lidé neviděli. Pokožku má světlou, vlasy tmavé, čtverácké oči barvy perníku rámují neuvěřitelně dlouhé řasy.

Jakmile ji uviděly, vrhly se k ní s pokřikem, který se nehodí k dobře vychovaným dámám. Evie vypískla nadšením, když se všechny objaly a počastovaly se hubičkami. Vzrušení bylo nakažlivé. Štěbetaly jedna přes druhou, hlasitě se smály, když vtom někdo vtrhl do místnosti.

Byl to Cam. Oči měl vytřeštěné, zrychleně oddychoval, jako by utíkal ze všech sil. Bystrým zrakem přelétl celou místnost a zvážil situaci. Napětí z něho vyprchávalo jen zvolna. „A kruci,” broukl. „Myslel jsem, že se tu strhla mela.”

„Všechno je v pořádku, Came,” zahlaholila Evie. Annabelle ji objímala kolem ramen. „Navštívily mě kamarádky, to je vše.”

Pohlédl na Sebastiana a kysele poznamenal: „Ani prasata na jatkách tak nepiští.”

Sebastian podezřele tiskl rty. Nemohl si dovolit naplno se šklebit. „Paní Huntová, slečno Bowmanová, tohle je pan Rohan. Omluvte jeho neotesanost, je totiž…”

„Násilník?” navrhla nevinně Daisy.

Tentokrát se Sebastian zaculil na celé kolo. „Chtěl jsem říct naskočen přítomností opravdových dam’. V klubu to nebývá zvykem.”

„Tohle jsou dámy?” Cam se na příchozí podezíravě zadíval. Největší pozornost věnoval drobné Daisy.

Ta ho okázale ignorovala. Obrátila se k Annabelle. „Slyšela jsem, že cikáni disponují neodolatelným kouzlem. Neodůvodněná pověra, jak vidím.”

Cam výhružně přimhouřil zlatisté oči. „Také s oblibou unášíme bílé

panny.”

Dříve než mohla výměna pokračovat, zasáhla Evie: „Pane,” pravila k Sebastianovi formálně, „pokud nemáte námitek, ráda bych si s přítelkyněmi pohovořila v soukromí.”

„Zajisté,” odvětil s nečekanou zdvořilostí. „Přejete si nějaké občerstvení, drahá?”

„Ano, děkuji vám.”

Jakmile za muži zapadly dveře, Daisy vyhrkla: „Jak s ním můžete mluvit tak slušně po tom, co provedl?”

„Daisy,” spustila provinile Evie. „Mr-mrzí mě, co se st-stalo Lillian, ale já…”

„Tohle pusťte z hlavy,” přerušila ji přítelkyně rozčileně. „Teď mám na mysli vás! Zneužil své převahy, donutil vás, abyste si ho vzala, a pak…”

„K ničemu mě nenutil.” Evie pohlédla z rozhořčené Daisy na Annabelle, která ji se zájmem sledovala. „Opravdu ne! To já jsem ho vyhledala. Posaďte se a já vám všechno povím. Jak se vám povedlo dostat do klubu?”

„Manžel odjel za obchodem,” odvětila Annabelle s křivým úsměvem.

„Bowmanovým jsem namluvila, že jdeme s Daisy nakupovat na ulici St. James. Dělám jí gardedámu, jak vidíte.”

„Skutečně jsme nakupovaly,” dodala plaše Daisy. „Jenom jsme si potom kapánek zašly…”

Annabelle s Daisy se uvelebily na pohovce, Evie si k nim přitáhla křeslo. Malinko zadrhávala, když líčila události, které se přihodily poté, co opustila dům Maybrickových. Nesmírně se jí ulevilo, když jí kamarádky nic nevyčítaly. Místo toho ji zahrnuly pochopením a sympatiemi, přestože zjevně nesouhlasily s výběrem muže, jehož si pro svou spásu zvolila.

„Omlouvám se,” prohlásila Evie, sotva si všimla nespokojené vrásky na Annabellině hladkém alabastrovém čele. „Uvědomuji si, že mi St. Vincenta neschvalujete.”

„S námi to nemá nic společného,” ubezpečila ji vlídně Annabelle.

„Zůstanu vaší přítelkyní za všech okolností. Nevadilo by mi, ani kdybyste se provdala za samotného ďábla.”

„Co chcete říct tím ,kdyby’?” popíchla ji Daisy.

„Co se stalo, stalo se,” pokračovala Annabelle. Vrhla na Daisy letmý výhružný pohled. „Nyní jde o to, jak vám co nejlépe pomoci.”

Evie se vděčně zazubila. „Jediné, co potřebuji, je vaše přátelství. Bála jsem se, že mě zavrhnete.”

„V žádném případě.” Annabelle se natáhla, aby ji pohladila po ryšavých kadeřích. „Drahá, doufám, že to nevyzní troufale, ale poněvadž jste se odstěhovala od rodiny poněkud nakvap, napadlo mě, že jste se nestačila pořádně sbalit. Proto jsem vám přivezla něco na sebe. Vím, že držíte smutek, proto jsem vybírala pouze hnědé, černé a šedé odstíny. Samozřejmě jsem nezapomněla na noční košile, rukavičky a další

propriety. Nechám vše přinést z kočáru, jestli chcete. Jsme téměř stejně vysoké, proto se domnívám, že stačí několik drobných úprav…”

„Ach Annabelle!” zvolala Evie a vrhla se kamarádce kolem krku. „Jste tak štědrá! Ale nemůžu po vás chtít, abyste se kvůli mně vzdávala svého oblečení.”

„Věřte mi, není to žádná oběť.” Annabelle se od dívky odtáhla a usmála se. „Zanedlouho se do těchhle šatů stejně nevejdu.”

Potom se Evii svěřila, že minulý měsíc se potvrdilo její podezření. Skutečně je v jiném stavu. „Ach Annabelle!” kála se Evie. „Natolik jsem se utápěla ve vlastních problémech, že jsem se dočista zapomněla zeptat, jak se cítíte. Je to tedy pravda? Lékař to osvědčil?”

„Ano!” ujala se slova Daisy. Vyskočila z pohovky a předvedla krátký vítězoslavný taneček, jako by nevydržela dál klidně sedět. „Z čekanek budou tety!”

Evie se k ní přidala a skotačily spolu jako rozradostněné děti, zatímco Annabelle zůstala sedět a pobaveně je sledovala. „Nebesa, vy dvě jste ale kvítka,” culila se. „Kéž by tu byla Lillian. Bezpochyby by to vaše řádění nějak jadrně okomentovala.”

Zmínka o Lillian úplně zchladila Eviino nadšení. Plácla sebou zpátky do křesla a plna obav se zadívala na Annabelle. „Odpustí mi, že jsem se pr-provdala za St. Vincenta, po tom všem, co jí provedl?”

„Samozřejmě,” povzbudila ji přítelkyně vlídně. „Dobře víte, jak je loajální. Odpustila by vám vše kromě vraždy. A možná i tu. Avšak obávám se, že St. Vincentovi hned tak odpustit nedokáže.”

Daisy se zamračila a uhladila si sukně. „Je jisté, že St. Vincent si velice znepřátelil lorda Westcliffa. Což celou situaci podstatně komplikuje.”

Rozhovor přerušil příchod služky. Evie nalila sobě a Annabelle čaj. Daisy odmítla s tím, že si raději prohlédne knihy vystavené na policích. Zblízka zkoumala jejich názvy vytištěné na barevných hřbetech z pergamenu. „Většina svazků mizí pod vrstvou prachu,” hlásila. „Zřejmě je roky nikdo nečetl!”

Annabelle k ní s potutelným úsměvem vzhlédla. „Vsadím se, že je četlo jen pár lidí. Pokud vůbec někdo. Nezdá se, že by gentlemani navštěvující tento klub dávali přednost literárním dílům, když se jim zde nabízí dostatek šťavnatějších kratochvílí.”

„Proč tu vůbec máte čítárnu, když není využívaná?” zeptala se popuzeně Daisy. „Neumím si představit víc vzrušující činnost, než je četba. Občas se do příběhu natolik vžiji, až se mi rozbuší srdce.”

„Je zde určitá věc…,” zamumlala Annabelle a nevhodně se ušklíbla. Daisy ji stejně neslyšela, jelikož postupovala dál podél řady polic. Proto pohlédla na Evii a prohodila tichým hlasem: „Když už jsme u toho, Evie… Mrzí mě, že si s vámi nikdo nepromluvil před svatební nocí. Byl St. Vincent ohleduplný?”

Dívka cítila, jak jí hoří tváře. Kvapně přikývla. „Je velice zkušený, což se ostatně dalo čekat.”

„Ale byl k vám něžný?”

„Ano… Alespoň si to myslím.”

Annabelle se usmála. „Poněkud trapné téma, že? Nicméně kdybyste se chtěla v této souvislosti na něco zeptat, doufám, že se nebudete ostýchat a svěříte se mi. Připadám si jako vaše starší sestra, to snad víte.”

„Však já k vám cítím totéž.” Evie přítelkyni stiskla povzbudivě ruku.

„Ráda bych se poradila o několika věcech, ale hovořit o nich…”

„Proklatě!” vypískla Daisy na opačném konci místnosti. Okamžitě se na ni zadívaly. Spatřily, jak děvče cloumá jednou z mahagonových skříní.

„Trochu jsem se o to opřela a uslyšela cvaknutí. Pak se to celé otočilo.”

„To jsou tajné dveře,” vysvětila Evie. „V klubu je jich několik, a také skrytých chodeb. Když dojde k policejní šťáře, slouží jako skrýš. Také je využívají osoby, které potřebují bleskově zmizet.”

„Kam tyhle vedou?”

Obávala se pokračovat ve výkladu. Dobrodružně naladěná Daisy by se mohla vydat na průzkum. „Nikam, kam byste se chtěla podívat, má drahá. Pravděpodobně do komory. Lepší bude, když je zase zaklapnete.”

„Hmmm.”

Zatímco se Daisy dál věnovala románům, Evie a Annabelle se vrátily k předchozímu rozhovoru. Šeptaly. „Pravdou zůstává,” svěřovala se Evie,

„že Sebastian se kvůli mně rozhodl žít nějaký čas v celibátu. Jestliže vytrvá, začneme spolu spát jako muž a žena.”

To že vám slíbil?” Annabelle vykulila pomněnkové oči. „Propána! St. Vincent a celibát to nejde dohromady. Jak se vám proboha podařilo vymámit z něj takový slib?”

„Povídal… Naznačil mi…, že mu za to stojím.”

Annabelle užasle zavrtěla hlavou. Zvláštně se usmívala. „To se mu nepodobá. Ani zdaleka ne. Určitě bude švindlovat.”

„Ano. Přesto se domnívám, že jednal z upřímných pohnutek.”

„St. Vincent neumí být upřímný,” poznamenala Annabelle kysele.

Evie nedokázala pustit z hlavy, jak ji Sebastian právě v této místnosti naléhavě objímal. Na hrdle cítila záchvěvy jeho dechu, s nezměrnou něhou se dotýkal rty její pleti. V hlase mu zazněla čiročirá vášeň, když zašeptal:

„Chci tě víc než cokoliv na tomto světě…”

Copak by dokázala něco takového vysvětlit Annabelle? Copak se dá slovy vyjádřit, co cítí? Důvěřuje svým instinktům a tudíž i Sebastianovi. Copak je tak těžké uvěřit, že muž jako on, který si vybíral nejkrásnější ženy Anglie, nakonec zatoužil po nemožné Evii Jennerové?

Mimoto Sebastian už není tím nadutým floutkem, jenž se bezcílně poflakoval po sídle lorda Westcliffa. Něco se v něm změnilo a pořád se mění. Může za to snad nevydařený pokus o únos Lillian? Anebo jeho přerod začal později, v průběhu strastiplné cesty do Gretna Greenu? Snad s tím má co dočinění klub. Zvláštně se chová od té doby, co sem poprvé vkročil. O cosi usiluje. O něco, co neumí pojmenovat ani on sám…

„Ale ne,” zakňourala lítostivě Annabelle. Hleděla Evii přes rameno.

„Co se děje?” Evie se otočila, aby zjistila, co přítelkyni rozladilo.

Nebylo třeba nic vysvětlovat. Zůstaly v místnosti samy. Tajný vchod zel dokořán. Jak se dalo čekat, nesmírně zvědavá Daisy neodolala a vydala se prozkoumat zapovězenou chodbu.

„Kam to vede?” chtěla vědět Annabelle. Zhluboka si vzdychla a rázně postavila nedopitý šálek zpátky na stolek.

„Záleží na tom, kterým směrem se vydala,” mračila se Evie. „Je to tak trochu bludiště. Chodba se větví do dvou směrů. Také jsou tam schody vedoucí do druhého patra. Naštěstí nemáme otevřeno. Jinak by se mohla dostat do pěkných potíží.”

„Nezapomeňte, že je to Daisy Bowmanová,” připomněla jí kamarádka suše. „Pokud je zde sebemenší šance vyvést nějaký malér, ona už si k němu cestu najde.”

Daisy se kradla temnou chodbou. Jímalo ji totéž vzrušení, jako když si v dětství hrála se sestrou na piráty v domě na Páté avenue v Manhattanvilleu. Sotva jim skončilo vyučování, vyběhly na zahradu, dvě copaté a věčně rozedrané darebačky. Honily před sebou obruče a kutaly díry v květinových záhonech. Jednoho dne si vzaly do hlavy, že si zbudují tajnou pirátskou jeskyni. Celé léto pilně „hloubily” tunel v živém plotě lemujícím průčelí a postranní části domu. Úporně se jím prořezávaly, až vytvořily jakýsi kanál, jimž probíhaly jako myšky. Ve své „pirátské skrýši” pořádaly tajná sezení. Měly dokonce i svoji „dřevěnou truhlu s pokladem”,

již zakopaly vedle stavení. Dobré zábavě učinil přítrž vzteklý zahradník. Bědoval, že mu zničily plot. Přirozeně následoval trest domácí vězení po dobu několika týdnů.

Při pomyšlení na milovanou starší sestru se Daisy nostalgicky usmála. Zaplavil ji pocit osamělosti. Odjakživa byly s Lillian pohromadě. Spolu se hádaly, smály, dostávaly se do průšvihů a vzájemně se zachraňovaly, kdykoliv to šlo. Upřímně ji těšilo, že Lillian nalezla v houževnatém Westcliffovi rovnocenného partnera. Přesto sestru nesmírně postrádala. Všechny čekanky, včetně Evie, si našly manžely a staly se součástí záhadného světa vdaných žen, do něhož ona nepatří. Proto se také bude muset brzy provdat za nějakého milého, srdečného gentlemana, jenž bude sdílet její vášeň pro knihy. Bude nosit brýle a milovat děti a psy.

Dál postupovala pouze po hmatu. Proto málem upadla, když dospěla ke schodišti, jež se jí nečekaně postavilo do cesty. Zdola probleskovalo slabé světlo, proto se za ním vydala. Jak se k němu blížila, shledala, že se line zpoza jakýchsi dveří. Zajímalo by ji, co se za nimi skrývá. Zastavila se. K uším jí dolehlo pravidelné ťukání. Odmlka a další staccato.

Zvědavost byla silnější než strach. Pevně se opřela o dřevěnou desku a zatlačila. Dveře povolily zcela snadno. Záře se nahrnula do chodby. Dívka odhodlaně vstoupila do místnosti, v níž spatřila několik prázdných stolů a židlí a také dvě obrovské stříbrné urny. Jakmile se rozhlédla, spatřila zdroj podivného zvuku. Jakýsi muž seděl v podřepu u stěny a opravoval poškozené táflování. Čile se oháněl kladivem a šikovně zatloukal hřebíky. Sotva zaslechl skřípot veřejí, plavně se postavil a nástroj v jeho ruce se proměnil ve zbraň.

Byl to ten cikán…, kluk s očima hladového pantera. Sundal si kabátec i vestu, dokonce i kravatu, takže tu před ní stál pouze v tenké bílé košili zastrčené do upnutých kalhot. Jediný pohled vyvolal v Daisy tutéž reakci jako nahoře. V hrudi jí píchlo a srdce se rozbušilo. Dočista zkoprněla. Jsou tu sami… Ani nemrkla, když se k ní zvolna blížil.

Nikdy se nesetkala s člověkem, jenž by byl obdařen tímto zvláštním exotickým kouzlem. Snědá pokožka měla barvu světlého medu, oříškové oči rámovaly těžké černé řasy, husté vlasy mu spadaly do čela. Byl velmi štíhlý, téměř kostnatý, avšak pevně stavěný a široký v ramenou. Až dospěje v muže, bude neodolatelný.

„Co tu pohledáváte?” zeptal se Rohan. Nezastavil se, dokud se k dívce nepřiblížil natolik, až instinktivně ucouvla. Opřela se zády o zeď. Co si

pamatovala, nikdo se k ní dosud tak nechoval. Tenhle kluk zjevně netuší, jak jednat s dámou.

„Bádám,” vydechla.

„Copak vám někdo ukázal tajnou chodbu?”

Škubla sebou, když se opřel dlaněmi o stěnu a uvěznil ji mezi svými pažemi. Byl o hlavu vyšší než ona, zírala mu přímo na snědé hrdlo. Snažila se, aby nepoznal, jak je nervózní. Nadechla se a vyhrkla: „Kdepak. Objevila jsem ji sama. Máte nezvyklý přízvuk.”

„Však vy také. Jste Američanka?”

Daisy přikývla. O řeč přišla ve chvíli, kdy si všimla malého diamantu v mužově ušním lalůčku. Náušnička v ní vzbuzovala prapodivný pocit, hraničící až s odporem. Vadilo jí, že samým rozčilením zrůžověla. Ve vzduchu se vznášela vůně mýdla smíšená s náznakem pachu koní a kůže. Líbila se jí. Připadala jí taková mužná. Otec byl cítit docela jinak kolínskou a krémem na boty. A také čerstvě vytištěnými bankovkami.

Nejisté klouzala očima po mládencových dlouhých pažích, jež trčely z vyhrnutých rukávů. Ohromeně se zadívala na obrázek, který měl vytetovaný na předloktí. Jednalo se o maličkého černého koně s křídly.

Všiml si jejího užaslého pohledu a spustil ruku níž, aby Daisy lépe viděla. „To je takový irský symbol,” zamumlal. „Strašidelný kůň. Zjevuje se v nočních můrách. Říká se mu púké.”

Daisy se mdle usmála tomu divnému slovu. „Dá se to smýt?” otázala se váhavě.

Zavrtěl hlavou. Pozoruhodné oči se napůl skryly ve vějířích řas.

„Je púké něco jako Pegas z řeckých mýtů?” zeptala se, aby řeč nestála, přičemž se vší silou tiskla ke stěně.

Rohan si ji nestoudně prohlížel. Takhle ji zatím nikdo neokukoval. „Ne. Je mnohem nebezpečnější. Z očí mu šlehají žluté plameny, a když kráčí, hory se třesou. Navíc hovoří hlubokým lidským hlasem. Pokud chce někoho pozvat na projížďku, zastaví se o půlnoci před jeho domem a zavolá jej jménem. Toho, kdo ho poslechne a vyhoupne se na jeho hřbet, čeká let přes celou zemi a oceány.

Ten, komu se podaří vrátit se ve zdraví domů, se dočista změní. Jeho život už není takový, jaký býval.”

Daisy cítila, jak jí na těle naskakuje husí kůže. Všechny smysly ji nabádaly, že je načase ukončit tento zvláštní rozhovor a okamžitě zmizet.

„Zajímavé.” Zbrkle se otočila a zapátrala po tajných dveřích. Ke svému zklamání zjistila, že je stačil zavřít. Šikovně splynuly s dřevěným ostěním.

Zpanikařila. Divoce zatlačila na několika místech ve snaze objevit skrytý mechanismus.

Zpocenými dlaněmi zoufale bušila do stěny. Do ucha jí dolehl Rohanův tichý hlas. „Stejně nic nenajdete. Západka se dá uvolnit pouze na jediném místě.”

Ucítila na hrdle jeho horký dech. Zlehka se k ní tiskl. V Daisy se všechno bouřilo.

„Proč mi je neukážete?” Dívka se pokusila o ledabylý tón své sestry, avšak zahanbeně zjistila, že se zmohla pouze na vystrašené kňourání.

„Co dostanu na oplátku?”

Pokoušela se zachovat klid a důstojnost, třebaže se jí srdce třepalo v hrudi jako vyděšené ptáče. Odhodlaně se postavila k muži čelem v naději, že ho srovná přímým slovním útokem. „Pane Rohane, pokud se mi snažíte naznačit, že bych měla… Nuže, vy opravdu nejste gentleman!”

Neustoupil ani o píď. V šeru se zablýskly oslnivě bílé zuby. „Zato vím, jak otevřít dveře,” připomněl jí.

„Chcete peníze?”

„Ne.”

Bolestivě polkla. „Pak tedy souhlas?” Shledala, že nerozumí, proto se pustila do vysvětlování. Tváře jí hořely. „Chcete můj souhlas, abyste mě směl obejmout… a políbit?”

Rohanovi se ďábelsky zablesklo v očích. „Ano,” připustil. „Chci váš souhlas.”

Daisy nevěřila svým uším. Dostane svůj první polibek. Vždycky si představovala, že k němu dojde za romantických okolností v anglické zahradě, při měsíčku. Blonďatý mládenec s nevinným výrazem jí nejprve zarecituje milostnou báseň a skončí těsně předtím, než se jejich rty střetnou… Ani ve snu by ji nenapadlo, že tato mimořádná událost nastane ve sklepě hazardního klubu a vysněným milencem bude cikánský krupiér. Na druhou stranu jí je dvacet let a možná je načase posbírat nějaké zkušenosti.

Znovu polkla, pokusila se ovládnout vzrušený dech. Zírala na mužovo hrdlo a poodhalený hrudník. Jeho pleť se leskla jako jantarový satén. Přimkl se k ní blíž, a dívce se vetřela do nosu jeho exotická vůně. Zdvihl ruku a jakoby náhodou se přitom klouby prstů letmo dotkl jejího drobného ňadra. Určitě to neudělal schválně, přesvědčovala samu sebe Daisy. Připadala si jako v mrákotách. Vzdáleně si uvědomovala, jak je

vzrušená a škrtí ji živůtek. Mladík ji uchopil štíhlými prsty za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala.

Zahleděl se do temných studánek jejích omámených očí. Přejel bříšky prstů po dívčiných kyprých rtech. Rozechvěly se a pootevřely. Druhou dlaní nejprve polaskal hrdou šíji a poté rukou podepřel dívce hlavu. Což bylo jedině dobře, protože Daisy se znenadání zmocnil pocit, že se co nevidět zhroutí. Jemně, ale náruživě ji políbil. Znovu a znovu ochutnával její ústa. Vzedmul se v ní příjemný žár. Už nedokázala déle odolávat vábení mužova těla a lačně se k němu přitiskla. Stoupla si na špičky, popadla Rohana za ramena a zalapala blahem po dechu, jakmile ji pevně sevřel v náruči.

Když konečně zvedl hlavu, Daisy si zahanbeně uvědomila, že na něm visí jako tonoucí. Okamžitě ho pustila a odtáhla se, jak nejdál to šlo. Nechápala, co ji to popadlo, a velice se za svoje chování styděla. Proto se na Rohana výhružně zamračila.

„Vůbec nic jsem necítila,” prohlásila mrazivě. „Ale měla bych vám připsat ke cti, že jste se snažil. Ted mi ukažte, kde…”

Vypískla údivem, protože se jí znovu zmocnil. Pozdě si uvědomila, že nemístná poznámka pro něho představovala výzvu. Tentokrát na ni svými ústy přímo útočil, důkladně svíral její hlavu v dlaních. Ohromilo ji, když ucítila v ústech jeho jazyk a libý pocit ji proklál jako šíp.

Naposledy ji pohladil svými rty a odtáhl se. Vpíjel se do ní pohledem.

Mlčky ji vyzýval, ať popře svou náklonnost k němu.

Daisy posbírala poslední zbytky sebevědomí. „Pořád nic,” hlesla.

Tvrdě ji k sobě přimáčkl a sklonil černovlasou hlavu. Dívka netušila, že polibek může být tak vášnivý. Maličko ji nadzdvihl a přivinul si ji k hrudi. Otíral se o její drobná ňadra, nohou se vklínil mezi chodidla. Dorážel na Daisy dobyvačnými ústy, až se mu chvěla v náruči jako vyděšené zvířátko. Když skončil, připadala si vláčná a pokrotlá. Cele se soustředila pouze na záplavu příjemných pocitů, jež vedou k neznámému cíli.

Otevřela oči. Omámeně se zadívala na svého společníka. „Tohle… Tohle bylo o hodně lepší,” zajíkala se. Snažila se hovořit důstojně. „Těší mě, že jsem vás něco naučila.” Odvrátila se, ale stihla si všimnout mužova pobaveného úsměvu. Natáhl se, stiskl skrytou západku a dveře se otevřely. K Daisyinu znepokojení za ní Rohan vykročil do temné chodby a doprovodil ji k úzkému schodišti. Pohyboval se s obdivuhodnou jistotou jako kočka, které husté šero rovněž nečiní žádné potíže. Vystoupali

nahoru, kde tmu ředilo světlo dopadající sem z čítárny. Zastavili se.

Daisy cítila, že by měla něco říct. „Sbohem, pane Rohane. Pravděpodobně se už nikdy neshledáme.” Pevně v to doufala, jelikož by se mu nemohla podívat zpříma do očí.

Naklonil se jí přes rameno a špitl do ucha: „Třeba se někdy o půlnoci zjevím ve vašem okně a budu vás lákat k projížďce přes hory a oceány. Pokud mi neodoláte…, váš život se nadobro změní.”

S těmito slovy otevřel dveře a jemně postrčil Daisy do čítárny. Vchod za ní tiše zaklapl. Oslněná jasnou září, rozpačitě pomrkávala na Annabelle a Evii.

Annabelle se kysele ozvala: „Mělo mě napadnout, že osoba jako vy nedokáže odolat tajným dveřím. Kam jste se vydala?”

„Evie měla pravdu,” vyhrkla Daisy a líčka jí vzplála zrádnou červení.

„Octla jsem se na místě, po němž jsem opravdu netoužila.”

15

Ačkoliv róby od Annabelle Huntové rovněž nesplňovaly všechna přísná kritéria na smuteční šat, Evie se rozhodla je nosit. Usoudila, že zkostnatělým pravidlům se už stejně zpronevěřila tím, že místo nepříjemného krepu dala přednost oděvům z jemnějších materiálů. Navíc zde v klubu by se sotva někdo odvážil ji kritizovat. V takovém případě je úplně jedno, zda se žena obléká do černého, hnědi či šedi. Otci by to určitě nevadilo.

Zdvihla noticku, kterou připojila Annabelle. Znovu ji s úsměvem přečetla. „Nechala jsem si je ušít v Paříži,” psala přítelkyně, „aniž bych vzala v úvahu plodnost pana Hunta. Než znovu zeštíhlím natolik, abych je mohla nosit, vyjdou z módy Proto vám je dávám darem, nejdražší přítelkyně.”

Evie si vybrala oděv z měkké šedé vlny obroubený hedvábím. Zjistila, že jí padne jako ulitý. Nicméně radost z nových šatů vzala za své, jakmile si vzpomněla na tatínka. Sklíčeně se vydala do hlavního hracího sálu, kde spatřila Sebastiana, jak hovoří se dvěma zaprášenými zedníky. O hodně je převyšoval. Pozorně k nim skláněl hlavu a pak pronesl jakousi vtipnou poznámku, na niž řemeslníci odpověděli smíchem.

Pohlédl Eviiným směrem a v očích se mu zračil smích. Povážlivě zjihl, rozloučil se s nádeníky a dlouhými kroky zamířil k ženě. Té se zmocnila dychtivost, již musela za všech okolností potlačit. Přece nebude bláznit po vlastním manželovi. Ať se však snažila sebevíc, láska k Sebastianovi prosakovala na povrch a měnila se v démantový prach, který jako by se vznášel kolem ní a viditelně jiskřil. Zvláštní, ale i Sebastian vypadal, že ho těší její přítomnost, jako by před ní odhodil svoji masku životem unaveného darmošlapa. Upřímně se na ni usmíval a byl k ní milý.

„Evie…” Sklonil k dívce zlatovlasou hlavu. „Jsi v pořádku?”

„Ano, já… Ne.” Nervózně si promnula spánky.

„Jsem unavená. Navíc se nudím a mám hlad.”

Tiše se zachechtal a ženina nálada prudce stoupla. „S tím můžu něco udělat.”

„Nechtěla jsem tě vytrhovat z práce,” oznámila mu rozpačitě.

„Na chvíli převezme vedení Rohan. Pojď, podíváme se, zda je v biliárovém salonu volno.”

„V biliárovém salonu?” nechápala. „Proč bychom tam chodili?”

Provokativně se na ni zadíval. „Abychom si pohráli, samozřejmě.”

„Ale ženy kulečník nehrají.”

„Ve Francii ano.”

„Podle toho, co říká Annabelle, jsou Francouzky mnohem podnikavější než my.”

„Ano. Francouzi zásadně přemýšlejí dopředu a jsou velice pokrokoví, zatímco my Angličané hledíme na jakékoliv potěšení s hlubokou nedůvěrou.”

V biliárovém salonu opravdu nikdo nebyl. Sebastian nechal z kuchyně přinést oběd a usadil Evii k malému stolku v rohu. Zatímco jedla, bavil ji všemožným vyprávěním. Nechápala, proč se jí věnuje, když má tolik bezodkladných úkolů. Po léta se vyhýbala všem hovorům s muži. Bez zábran jí dávali najevo, jak je svým zadrháváním k smrti nudí. Není divu, že se její sebevědomí smrsklo na nepatrný drobeček. Nicméně Sebastian pozorně naslouchal všemu, co povídala, jako by byla bůhvíjak zábavná společnice. Povzbuzoval ji, aby se neostýchala, a byl rád, když se s ním o něco neobratně přela.

Jakmile se nasytila, odtáhl ji Sebastian ke kulečníkovému stolu, kde jí vrazil do rukou tágo s koženou špičkou. Nedbal na chabé protesty a zatvrzele manželce vysvětloval základní pravidla hry. „Hlavně mi netvrď, že se to nehodí,” dobíral si ji. „Nezapomeň, žes se mnou utekla do Gretna Greenu. Co horšího můžeš udělat? Kulečník je proti tomu švanda. Skloň se nad stolem.”

Poslechla a nemotorně se nachýlila vpřed. Zrudla, když nad sebou ucítila Sebastianovo mužné tělo. Názorně jí předváděl, jak má tágo správně držet. „A teď,” slyšela ho říkat, „vytvoř z ukazováku kroužek a provlékni jím špičku tága. Výborně. Nesvírej ho tak pevně, zlato… Hezky uvolni ruku. Dokonalé.” Přiblížil k ní hlavu a k dívce dolehl závan vůně santálového dřeva. „Zkus si představit pomyslnou dráhu mezi bílou koulí, do níž se šťouchá, a tou barevnou. Musíš ji trefit přímo sem…,” ukázal na místo těsně nad středem, „aby poslala barevnou kouli do postranního otvoru. Je to přímý zásah, vidíš? Skloň trochu hlavu. Poodtáhni tágo dozadu a snaž se ji plynulým pohybem zasáhnout.”

Evie cítila, jak špička tága sklouzla po bílé kouli, nemotorně ji roztočila a poslala ke straně stolu.

„Špatný šťouch,” poznamenal Sebastian. Obratně kouli chytil a postavil zpátky na místo. „Kdykoliv se ti to stane, chop se křídy, potírej jí špičku

tága a tvař se zamyšleně. Snaž se všechna svá pochybení svést na špatné vybavení a nikdy se nepřiznávej k nevalným schopnostem.”

Evie cítila, jak se usmívá. Znovu se odhodlaně opřela o stůl. Možná to není správné, když otec nedávno zemřel, ale poprvé po dlouhé době se opravdu dobře bavila.

Sebastian k ní znovu přistoupil zezadu a zakryl jí ruce svými dlaněmi.

„Dovol, ukážu ti to. Drž tágo pod tímto úhlem.” Společně se soustředili na správné uchopení a prostrčili tágo Eviiným připraveným ukazovákem. Dívka vycítila skrytý sexuální podtext tohoto pohybu a zčervenala jako pivoňka. „Styď se,” zamumlal Sebastian. „Žádná slušná mladá dáma na takové věci nemyslí.”

Evie se bezmocně zachichotala. Muž ustoupil stranou. Líně ji sledoval.

„Zkus to znovu.”

Plně se soustředila na bílý cíl a rázně udeřila. Tentokrát barevná koule hladce zmizela v postranním otvoru. „Dokázala jsem to!” vykřikla.

Sebastian se vítězoslavně zašklebil a předvedl jí další finty. Upravoval polohu ženina těla i rukou, nepromeškal jedinou příležitost, aby ji mohl obejmout. Evie si užívala radosti ze hry a předstírala, že jeho doteky nebere na vědomí. Nicméně když jí už potřetí zkazil svým lísáním šťouch, vyčítavě se k muži obrátila. „Jak má člověk pořádně hrát, když se na něj ustavičně někdo lepí?”

„Pouze jsem korigoval tvůj postoj,” bránil se. Výmluvně se na něho zakřenila. Zaculil se a zpola si sedl na kulečníkový stůl. „Je to tvoje vina, že jsem byl nucen uchýlit se k podobnému chování. Ujišťuji tě, že i mně to už leze na nervy. Běhám za tebou jako nadržený adolescent za služkou. Víc potěšení v životě nemám.”

„No ne? Tak ty jsi jako kluk proháněl komorné?”

„Panebože, samozřejmě že ne! Jak se na něco takového můžeš vůbec ptát?” Tvářil se dotčeně. Sotva se začala provinile omlouvat, prohlásil nabubřele: „To ony pronásledovaly mě!”

Rozesmátá Evie se rozmáchla tágem, jako by ho chtěla přetáhnout po hlavě.

Snadno zachytil její ruku a vykroutil jí tyč z prstů. „Uklidni se, čertíku.

Vždyť se stanu ještě hloupější, než jsem. K čemu ti potom budu?”

„Čistě na ozdobu.”

„Aha. Inu, i to má svoji cenu. Bože chraň, ať nepozbudu svoji krásu.”

„Nevadilo by mi to.”

Tázavě se na ni zadíval. „Cože?”

„Kdyby…” Evie se zarazila, náhle tonula v rozpacích. „Kdyby se ti třeba něco přihodilo… a už bys nebyl tak pohledný. Víš, nezáleží mi na tvém vzhledu. Pořád bych tě…” Odmlčela se a váhavě dodala: „…chtěla za muže.”

Sebastianův úsměv zvolna uvadal. Dlouze, pronikavě na ni hleděl, stále ji držel za ruku. Měl zvláštní výraz…, takový zranitelný. Odpověděl podivně dutým hlasem: „Jsi bezpochyby první, kdo mi něco takového řekl. Doufám, že nejsi taková nanynka, abys mi připisovala vlastnosti, které nemám.”

„Kdepak. Přesto máš hodně co nabídnout. Příroda tě obdařila až až.” Evie odpověděla dřív, než si stihla uvědomit dvojsmyslnost svého prohlášení. Tváře jí zahořely. „Tím jsem… nechtěla naznačit…”

Sebastian se tiše rozesmál a nahromaděné napětí se bohudík rozplynulo. Přitiskl ženu k sobě. Když se k němu dychtivě přivinula, smích ho přešel. Dlouze ji líbal, chvěl se naléhavostí, ovíval ji vzrušeným horkým dechem.

„Evie, lásko,” šeptal. „Hrozně moc tě chci. K čertu! Ještě mě čekají dva měsíce, třináct dní a šest hodin do chvíle, než tě budu moci vzít do své postele. Ty malá mrško! To bude moje smrt.”

Evii zamrzelo, že vyrukovala s nesmlouvavou dohodou. Náruživě manžela objala a lačně se k němu přisála. Přidušeně zasténal a podvolil se její touze. Pak natáhl paži a rázně zaklapl dveře. Nějakou dobu zápasil se zámkem, ale nakonec se mu podařilo otočit klíčem. Nato padl před Evií na kolena. Ztěžka se opřela o dřevěnou desku. Nic nechápala. Věděla jen to, že se jí zmocnilo silné rozechvění. Sebastian jí divoce vyhrnul sukně a zašátral po tkanicích spodních kalhot.

„Nedělej to!” vyhrkla otřeseně. Vadilo jí, že jsou ve veřejně přístupné místnosti. „Prosím. Nemůžeš…”

Sebastian nebral její protesty na vědomí, dobýval se jí pod sukně a tahal spodní kalhoty ke kolenům. „Pokud mi tohle nedovolíš, dočista zešílím.”

„Ne,” vzlykla slabě, ale on ji neslyšel.

Rukou spočíval na jejím kotníku a přes hedvábnou punčochu ji líbal na koleno. Evie cítila, jak se v ní probouzí žádostivost, srdce jí poplašeně buší a celá se chvěje touhou po naplnění. Sebastian jí vykasal přední díl sukně až k pasu a poručil jí, aby si jej přidržela.

Neměla by ho poslouchat, ale ruce jako by si dělaly, co chtěly. Poslušně se chopily záplavy sametu a přitiskly ji k břichu. Spodní kalhoty se snesly ke kotníkům a Sebastianova ústa stoupala vzhůru, ovíval obnaženou nohu

horoucím dechem. Evie se zajíkla, když pronikl mezi její stehna. Vklouzl do ní dvěma prsty. Okamžitě byl vtažen dovnitř, bouřlivě přivítán a pohlcen. Evie přivřela oči. Zachvívala se, na těle jí naskočily uzardělé skvrny.

„Sebastiane!”

„Pšššt…” Prsty se přesunuly výš a vystřídala je ústa. Evie se prohnula v zádech, v hrdle jí pálilo, jak v sobě dusila hlasité steny. Nedopřál jí klidu, nedovolil pořádně vydechnout. Slastně ji mučil a dráždil, dokud se nezalykala blahem. Pak potlačila výkřik rozkoše a zatetelila se slastí. Laskal ji do té doby, dokud se nerozplynula poslední vlnka hříšného tepla. Konečně došla naplnění.

Potom se postavil, přitiskl se k ní svým neukojeným tělem, čelem se opřel o dveře, jež měla za zády. Objala ho v pase, zavřela oči a odpočívala s tváří přilepenou k jeho rameni. „Ta dohoda…,” spustila.

„Řekla jsi, že líbat tě smím,” posmíval se jí do ucha. „Ale, lásko moje, zapomněla jsi upřesnit kam.”

16

„Dal jsi pro mě poslat?” Evie se v nevelké kanceláři postavila před stůl. Sebastian zůstal sedět. Jeden ze sluhů ji na jeho žádost doprovodil až sem, jelikož v klubu panoval zmatek, jenž se vymykal všemožným kontrolám.

Po rekonstrukci poprvé otevřeli a zdálo se, že přišel každý, kdo se mínil stát členem. Před Sebastianem se vršil stoh vyplněných žádostí, zatímco v hale čekal na přijetí dobrý tucet netrpělivých mužů. Odevšad se ozýval šum hovoru, cinkot sklenic, na balkonu ve druhém patře hrál orchestr. Na počest památky zesnulého Iva Jennera teklo šampaňské proudem a velkou měrou přispívalo k uvolněné atmosféře. Klub byl znovu k dispozici a pánové ve svém živlu.

„Ano, dal. Proč jsi k čertu pořád tady? Mělas odjet už před dobrými osmi hodinami.”

Zírala na něho, ani nemrkla. „Pořád ještě balím.”

„Na tohle se vymlouváš tři dny. Nemáš víc než pár šatů a drobností.

Snadno se ti vejdou do jednoho kufru. Schválně otálíš, Evie.”

„Jako by na tom záleželo!” odsekla. „Dva dny ses tvářil, jako bych tu nebyla. Sotva sis mě všiml.”

Sebastian ji spaloval vražedným pohledem, zatímco se pokoušel opanovat vzrůstající hněv. Nevšímal si jí? Svatá prostoto, dal by kdoví co, kdyby to dokázal. Bolestně si uvědomoval každé její slovo a gesto, ustavičně prahl po sebekratším setkání. Když vypadala jako nyní, oděná v černých sametových šatech, málem propadal šílenství. Střízlivý smuteční háv by měl ženě propůjčit obyčejný, nevýrazný vzhled, avšak v Eviině případě pouze zdůrazňoval její půvab bělostnou pleť a vlasy zářící jako oheň. Nejradši by s ní vklouzl do postele a miloval se s ní, dokud by tuto tajemnou, mučivou přitažlivost nepřebil žárem svého těla. Cítil se v ohrožení. Sužoval ho věčný neklid, jenž hrozil přerůst v chorobu. Ustavičně ho cosi pohánělo z jedné místnosti do druhé, zapomínal, co hodlal před chvílí udělat. Nikdy takový nebyl nervózní, netrpělivý, trápený touhou.

Musí se jí zbavit. Musí ji ochránit před nebezpečím a hříšností klubu, stejně jako před sebou samým. Kéž by ji dostal do bezpečí a mohl se s ní neškodně scházet… Tohle je jediné řešení.

„Chci, abys odjela,” prohlásil. „V domě je pro tebe všechno připravené. Budeš tam mít o hodně víc pohodlí než tady. A já se nebudu muset obávat, do jakých potíží se můžeš zaplést.” Postavil se a přešel ke dveřím. Dával si pozor, aby se k ženě moc nepřiblížil. „Nechám připravit kočár. Přeji si, abys do něho za patnáct minut nastoupila.”

„Ještě jsem nejedla. Troufám si moc, když tě požádám o poslední večeři?”

Ačkoliv se na ni nedíval, zaznamenal v jejím hlase náznak dětinského vzdoru. Ostře jej píchlo u srdce… U srdce, které vždycky považoval za pouhý výkonný sval.

Nikdy si nevzpomněl, zda jí tehdy dovolil zůstat, protože v ten okamžik spatřil, jak se ke kanceláři blíží Cam… v doprovodu hraběte Westcliffa. Sebastian se kvapně odvrátil a prohrábl si prsty hustou kštici. „Hrome,” zavrčel.

Evie k němu střelhbitě přistoupila. „Co se děje?”

Bleskově se ovládl, na tváři neutrální výraz. „Asi bys měla odejít,” oznámil ženě chmurně. „Je tady Westcliff.”

„Nikam nejdu,” vyhrkla umanutě. „Na to, aby se Westcliff pral před dámou, je příliš velký gentleman.”

Sebastian se jízlivě zachechtal. „Nepotřebuji se ti schovávat pod sukně, kotě. Krom toho pochybuji, že dojde k boji. Účty jsme si vyřídili hned tu noc, co jsem unesl slečnu Bowmanovou.”

„Co tedy chce?”

„Buď mě touží varovat, nebo ho zajímá, zda nepotřebuješ spasit.

Možná obojí.”

Evie mu stála po boku, když hrabě vešel.

Jako první se ozval Cam: „Pane,” hlásil Sebastianovi, „vyzval jsem hraběte, aby počkal, ale on…”

„Westcliff zásadně na nic nečeká,” ucedil suše Sebastian. „To je v pořádku, Came. Vraťte se do herny, nebo se tam strhne vřava. A vezměte lady St. Vincentovou s sebou.”

„Nikam nepůjdu,” ohradila se ihned Evie. Těkala očima z jednoho muže na druhého. Sebastian se tvářil posměšně, Westcliffovi se nepohnul v obličeji ani sval. „Hodlám zde zůstat.” Obrátila se k návštěvníkovi a podala mu ruku. „Pane, velice často vzpomínám na Lillian. Doufám, že se má dobře.”

Hrabě se obřadně sklonil nad její pravičkou a odpověděl odtažitým, vážným hlasem: „Celkem ano. Právě ona mě za vámi poslala. Můžete bydlet u nás, pokud chcete.”

Přestože se na ni Sebastian před pěti minutami mračil kvůli tomu, že se odmítá odstěhovat, nyní do něho vjel vztek. Mizera jeden nafoukanej, zuřil v duchu. Co si o sobě myslí? Že sem vpadne a odvede mi Evii přímo před nosem?

„Děkuji vám, lorde,” odvětila dívka. Vlídně se usmívala na muže s ostře řezanými rysy, stojícího před ní. Vlasy měl černé a oči tak tmavé, že téměř nerozeznala zornici od duhovky. „Jste velmi laskavý. Brzy bych vás ráda navštívila, ale vaši pomoc momentálně nepotřebuji.”

„Dobrá. Nabídka pořád platí. Přijměte moji upřímnou soustrast v souvislosti s nedávno utrpěnou hlubokou ztrátou.”

„Děkuji vám.” Jak se na příchozího uculovala, pocítil Sebastian příliv žárlivosti.

Markus, lord Westcliff, vlastnil nejstarší titul a panství v Anglii. Působil dojmem člověka, který je zvyklý dostat vše, co si zamane. Nikdo se mu zásadně nestavěl na odpor. Ačkoliv nebyl krasavcem v pravém slova smyslu, vyzařovalo z něho silné mužné kouzlo. Z každého kolektivu vyčníval. Byl skvělý sportovec a vynikající jezdec. Měl obdivuhodnou fyzickou kondici a hned tak ho někdo nepředčil. Zkrátka, ať už se Westcliff rozhodl pro cokoliv, ve všech směrech byl výborný.

Se Sebastianem se seznámil ve věku deseti let. Rozhodující roky svého života strávili na internátní škole. Už tam se jejich přátelství zdálo podivné, jelikož Westcliff už jako chlapec ctil pevné zásady a hravě rozlišoval dobré od špatného. Oproti tomu Sebastian s oblibou dělával i z těch nejprostších záležitostí problém pouze proto, aby si ověřil vlastní mazanost. Westcliff vždycky volil tu nejúčelnější a nejpřímější cestu, zatímco Sebastian postupoval po křivolakých, nevalně zmapovaných pěšinkách, které ho přivedly do spousty potíží dřív, než dorazil do cíle.

Přesto si ti dva spolu rozuměli, jelikož každý vyrůstal pod vlivem náročného a přísného otce. Od mládí pohlíželi na svět naprosto střízlivě, věděli, že důvěřovat se dá pouze hrstce lidí. V té chvíli si Sebastian uvědomil, že dočista zničil přítelovu důvěru a Markus už mu nikdy neuvěří. Poprvé v životě ucítil v hrudi onen podivný tlak, jemuž druzí říkají lítost.

Co ho to napadlo, zmocnit se zrovna Lillian Bowmanové? Dobře věděl, že vzala Westcliffa za srdce. Proč si nenašel jinou bohatou dědičku?

Jak mohl být takový hlupák a dočista přehlédnout Evii? Při zpětném pohledu zjišťoval, že Lillian za ztrátu kamarádství nestála. V koutku duše si přiznával, že mu Markus chybí. Ujma se podobala boláku, který se nikdy nezahojí.

Sebastian vyčkal, až za Camem zapadnou dveře. Pak objal Evii kolem křehkých ramen a promluvil k bývalému druhovi. „Jaké byly líbánky?” vyzvídal vesele.

Westcliff otázku ignoroval. Hovořil pouze k Evii. „Za daných okolností považuji za nezbytné se zeptat, zda jste se neprovdala pod nátlakem?”

„Kdepak,” odvětila důrazně a přimkla se k manželovi, jako by ho chtěla chránit. „Upřímně řečeno, lorde, byl to vlastně můj nápad. Vyhledala jsem pana St. Vincenta v jeho domě a požádala jej o pomoc. Souhlasil.”

Vypadalo to, že Marka nepřesvědčila. „Jistě jste měla i jiné možnosti,” odsekl kuse.

„Tehdy jsem o žádných nevěděla.” Objala štíhlou paží chotě kolem pasu a ten vzápětí úžasem zadržel dech. „Svého rozhodnutí nelituji,” slyšel říkat svou ženu. Znělo to rozhodně a nezpochybnitelně. „A bez váhání bych to udělala zas. Pan St. Vincent je ke mně neobyčejně milý a vstřícný.”

„Přirozeně lže,” ušklíbl se Sebastian a nepříjemně se zachechtal. Tep se mu povážlivě zrychlil. Evie se k němu stále tiskla, cítil, jak ho zahřívá svým kyprým tělem. Nechápal, proč se ho vehementně zastává. „Chovám se k ní jako gauner,” oznámil Westcliffovi na rovinu. „Naštěstí pro mě je na špatné zacházení zvyklá. Neumí rozlišit, co se patří a co ne.”

„To není pravda!” ohradila se ostře dívka. Hleděla přitom Markovi zpříma do očí. Nikdo se na Sebastiana ani nepodíval a jeho se zmocnil nepříjemný pocit, že se s ním ani jeden z nich nebaví. „Máme za sebou těžkou dobu. Jistě si to umíte představit. Ale bez podpory svého chotě bych ji nepřečkala. Dohlížel na mě a ochraňoval mě, jak jen bylo v jeho silách. Tvrdě pracoval, aby udržel otcův podnik v chodu. Bránil mě, když pro mě přišli strýcové a pokoušeli se mě odsud odvléct proti mé vůli…”

„Zacházíš příliš daleko, zlatíčko,” ucedil se zlomyslnou škodolibostí Sebastian. „Westcliff mě zná natolik dobře, aby věděl, že bych za žádných okolností nemakal. Taky bych se nenamáhal někoho bránit. Já totiž upřednostňuji výhradně vlastní zájmy.” Popuzeně sledoval, že ti dva nevěnují jeho poznámce sebemenší pozornost.

„Pane,” naléhala Evie na hraběte, „můj manžel se dopustil neomluvitelné špatnosti. Ale jsem si jistá, že by se k ní nikdy nesnížil, kdyby věděl, jak hluboce Lillian milujete. Nechci ho obhajovat, já jenom že…”

„Nemiluje ji,” ušklíbl se Sebastian a prudce od sebe ženu odstrčil. Náhle se mu zdálo, že se místnost scvrkává, stěny se přibližují a hrozí, že ho rozmačkají na kaši. Ať ji vezme čert! Co se má za něj co omlouvat! Proč k čertu vykládá, jak se mají rádi? „On nevěří na lásku stejně jako já.” Upřeně zíral na Westcliffa. „Ani bych nespočítal, kolikrát mi vykládal, že láska je klamná představa lidí, kteří si stůj co stůj musí manželství něčím zdůvodnit.”

„Mýlil jsem se,” přiznal mrazivě Westcliff. „Proč jsi tak podrážděný?”

„Nejsem pod…” Zmlkl, když si uvědomil, že je to pravda. Pohlédl na Evii a zastyděl se. Bezděčně si vyměnili role. Kdysi ukoktaná čekanka se nyní tvářila klidně a vyrovnaně, zatímco on, jenž býval vždycky nad věcí, tu řádí jako vykolejený idiot. A to prosím před Westcliffem, který je bedlivě sleduje.

„Jak se tě mám zbavit?” utrhl se znenadání na Evii. „Když už se odmítáš přestěhovat ke mně, tak si běž s Westcliffem. Je mi jedno, kde skončíš, hlavně že tě nebudu mít na očích.”

Vytřeštila zrak a trhla sebou, jako by dostala políček. Přesto se dál ovládala, třebaže se zhluboka nadechla a velice pomalu vypustila vzduch z plic. Sebastian z ní nespouštěl pohled. Nejradši by před ní padl na kolena a žebronil o prominutí. Místo toho zůstal stát jako solný sloup, když žena zamířila ke dveřím. „Evie…,” zamumlal.

Nebrala ho na vědomí. Hrdě se napřímila a opustila kancelář.

Sebastian bezmocně zatnul ruce v pěsti a vyprovázel ji pohledem. Po několika vteřinách se přinutil podívat na Westcliffa. Starý přítel na něho nezíral s nenávistí, spíše z něho vyzařoval soucit. „Tohle jsem opravdu nečekal,” pravil tiše. „To snad ani nejsi ty, Sebastiane.”

Křestním jménem ho neoslovil už roky. Muži, dokonce i sourozenci a blízcí přátelé, při vzájemných rozhovorech většinou používali tituly či příjmení.

„Táhni k čertu!” poradil mu Sebastian. „Bezpochyby jsi mi tohle přišel říct. Pokud ano, máš minimálně měsíc zpoždění.”

„Skutečně jsem se dostavil s tímto záměrem,” přiznal hrabě. „Nicméně změnil jsem názor. Ted tu chci zůstat, dát si krapet brandy a ty mi zatím povíš, co tu provádíš. Můžeš začít tím, že mi vysvětlíš, proč ses rozhodl převzít hráčské doupě.”

Horší chvíli si vybrat nemohl. Klub praskal ve švech a všichni měli plné ruce práce. Avšak Sebastian se o to náhle nestaral. Dávno si nepromluvil s někým, koho důvěrně znal. Přestože si nedělal iluze, že by mohli opět

navázat na staré přátelství, těšil se, až si s Westcliffem pohovoří o všem, co ho trápí. Zajímal jej Markův názor, i když hrabě s jeho počínáním nesouhlasí. Věděl, že se mu poté v mnohém uleví. „Dobrá. Promluvíme si. Neodcházej. Za okamžik se vrátím. Nemůžu své ženě dovolit, aby prošla klubem bez doprovodu.”

Dlouhými kroky zamířil do vstupní haly. Po Evii zde nebylo ani památky. Nikde nezahlédl dámu v černém. Proto usoudil, že se vydala jinudy, možná dokonce hlavním sálem. Zastavil se pod obloukem dveří a zahleděl se na moře hlav. Eviiny rusé vlasy snadno pozná. Záhy ji uviděl. Mířila ke Camově stolu. Zvolna plula dvoranou a muži jí ustupovali z cesty.

Zprvu ji následoval zvolna, pak přidal do kroku. Cítil se hrozně, sám sobě nerozuměl. Vždycky to s ženami uměl. Proč proboha v případě vlastní manželky nedokáže zůstat nad věcí? Byl odloučen od toho, po čem nejvíc toužil. Ne však skutečnou vzdáleností, ale svou vlastní minulostí poznamenanou hýřením. Aby mohl s Evií navázat vzájemný vztah… Ne, to není možné. Jeho neřesti by ji pošpinily jako tmavý inkoust neposkvrněný pergamen. Vsákly by se do ní, až by do poslední pídě znesvětily její nevinnou duši. Stala by se z ní cynická, zahořklá bytost. Sotva by ho lépe poznala, začala by jím pohrdat.

Cam, sedící na vysoké stoličce, z níž hlídal dění u hracích stolů, si Evie všiml. Obrátil se k ní tváří, chystal se seskočit na zem. Zvedl hlavu a jako obvykle střelil očima po místnosti, bystrý jako vždycky. Zahlédl Sebastiana. Krátkým pokývnutím mu dal najevo, že se o Evii postará, dokud k nim nedorazí.

Ještě jednou se ostražitě rozhlédl kolem sebe a mezi obočím mu naskočila vráska. Maličko trhl rameny, jako by mu po zádech přeběhl mráz, a otočil se, aby zkontroloval, co se odehrává za ním. Nikdo tam nestál. Znovu se chtěl uvelebit na své pozorovatelně, jenže jakýsi probuzený instinkt mu nedopřával klid. Ostražitě očima pročesával shromážděný dav jako přitahován magnetem. Pouhou náhodou zabloudil zrakem na galerii v druhém patře… I Sebastian si všiml, jak se zčistajasna zarazil v plném soustředění.

Prodíraje se davem lidí, sledoval St. Vincent Camův ohromený pohled. Na balkoně spatřil podsaditého tmavovlasého muže zírat do hlavního sálu. Byl otrhaný a špinavý, mastné vlasy těsně lnuly k šišaté lebce. Joss Bullard, uvědomil si vzápětí. Jak se nezpozorován dostal dovnitř? Určitě tajným vchodem. Klub je skrytými chodbami a vchody protkán hustěji než králičí

nora. Nikdo se tu nevyzná lépe než Bullard nebo Cam, kteří tu žijí od dětství.

Sebastianovy myšlenky se rozprchly, jakmile uzřel zlověstný záblesk. To se světlo odráželo od ústí pistole, již svírala Bullardova ruka. I odsud se zdálo víc než jasné, na koho míří. Terčem měla být Evie, jež kráčela několik metrů od Cama.

Veden prazákladním instinktem, vrhl se Sebastian přímo nadlidskou rychlostí kupředu. Popoháněl ho děsivý strach. Díky zostřenému vnímání před sebou viděl Evii do nejposlednější nitky sametových šatů. Všechny nervy a svaly znásobily své úsilí. Musí ji dohnat. Divoce bušící srdce posílalo údům na pomoc čerstvou krev. Sebastian popadl manželku pevně do náruče a zaštítil ji vlastním tělem. Využil svého zběsilého tempa k tomu, aby je oba srazil na podlahu.

Třeskl výstřel. Ohlušující rána se několikrát odrazila od stěn prostorné dvorany. Sebastian ucítil na boku náraz, jako by ho někdo zasáhl pěstí. Vzápětí se mu ve slabinách rozlil oheň, jak vražedný kus olova roztrhl jemnou kůži a prodíral se svaly, zpřetrhávaje na své pouti síťoví žil. Tvrdý pád ho na okamžik ochromil. Částečně spočíval na Evii, pokoušel se pažemi chránit její hlavu, zatímco se pod ním nesouhlasně vrtěla.

„Nehýbej se,” vyhrkl a nesmlouvavě tiskl ženu k podlaze. Bál se, že Bullard znovu vypálí. „Počkej, Evie.”

Poslušně se mu podvolila, zatímco se kolem nich rozpoutala vřava.

Lidé vykřikovali a ječeli, ozývalo se dunění kroků.

Sebastian se maličko nadzdvihl a krátce se podíval na balkon ve druhém patře. Bullard byl pryč. Zabručel bolestí a odvalil se stranou. Pátral, zda i Evii nezasáhla vrahova kulka. „Evie, lásko…, bolí tě něco?”

„Proč jsi do mě strčil?” zamumlala. „Ne, nic mi není. Co se stalo? Co to bylo za ránu?”

Rozechvělou dlaní ji pohladil po obličeji, odhrnul z čela rozcuchané kadeře.

Evie nic nechápala. Vymanila se z manželova sevření a posadila se. Sebastian zůstal ležet na boku, lapal po dechu. Cítil, jak se mu po těle řine pramínek horké krve.

Lidé se hrnuli v panice ven. Hrozilo, že je ušlapou. Znenadání se k nim prodral jakýsi člověk. Rychle se nad nimi sklonil a dokonale využil své mohutné postavy k tomu, aby je ochránil před prchajícími hosty. Sebastian zamrkal a s úžasem si uvědomil, že je to Westcliff. Mátožně ho popadl za kabátec.

„Mířil na Evii,” vysoukal ze sebe ochraptěle. Rty měl okoralé.

Nemotorně si je olízl a pokračoval: „Ochraň ji…, och…”

Teprve nyní Evie postřehla záplavu zářivého šarlatu na přední straně manželovy košile a uvědomila si, že je vážně zraněn. Vykřikla a poháněna strachem se rozčileně vrhla na zapínání jeho vesty a košile. Westcliff si beze slova svlékl kabátec a svinul vestu do pevného uzlíku. Evie odhrnula krví nasáklou košili a pohlédla na zející ránu. Povážlivě zbledla, oči se jí zaleskly. Ale ovládla se, zaplašila příval paniky a statečně přitiskla provizorní obvaz vyrobený Westcliffem, pevně k ráně, aby zastavila krvácení.

Mocný tlak muži způsobil bolest. Neovládl se a zasténal. Ruce mu trčely do vzduchu, naprázdno zatínal pěsti. Ve vzduchu se vznášel pach čerstvé krve. Westcliff se nad nimi skláněl, aby zjistil rozsah poranění.

„Skrz naskrz,” zaslechl Sebastian jeho slova určená Evii. „Zdá se, že nebyl zasažen žádný orgán.”

Hrabě se ujal tlakového obvazu a Evie se přesunula k manželovi. Položila si jeho hlavu do klína. Měkce spočívala v záhybech její černé sametové sukně. Vzala ho za ruku a pevně ji stiskla. Její dotek v té chvíli připadal Sebastianovi jako kotva, protiváha stravující bolesti. Zvláštně se jí leskly oči. Snad něhou či smutkem, něčím vzácným a nezměrným. Netušil, co to je. Tímto způsobem se na něho ještě nikdo nepodíval.

Chtěl něco pronést. Cokoliv, co by zaplašilo onen znepokojivý výraz v jejím pohledu. „Takhle to dopadá, když…” Musel se odmlčet, jelikož ho bolest připravila o dech. „…se pokouším hrát si na hrdinu,” dopověděl.

„Odteďka držím s darebáky. Je to… o hodně bezpečnější.”

Westcliffovy oči krátce zajiskřily. Hrabě oceňoval kamarádův pokus o humor. „Střílel z galerie,” poznamenal.

„Bývalý zaměstnanec…, Bullard. Nedávno jsem ho propustil.”

„Víš určitě, že mířil na lady St. Vincentovou?”

„Ano.”

„Třeba si myslel, že takhle se ti nejlíp pomstí.”

Sebastianovi se točila hlava. „Kdepak…,” oponoval. „To bych ho musel nejdřív přesvědčit…, že mi na ní záleží. Ale každý tu ví…, že jsem se oženil z rozumu.”

Westcliff se na něho zvláštně zahleděl, ale zdržel se odpovědi. Sebastian nemá ponětí, jak společně s Evií nyní působí. Svírá její ručku a nechává ji, aby ho konejšila jako matka churavé děcko. Zraněný se dokázal soustředit pouze na nesnesitelnou bolest. Začal se nekontrolovatelně chvět, až

drkotal zuby. Vzdáleně si uvědomoval, že je Westcliff na okamžik opustil, slyšel jej vyštěkávat rozkazy. Vrátil se s náručí kabátců, ačkoliv nebylo jasné, zda se jich majitelé vzdali dobrovolně či z přinucení. Dokonale jimi přítele přikryl a znovu se jal tlačit na ránu.

Sebastian na chvíli ztratil vědomí, a když se znovu probral, ucítil na studené, zpocené tváři manželčinu teplou dlaň. „Doktor je na cestě,” šeptala mu. „Jakmile krvácení zeslábne, odneseme tě nahoru.”

Trhaně oddechoval přes zatnuté zuby. „Kde je Rohan?”

„Viděl jsem ho pronásledovat Bullarda. Pustil se za ním, sotva dozněl výstřel,” hlásil Westcliff. „Vlastně za ním vyšplhal po sloupu.”

„Pokud toho mizeru nedostane,” zavrčel Sebastian, „mně se to podaří.

A pak…”

„Pššt…,” chlácholila ho Evie. Volnou rukou zalovila pod hromadou oblečení a nahmatala mužovu obnaženou hrud. Spočinula dlaní tam, kde se slabě ozývalo srdce. Vtom prsty nahmatala tenký řetízek, který manžel nosil na krku. Klouzala po něm ukazovákem a ke svému údivu objevila snubní prsten.

Sebastian nestál o to, aby zjistila, že jej nosí pod šaty. Proto se rozčílil.

„Nic to neznamená,” vyhrkl překotně. „Jenom jsem… ho nechtěl ztratit.”

„Rozumím,” hlesla Evie a znovu se uhnízdila dlaní na hrudi. Ucítil na čele zašimrání jejích rtů, ovanula jej horoucím dechem. Usmála se na něho.

„Uvědomuješ si, doufám,” prohlásila, „že jsi mi poskytl dostatečný důvod tu zůstat. Postarám se o tebe do té doby, dokud nezesílíš natolik, abys mě odsud osobně vyhodil.”

Sebastian jí nedokázal úsměv oplatit. Příliš dobře si uvědomoval, že dokud Bullarda nechytnou, není Evie nikde v bezpečí. „Westcliffe,” zakrákoral. „Někdo musí ochránit moji ženu…”

„Nic se jí nestane,” ujistil ho hrabě.

Jak tak Sebastian zíral na bývalého přítele, jediného čestného muže, jehož kdy poznal, došlo mu, že Westcliff úporně předvádí zdánlivě ledabylý výraz. Oba si uvědomovali, co nezkušené Evii zatím unikalo. Přestože kulka nezasáhla žádný z orgánů, rána se pravděpodobně zanítí. Vikomt nezemře na ztrátu krve, ale zřejmě ho skolí horečka. Jestliže dojde k nejhoršímu, nezbude nikdo, kdo by se o Evii postaral. Zůstane sama a bez ochrany ve světě plném nebezpečných živlů. Mužů, jako je on.

Třásl se chladem, byl v šoku. Vysoukal ze sebe několik zoufalých slov. Zjistil, že se musí několikrát přerývaně nadechnout, než je schopen je zformulovat. „Westcliffe…, mrzí mě…, co jsem… ti… provedl. Odpusť…,

odpusť mi.” Cítil, jak se mu oči obracejí v sloup, z posledních sil se snažil zůstat při vědomí. „Evie…, prosím…, postarej se o ni. Prosím…” Nato se ponořil do oceánu oslepujících jiskřiček. Jejich jas postupně slábl, dokud se neutopil v temnotě.

„Sebastiane,” špitla Evie a přitiskla si manželovu bezvládnou ruku k líčku. Líbala ho na konečky prstů, zatímco se jí po tvářích koulely horké slzy.

„Nic se neděje,” utěšoval ji hrabě. „Jenom omdlel. Za chvíli se probere.”

Vzlykla, načež se znovu ovládla. „V posledním okamžiku mě zaštítil svým tělem,” vyhrkla po krátkém mlčení. „Tahle kulka byla určená mně.”

„Vypadá to tak.” Westcliff si ji zadumaně prohlížel. Kromě jiného uvažoval o tom, jakou neuvěřitelnou změnou prošel jak Sebastian, tak jeho neobyčejná nevěsta.

Když se Lillian dozvěděla, že se St. Vincent oženil s Evangeline Jennerovou, přímo se rozzuřila. Děsila se pomyšlení, co by proslulý zhýralec mohl její kamarádce udělat.

„Ta zrůda!” hřímala, sotva se vrátili z Itálie do Londýna. „Ze všech lidí na světě tohle provede zrovna Evii… Ach, neumíš si představit, jak je křehká! Bude k ní krutý… Je dočista bezbranná a tak nevinná. Prokristapána, já ho zabiju!”

„Tvoje sestra přece tvrdila, že si nestěžovala na špatné zacházení,” namítl rozumně Westcliff, ačkoliv i jeho znepokojila skutečnost, že bezelstná Evangeline Jennerová skončila ve spárech neblaze proslulého vikomta.

„Zřejmě se příliš bála něco přiznat,” mínila Lillian. Vztekle přecházela po místnosti a tmavýma očima metala blesky. „Určitě ji znásilnil. Zastrašoval ji. Možná ji dokonce zbil…”

„Kdepak, kdepak,” nesouhlasil s manželkou Westcliff a pevně ji sevřel v náruči, aby ji upokojil. „Podle Daisy a Annabelle měla spoustu příležitostí se svěřit, kdyby ji týral. Ale na nic si nestěžovala. Pokud ti to uleví od starostí, zajdu za ní a nabídnu jí útočiště u nás. Může žít s námi v Hampshiru, když bude chtít.”

„Ale jak dlouho?” zamumlala Lillian a přimkla se k němu blíž.

„Navždycky, samozřejmě.”

„Ach, Marku…” Znenadání jí zvlhly oči. „Ty bys to pro mě udělal?”

„Cokoliv chceš, má lásko,” zamručel něžně. „Cokoliv, co tě učiní šťastnou.”

Proto se Westcliff toho večera vydal do klubu, aby zjistil, zda tam není Evie držena proti své vůli. Vzdor svému očekávání se střetl se ženou, která zde toužila zůstat a jež očividně chovala St. Vincenta v lásce. Co se Sebastiana týče… Těžko uvěřit, že onen věčně odměřený a lhostejný chlapík, který se vždycky choval k ženám jako kavalír a zároveň krutě, by kvůli někomu riskoval život. Navíc se mu omluvil, ačkoliv dříve svých poklesků zásadně nelitoval. Dokonce ho prosil, aby ochránil jeho ženu. Což vede k nezpochybnitelnému závěru. Ač se to zdá neuvěřitelné, St. Vincent se proti všem předpokladům naučil vážit si druhého více než sama sebe.

Neskutečná situace. Jak dokázala šedá myška Evangeline Jennerová změnit takového světáka, jakým býval St. Vincent? Těžko tomu uvěřit. Nicméně Westcliff se na vlastní kůži poučil, že cesty lásky bývají občas záhadné a nevyzpytatelné a nedají se logicky vysvětlit. Leckdy se ukáže, že nesnadný život vysekal do dvou pošramocených dušiček hluboké zářezy, jež způsobí, že záhy drží pevně při sobě.

„Má paní,” ozval se pokorně.

„Evie,” špitla. Stále tiskla dlaň k manželově tváři.

„Evie. Musím se vás zeptat… Proč jste si ze všech mužů vybrala právě St. Vincenta?”

Dívka něžně položila mužovu ruku a smutně se usmála. „Hledala jsem způsob, jak navěky a zákonným způsobem uniknout své rodině. Jako jediné východisko mi připadal sňatek. A jak jste si v Hampshiru nepochybně všiml, nápadníci se ke mně zrovna nehrnuli. Šokovalo mě, co Sebastian provedl Lillian, ale zároveň mě napadlo…, že je stejně zoufalý jako já. Octl se v natolik beznadějné situaci, že byl ochoten snížit se k čemukoliv.”

„Počítala jste s tím, že převezme otcův klub?”

„Ne. K mému překvapení se tak rozhodl sám. Vlastně mě od svatby neustále něčím udivuje.”

„V jakém smyslu?”

„Ustavičně se o mě stará, ačkoliv na každém kroku hlásá, jak jsem mu lhostejná.” Zadívala se do nehybného obličeje svého chotě. „Nemá srdce z kamene, přestože se nás pokouší přesvědčit o opaku.”

„Kdepak,” souhlasil hrabě. „Opravdu není tak bezcitný, ačkoliv jsem o něm až do této chvíle pochyboval.”

17

Ač se Cam a Westcliff snažili ze všech sil, přeprava do poschodí Sebastiana zle poznamenala. Evie je doprovázela. Děsilo ji, když viděla, jak manžel zčistajasna zesinal. I Cam byl strachy bez sebe, třebaže mistrně zastíral své emoce a soustředil se výhradně na nezbytné věci.

„Netuším, jak se sem Bullard dostal,” bručel, když přenášeli Sebastianovo bezvládné tělo po schodech. „Znám tady všechny skuliny. Domníval jsem se, že jsem se o všechny postaral…”

„Není to tvoje vina, Came,” přerušila jej tiše Evie.

„Někdo ho musel vpustil dovnitř, přestože jsem všem zaměstnancům nakázal…”

„Nemůžeš za to,” naléhala. Mladík zmlkl, ačkoliv s ní zjevně nesouhlasil.

Až na několik zamumlaných pokynů, když zabočovali za roh, Westcliff nepromluvil. Nesl zraněného za ramena, Cam za nohy. I když byl Sebastian vysoký a urostlý, díky vynikající kondici se na mužích neprojevily stopy námahy. Evie je vedla do čerstvě vymalované pánské ložnice vybavené novým nábytkem. Staré lůžko zmizelo, nahradila je pohodlná široká postel ze Sebastianova domu. Žádného by ani ve snu nenapadlo, že zakrátko po Ivu Jennerovi zde bude zase někdo stonat.

Evie nařídila dvěma služkám, aby přinesly ručníky a vodu a lněná prostěradla natrhaly na pruhy. Sebastianovo nemohoucí tělo spočinulo na matracích. Evie mu sundávala boty, zatímco muži ho zbavovali krví potřísněného šatstva. Aniž se domluvili, s ohledem na přítomnost žen mu ponechali spodky.

Evie namočila čistý hadřík a smyla z manželova těla krev. Tam, kde zaschla, přeměnila zlatisté ochlupení v rezavé. Zdál se tak mocný a přitom bezbranný. Díky fyzické námaze a několika potyčkám nabyla mužova elegantní postava nové pružnosti, svaly zpevnily a vystoupily.

Westcliff se chopil žínky a jemně otřel otvor po kulce, aby si jej mohl lépe prohlédnout. „Podle velikosti soudím, že Bullard použil pistoli ráže padesát.”

„Mám ji,” oznámil mu stručně Cam. „Jakmile vystřelil, upustil ji na podlahu ve druhém poschodí.”

Westcliff se zájmem přimhouřil oči. „Ukažte mi ji.”

Mládenec vylovil zbraň z kapsy kabátce a podal mu ji pažbou napřed. Hrabě ji ohodnotil pohledem sportovního střelce. „Soubojová pistole,” poznamenal. „S devíticoulovou osmihrannou hlavní s muškou. Platinové pojistky, závěr a další části zdobené rytinou… Drahá zbraň, nejspíš jedna z páru. Píše se tu: ,Vyrobil Manton a syn z Dover Street.’” Prohlédl si ji zblízka. „Tady vidím štít s erbem. Bude na něm majitelovo jméno, ale stříbro je příliš zašlé, takže není k přečtení.” Pohlédl na Cama, vyklenul jedno obočí a zastrčil pistoli do kapsy. „S vaším dovolením si ji ponechám.”

Cam pochopil, že nemá na vybranou. „Beze všeho, lorde,” ucedil proto suše.

Dalšímu rozhovoru zabránil příchod doktora Hammonda, laskavého muže vynikající pověsti, jenž v minulosti pečoval o Iva Jennera. Cam s Westcliffem opustili místnost, zatímco lékař pacienta vyšetřil, vymyl mu ránu a zlehka ji ovázal. „Ačkoliv nedošlo k poškození žádného orgánu,” oznámil Evii chmurným hlasem, „jedná se o vážné poranění. Proces uzdravování bude záviset na pacientově odolnosti a kvalitě poskytované péče. A jako obvykle nezapomínejte, že všichni jsme v rukou božích. Téměř s jistotou se objeví horečka, s níž se tělo bude muset vypořádat. Ve většině podobných případů je nutné pustit pacientovi žilou, abychom ho zbavili nemocné krve. Budu ho denně navštěvovat, abych určil, kdy by k tomu mělo dojít. Mezitím jej udržujte v čistotě. Ať hodně odpočívá. Dávejte mu vodu a hovězí vývar, a kdyby si stěžoval na bolest, tady tu medicínu.”

Evie převzala lahvičku s opiátovým lektvarem a zamumlala slova díků. Po doktorově odchodu přikryla Sebastiana přikrývkou. Sok a velká ztráta krve způsobily, že se neovladatelně třásl.

Otevřel oči a s obtížemi na ni zaostřil. „Jestliže jsem v rukou božích,” zašeptal, „tak je se mnou amen. Ledaže bychom vypátrali nějakého úplatného anděla.”

Nevesele se zasmála. „Nerouhej se.” Otevřela lékovku, nalila tekutinu na lžíci a podepřela manžela pod rameny. „Vezmi si tohle.”

Polkl medicínu a zašklebil se.

Evie se volnou rukou natáhla po sklenici s vodou a přitiskla ji k mužovým rozechvělým rtům. Zuby zadrnčely o její křehký okraj. „Zapij to,” přikázala mu tiše.

Poslechl a ona ho pak něžně uložila zpátky do polštářů. „Bullard…”

„Camovi se ho nepodařilo chytit,” odvětila. Uchopila dózu s hojivou mastí a jemně ošetřila Sebastianovy okoralé rty. „Teď společně s lordem Westcliffem dole hovoří s konstáblem, který dostal tento případ na starost.”

„Byl ještě někdo zraněn?” zeptal se Sebastian a pokusil se posadit. Příval bolesti způsobil, že zesinal v obličeji a se zasténáním se zase položil.

„Nehýbej se!” doporučila mu ostře Evie. „Nebo začneš opět krvácet.” Položila mu dlaň na hrud a nahmatala tenký řetízek s navlečeným snubním prstenem. „Jenom ty,” zodpověděla jeho otázku. „Jakmile se členové klubu dozvěděli, že útočník upláchl, všichni se v cukuletu vrátili zase zpět. Zdá se, že se událostmi tohoto večera docela dobře baví.”

Na rtech se mu objevil náznak úsměvu. „Až takhle zábavný jsem být nechtěl.”

„Cam tvrdí, že na chod podniku to nebude mít sebemenší vliv.”

„Bezpečnostní opatření,” zašeptal Sebastian. Mluvení ho nesmírně vyčerpávalo. „Řekni Camovi…”

„Ano, povolává do služby více zaměstnanců. Už na to nemysli. Ted se starej výhradně o to, aby ses co nejrychleji uzdravil.”

„Evie…” Spočinul roztřesenou dlaní na její ruce, unaveně polapil drobné prsty na svém hrudníku. Pod spojenýma rukama se octl snubní prsten, pod nímž ještě o něco níž slabě tlouklo mužovo srdce. „Běž s Westcliffem,” hlesl a oči se mu zavřely. „Potom.”

Po čem? Evie nechápavě zírala do sinalého obličeje. Pojednou si uvědomila, že hovoří o své smrti. Cítila, jak jeho ruka bezvládně klouže stranou, proto ji pevně stiskla. Změnila se. Dávno nebyla hladká s pečlivě zastřiženými nehty. Ztvrdla, pokryla se mozoly a bílé obloučky pěstěných nehtu náhle zmizely. „Kdepak,” zavrtěla hlavou. „Žádné ,potom’ se nekoná. Zůstanu s tebou a ty se mnou. Nedovolím ti odejít.” Znenadání se jí špatně dýchalo, vnímala, jak se jí zmocňuje panika. Nepřestávala se k manželovi sklánět, ale stočila svoji ruku tak, aby se spojili dlaněmi, zápěstí se tisklo k zápěstí. Srdce začala pulzovat v tomtéž rytmu. Jedno slabě, druhé silně. „Nedovolím ti odejít, má lásko,” opakovala naléhavě, když se vzájemně propletli prsty.

Bolest jej vytrhla z dřímoty. Nesoužilo ho pouze zranění na boku, ale přidala se i hlava, kosti a klouby. Cítil se vyprahlý. Hořel. Oheň se mu uhnízdil pod kůží a on se marně svíjel, aby unikl z dosahu nesnesitelného žáru. Znenadání se k němu snesl pár něžných dlaní a otřel mu obličej

mokrým ručníkem. Oddechl si úlevou. Natáhl se po zdroji příjemného chladu, zmocnil se ho, zoufale zabořil prsty do poddajné měkkosti.

„Ne, Sebastiane…, ne. Jen klidně lež. Počkej, pomohu ti.” Clonou sžíravého vedra pronikl Eviin hlas. Zalapal po dechu. Přinutil se ji pustit a svezl se zpátky do polštářů. Chladivý ručník mu dlouhými tahy klouzal po těle a přinášel dočasnou úlevu. Po chvíli se uklidnil a tiše ležel. „Evie,” špitl ochraptěle.

Vpravila mezi horkostí rozpukané rty něco rozdrceného ledu. „Ano, miláčku. Jsem u tebe.”

Rozlepil víčka. Zaskočen nečekaným projevem lásky, sledoval, jak se nad ním sklání. Led se ve vysušených ústech rychle rozpustil. Než se začal shánět po dalším, podala mu jej. Evie znovu smočila ručník v umyvadle, vyždímala ho a otřela manželovi hrud, boky i podpaží. V místnosti panovalo šero, denní světlo se prodíralo zpola zataženými závěsy. Okno bylo pootevřené a proudil jím svěží vzduch.

Evie zaznamenala, kam se dívá. „Doktor povídal, že by mělo zůstat zavřené. Ale takhle odpočíváš mnohem pokojněji.”

Sebastian v duchu přetékal vděčností, když poté znovu počala s ochlazováním horečkou rozpáleného těla. Díky bílému župánku a smetanové pleti vypadala Evie jako nadpozemsky čistá bytost, dobrá víla, která zruší zlé kouzlo a vyvede ho z temnoty.

„Jak dlouho?” zašeptal.

„Dneska je to třetí den. Drahoušku můj, kdyby ses dokázal malounko přetočit na zdravý bok… Počkej, podložím tě poduškou… Ano.” Evie mu omyla bolavá ramena a záda. Měkce zasténal. Sotva si vzpomínal, že ho takhle ošetřovala už předtím… Dotýkala se jej něžnýma rukama, její tvář se zdála ve světle lampy nadmíru vážná. Týraly ho zmatené noční můry a ustavičná bolest, přesto si vzdáleně uvědomoval, že ho po celý ten čas opečovává a s udivující samozřejmostí dbá na jeho nejintimnější potřeby. Jakmile jej přepadla zimnice, zabalila manželovo třesoucí se tělo do pokrývek a objala je pažemi. Byla pořád s ním, kdykoliv ji potřeboval. Nemusel se po ní shánět. Jako by předem všechno vycítila…, jako by dokázala proniknout do jeho horečnaté mysli. Vždycky se nejvíc děsil závislosti na druhých, zejména po tělesné stránce. Nyní slábl každou hodinou, rána se ošklivě zanítila, tělesná teplota stoupala. Cítil, jak se kolem něho plíží Smrt, netrpělivě číhá, až ho opustí poslední zbytky sil. Kdykoliv je s ním Evie, o něco se vzdálí, ale stále vyčkává.

Neměl tušení, jak je jeho žena silná. Ani když ji sledoval, jak se nezištně stará o churavého otce, ho nenapadlo, jaké by to bylo spoléhat na ni, potřebovat ji. Ničím se nenechala odradit, žádný požadavek nepovažovala za přehnaný. Stávala se jeho oporou, jeho štítem. Svou něžnou péčí zároveň podrývala Sebastianův odpor k jakékoliv závislosti. Mimoděk začal loudit její doteky i v situacích, kdy by se bez nich obešel.

Eviiny štíhlé silné paže jej objaly a opatrně uložily zpátky na matraci.

„A nyní doušek vody,” přemlouvala ho. Podepřela mu hlavu. Sebastian nesouhlasně zabručel. Přestože měl v ústech sucho a jazyk se mu lepil na patro, zdálo se, že se mu zdvihá žaludek i z pouhé kapky vody. „Kvůli mně,” naléhala a tiskla mu šálek ke rtům.

Sebastian spatřil, jak neústupně se tváří, a radši poslechl. A pak měl na sebe vztek, když ho vítězoslavně pochválila. Vadilo mu, že ho manželčino uznání tolik těší. „Ty jsi anděl,” šeptala mu s úsměvem. „Moc hodný kluk. Teď si odpočiň, a já tě budu chvíli ochlazovat.” Povzdechl si a uvolnil se, když mu začala zlehka putovat mokrým ručníkem po hrdle a obličeji.

Pohltila ho hutná temnota podobná oceánu, plná snů, jež mu nedopřávaly pokoje. Snad za několik minut, dnů či hodin ho nesnesitelná strázeň přivolala zpátky. V boku ho pálilo, škubalo a bolelo, jako by jej někdo proklál kopím napuštěným jedem.

Doléhal k němu Eviin konejšivý hlas: „Sebastiane, prosím… Polož se.

Přišel doktor Hammond, aby tě prohlédl.”

Sebastian si uvědomil, že se slabostí nepohne. Jako by měl ke všem čtyřem končetinám přivázaná těžká olověná závaží. „Pomoz…,” zakrákoral ochraptěle. Nedokázal dál ležet na zádech. Dívka okamžitě pochopila. Chvatně jej přidržela za ramena a podložila ho polštářem.

„Dobré odpoledne, pane,” ozval se sytý baryton. U postele se objevil sporý lékař. Šedostříbrný plnovous se roztáhl v přátelském úsměvu, rozehřál zdravím kypící obličej. „Doufal jsem, že dojde ke zlepšení,” poznamenal k Evii. „Co teplota? Klesla?”

Smutně zavrtěla hlavou.

„Má pacient hlad či žízeň?”

„Občas spolkne několik doušků vody,” zamumlala a propletla si prsty s manželovými. „Ale vývar v sobě neudrží.”

„Podívám se na ránu.”

Sebastian cítil, jak mu přikrývka klouže z boků a lékař snímá obvaz. Už už se chystal dotčeně protestovat, ale Evie mu chlácholivě položila dlaň na hruď. „To je v pořádku,” zašeptala. „Pokouší se ti pomoct.”

Byl příliš vyčerpaný, aby dokázal zvednout hlavu, proto ve chvíli, kdy doktor prohlížel zranění, zaostřil na manželčinu tvář. Eviin výraz se nezměnil. Přesto mu neušlo, jak dvakrát zamžikala řasami. Pochopil. Jeho stav se nezlepšil.

„Jak jsem se obával,” prohlásil tiše Hammond, „podebírá se to. Vidíte tyto červené skvrny, šířící se směrem k srdci? Budu muset z jeho těla odstranit nemocnou krev. Doufejme, že to pomůže zánět zmírnit.”

„Ale vždyť už ztratil tolik krve…,” namítla nejisté.

„Nevezmu mu víc než čtyři pinty,” odvětil rázně doktor. „Nikterak mu to neuškodí, má paní, zato dojde k uvolnění orgánů, které jsou sevřené z důvodu hromadění jedu v těle.” Znělo to celkem přesvědčivě.

O prospěšnosti tohoto zákroku Sebastian odjakživa choval pochybnosti, které náramně vzrostly, jakmile se pouštění žilou mělo týkat jeho. Cítil, jak se mu zrychlil tep. Zatahal Evii naléhavě za rukáv. „Ne!” zašeptal. Přímo se zadýchával. Zatočila se mu hlava, zrak pozvolna slábl. Neuvědomoval si, že omdlel, ale když se probral, měl levou paži pevně přivázanou k opěradlu židle stojící u lůžka. Na sedáku spočívala mělká miska. Zatím v ní nebyla žádná krev, ale Hammond se k němu zlověstně blížil s jakýmsi nástrojem v ruce. Vypadal jako malá krabička.

„Co je to?” zajímala se Evie. Sebastian posbíral všechnu svou sílu, aby k ní obrátil hlavu.

„Nazývá se skarifikátor,” odvětil lékař. „Je mnohem účinnější než kdysi používaný skalpel.”

„Evie,” špitl Sebastian, ale zdálo se, že manželka neslyší. Ostražitě hleděla na doktora, který se pustil do vysvětlování.

„Pouzdro obsahuje dvanáct čepelí na otáčivé pružině. Stačí jedenkrát stisknout spouštěcí mechanismus a ostří vytvoří sérii mělkých řezných ranek, jež zabezpečí odtok krve.”

„Evie.”

Pohlédla na manžela. Ať už spatřila v jeho tváři cokoliv, přimělo ji to přistoupit k lůžku. „Ano.” Soustředěně se zamračila. „Miláčku můj, tohle ti pomůže.”

„Ne.” Zabije ho to. Už takhle je obtížné bojovat s horečkou a bolestí. Jestli ho navíc oslabí pouštění žilou, dlouho nevydrží. Zoufale zacloumal zafixovanou paží, avšak obinadla pevně držela a těžká židle se ani nezachvěla. Krucifix! Zničeně civěl na svoji ženu, obcházely ho mrákoty. Pokoušel se zůstat při vědomí. „Ne!” zachroptěl. „Ne…dovol mu to…”

„Drahý.” Evie ho políbila na rozechvělé rty. Oči se jí náhle leskly potlačovanými slzami. „Tohle může být tvoje šance…, jediná šance…”

„Zemřu, Evie…” Strach způsobil, že se mu před očima začaly míhat černé mžitky, ale přinutil se udržet víčka. Manželčin obličej se proměnil v nezřetelnou skvrnu. „Zemřu,” opakoval šeptem.

„Paní St. Vincentova,” ozval se vyrovnaný, laskavý hlas doktora Hammonda. „Rozčilení vašeho manžela je zcela pochopitelné. Nicméně jasné uvažování zastřela nemoc. Tentokrát jste to vy, kdo je lépe schopen posoudit, co je pro něho vhodné. Nedoporučoval bych tuto proceduru, kdybych nevěřil v její účinek. Dovolte mi pokračovat. Pochybuji, že si pán bude náš rozhovor posléze pamatovat.”

Sebastian zavřel oči a zoufale zasténal. Kéž by Hammond patřil k očividným pomatencům s šíleným smíchem… Kéž by byl typem člověka, jemuž by Evie instinktivně nedůvěřovala. Jenže se jedná o ctihodného člověka, který je upřímně přesvědčen o správnosti svého rozhodnutí. Jak se zdá, kati na sebe berou mnoho podob.

Evie je jeho jediná naděje, jediná spása. Nikdy by jej nenapadlo, že k podobné situaci někdy dojde. Jeho život závisí na rozhodnutí nezkušeného děvčete, jež pravděpodobně podlehne Hammondově autoritě. Nezbývá nikdo, na koho by se Sebastian mohl obrátit.

Na rozpálené líci ucítil něžný dotek. Prosebně vzhlédl ke své choti, neschopen slova. Ach, Evie, nedovol mu…

„Tak tedy dobrá,” přikývla dívka, vpíjejíc se do něho pohledem. Sebastianovi se sevřelo srdce. Domníval se, že hovoří k lékaři. Dává mu svolení, aby mu pustil žilou. Avšak žena se energicky přesunula k židli a rozvázala bandáž. Poté mu začala paži jemně masírovat bříšky prstů.

Maličko zadrhávala, když říkala: „Doktore H-Hammonde…, pan St.

Vincent Tento zákrok odmítá. Musím se podřídit jeho přání.”

Sebastianovi se vydral z hrudi vzlyk plný úlevy, za nějž se posléze velice styděl.

„Milá paní,” odvětil vážně lékař, „žádám vás, abyste zvážila svoje rozhodnutí. Odvoláváte se na mínění manžela, který očividně blouzní z horečky. Chybná volba může v tomto případě znamenat smrt. Dovolte, abych mu pomohl. Musíte mi věřit. Jsem v těchto záležitostech o hodně zkušenější než vy.”

Evie se opatrně posadila na kraj lůžka a přitáhla si do klína Sebastianovu ruku. „Respektuji váš odborný ús… ús…” Raději se zarazila,

zavrtěla hlavou a zkusila to znovu. „Můj muž má právo rozhodovat sám za sebe.”

Sebastian jí zabořil prsty do sukně. Koktání jasně vypovídalo o úpornosti vnitřního boje, ale nepodlehla. Uměla být paličatá jako osel. Věděl to lépe než kdokoliv jiný. Trhaně si povzdechl a uvolnil se. Připadal si, jako by manželce svěřil svoji poskvrněnou duši.

Hammond rozmrzele zavrtěl hlavou a začal si skládat nástroje. „Pokud mi nedovolíte uplatnit mé dovednosti,” prohlásil dotčeně, „a odmítáte dát na můj odborný názor, obávám se, že vám nemohu být ku prospěchu. Jestliže nesouhlasíte s odpovídající léčbou, za této situace mi nezbývá než vás upozornit, abyste nepočítali se šťastným koncem. Bůh vám oběma pomáhej.”

Doktor důstojně odkráčel, vznášelo se kolem něho nesouhlasné ticho.

Pacientovi se náramně ulevilo. Rozprostřel dlouhé prsty na stehně své ženy. „Zaplať pánbůh, že je pryč,” vysoukal ze sebe, když za Hammondem zapadly dveře.

Evie nevěděla, zda se má smát nebo plakat. „Ty tvrdohlavý osle,” vyčetla mu s uplakanýma očima. „Právě jsme vyhnali jednoho z nejlepších doktorů v Londýně. Ať už sem pozveme kohokoliv z oboru, každý ti bude chtít pouštět žilou. Pro koho mám teď poslat? Pro bílou čarodějku? Pro šamana? Věštkyni z Covent Garden?”

Z posledních sil si Sebastian přitáhl její ruku k ústům. „Ty mi stačíš,” zašeptal mezi polibky. „Jediné, co potřebuji, jsi ty.”

18

Evii trápily pochybnosti, zda učinila správně, když nedovolila doktoru Hammondovi, aby se o Sebastiana postaral v souladu se svým přesvědčením. Po jeho odchodu se pacientův stav zvolna zhoršoval. Rána se každou hodinu zdála oteklejší a zhnisanější, horečka stoupala. O půlnoci již nebyl při smyslech. Oči mu v rozpáleném obličeji nepřirozeně zářily, zíral na Evii, aniž by ji poznával, a cosi nesouvisle blábolil. Občas používal slova, kterým nerozuměla. Přiznával se k prohřeškům, jež dívku naplňovaly lítostí.

„Pššt,” pokoušela se ho utišit. „Pššt. Sebastiane, ty nejsi…” Ale nedal si říct. Zoufale trval na svém. Jeho usouzená mysl vydávala další a další vzpomínky, až se Evie vzdala všech pokusů nemocného ukonejšit. Sevřela proto manželovy zaťaté prsty do svých a trpělivě naslouchala jeho hořké litanii. Za běžných okolností by svoje nitro nikomu neotevřel. Avšak Evie věděla lépe než kdo jiný, jaké to je žít v zoufalém osamění, toužit po blízkosti ostatních, po naplnění citových potřeb. Dobře chápala, kam až opuštěnost Sebastiana zahnala.

Po chvíli, když ochraptělý hlas zeslábl a změnil se v přerušovaný šepot, mu vyměnila obklad na čele a hojivou mastí potřela rozpukané rty. Sužován utrpením, přitulil se Sebastian tváří k její dlani a něco zamumlal. Krásný, hříšný, těžce zkoušený muž. Někdo by možná namítl, že si nezaslouží takovou péči. Evie se dívala, jak je bezmocný, a hlavou jí táhlo, že nikdo pro ni nebude znamenat tolik, co on. Vzdor všem svým pokleskům totiž kvůli ní riskoval vlastní život.

Evie se k němu opatrně natáhla na lůžko, nahmatala mezi kudrlinkami na mužově hrudi snubní prsten a přikryla jej dlaní. Pak si dopřála několik hodin spánku po manželově boku.

Počalo svítat. Sebastian dočista propadl apatii, připadal jí děsivě nehybný. „Drahý?” Přitiskla ruku k jeho obličeji, potom ke krku. Přímo hořel. Zdálo se nemožné, aby se lidská kůže mohla takto rozpálit. Vyskočila z postele a divoce zatáhla za šňůru zvonku.

S pomocí Cama a služebných rozprostřela Evie na matraci gumovou podložku. Poté obložili pacientovo tělo mušelínovými sáčky naplněnými ledem. Sebastian se ani nepohnul. Zůstával hrozivě tichý. Eviiny naděje

vzrostly, když horkost na čas ustoupila, ale zakrátko ho začala opět sužovat.

Cam, jenž převzal Sebastianovy pracovní povinnosti a navíc se věnoval i těm svým, vypadal téměř stejně zdrchaně jako Evie. Stále měl na sobě večerní oblek, šedá vázanka mu volně visela na krku. Doploužil se k postranici postele, kde seděla Evie.

Až dosud se držela, teď propadala čiročiré beznaději. I v dobách, kdy jí u Maybrickových bylo nejhůř, měla v co doufat. Avšak nyní věděla, že pokud Sebastian nepřežije, život ji přestane těšit. Už nikdy se nebude z ničeho radovat.

St. Vincent byl první muž, jenž dokázal proniknout pod slupku její ostýchavosti. Od samého začátku se o ni staral, jako dosud nikdo. Vzpomněla si na první horkou cihlu, kterou jí strčil k prochladlým nohám v průběhu divoké cesty do Skotska, a chabě se usmála. Aniž odtrhla zrak od manželovy voskové tváře, zašeptala: „Netuším, co pro něho ještě udělat. Každý lékař, pro něhož nechám poslat, bude trvat na pouštění žilou, a já jsem Sebastianovi slíbila, že to nedovolím.”

Cam natáhl štíhlou ruku a uhladil dívce rozcuchané kadeře. „Moje babička byla léčitelka,” pravil zamyšleně. „Vzpomínám si, že vymývala rány slanou vodou a obalovala je usušeným mechem nasbíraným v močálu. A kdykoliv mě sklátila horečka, přinutila mě žvýkat hlízy čtyřhodinové byliny.”

„Čtyřhodinová bylina?” opakovala nepřítomně Evie. „Nikdy jsem o ní neslyšela.”

Zastrčil jí pramen vlasů za ucho. „Roste na vřesovištích.”

Evie ucukla. Styděla se za svůj uválený vzhled. Zejména proto, že dobře věděla, jak velký význam cikáni přikládají osobní hygieně. Vzdor všeobecnému mínění je mnoho romských rituálu spojeno právě s mytím a čistěním. „Co myslíš, dokázal bys nějakou nalézt?”

„Čtyřhodinovou bylinu?”

„A také mech a černou rašelinu.”

„Asi ano. Kdybych měl dost času.”

„Jenže jemu moc času nezbývá,” konstatovala Evie a hlas se jí zlomil. Hrozilo, že se neovládne. Proto se odhodlaně napřímila a uhnula tím před Camovými konejšivými doteky. „Nech toho… Jsem v pořádku. Jenom… Pokus se najít to, co by mu podle tebe mohlo pomoct.”

„Brzy se vrátím,” slíbil tiše a vzápětí byl pryč.

Evie dál vysedávala u lůžka svého chotě. Byla vyčerpaná, nevěděla, co si má počít. Zřejmě by měla vyhovět potřebám svého těla. Trochu se prospat, najíst se, dopřát si alespoň základní péči… Avšak bála se nechat Sebastiana byť na pár minut o samotě. Nechtěla se vrátit a zjistit, že se mezitím v tichosti odebral na věčnost.

Obcházely ji mrákoty. Pokoušela se jimi prodrat k jasnému vědomí, ale mozek odmítal spolupracovat. Skrčená na židli, tupě civěla na umírajícího muže. Na těle i na duchu pocítila takovou tíhu, že nebyla schopna pohybu či myšlenky. Nevnímala, že někdo vstoupil. Plně se soustředila na téměř neznatelné stoupání a klesání Sebastianova hrudníku. Po chvíli přece jen zaznamenala muže stojícího vedle ní. Natolik z něho sálal život, až se zdálo, že do ložnice umírajícího nepatří. Zdvihla k němu zarudlé oči a pohlédla mu do tváře. Lord Westcliff.

Beze slova se k ní sklonil a postavil ji na nohy. Zakolísala a on ji podepřel paží. „Někoho jsem vám přivedl,” oznámil jí tiše. Evie unaveně těkala zrakem po místnosti. Z posledních sil zaostřila na druhého z návštěvníků.

U dveří přešlapovala ve vínových šatech energická Lillian Bowmanová nyní lady Westcliffová. Světlou pleť měla díky polibkům jižního slunce lehce dobronzova, černé vlasy, svinuté do pevného uzlu na krku, poutala moderní síťka s korálky. Byla vysoká a štíhlá, na první pohled odvážná a sebevědomá. Třebaže postrádala kouzlo romantické krásky, jímž se pyšnila Annabelle Huntová, sebejisté vystupování a vrozená hrdost prozradily její americký původ dřív, než stačila promluvit.

Ač spolu kamarádily, nebyly si obzvlášť blízké. Lillian postrádala Annabellinu vlídnost a Daisyin jiskřivý optimismus. Evie se mírně děsila jejího ostrého jazyka a věčné netrpělivosti. Ovšem v těžkých časech na ni bylo spolehnutí. Lillian stačil jediný pohled na uondanou přítelkyni a bez zaváhání k ní přistoupila. Objala ji dlouhými pažemi.

„Evie,” zamumlala soucitně. „Do čeho jste se to zapletla?”

K úžasu, že nečekaně vidí svou přítelkyni, se přidala nesmírná úleva, již přináší vroucný lidský dotek. Evie v sobě přestala dusit emoce. Cítila, jak ji zaštípalo v očích. Hrdlo se jí bolestivě stáhlo a vydraly se z něj nesmělé vzlyky. Lillian ji k sobě přivinula ještě těsněji. „Měla jste vidět mě, když mi Annabelle s Daisy pověděly, co jste provedla,” svěřila se, zatímco hladila kamarádku po zádech. „Málem to se mou seklo. Svolávala jsem na St. Vincentovu hlavu všechny hromy a blesky za to, k čemu vás zneužil. Byla

jsem v pokušení sem vtrhnout a osobně ho zastřelit. Ale jak se zdá, někdo mě předběhl a ušetřil potíží.”

„Já ho miluji,” přiznala se Evie mezi štkaním.

„Hloupost,” odbyla ji Lillian.

„Ano, miluji ho a ztratím ho jako svého otce. Já už to nevydržím.”

Přítelkyně si povzdechla. „Takového zlotřilého, namyšleného páva můžete vskutku zbožňovat pouze vy, Evie. Přiznávám, že má svoje přednosti…, ale určitě byste udělala lépe, kdybyste svoji náklonnost věnovala někomu, kdo vám oplatí stejnou mincí.”

„Lillian!” zaprotestovala uslzená dívka.

„Tak dobrá. Nepřipadá mi čestné ostouzet člověka upoutaného na lůžko. Proto se prozatím zdržím všech připomínek.” Poodtáhla se a se zájmem se zadívala do zarudlého obličeje své kamarádky. „I ostatní chtěly samozřejmě přijít. Jenže Daisy je neprovdaná, a proto si bez gardedámy nesmí ani kýchnout. Annabelle se zase vzhledem k svému stavu rychle unaví. Nicméně my s Westcliffem jsme tady a o všechno se postaráme. Všechno bude zase v pořádku.”

„Nebude,” vzlykala Evie. „To zranění… Je těžce nemocný… V bezvědomí… Nejspíš…”

Nepřestávajíc přítelkyni objímat, obrátila se Lillian k hraběti a zcela nevhodně se otázala sytým hlasem: „Je v kómatu, Westcliffe?”

Hrabě, jenž se skláněl nad bezvládným tělem svého druha, jí věnoval kyselý pohled. „Vzhledem k povyku, který působíte, o tom upřímně pochybuji. Kdepak, kdyby ano, nebyl by k probuzení. Teď když jsi vykřikla, se dokonce zavrtěl.”

„Já jsem nekřičela, pouze jsem na tebe volala. V tom je rozdíl,” opravila jej Lillian.

„Myslíš?” otázal se mírně její muž a stáhl příteli pokrývku k bokům.

„Zvedáš hlas tak často, že už se v tom nevyznám.”

Lillian se zachichotala a Evii pustila. „Být za vás provdaná, pane…

Panebože, to je hrůzní” vyděsila se, když Westcliff sňal z rány obvaz.

„Ano,” souhlasil chmurně. Zíral na mokvající, zhnisanou tkáň, kolem níž se šířila červená skvrna.

Evie okamžitě přistoupila k lůžku, chvatně si otírala uslzené tváře. Westcliff nezklamal, zalovil v kapse a podal jí vyžehlený sněhobílý kapesník. Osušila si oči, vysmrkala se a shlédla na svého manžela. „Od včerejšího odpoledne je mimo sebe,” hlásila rozechvěle. „Nedovolila jsem doktoru Hammondovi, aby mu pustil žilou. Sebastian to odmítal. Ale nyní

si to vyčítám. Třeba by se mu ulevilo. Já jenom… Nemohla jsem to učinit proti jeho vůli. Způsob, jakým se na mě podíval…”

„Pochybuji, že by mu to pomohlo,” mínil Westcliff. „Také to mohl být jeho konec.”

Lillian se přikradla blíž. Při pohledu na ošklivé zranění se ušklíbla. Pak se zahleděla do Sebastianova nepřirozeně bledého obličeje. „Co pro něho tedy můžeme udělat?”

„Pan Rohan navrhl omývat ránu solným roztokem.” Evie poranění znovu ovázala a poté manžela přikryla. „Zná nějakou rostlinu, která snižuje horečku. Dohodli jsme se, že se po ní podívá.”

„Mohli bychom to potřít šťávou z česneku,” navrhla Lillian. „Moje chůva používala tuto metodu na škrábance a řezné rány. Vskutku se hojily o hodně rychleji.”

„Naše stará hospodyně, paní Fairclothová, zase nedala dopustit na vinný ocet,” přidal se Westcliff. „Pálilo to jako čert, ale pomáhalo to. Co kdybychom vyzkoušeli všechno a navrch přidali kapku pryskyřice?”

Lillian na něho pochybovačně pohlédla. „Myslíš tím smůlu z borovic?”

„Její čistý extrakt,” odvětil Westcliff. „Viděl jsem léčit jím gangrénu.” Přitočil se k manželce a vtiskl jí na čelo letmý polibek. „Obstarám nezbytné položky a vypočítám množství,” slíbil. Tvářil se odměřeně, ale

při pohledu na Lillian jeho tmavé oči zjihly. „Mezitím předávám velení do tvých schopných rukou.”

Lillian zahákla štíhlý ukazovák za manželův naškrobený límec a krátce jej pohladila po opáleném krku. „Asi by sis měl pospíšit. Jestli se St. Vincent probere a zjistí, že mi je vydán na milost, patrně úlekem vydechne naposled.”

„Neumře,” namítl Westcliff.

„Když to říkáš…,” odvětila jeho žena lhostejně, „pak ti věřím. Když jednou o něčem rozhodneš, pak se s tebou bezpochyby neodváží přít ani sám ďábel.”

Výmluvně se na sebe podívali a hrabě odkráčel z místnosti.

„Arogantní, namyšlený chlap,” poznamenala Lillian, zatímco manžela s úsměvem vyprovázela ze dveří. „Panebože, jak já ho obdivuji!”

Evie přešlápla z nohy na nohu. „Jak jste se měla?”

„Máme si hodně o čem povídat,” ujistila ji rázně Lillian. „Právě proto bychom měly odložit rozhovor na později. Jste polomrtvá vyčerpáním. A upřímně řečeno, prospěla by vám koupel.” Zmerčila v koutě táhlo zvonku

a energicky jím zacloumala. „Přišla jsem, abych se o vás postarala. Nechám připravit vanu. Umyjete se, a potom si dopřejete čaj s topinkou.”

Evie zavrtěla hlavou. Už už otvírala ústa, aby se kamarádce vzepřela, ale ta nesmlouvavě mávla dlaní. „Já se o St. Vincenta postarám.”

Evie na ni ostražitě zírala. Nechápala, proč se Lillian dobrovolně nabízí, že se ujme muže, který ji unesl. Není z těch, co snadno odpouštějí, a přestože si byla jista, že Lillian by nikdy neublížila nemohoucímu člověku upoutanému na lůžko, nechtělo se jí vydávat Sebastiana do jejích rukou.

„Nemůžu uvěřit, že byste se k tomu propůjčila. Po tom, co vám provedl…”

Mladá žena se suše zazubila. „Nedělám to kvůli němu, drahá. Překonávám se kvůli vám. A také kvůli Westcliffovi, jelikož se z nějakého důvodu odmítá smířit s tím, že by nás St. Vincent navěky opustil.” Netrpělivě zakoulela očima. Nechápala, proč přítelkyně ještě váhá.

„Prokristapána, běžte se vykoupat. A udělejte si něco s vlasy. O St. Vincenta se bát nemusíte. Budu k němu tak laskavá, jako bych byla k vlastnímu choti.”

„Děkuji vám,” špitla Evie. Opět se jí draly slzy do očí.

„No tak, Evie…” Lillianin obličej změkl a objevil se na něm soucitný výraz. Takový Evie nikdy předtím neviděla. Lillian ji znovu dychtivě objala a mumlala jí do zacuchaných vlasů: „Nesmíte se tolik trápit, drahá. Nezemře. Předčasně odcházejí pouze ti hodní a svatí, kteří nikdy nezhřešili.” Tiše se zachichotala. „Zatímco sobečtí mizerové St. Vincentova typu přežijí všechna trápení a souží své bližní po desítky let.”

Evie se s pomocí komorné vykoupala a převlékla do volných denních šatů, jež nevyžadovaly korzet. Umyté vlhké vlasy si zapletla do copu, který jí splýval volně po zádech. Obula se do pletených papučí. Když se vrátila do pánské ložnice, zjistila, že ji Lillian krásně uklidila a rozhrnula závěsy. Kolem pasu si utáhla lněný ručník, čímž si vyrobila provizorní zástěru. Byla samá skvrna stejně jako živůtek šatů.

„Přinutila jsem ho pozřít trochu vývaru,” vysvětlovala. „Trvalo dlouho, než něco spolkl. Nedá se říct, že by se úplně probral k vědomí, ale nedala jsem mu pokoj, dokud jsem mu takříkajíc ne-nalila do krku čtvrt šálku. Nejspíš se po celou dobu konejšil nadějí, že se mu jenom zdám a zlá noční můra zakrátko zmizí.”

Od včerejšího rána se Evii nedařilo Sebastiana přimět, aby něco vypil.

„Vy jste ta nejbáječnější.

„Ano, ano, já vím.” Lillian mávla velkomyslně rukou. Nikdy se neuměla vypořádat s chválou. „Právě vám přinesli něco k snědku. Jídlo je tamhle u okna. Míchaná vejce a topinka. Snězte všechno do posledního drobečku, drahá. Nerada bych násilím krmila i vás.”

Jakmile Evie usedla k snídani a poslušně se zakousla do chleba lehce potřeného máslem, Lillian vyměnila Sebastianovi obklad na čele.

„Připouštím,” broukla, „že je obtížné jím pohrdat, když je na tom takhle špatně. Budiž mu připočteno ke cti, že se postaral, abyste tu neležela vy.” Usedla na židli u lůžka a zvědavě pohlédla na přítelkyni. „Nechápu, proč to udělal? Je sobecký až do morku kostí. Není to zrovna člověk, který se s radostí obětuje pro druhé.”

„Není tak úplně egoistický,” namítla Evie a spláchla sousto douškem horkého čaje.

„Westcliff se domnívá, že vás St. Vincent miluje.”

Kamarádka se maličko zakuckala, neodvážila se vzhlédnout. „Pr-proč si to myslí?”

„Jelikož ho zná od dětství, docela se v něm vyzná. Dokonce tvrdí, že chápe, proč jste St. Vincentovo srdce vyhrála právě vy. Vidí v tom jakousi zvrácenou logiku. Děvčata jako vy se prý jeví… Hmmm, jak to jenom povídal? Nevzpomínám si na přesná slova, ale znělo to jako… Zkrátka že v St. Vincentovi probouzíte jeho nejskrytější fantazie a dlouho potlačované představy.”

Evie se zapýřila a pokusila se o žertovnou odpověď. „Je tomu přesně naopak. Ten sní jenom o tom, jak se sblížit s co největším počtem žen.”

Lillian se ušklíbla. „Drahá, tohle není imaginace, to je skutečnost. Kromě toho si dovolím tvrdit, že vy jste první sladká, slušná dívka, s níž měl kdy co dočinění. Takovou jako vy nikdy předtím nepoznal.”

„Vždyť s vámi a Daisy strávil v Hampshiru spoustu času,” namítla.

Což přítelkyni, jak se zdá, pobavilo. „Já vůbec nejsem sladká, má drahá. Ani moje sestra. Hlavně mi nenamlouvejte, že jste přesvědčená o opaku.”

Sotva Evie spolkla poslední sousto, objevili se lord Westcliff a Cam. Nesli nepřeberné množství lahviček, dóz a kelímků, obsahujících podivné elixíry a směsi. Doprovázely je služky vlekoucí džbery vroucí vody a kupu čistých ručníků. Ačkoliv se Evie hrnula pomáhat, požádali ji, aby se držela stranou. Připravili si všechno potřebné a zakryli Sebastianovo tělo tak, aby obnažená zůstala pouze rána.

„Nejlepší by bylo, kdyby nejprve pozřel trochu morfia,” mínil Westcliff. Kouskem nitě pevně přivázal k dřevěné tyčce složený útržek plátna.

„Tahle procedura ho bude bolet daleko víc, než zásah kulkou.”

„Já už ho přinutím to spolknout,” ozvala se rázně Lillian. „Smím, Evie?”

„Ne, ujmu se toho já.” Přistoupila k lůžku a odměřila do sklenice dávku morfiového sirupu. Přitočil se k ní Cam. Podával jí složený papír naplněný něčím, co připomínalo tmavě zelený popel.

„Čtyřhodinová bylina,” dodal na vysvětlenou. „Objevil jsem ji hned v první apatyce, do níž jsem vstoupil. S mechem z rašelinišť to bylo o něco horší, ale nakonec se mi podařilo sehnat i ten.”

Evie se o něj vděčně opřela ramenem. Mlčky mu tím poděkovala.

„Kolik bych mu toho měla dát?”

„Vzhledem k jeho proporcím soudím, že přinejmenším dvě lžíce.”

Evie dávku rozmíchala v jantarově zbarvené tekutině, která vzápětí zčernala. Určitě chutná o hodně hůř, než vypadá, pomyslela si. V duchu se modlila, aby Sebastian dokázal směs spolknout a udržel ji v sobě. Posadila se k němu na lůžko. Pohladila jej po zpocených vlasech a horkostí napnuté pokožce tváří. „Sebastiane,” zašeptala, „probuď se. Musíš si vzít medicínu.” Nepohnul se, ani když mu vklouzla paží pod ramena a pokusila se nadzvednout mu hlavu.

„Kdepak, kdepak,” zaslechla za sebou Lillian. „Jste příliš něžná, Evie. Musela jsem s ním pořádně zatřást, než se probral natolik, abych do něho dostala nějaký vývar. Počkejte, ukážu vám to.” Zaujala místo vedle Evie a lomcovala bezvládným mužem tak dlouho, dokud nezasténal a nepootevřel oči. Zíral na ně, aniž by je poznával.

„Sebastiane,” vyhrkla naléhavě Evie. „Musíš si vzít medicínu.”

Pokusil se odvrátit, čímž si bezděčně namohl prostřelený bok. Projela jím ostrá bolest, jež vyústila v nepřiměřenou reakci. Prudce švihl svalnatou paží a obě mladé ženy smetl z postele. „Auu!” vykvikla Lillian, když tvrdě přistály na podlaze. Evie jen tak tak nevylila obsah sklenice.

Sebastian se svezl zpátky na lůžko. Lapal po dechu a sténal. Urostlé tělo se zachvívalo. Ačkoliv Evii manželův zavilý odpor vylekal, potěšilo ji, že mu zůstala ještě nějaká síla. Bouřlivý odpor na ni působil povzbudivěji než mrtvolná nehybnost.

Avšak Lillian, jak se zdálo, její mínění nesdílela. „Budeme ho muset přivázat,” ucedila rozhodně. „Jinak ho při ošetřování rány neudržíme v klidu.”

„Nechci, aby…,” spustila Evie, ale vzápětí ji umlčel Camův překvapivý souhlas.

„Lady Westcliffová má pravdu.”

Mlčky se zvedla z podlahy. Podala Lillian ruku a pomohla jí vstát. Potom se obě zadívaly na Sebastianovo třesoucí se tělo. Oči měl opět zavřené, křečovitě zatínal pěsti, jako by chtěl uchopit něco ve vzduchu. Těžko uvěřit, že se ještě nedávno vitální, energický muž mohl v tak krátkém čase proměnit v bezbarvou trosku. Rty měl rozpraskané, pod očima černé kruhy.

Udělala by cokoliv, aby mu pomohla. Odhodlaně popadla čisté hadříky a podala je Camovi.

Mládenec se chmuřil, když obratně přivazoval Sebastianovy paže a nohy ke sloupkům postele. „Mám mu dát medicínu?” otázal se Evie.

„Já sama,” odvětila a Znovu přisedla k manželovi. Podložila mu hlavu polštářem a prsty mu stiskla nos. Jakmile muž zalapal po dechu, nalila mu hustý lék proti horečce do krku. Kuckal a dávil se, ale k dívčinu úžasu spolkl sirup bez větších potíží. Cam uznale povytáhl obočí, zatímco Sebastian nadával a bezmocně škubal za lněná pouta. Evie se nad ním sklonila, hladila ho a konejšila. Šeptala mu tichá vyznání, zatímco ji ovíval medicínou provoněným slabým dechem.

Když konečně zmalátněl, vzhlédla a střetla se s Lilianiným pohledem. Přítelkyně se tvářila zvláštně. Mhouřila oči a lehce potřásala hlavou, jako by ji vzniklá situace udivovala. Evie se domnívala, že důvod zná. Lillian poznala Sebastiana pouze jako arogantního nastrojeného floutka, který se poflakoval po sídle lorda Westcliffa. Vidět ho za těchto okolností jí určitě připadalo nadmíru zvláštní.

Hrabě si mezitím svlékl kabátec a vyhrnul si rukávy. Jal se v třecí misce drtit jednotlivé přísady. Po místnosti se začal šířit nepříjemný odér. Nejhůř jej snášela Lillian, proslulá svým vnímavým nosem. „S horším smradem jsem se snad nesetkala,” otřásla se. Pak se zaškaredila. „To je kombinace!”

„Extrakt z borovicové pryskyřice, česnek a další ingredience, které nám doporučil apatykář,” vysvětloval Cam. „Prý máme poté na ránu přiložit obklad z medu, který zabrání zánětu.”

Evie vytřeštila zrak, když Cam otevřel dřevěnou skříňku a vytáhl z ní mosazný trychtýř a válcovitý předmět, který měl na jednom konci rukojeť a na druhém výčnělek připomínající jehlu. „Co je to?”

„Další příspěvek z lékárny,” odvětil Cam a pochybovačně si pomůcku prohlížel. „Stříkačka. Když jsem apatykáři vysvětloval, co máme v plánu,

prohlásil, že tak hluboké poranění vypláchneme pouze s pomocí tohoto nástroje.”

Westcliff si přichystal řadu náčiní, nádobek s rozličnými přípravky, hraničku složených hadrů a ručníků. Nato pohlédl na dvojici žen.

„Nebude to nic hezkého. Proto kdo má slabší žaludek…” Významně se zadíval na Lillian, která se ušklíbla.

„Jsem to já, jak dobře víš,” přiznala poctivě, „ale v případě potřeby se překonám.”

V kamenném obličeji jejího manžela se objevil vlídný úsměv. „Dneska tě toho ušetříme, lásko. Co kdyby ses odebrala do vedlejší místnosti?”

„Posadím se k oknu,” prohlásila Lillian a vděčně se odsunula z dohledu. Westcliff se tázavě zadíval na Evii.

„Kam se mám postavit já?” zeptala se.

„Po mé levici. Budeme potřebovat spoustu ručníků a hadrů, takže kdybyste mohla vždycky nahradit ty použité…”

„Samozřejmě.” Poslušně zaujala své místo, zatímco Cam se přesunul k Westcliffově pravici. Když Evie pohlédla do šlechticovy odhodlané tváře, náhle nemohla uvěřit, že tento nesmírně bohatý a vlivný člověk, který jí vždycky naháněl hrůzu, je ochoten zajít takhle daleko, aby pomohl příteli, který ho zradil. Proběhl jí záchvěv vděčnosti. Nedokázala si pomoct, musela ho zatahat za rukáv. „Pane…, dříve než začneme, musím vám říct…”

Westcliff k ní sklonil svou tmavovlasou hlavu. „Ano?”

Jelikož nebyl tak vysoký jako Sebastian, stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Děkuji vám za to, že mu pomáháte.” Hleděla hraběti zpříma do očí. Neušlo jí, že ho překvapila. „Jste ten nejčestnější muž, jakého jsem kdy poznala.” Slova způsobila, že pod opálením zčervenal. Poprvé, co ho znala, viditelně upadl do rozpaků.

Lillian je sledovala z opačného konce ložnice a chápavě se uculovala.

„Já bych v něm takového hrdinu neviděla, Evie. Jsem si jistá, že lačně využívá příležitosti doslova a do písmene nasypat sůl do St. Vincentovy rány.” Vzdor jízlivé poznámce byla v obličeji bílá jako křída a pevně svírala opěrky křesla. Westcliff uchopil tenký, blýskající se skalpel a jemně jím rozřízl zanícený bolák.

Navzdory dávce morfia bolest způsobila, že Sebastian prohnul záda do oblouku a divoce sebou zazmítal. Útrpně zkroutil tvář, vydával přerývané, nesouhlasné zvuky. Cam se ho snažil přitisknout k matraci, aby se pokud možno nehýbal. Opravdová potíž nastala v okamžiku, kdy mu hrabě začal

zranění vyplachovat solným roztokem. Sebastian křičel do ochraptění, zoufale s muži bojoval, zatímco se stříkačka opakovaně nořila do zhnisané tkáně. Nevzdávali se, dokud ručníky nenasákly zdravě narůžovělou tekutinou. Westcliff pracoval klidně a precizně, vynikal úspornými pohyby zkušeného chirurga. Evii se jakýmsi zázrakem podařilo zaplašit vlastní muka. Spolupracovala stejně urputně, jako oba pánové. Metodicky se zbavovala použitých ručníků a nahrazovala je novými. Velice se jí ulevilo, když Sebastian po chvíli omdlel a zvláčněl. Další utrpení šlo jakoby mimo něj.

Jakmile Westcliff vyčistil ránu ke své spokojenosti, namočil připravený tampon v nelibě páchnoucí směsi a postižené místo jí dokonale potřel. Pak ustoupil stranou a přihlížel, kterak Cam balí mech z rašeliniště do kusu mušelínu, namáčí jej v medu a opatrně tiskne k Sebastianově zapálenému boku. „A je to,” prohlásil spokojeně. Uvolnil mužova spoutaná zápěstí.

„Proces hojení začne uvnitř. Několik dní budeme obvaz vyměňovat, potom necháme ránu nezakrytou, aby kůže mohla srůst.” Na ovazování Sebastianova štíhlého pasu se podíleli všichni tři. Také museli vyměnit zavlhlé lůžkoviny, aby mohl pacient odpočívat v teple a suchu.

Jakmile skončili, Evie se díky přestálému napětí počala chvět od hlavy až patě. S úžasem zaznamenala stopy únavy i na samotném Westcliffovi. Ztěžka si povzdechl a otřel si upocený obličej čistým ručníkem. Lillian k němu okamžitě přistoupila, objala ho a zašeptala mu do ucha slova uznání.

„Domnívám se, že obklad a obvaz bychom měli měnit dvakrát denně,” prohodil jakoby mimochodem Cam, zatímco si myl ruce. „Pokud horečka do večera neustoupí, zdvojnásobíme dávku čtyřhodinové byliny.” Pokynul Evii, aby k němu přistoupila, a opláchl jí dlaně a paže jako dítěti. „Zase bude v pořádku, zlato,” slíbil. „Když mu hrabě vyplachoval ránu, vypadala lépe, než jsem očekával.”

Evie unaveně potřásla hlavou. Stála před ním bez hnutí, zatímco jí osušoval mokré ruce. „Nesmím se upínat k falešné naději. Nesmím si dovolit uvěřit, že…” Hlas se náhle vytratil. Dívky se zmocnil dojem, že se podlaha naklonila. Neohrabaně sebou škubla ve snaze udržet rovnováhu. Cam ji svižně zachytil a přivinul k hrudi. „Do postele s tebou,” oznámil jí nesmlouvavě a odváděl ji ke dveřím.

„Sebastian…,” zamumlala.

„Zatímco budeš odpočívat, dobře se ti o něj postaráme.”

Neměla na vybranou. Vyčerpané tělo, strádající nedostatkem spánku, odmítalo dál poslouchat. Vzdáleně si uvědomovala, jak ji Cam ukládá do

postele, vyhrnuje jí přikrývku až k bradě a utěsňuje ji po stranách, jako by byla malá holčička. Jakmile ledové přikrývky nasákly jejím tělesným teplem, propadla se do bezesného spánku.

Když se vzbudila, plála u postele jediná svíčka. Někdo seděl na kraji lůžka. Lillian. Zdála se celá pomačkaná a unavená, vlasy měla pevně utažené v týle.

Evie se posadila a promnula si oči. „To už je večer?” zeptala se ochraptěle. „Musela jsem prospat celé odpoledne.”

Lillian se kysele zazubila. „Prospala jste den a půl. Já a Westcliff jsme se zatím postarali o St. Vincenta a Rohan řídil klub.”

Evii náhle vyschlo v ústech. Napřímila se ještě o něco víc. Srdce se jí rozbušilo jako splašené, bála se zeptat. „Sebastian… Je…?”

Přítelkyně vzala její stisknuté ruce do svých a vlídně se otázala: „Kterou novinu chcete slyšet jako první? Dobrou nebo špatnou?”

Evie zavrtěla hlavou, neschopná slova. Bez mrknutí zírala na svou kamarádku, rty se jí chvěly.

„Dobrá zpráva je,” spustila Lillian, „že horečka ustoupila a rána už nehnisá.” Pak s úšklebkem dodala: „Horší je, že za těchto okolností za něho zůstanete provdaná do konce života.”

Evie se úlevou rozplakala. „Ach, panebože.” Zakryla si obličej rukama a rozeštkala se. Ucítila na ramenou Lillianiny dlaně.

„Ano,” konstatovala přítelkyně suše, „také bych brečela, kdyby to byl můj manžel. Ale ze zcela jiných důvodů.”

Za svoji upřímnost sklidila od kamarádky zajíkavé hihňání. Evie zavrtěla hlavou, pořád si zakrývala uslzené oči. „Je při vědomí? Mluví?”

„Ano. Opakovaně se po vás ptal a zlobil se, když jsem vás odmítla vzbudit.”

Evie nechala dlaně klesnout a zadívala se na přítelkyni přes mokrou clonu. „Jsem si jistá, že nechtěl být nev-nevděčný,” vyhrkla. „Po tom všem, co jste pro něho udělali…”

„Nemusíte ho omlouvat,” prohlásila kousavě Lillian. „Dobře jej znám. Právě proto jsem stále upřímně přesvědčená, že mu záleží pouze na sobě. No…, možná i trošku na vás. Ale opravdu malinko. Jenže když vám to tak vyhovuje, budu ho muset tolerovat.” Nakrčila nos a zavětřila, jako by pátrala po zdroji nějakého zápachu. „Fuj… Ještě že moje rodina vlastní továrnu na mýdlo. Spotřebuji ho fůru, než ze sebe dostanu smrad z těch zatracených obkladů.”

„Nikdy vám nebudu dost vděčná za to, že jste se o Sebastiana postarala,” vyhrkla vášnivě Evie.

Lillian se postavila, protáhla se a pokrčila rameny. „Nic si z toho nedělejte,” prohodila vesele. „Stálo to za to, mít, byť jen na chvíli, St. Vincenta ve své moci. Kdykoliv se na mě podívá, zahanbeně si připomene, že jsem ho viděla bezmocného a nahatého zoufale úpět v posteli.”

„Vy jste ho viděla nahatého?” užasla Evie. Cítila, jak se jí obočí vyhouplo až někam ke kořínkům vlasů.

„Ale no tak,” mávla Lillian ledabyle rukou a vydala se ke dveřím. „Jen tu a tam. Vzhledem k umístění jeho rány to ani jinak nešlo.” Na prahu se zastavila a šibalsky se zadívala na Evii. „Přiznávám, že pověsti o něm nelhaly… Ale to ho neomlouvá.”

„Co se o něm povídá?” nechápala Evie, ale přítelkyně se pouze tiše zachichotala a odešla.

19

Dříve než uplynul týden, stal se ze Sebastiana nejhorší pacient, jakého si dovedete představit. Pozoruhodně se uzdravoval, avšak na jeho vkus to nebylo dost rychle. Zlobil se nejenom na sebe, ale i na všechny kolem, překračoval všechny myslitelné meze. Chtěl se oblékat, jako by nestonal, vyžadoval běžné jídlo. Utíkal z postele a šoural se po pokojích a galerii, tvrdošíjně ignoroval Eviiny ustavičné protesty. Přestože věděl, že se zcela zbytečně přepíná a síly se mu budou vracet postupně a zvolna, scházela mu potřebná trpělivost a nedokázal si pomoct.

Nikdy nebyl na nikom závislý, a teď vděčí za život Westcliffovi, Lillian, Camovi a ze všeho nejvíc Evii. Svářily se v něm vděčnost a stud, pocity, jež dříve neznal. Nedokázal ani jednomu z nich pohlédnout do očí, rozpaky zastíral zpupnou arogancí.

Nejhorší chvíle přicházely, když zůstal s Evii o samotě. Kdykoliv vstoupila do místnosti, zakoušel děsivou sounáležitost. Jelikož nikdy nic podobného nepoznal, úporně se jí bránil, sváděl vnitřní boj, dokud z něho nevyprchaly všechny emoce. Pomohlo by, kdyby se mu podařilo vyvolat hádku, díky níž by si vydobyl někdejší odstup. Neuspěl však, jelikož Evie trpělivě vyhověla každému jeho rozmaru a projevovala upřímný zájem o manželovo blaho. Ani ji nemohl obvinit, že očekává vděčnost, jelikož ani jednou mu nikterak nenaznačila, že jí něco dluží. Nemohl jí vyčíst, že se kolem něho permanentně motá, neboť o něj pečovala taktně a pouze v případě potřeby. Dostavila se výhradně tehdy, když na ni sám zazvonil.

On, který se nikdy ničeho nebál, se děsil moci, jakou nad ním získala. Hrozil se vlastní touhy. Prahl po manželčině přítomnosti, těšil se, až na ní spočine očima, zaposlouchá se do jejího hlasu. Hladověl po jejích dotecích. Jeho kůže vpíjela každé pohlazení, libý prožitek se přeléval do celého těla. S obyčejnou sexuální potřebou to nemělo nic společného… Jako by se jednalo o dojemnou závislost, na niž není lék.

Dále ho mučilo vědomí, že Joss Bullard se pokusil Evii zabít. Sám netušil, proč ji zaštítil vlastním tělem. Nečekaná reakce pramenila ze záhadného místa v jeho nitru, které se nedá zkrotit rozumem. Musí zjistit, proč Bullard zašel tak daleko. Proč proboha mířil zrovna na Evii, nejnevinnější bytost ze všech přítomných. Prahl po jeho krvi. Nejradši by toho mizeru roztrhal na kusy. Skutečnost, že se bezmocně povaluje na

posteli, zatímco Bullard si volně pobíhá po Londýně, ho přiváděla k šílenství. Ačkoliv ho policejní inspektor, který dostal tento případ na starost, opakovaně ujišťoval, že k nalezení útočníka podnikl veškeré potřebné kroky, nenacházel Sebastian klid. Proto si zavolal Cama a nařídil mu najmout větší počet soukromých vyšetřovatelů, včetně bývalého pochůzkáře z Bow Street, a pověřit je, aby se pustili do intenzivního pátrání. Sám nemohl nic dělat, proto z přinucení odpočíval a dusil se hněvem.

Pět dní poté, co polevila horečka, nechala Evie do manželovy ložnice dopravit koupací vanu. Sebastian si lebedil v příjemně teplé vodě, zatímco jej manželka holila a pomáhala mu umýt si vlasy. Čistý, osušený a unavený se vrátil do čerstvě povlečené postele, kde mu Evie ovázala ránu. Otvor po kulce se hojil natolik dobře, že upustili od mechového obkladu a z hygienických důvodů se spokojili pouze se čtverečkem vyžehleného plátna. V zarudlé oblasti pořád škubalo a připomínala se mírnou bolestí, ale Sebastian věděl, že za den za dva bude schopen zhostit se svých povinností. Avšak svoji nejoblíbenější činnost si prozatím musel odpustit, jelikož uzavřel s Evii ďábelskou smlouvu.

Poněvadž si pocákala celý přední díl šatů, odešla se Evie převléknout. Z čiré zlomyslnosti zazvonil Sebastian na stříbrný zvonek u postele pouhé dvě minuty poté, co za ní zapadly dveře.

Okamžitě byla zpátky, oděná pouze v županu. „Co je?” otázala se starostlivě. „Stalo se něco?”

„Ne.”

„Co tvoje rána? Bolí?”

„Ne.”

Znepokojení, zračící se jí v obličeji, vystřídala úleva. Přistoupila k lůžku, něžně vzala Sebastianovi zvonek z prstů a postavila jej zpátky na noční stolek. „Dobře víš,” pravila nevzrušeně, „že ti jej seberu, pokud se nenaučíš používat ho uvážlivě.”

„Zvonil jsem, protože tě potřebuju,” ohradil se dotčeně.

„Opravdu?” zeptala se s přenáramnou trpělivostí.

„Závěsy. Chci, abys je víc roztáhla.”

„To nemohlo počkat?”

„Je tu tma. Potřebuju víc světla.”

Evie přistoupila k oknu a vyhověla mu. Zakrátko se dívka koupala v bledé záři zimního slunce. Vlasy měla rozpuštěné, ryšavé kadeře jí měkce

splývaly téměř k pasu. Vypadala jako postava z Tizianových obrazů. „Ještě něco?”

„Ve vodě plave smítko.”

Bosá přistoupila k posteli, zdvihla z poloviny plnou sklenici a soustředěně si prohlížela její obsah. „Žádné nevidím.”

„Přesto tam je,” trval Sebastian mrzutě na svém. „Musíme se o tom sáhodlouze bavit, nebo mi prostě přineseš čistou vodu?”

Evie spolkla kousavou odpověď. Obdivuhodně se ovládala. Přešla ke stojanu s krémově zbarveným umyvadlem, vylila do něj obsah poháru a znovu jej naplnila z nedalekého džbánu. Postavila sklenku zpátky na noční stolek a vyzývavě pohlédla na manžela. „To je všechno?”

„Ne. Škrtí mě obvaz. A uzel mě tlačí do zad. Nemůžu na něj dosáhnout.”

Zdálo se, že čím víc si stěžuje, tím je Evie trpělivější. Sklonila se nad mužem a tiše ho požádala, aby se pootočil. Opatrně obvaz povolila a vzápětí spojila jeho volné konce plochým uzlem. Chladnými prsty se jemně dotýkala Sebastianových zad. Muži se prudce zrychlil tep. O rameno se mu otíral hedvábný pramen dlouhých vlasů. Jakmile spočinul na zádech, musel se znovu potýkat se zoufalou radostí, která jej zaplavovala, kdykoliv se Evie octla takhle blízko.

Zmučeně se jí zahleděl do tváře. Má nádherně vykrojená ústa, krémovou saténovou pleť a neodolatelné zlatavé pihy. Zlehka se mu opřela dlaní o hrudník, tam kde tlouklo jeho splašené srdce, a pohrávala si se snubním prstenem zavěšeným na řetízku.

„Dej to pryč,” zavrčel. „Ta zatracená věc mi leze pořádně na nervy.

Jenom mi překáží.”

„A v čem?” vyzvídala. Bez mrknutí zírala na jeho odvrácený profil.

Sebastianovi se do nosu vtírala její osobitá vůně, vůně svůdné čistotné ženy. Nejisté se ošil. „Prostě mi to sundej a polož na prádelník,” procedil skrze zuby.

Evie nedbala na jeho příkaz a přisedla si k němu na matraci. Sklonila se nad ním, až se mu konečky vlasů otírala o hruď. Nehýbal se, ale vnitřně se otřásl, když mu prsty obkroužila bradu. „Hezky jsem tě oholila,” pochvalovala si. Vypadalo to, že je náramně spokojená se svým výkonem.

„No, možná mi pár vousů uniklo, ale přinejmenším jsem tě nepořezala. Moc mi pomohlo, že jsi tak krásně držel.”

„Bál jsem se pohnout,” odvětil a posměšně si odfrkl.

Už nedokázal déle odvracet zrak. Přinutil se podívat do ženiných rozesmátých kukadel. Zdála se mu neuvěřitelně kulatá a modrá.

„Proč na mě tak často zvoníš?” zajímala se Evie. „Cítíš se osamělý?

Stačí říct.”

„Nikdy nejsem osamělý,” ohradil se mrazivě. Zklamalo ho, že se neodtáhla. Dál ho sledovala s tázavým úsměvem na rtech.

„Mám tedy odejít?”

Sebastian cítil, jak se v něm vzdouvá vlna žáru a rozlévá se všemi směry. „Ano, jen běž,” vyhrkl a zavřel oči. Hladově nasával dívčinu vůni, kochal se její přítomností.

Evie přesto zůstala. Ticho narůstalo do obřích rozměrů, až se zdálo, že v něm zaslechnou bušení Sebastianova srdce. „Chceš vědět, co si myslím, drahý?” nevydržela nakonec.

Stálo ho spoustu síly ovládnout hlas, aby zněl ledabyle. „A víš, že ne?”

„Jsem přesvědčena o tom, že jakmile odejdu, okamžitě zazvoníš znovu. Avšak vůbec nezáleží na tom, jak často se mě dožaduješ, ani na tom, kolikrát za tebou přiběhnu. Nikdy se totiž nepřinutíš po pravdě mi říct, co potřebuješ.”

Sebastian pootevřel oči. Chyba! Skláněla se k němu, měkká ústa se vznášela jen několik centimetrů od jeho rtů. „Momentálně všechno, co chci, je trocha klidu,” zabručel. „Takže kdyby ti to nevadilo…”

Krátce ho políbila. Zaznamenal dotek hedvábí a sladkost, cítil, jak se ho dotkla jazykem. Ach, panebože… Stavidla touhy se otevřela a on se topil v čiré slasti, silnější než cokoliv, co dosud poznal. Zvedl ruce, jako by ji chtěl od sebe odstrčit, ale místo toho ji přitáhl blíž k sobě. Zabořil dlaně do ryšavých kadeří a hladově ženu líbal, vychutnával si opojnou chuť jejích smyslných úst.

Když se od něho Evie odtáhla, přistihl se, že sténá jako nadržený kluk. Zaskočilo jej to. Rty měla růžové a vlhké, pihy se jí na uzardělých tvářích leskly jako zlatý prach. „Také si myslím,” prohlásila rozechvělým hlasem,

„že prohraješ naši sázku.”

Záblesk nevole ho srazil z nebeských výšin na pevnou zem. Zamračil se. „Domníváš se, že mohu ve svém stavu prohánět ženské? To bys mi sem musela nějakou přivést. Jinak bych sotva dokázal…”

„Neprohraješ kvůli cizí ženské,” sdělila mu Evie. Oči se jí šibalsky třpytily, když vztáhla ruce ke krku a pustila se do rozepínání řady drobných knoflíčků. Prsty se jí sotva patrně třásly. „Utrpíš porážku kvůli mně.”

Sebastian nevěřícně zíral. Evie se postavila a setřásla ze sebe župan. Byla pod ním nahá, růžové bradavky se v chladném vzduchu ihned zahrotily. Pohubla, ale ňadra měla stále kulatá a plná. Vosí pas prudce přecházel v křivku bujných boků. Jakmile zrakem spočinul na rusém trojúhelníku, zmocnil se ho bezuzdný chtíč.

I vlastním uším zněl jeho hlas ohromeně. „Nepřinutíš mě porušit pravidla. Švindluješ.”

„Nikdy jsem ti neslíbila, že nebudu,” odvětila vesele Evie. Zachvěla se a vklouzla k muži pod přikrývku.

„Sakra. Nehodlám spolupracovat. Já…” Ostře vydechl skrze zuby, když se k němu přimkla štíhlým tělem. Vklínila mu hladkou nožku mezi stehna, přičemž ho pošimrala hebkými chloupky v klíně. Ucukl, když se ho pokusila políbit. „Nemůžu… Evie…” Divoce pátral po způsobu, jak se jí zbavit. „Jsem příliš sláb.”

Rozvášněná a odhodlaná, nedala se odradit. Popadla ho za bradu a přinutila, aby se na ni podíval. „Miláčku ubohý,” culila se. „Neboj se, budu něžná.”

„Evie,” oslovil ji ochraptěle. Byl vzrušený a rozčilený. Zkusil to s prosíkem. „Musím ti dokázat, že vydržím tři měsíce bez… Ne, nedělej to. K čertu, Evie….!”

Zmizela pod přikrývkou a zasypávala jeho hrud a břicho drobnými hubičkami. Dávala si pozor, aby nepohnula s obvazem. Sebastian se pokusil posadit, ale dosud nezhojeným bokem prolétl šíp bolesti a přinutil jej zase se položit. Útrpně zasténal a potom znovu, ale to už ze zcela jiného důvodu. Dívka totiž mezitím nahmatala jeho ztopořený penis a jala se s ním mazlit.

Očividně v tomto směru postrádala jakékoliv zkušenosti. Neovládala patřičnou techniku ani příslušné anatomické vědomosti. Ale to jí nikterak nezabránilo pokračovat v nevinném snažení. Opatrně nástroj lásky líbala, opakovala doteky, za něž od manžela inkasovala spokojené vzdechy. Teplé dlaně si nezkušeně pohrávaly s varlaty, rty i jazyk objímaly citlivou, horkou špičku. Sebastian zatínal prsty do povlečení, nepatrně se prohýbal v zádech, jako by podstupoval mučení. Slast mu zatemnila mozek, už nedokázal jasně uvažovat.

Vzpomínky na ostatní ženy navěky někam odpluly, zůstala jenom Evie. Mizel v záplavě jejích ryšavých vlasů, hravé prsty a rozpustilá ústa přivolaly něco, co dosud nezažil. Když už v sobě nesvedl dál dusit blažené výkřiky, beze spěchu se na něho vyhoupla jako spokojená lvice, vyhřívající se na

slunci. Sotva stačil pohlédnout do dívčiny uzardělé tváře, omámila jej škádlivými, vyzývavými polibky. Růžové hroty ňader se mu dovádivě otíraly o prsa. Tiskla se k němu, spokojeně předla, kochala se mužným tělem pod sebou.

Dech se mu zarazil v plicích, když v klíně ucítil její dlaň. Byl natolik vzrušený, že se mu připravený úd otíral o břicho. Jemně jej uchopila a zavedla do sebe. Zrzavé kudrlinky ho šimraly, když mizel v horkém lůně.

„Ne!” Vzpomněl si na sázku a pokusil se Evii zadržet. „Teď ne. Ne!”

„Přestaň se vzpouzet. Ani já jsem o svatební noci kolem toho nenadělala tolik povyku, a to jsem prosím byla panna.”

„Ale já nechci… Ach, proboha! Svatá matko boží…”

Evie se maličko zavrtěla, aby se do ní mohl ponořit hlouběji. Dojemná snaha o těsnější spojení vyvolala další vlnu Sebastianovy touhy. A pak se to stalo, vklouzl do ní jako namydlený.

Sebastianova hlava spadla zpátky do polštářů, omámen náruživostí tupě zíral do obličeje své ženy. Evie spokojeně zamručela, pevně stiskla víčka a cele se soustředila na milování. Opatrně se zhoupla v bocích, neznalá správného rytmu. Sebastian se vždycky dokázal ovládat, ale vlnění dívčina smyslného těla způsobilo, že jí začal šeptat erotická vyznání.

Jemně ji přiměl, aby se na něho víc položila. Bránila se tomu, jelikož se domnívala, že může Sebastianovi ublížit, ale ten souhlasně uchopil její hlavu do dlaní. „Ano, lásko,” špitl rozechvěle. „Tak je to správně, zlato. Hezky se nade mnou vlň…, ano…”

Evie okamžitě zaznamenala rozdíl. Nyní se poupětem skrytým v klíně otírala muži o břicho a pocit rozkoše vzrůstal. Úžasem vykulila oči. Sebastian udával rytmus, nořil se hlouběji, plynule ji kolébal.

Celý svět se scvrkl a zůstalo pouze ono citlivé místo, v němž se spojila jejich těla. Okouzlená Evie sklopila jantarové řasy a nechala se unášet. Sebastian sledoval, jak jí do tváří vzlíná ruměnec. Obdivoval ji. Cítil, jak se v něm rozlévá nezměrná něha. Toužil s Evií vystoupat k nebesům. „Líbej mě,” vyzval ji zastřeným hlasem a zaútočil na svůdné rty. Lačně je dobýval jazykem.

Vzlykla a otřásla se úlevou. Tvrdě se k němu přimkla. Už si nemohli být blíž. Úplně Sebastiana pohltila, sevřela a vsála. Odevzdal se naléhání jejího pohlaví, podvolil se přicházejícímu vyvrcholení. Zvláčněla, sotva popadala dech. Sunul se prsty po orosených zádech až ke kypré zadničce. Evie se k němu bezmocně tiskla, což jej nevýslovně těšilo. Kéž by měl víc síly… Ach, jaké by s ní dělal věci…

Místo toho vyčerpaně spočíval na zádech, točila se mu hlava. Evie se z něho nemotorně svezla a stulila se mu po boku. S obrovským úsilím vzal Sebastian do dlaně hrst jejích dlouhých vlasů a přivinul si je k tváři. „Ty mě chceš zabít,” drmolil. Cítil, jak se Evie usmívá s ústy přitisknutými k jeho rameni.

„Teď když jsi prohrál sázku,” prohlásila zastřeným hlasem, „pro tebe budeme muset vymyslet nový trest, jelikož lordu Westcliffovi ses již omluvil.”

Ačkoliv se málem udusil vlastními slovy, byl nucen učinit ponížené pokání před hrabětem a jeho chotí, dříve než opustili klub.

Sebastian následně zjistil, že horší než samotná omluva je chvíle, kdy se člověku dostane odpuštění. Schválně si však vybral okamžik, kdy s nimi nebyla Evie.

„Prozradila mi to Lillian,” řekla, jako by mu četla myšlenky. Ospale zdvihla hlavu a zakřenila se.

„Měla radši mlčet,” broukl Sebastian a přivinul dívku znovu k sobě.

„Čekanky před sebou nic netají.”

„Potom nám pomáhej Pánbůh,” povzdechl si chmurně, zavřel oči a usnul vyčerpáním.

Příštího večera se dostavil Westcliff. S úžasem shledal, že Sebastian poprvé od osudného výstřelu sestoupil do hracího sálu. „Trochu brzy, nezdá se vám?” otázal se, když ho Evie odváděla do soukromého apartmá ve druhém patře. Jako ostříž je při tom sledoval jeden ze zaměstnanců pověřených ostrahou. Po neblahém večeru bezpečnostní opatření ještě zesílila. Než dopadnou Buharda, budou všichni hosté diskrétně sledováni.

„Přepíná se,” připustila Evie a zamračila se. „Neumí se vyrovnat se svou bezmocí. Navíc se domnívá, že bez něho neuděláme nic správně.”

Ve Westcliffových tmavých očích zajiskřil smích. „Zdá se, že St. Vincent má o tohle místo opravdový zájem. Přiznávám, nikdy bych neočekával, že na sebe dobrovolně vezme takový díl zodpovědnosti. Roky se bezcílně poflakoval. Jeho pronikavá inteligence přicházela vniveč. Ale jak se zdá, zkrátka potřeboval vhodné pole působnosti, kde by mohl projevit svůj talent.”

Vstoupili na balkon a opřeli se lokty o zábradlí. Dvorana se hemžila členy klubu. Evie spatřila záblesk Sebastianových plavých vlasů. Opíral se o desku stolu zastrčeného v koutě a čile rozprávěl s hloučkem mužů, kteří ho obklopovali. Když před deseti dny zachránil bleskovým zásahem Evii

život, zdvihla se vlna obdivu a sympatií. Vyvrcholila poté, co v Timesech vyšel článek opěvující vikomta jako hrdinu. Navíc se rozkřiklo, že pokračuje jeho přátelství s vlivným hrabětem Westcliffem. Nic mu nemohlo přinést větší věhlas. Denně přicházely do klubu stohy pozvánek, pojednou všichni toužili mít manžele St. Vincentovy na svém plese, večírku či jiném společenském setkání. Avšak příjemci je s díky odmítali z důvodu rodinného smutku.

Také se objevovaly navoněné dopisy psané ženskou rukou. Evie se neodvážila žádný z nich otevřít, ani se zeptat, kdo jej poslal. Vršily se na hromadě v kanceláři, stále zapečetěné a nedotčené. Jednoho rána to Evie nevydržela. „Máš spoustu nevyřízené korespondence,” prohodila, když spolu snídali v Sebastianově ložnici. „Zabírá již polovinu kanceláře. Co s ní provedeme?” Čtverácky se usmívala, když dodala: „Nebo ti mám ta psaníčka přečíst v době odpočinku?”

„Vyhoď je,” odsekl stručně. „Anebo ještě lépe pošli je neotevřená zpět.”

Odpověď Evii nebývale uspokojila, ačkoliv se snažila svoje nadšení skrýt. „Nic bych nenamítala, kdybys jim občas napsal,” připustila dokonce.

„Dělá to spousta mužů. Není na tom nic nevhodného.”

„Já ne.” Sebastian jí naléhavě pohlédl do očí, jako by se chtěl přesvědčit, zda mu správně rozuměla. „Už ne.”

Když nyní stála Westcliffovi po boku a sledovala svého muže, dmula se Evie pýchou a radostí. Sebastian se zdál dosud pohublý, ačkoliv se mu již vrátila chuť k jídlu. Přesto mu byl večerní oblek trochu volný. Avšak ramena měl pořád široká, do obličeje se vrátila zdravá barva. Ztráta hmotnosti pouze podtrhla zajímavé rysy jeho tváře. Pořád se pohyboval s obvyklou grácií pružné šelmy, již ženy obdivovaly a muži se ji marně pokoušeli napodobit.

„Díky, že jste ho zachránil,” zašeptala Evie s očima upřenýma na svého manžela.

Hrabě jí věnoval kradmý pohled. „To vy jste ho zachránila, Evie, tu noc, kdy jste mu nabídla sňatek. Což je podle mě důkaz toho, že i záchvaty šílenství mohou příležitostně vést k pozitivním výsledkům. Pokud vám to nevadí, rád bych teď sešel dolů a zpravil St. Vincenta, jak pokračuje pátrání po panu Bullardovi.”

„Našli ho?”

„Zatím ne. Ale už to nepotrvá dlouho. Vyčistil jsem pistoli, z níž Bullard střílel, ale štítek s erbem dál zůstával nečitelný. Proto jsem ji vzal

do firmy Manson a syn. Požádal jsem majitele, aby mi sdělil, kdo byl původním vlastníkem zbraně. Ukázalo se, že je deset let stará, což znamenalo probrat se mnoha krabicemi starých záznamů. Dneska mi s jistotou sdělili, že pistole byla vyrobena pro lorda Belwortha, jenž se shodou okolností večer objevil v Londýně, jelikož zasedá v parlamentu. Ráno jej hodlám navštívit a vyptat se na podrobnosti. Jestliže se nám podaří zjistit, jak se Bullard dostal k jeho pistoli, možná ho potom snáze dopadneme.”

Evie se starostlivě zamračila. „Připadá mi nemožné najít jedinou osobu ve městě s více než milionem obyvatel.”

„Téměř dvěma,” upřesnil Westcliff. „Přesto nepochybuji, že ho dopadneme. Máme určité možnosti a dostatek vůle dosáhnout svého.”

Vzdor obavám se Evie neubránila úsměvu. Hrabě hovoří jako Lillian. Ta se též nedokáže smířit s porážkou. Když viděla, že si Westcliff jejího culení všiml a tázavě vyklenul obočí, přiznala se. „Právě mě napadlo, jak se ctižádostivý muž jako vy hodí k paličaté Lillian.”

Připomínka milované ženy způsobila, že v Markových očích vzplál oheň. „Odvažuji se tvrdit, že není o nic neústupnější než vy,” odvětil, a pak s úsměškem dodal: „Jen kolem toho nadělá víc povyku.”

20

Westcliff se odebral za Sebastianem a Evie se vrátila do pokoje, aby si dopřála uklidňující koupel. Přilila do lázně voňavý olej, aby vodu změkčila. Zakrátko její kůže vstřebala nejen vlhkost, ale i aroma růží. Vypůjčila si jeden ze Sebastianových sametových županů, oblékla se do něj a vyhrnula si rukávy. Potom se uvelebila v křesle stojícím před krbem a rozčesávala si vlasy, zatímco služebné odklízely vanu. Jedna z nich, Gertie, se zdržela o něco déle, aby místnost poklidila. Natřásla lůžkoviny a vložila mezi ně ohřívadlo.

„Mám vám…? Mám připravit vaši ložnici, milostpaní?” Evie nachýlila hlavu a zvažovala odpověď. Domácí personál samozřejmě věděl, že manželé nocují odděleně. Ačkoliv netušila, jak před Sebastianem toto téma nadnést, uvědomovala si, že vzhledem k poslednímu vývoji událostí už nestojí o to, hrát si s ním na kočku a na myš. Život je příliš křehký na to, aby ztráceli čas. Nikdy nebude mít záruku, že jí Sebastian zůstane věrný. Může pouze doufat. A věřit svému instinktu, který jí napovídal, že ačkoliv se provdala za člověka, jenž si důvěru zprvu nezasloužil, dokázal se natolik změnit, že pochybnosti přestávaly být na místě.

„Není třeba,” oznámila komorné, aniž se přestala zabývat pocuchanou hřívou. „Zůstanu tady, Gertie.”

„Ano, milostpaní. Jestli si přejete…”

Vzápětí se služka odmlčela, věta zůstala navěky nedořečená, jelikož se na prahu objevil Sebastian. Zastavil se, opřel se o veřeje a hloubavě se zadíval na svoji manželku. Vzdor planoucímu krbu naskočila Evii po těle husí kůže. Po zádech jí přeběhl mráz.

Muž zaujal ledabylý postoj, košili měl u krku rozhalenou, černá vázanka volně splývala. Odlesky ohně tančily po jeho elegantní postavě a pozlacovaly rysy tváře, jež klidně mohla patřit některému ze starobylých uctívaných bohů. Přestože se dosud zcela nevzpamatoval ze zranění, sálal z něj žár, z něhož se Evii podlamovala kolena. Nikterak jí nepomáhalo, že zachovával hrozivé mlčení. Zvolna po ní klouzal svýma třpytivýma očima. Připomněla si, jak příjemná je na dotek jeho saténová pokožka, pletence svalů ukryté pod volným oblečením. Zapýřila se rozpaky.

Gertie chvatně posbírala svršky své paní a vytratila se.

Sebastian nespouštěl z Evie oči. Položila kartáč, vstala z křesla a zamumlala cosi nesrozumitelného. Přistoupil k ní a pohladil ji po pažích. Dívčino srdce se rozběhlo jako splašené, pleť ukrytá pod vrstvami sametu a hedvábí ji začala svědit. Zavřela oči, když ji přivinul k sobě blíž a něžně se dotýkal rty obočí, skráně, obliny uzardělého líčka. Motýlí doteky neodpovídaly síle touhy, která se jich zmocnila a stravovala je jako vnitřní požár. Dlouho se jeden druhého zlehka dotýkali, vychutnávajíce si vzájemnou blízkost.

„Evie…,” zašeptal dívce do vlasů. „Chci se s tebou milovat.”

V žilách jí počala vřít krev. Sotva se zmohla na zajíkavou odpověď.

„Já… já… Nikdy by mě ne-nepadlo, že to takhle pojmenuješ.”

Bříšky prstů opatrně zkoumal křivky jejího obličeje. Pokorně se podvolovala mužovu laskání, zatímco ji omamovala jeho osobitá, opojná vůně.

Sebastian zalovil pod košilí a vytáhl řetízek, na němž se houpal snubní prsten. Prudce za něj škubl, droboučká očka povolila a přetržený šperk se snesl na podlahu. Evie začala zrychleně dýchat, když ji manžel uchopil za levou ruku a zlatý kroužek vklouzl na prsteník. Dlaně se přimkly jedna k druhé přesně tak, jak byly při svatebním obřadu svázány stuhou. Sebastian se naklonil k Evii a zašeptal: „Chci tě celičkou naplnit… Dýchat tentýž vzduch jako ty… Zanechat na tvé duši svůj otisk. Toužím poskytnout ti víc rozkoše, než jsi schopna unést. Chci se s tebou milovat, Evie, jak jsem se ještě s nikým nemiloval.”

Nyní se chvěla tak mohutně, že sotva dokázala stát. „Tvoje ji—jizva…

Musíme dávat p-pozor…”

„Tohle nech na mně.” Přisál se k ní ve vroucím, smyslném políbení. Pustil dívčinu ruku a přimkl se k ní blíž. Něžně jí tlačil na ramena, záda a boky, dokud se k němu zcela nepřitiskla. Evie po něm prahla tak silně, až ji to děsilo. Pokoušela se zachytit svými rty Sebastianova putující ústa.

Zároveň ho překotně svlékala, což

jej rozesmálo. „Pomalu,” mumlal. „Noc je dosud mladá… A budeme se milovat dlouho.”

Pod Evií se podlamovala kolena, proto ještě naléhavěji škubla jeho kabátcem. „Nohy mi každou chvíli vypoví službu,” postěžovala si.

Ušklíbl se a setřásl kabátec z ramen. Do hlasu se mu promítla vášeň, když říkal: „Tak si běž lehnout, lásko.”

Evie vděčně poslechla. Vyhoupla se na lůžko, opřela se o polštáře a sledovala, jak se Sebastian svléká. Pohled na bílý ovaz na manželově břiše

jí připomněl, jak záhy jej mohla ztratit. Náhle byla plná emocí. Uvědomila si, jak moc je jí drahý… Při pomyšlení na společnou noc ji zaplavil příval radosti, jenž se zdál k nesnesení. Matrace se prohnula pod tíhou Sebastianova těla. Přitulila se k němu, jedinou bariéru mezi nimi teď tvořil hebký župan. Zabořila prst do zlatistých kudrlinek na mužově hrudi, pod nimiž se ukrývaly pevné svaly.

Pohladil ji ústy po tváři, ovíval ji horkým dechem, z něhož se v předtuše nadcházejících slastí zachvívala očekáváním. „Evie… V uplynulých dnech jsem nemohl dělat nic jiného, než ležet v téhle posteli a přemýšlet o věcech, jimž jsem se po celý život vyhýbal. Kdysi jsem ti řekl, že nejsem rodinný typ. Že se nehodlám starat o dítě, kdybys náhodou…” Dlouze zaváhal. „Ale… pravda je taková, že ve skutečnosti toužím po společném potomkovi. Jak moc prahnu po našem děťátku jsem si uvědomil až ve chvíli, kdy se zdálo, že nikdy žádné mít nebudu. Myslel jsem si…” Odmlčel se a sám sobě se ušklíbl. „Sakra. Domníval jsem se, že budu špatný manžel a otec. Ale poněvadž v tomto směru nemáš vysoké nároky, napadlo mě, že mám určitou šanci ti vyhovět.” Zakřenil se, když zjistil, jak se Evie tváří, vzápětí však zvážněl. „Existují mnohé způsoby, jak zabránit početí. Kdybys někdy usoudila, že jsi připravená mít dítě, pověz mi to a já…”

Umlčela ho svými ústy. V minutách vášně, které následovaly, byla další slova zbytečná. Evie se nechala strhnout vírem blaženosti, pohroužila se do hlubin emocí a chtíče, které zbystřily její smysly natolik, že každý zvuk, dotek či chuťový vjem na sebe vzal bolestivě závratnou podobu.

Sebastian obnažil její alabastrově bílé tělo a něžně laskal dívčina ňadra způsobem, jako kdyby kolem nich kroužil motýl. Bradavky se nalily a ztvrdly, stonaly po mužově doteku. Jakmile se k nim snesla jeho horoucí ústa, Evie zavzlykala úlevou. Zprvu si s nimi pohrával pouze špičkou jazyka. Žena se zatetelila radostí. Nepřestával si s ní pohrávat, dorážel na její ňadra stále naléhavěji, až ucítila slastné ozvy v klíně.

Hedvábný župan ji pojednou začal pálit. Musela se ho zbavit. Překotně se soukala z metrů látky, která jí lnula k tělu. Sebastian něco zamumlal a jal se jí pomáhat. Vysvobodil z rukávů štíhlé paže, obnažil záda a boky. Evie vydechla ulehčením a přitiskla se k němu, objala muže kolem širokých ramen. Cítila na sobě jeho konejšivé dlaně. Nedokázala myslet ani mluvit, pouze se bezmocně podvolovala manželovu laskání, když zvolna putoval rty po její rozcitlivělé pokožce.

Zvědavými prsty sestoupil do roztouženého klína a zaútočil na vzrušené ženství. Evie zrudla a zasténala, když ji smyslně hladil a krouživými pohyby roztíral vlhkost, která se mu zachytila na prstech.

„Sebastiane…, prosím, už to déle nevydržím. Já…,” odmlčela se, sotva se k ní natočil tak, že do sebe svými boky zapadali jako dvě lžičky. Pevně manželku objal, čímž jí poskytl pocit ochrany a bezpečí. Pak sáhl níž a jemně jí rozevřel stehna.

Evie se nechápavě zavrtěla, když v sobě ucítila tlak. Uvědomila si, že si ji bere zezadu. Úžasem zalapala po dechu a zabořila obličej do manželovy svalnaté paže.

„Uklidni se,” špitl jí do ucha Sebastian. Smetl stranou bujné kadeře a začal ji líbat na šíji. „Dovol mi milovat se s tebou tímto způsobem, zlato.” Něžně si pohrával s dívčinými ňadry, dokud se neuvolnila. Škádlil ji svým vzrušeným mužstvím, krátce do ní vstoupil a zase se vytratil právě v okamžiku, když už se domnívala, že ji konečně naplní. Zhoupla se v bocích, lačně se k němu mačkala. Když si ji doopravdy vzal, hlasitě sténala neukojenou vášní. Ve stávající pozici se nemohla moc hýbat, pouze mu nadšeně vycházet vstříc a povzbuzovat jej k vyššímu výkonu, zatímco se do ní hluboce nořil.

Tiše se jí smál do ucha. „Jsi příliš netrpělivá, lásko. Nesnaž se vycházet rozkoši vstříc. Počkej, až ona přijde za tebou. No tak, opři se o mě a odpočiň si.” Přehodil si její stehno přes kolena, takže náhle měla nohy doširoka rozevřené a částečně se o muže opírala boky. Zachvěla se, když se do ní zavrtal ještě hlouběji a začal jí rytmicky dráždit klitoris.

Vzrušení zesílilo. Evie bezděky zatnula každý sval a vyčkávala, až rozkoš dostoupí vrcholu. Jenže těsně před ním se Sebastian stáhl a napětí povolilo. Několikrát ji přivedl téměř k vyvrcholení a pak ji nechal čekat. Když už se domnívala, že slastné mučení nevydrží, přetavilo se do série extatických křečí.

Avšak Sebastian dál zůstával vzrušený a připravený. Rozcuchané vlasy se mu zlatě leskly. Převalil ženu na záda a přisál se ústy k jejímu plochému břichu. Evie jen unaveně zavrtěla hlavou, když jí pokrčil nohy v kolenou a sunul je vzhůru. „Jsem příliš zemdlená,” bránila se ochraptěle. „Já…, počkej, Sebastiane.”

Dobýval ji zvědavým jazykem, vytrval, dokud se nepřestala bránit. Jemné naléhání výbojných úst jí přineslo nečekaný mír, srdce se přestalo plašit. Minuty tiše uplývaly. Vtom uchopil do úst naběhlý klitoris a počal jej sát. Evie sebou poplašeně škubla. Objal rukama oblá stehna a dívku

nadzdvihl, nepřestávaje ji vlhce dráždit. Evie se zmocnil pocit, že jí vlastní tělo nepatří, že se stalo nástrojem smyslného utrpení. Sebastiane… Nedokázala ho oslovit nahlas, nicméně se zdálo, že její němou prosbu přesto vyslyšel. Vzápětí se totiž dostavila další vlna rozkoše. Pokaždé, když se přes ni přehnala a Evie propadla přesvědčení, že je po všem, se dostavila další. Nakonec byla tak vyčerpaná, že muže prosila, aby už přestal.

Sebastian se nad ní vztyčil, oči se mu v potemnělém obličeji hladově třpytily. Vstřícně se mu otevřela, doširoka roztáhla nohy a objala ho malátnými pažemi. Ponořil se do ní a celičkou ji naplnil. Srdce jí hlasitě burácelo v hrudi. Díky němu sotva slyšela, když jí manžel chmurně zašeptal do ucha: „Evie…, něco po tobě chci… Musíš tím projít ještě jednou.”

„Ne,” pípla tichounce.

„Ano. Potřebuji tě cítit.”

Malátně zavrtěla hlavou. „Nemůžu… nemůžu.”

„Ale ano. Pomůžu ti.” Nahmatal místo, kde byli spojeni. „Pusť mě do sebe hlouběji…, hlouběji…”

Bezmocně zasténala, když ucítila, jak se zkušeně dobývá do jejího lůna.

Vzrušené tělo se vstřícně otevřelo, aby jej zcela přijalo.

„Hmmm,” lebedil si. „Ano, takhle je to správně. Ach lásko, jsi tak sladká…”

Uvelebil se mezi dívčinými koleny, v kolébce jejích boků, dobyvačně se do ní nořil. Obtočila ho nohama i rukama, přitiskla obličej k mužovu rozpálenému hrdlu a naposledy divoce vykřikla. Hluboko v klíně jí prudce tepalo, čímž přivedla manžela k vyvrcholení. Zabořil prsty do záplavy rusých vlasů, prudce se otřásl a vydal se na milost své ženě, uctívaje ji každičkou částí své duše i těla.

Sotva se Evie probudila, zjistila, že je v prostorné posteli sama. Okamžitě spatřila záplavu růžových skvrn, pokrývajících sněhobílé povlečení, jako by je někdo pocákal zředěným vínem. Ospale zamžourala. Opřela se o loket a dotkla se jedné z nich prstem. Jednalo se o okvětní plátek růže. Rozhlédla se kolem sebe a shledala, že lístky z voňavých poupat jsou všude kolem ní. Něžně se pousmála a svezla se zpátky na květy zkrášlené lůžko.

Smyslná, opojná noc vášně jí připadala jako součást dlouhého erotického snu. Nemohla uvěřit tomu, co všechno Sebastianovi dovolila.

Dopouštěli se důvěrností, jaké si ani neuměla představit. Když ukojili svou vášeň a dostavila se únava, uchopil ji manžel do náruče, přivinul si ji k hrudi a dlouho si povídali. Vyprávěla mu o té noci, kdy se skamarádila s Annabelle a sestrami Bowmanovými. Posedávaly zrovna v koutě na honosném plese a nikdo si jich nevšímal. „Sestavily jsme seznam potenciálních nápadníků a zapsaly si jej do prázdných tanečních pořádků,” líčila Evie. „Na prvním místě pochopitelně figuroval lord Westcliff. Ty jsi byl až úplně dole, jelikož jsme tě nepovažovaly za rodinný typ.”

Sebastian se hlasitě rozesmál. „Čekal jsem, až mě vyzveš k tanci.”

„Vždyť ses na mě ani nepodíval,” odsekla kysele Evie. „Nikdy by ses nesnížil k tomu, aby ses zahodil s čekankami.”

Sebastian jí uhladil vlasy a chvíli mlčel. „Kdepak… Máš pravdu,” přiznal poctivě. „Byl jsem hlupák, když jsem si tě nevšímal. Kdybych se obtěžoval strávit pouhých pět minut ve tvé společnosti…, nikdy bys neunikla mé pozornosti.” Začal ji citlivě svádět, jako by pořád byla onou panenskou čekankou. Přesvědčil ji, aby mu dovolila milovat se s ním zvolna, beze spěchu, dokud se dočista nerozplynul v jejím rozechvělém těle.

Evie si v duchu zasněně přehrávala hodiny čiré něhy a jako v mrákotách se věnovala ranní hygieně. Ustrojila se do vlněných šatů lemovaných hedvábím a sešla do přízemí, aby vyhledala svého chotě. S největší pravděpodobností se bude v kanceláři věnovat účtům. Až na zaměstnance, kteří připravovali podnik na nadcházející večer, tu nikdo nebyl, s výjimkou řemeslníků pokládajících nový koberec a lakujících dřevěné obložení.

Evie vstoupila do pracovny, kde za stolem seděl Sebastian a proti němu Cam. Skláněli se nad účetními knihami a pilně do nich zapisovali nové položky. Jakmile překročila práh, oba k ní vzhlédli. Krátce se podívala manželovi do očí, jelikož jí po uplynulé noci připadalo těžké chovat se jakoby nic. Sebastian se zarazil uprostřed věty, jako by náhle zapomněl, co Camovi říkal. Zdálo se, že novomanželé se zatím zcela nevyrovnali se svými nedávno objevenými city. Připadaly jim nové a příliš silné. Dívka popřála oběma pánům dobré jitro a vyzvala je, aby kvůli ní nevstávali. Poté přistoupila k Sebastianově židli.

„Už jste snídal, můj pane?” otázala se zdvořile, jak příslušelo jejímu postavení.

Sebastian zavrtěl hlavou. Oči mu svítily, když k ní vzhlížel. „Zatím ne.”

„Zaskočím do kuchyně a podívám se, co je připraveno.”

„Vydrž chvilku,” naléhal. „Už jsme skoro hotoví.”

Ledva probrali několik bodů, týkajících se možné investice do výstavby nového nákupního centra na ulici St. James, uchopil Sebastian Eviinu ruku spočívající na stole. Nepřítomně si s ní pohrával a mazlil se, zatímco dokončoval návrh, který měl před sebou. Ačkoliv si neuvědomoval, co tím na sebe prozrazuje, důvěrnost onoho gesta způsobila, že Evie zrudla jako pivoňka v okamžiku, kdy se nad manželovou skloněnou hlavou střetla s Camovýma očima. Mládenec se naoko nesouhlasně zaškaredil jako chůva, která načapala dvě pusinkující se děti. Zakřenil se, když se její ruměnec prohloubil.

Nedbaje na okolní dění, podal Sebastian návrh Camovi. Ten ihned zvážněl. „Stávající podoba se mi nelíbí,” prohlásil šéf. „Pochybuji, že je v oné oblasti tolik obchodníků, aby udrželi tržiště v chodu. Zejména při těchhle nájemních cenách. Předpokládám, že do roka se to místo promění v bílého slona.”

„V bílého slona?” nechápala Evie.

Ze dveří se ozval hlas patřící lordu Westcliffovi. „Bílý slon je velice vzácné zvíře,” pustil se s úsměvem do vysvětlování. „Z toho důvodu je nesmírně cenný, jeho chov je neuvěřitelně nákladný, jelikož je nutno s ním zacházet s náležitou úctou a poskytovat mu pouze to nejlepší. Když si v dávných dobách starověký král zamanul někoho zničit, věnoval mu právě bílého slona.” Vstoupil do kanceláře a sklonil se nad dívčinou ručkou. Potom se obrátil k Sebastianovi. „Podle mého názoru je tvůj přístup správný. Nedávno mi byl předložen podobný projekt. Odmítl jsem jej z týchž důvodů.”

„Bezpochyby se ukáže, že jsme se oba nemýlili,” odvětil Sebastian. „V případě žen a nakupování by si člověk nikdy neměl hrát na proroka.” Postavil se, aby si s přítelem potřásl rukou. „Právě se s chotí chystáme posnídat. Doufám, že se k nám připojíš.”

„Rád si s vámi dám kávu,” přikývl Westcliff. „Odpusťte, že přicházím tak nečekaně, ale přináším čerstvé zprávy.”

Sebastian, Evie i Cam mu téměř viseli na rtech. „Jdu právě od lorda Belwortha. Přiznal, že opravdu býval majitelem pistole, z níž Bullard střílel. Svěřil se mi, že přibližně před třemi roky ji společně s několika šperky věnoval Cliveu Eganovi, aby mu poskytl delší čas k uhrazení dluhů, které měl v tomto klubu.”

Evie užasle zamrkala. „Znamená to, že se pan Egan spřáhl s panem Bullardem?”

„Je to možné.”

„Ale proč? Mám to chápat tak, že pan Egan si případně najal pana Bullarda, aby mi usiloval o život?”

„Brzy to zjistíme,” prohlásil s vážnou tváří Sebastian. „Ještě dnes poctím Egana svou návštěvou.”

„Půjdu s tebou,” oznámil mu rozhodným tónem Westcliff. „Mám určité styky, s jejichž pomocí jsem získal jeho adresu. Není to odsud daleko.”

Sebastian zavrtěl hlavou. „Děkuji ti za pomoc, ale nehodí se, abych tě do toho dál tahal. Pochybuji, že by tvoje choť ocenila, jaké kvůli mně podstupuješ riziko. Vezmu si s sebou Rohana.”

Evie s tím rozhodně nesouhlasila. Uvědomovala si, že za daných okolností Westcliffova společnost skýtá manželovi více bezpečí. Sotva se vzpamatoval z vážného poranění. A jestli si vzal do hlavy něco pošetilého, nebude v Camových silách mu v tom zabránit. Mládenec je koneckonců jeho zaměstnancem a navíc je přinejmenším o osm let mladší. Westcliff zná Sebastiana mnohem lépe a má na něho větší vliv.

Nicméně než se zmohla na slovo, zasáhl Westcliff. „Rohan je vskutku schopný chlapík,” pokýval vlídně hlavou. „Právě proto by tady měl zůstat a dohlížet na Evii.”

Sebastian přimhouřil oči, byl připravený se přít. Avšak slova mu přimrzla na rtech, když mu na paži přistála Eviina hebká ručka a žena se k němu zlehka přitiskla. „Uklidnilo by mě, kdyby tu se mnou mohl být.”

Sotva se jí manžel zahleděl do tváře, rysy mu změkly. Evie se náhle zmocnil dojem, že by udělal, o cokoliv by ho požádala, jen aby ji potěšil.

„Dobrá,” zamumlal zdráhavě. „Když ti Rohanova přítomnost přinese klid, ať je po tvém.”

Sebastian se zdráhal přijmout Westcliffův doprovod částečně proto, že mezi nimi dosud panovalo nepříjemné napětí. Opravdu nebylo lehké trávit čas v přítomnosti člověka, jemuž celkem nedávno unesl ženu. Výprask, který posléze od hraběte obdržel, poněkud pročistil vzduch, k vzájemnému odpuštění navíc pomohla Sebastianova upřímná omluva. Zdálo se, že s ohledem na sňatek s Evií a oběť, kterou své ženě přinesl, by mohlo jejich přátelství časem pokračovat. Přesto vzal jejich vztah na sebe novou podobu, a nikdy už nebude takový, jako předtím.

Ještě nedávno St. Vincent svých činů nelitoval. Naučil se žít bez výčitek svědomí, a proto není divu, že i na svůj prohřešek pohlížel v jiném světle než ostatní. Při zpětném pohledu připouštěl, že se při incidentu s Lillian Bowmanovou dopustil mnoha chyb a to hned na několika úrovních. Kdo

by kupříkladu obětoval pevné přátelství kvůli ženské, po níž v podstatě nikdy doopravdy netoužil? Kdyby poctivě zvážil svoje možnosti, patrně by sám přišel na Evii, jež mu šla pod nos mnohem víc.

Velice se mu ulevilo, když zjistil, že si dokáže s Markem kamarádsky povídat. Projeli kočárem západní částí Londýna a zamířili na předměstí, kde na zelené louce vyrůstaly půvabné domky obyvatel náležících ke střední společenské vrstvě. Adresa Clivea Egana svědčila o tom, že si nahospodařil pěknou sumu. Sebastian si kysele uvědomil, o kolik peněz musel klub připravit. Roky krátil a falšoval veškeré příjmy. St. Vincent se nezdráhal a všechno Westcliffovi vyklopil. Tím se dostali k současnému finančnímu stavu podniku, nutným změnám a investicím.

Sebastian nepředpokládal, s jakou radostí se příteli svěří. Hrabě právem patřil k nejschopnějším finančníkům v zemi. Výtečně se vyznal v obchodování všeho druhu a poskytoval svým známým cenné rady. Oběma vzápětí došlo, jak ostře se jejich rozhovor liší od těch minulých, kdy mu Sebastian vykládal o svých skandálech a aférách, za něž pokaždé schytal od Westcliffa kázání. Pojednou si mnohem víc rozuměli, rozprávěli o běžných věcech a shledávali, že jsou si zčistajasna o hodně bližší.

Kočár zastavil v nové obytné čtvrti. Stály tu velice úzké troj-podlažní domy, žádný nebyl širší než čtyři a půl metru. Za nimi se táhly nevelké vydlážděné dvorky. Otevřela jim stará a sešlá kuchařka. Se zlostným bručením neochotně ustoupila stranou, když se pánové hrnuli dovnitř. Zařízení rozhodně nesvědčilo o vybraném vkusu, nábytek nebyl zhotoven na zakázku. Jednalo se o předem vyrobené kusy, jež truhlárny nabízely právě svobodným, pracujícím mužům.

Jelikož byt sestával ze tří místností a šatny, nebylo těžké Egana objevit. Bývalý vedoucí Jennerova klubu si hověl ve velkém křesle u krbu. Ve vzduchu se vznášel pach kořalky a moči. Na parapetech obou oken hřadovala slušná sbírka lahví. Další stály u ohniště. Egan pohlédl na nezvané hosty. Nezdálo se, že by ho jejich příchod překvapil. Měl skelný pohled notorického opilce. Vypadal přesně jako ve chvíli, kdy ho Sebastian přede dvěma měsíci vyhodil na ulici, špinavý a zanedbaný, zuby měl zkažené, rudý nos opuchlý, po brunátné tváři se táhlo fialové síťoví žilek.

Zvedl plnou sklenku, zhluboka se napil a ušklíbl se. Sledoval návštěvníky vodnatýma očima.

„Slyšel jsem, že vám někdo rozpáral břicho kulkou,” prohodil k Sebastianovi. „Ale poněvadž očividně nejste duch, tak lidi zase kecali.”

„V podstatě měli pravdu,” odvětil Sebastian. Jeho pohled mrazil. „Ale v pekle o mě nestáli.” Pomyšlení, že Egan možná stojí za pokusem zavraždit jeho ženu, téměř nedokázal snést. Nejradši by se na lotra okamžitě vrhl. Na uzdě ho držela pouze skutečnost, že se od něho nutně potřebovali něco dozvědět.

Egan se tiše zahihňal a ukázal na řadu flašek. „Nalijte si něco, jestli chcete. Pánové z vyšších kruhů ke mně nezavítají zrovna často.”

„Ne, děkujeme,” ozval se neochvějným hlasem Westcliff. „Přišli jsme se zeptat na vašeho předchozího hosta. Josse Bullarda. Kde je?”

Egan opět usrkl kořalky a užasle se na hraběte zadíval. „Jak to k čertu mám vědět?”

Markus nacvičeným pohybem vytáhl z kapsy soubojovou pistoli a předvedl mu ji na otevřené dlani.

Opilec vykulil oči. Náhle zrudl jako rak. „Kde jste k tomu přišli?” zakrákoral.

„Tu noc z ní střílel Bullard,” odvětil Sebastian. Měl se co držet. Každý nerv v těle se mu kroutil zadržovaným hněvem. „A přestože pochybuji, že ta šišatá koule, co vám sedí na ramenou, obsahuje fungující mozek, domnívám se, že si umíte spočítat, co pro vás vyplývá z obvinění z chystané vraždy. Těšíte se na dlouhý pobyt v žaláři Fleet Ditch? Octnete se v něm dřív, než řeknu…”

„Sebastiane,” napomenul ho tiše Westcliff, zatímco se Egan ohromením zakuckal a prskal kolem sebe lacinou brandy.

„Musel mi ji šlohnout!” vykřikl vehementně, až smrdutá tekutina vyšplíchla ze sklenice na podlahu. „Parchant jeden zlodějskej! Netušil jsem, že ji má. Není to moje vina, to vám povídám! Nechci víc, než abyste mě nechali na pokoji. Ať toho hajzla vezme čert!”

„Kdy jste ho naposledy viděl?”

„Zhruba před třemi týdny.” Vysrkl poslední kapku a chňapl po nejbližší lahvi. Lačně se k ní přisál jako hladový kojenec. Po odchodu od Jennera se tady tu a tam zastavil. Neměl kam jít. Jakmile se u něj objevily neštovice, nikde ho nechtěli. Neměl ani kde přespat.”

Sebastian a Westcliff si vyměnili bleskový pohled. „Neštovice?” otázal se podezřívavě Sebastian. Právě tímto výrazem lidé označovali bezpočet chorob. „Jakého druhu?”

Egan si jej opovržlivě změřil. „Psinka. Takový ty neštovice, co se z nich člověk nakonec zblázní. Příznaky se u něj projevovaly, ještě než jste ho

vykopl… Pomalu mluvil, cukalo mu v ksichtě… Praskal mu nos, dělaly se mu v něm důlky… Musel jste bejt slepej, když jste si ničeho nevšiml.”

„Obvykle si svoje zaměstnance zblízka neprohlížím,” poznamenal kousavě Sebastian. Měl o čem přemýšlet. Pobuda hovořil o zákeřném onemocnění přenášeném pohlavním stykem, vedoucím k tomu, co lékaři nazývají „nervovou parézou”. Projevovala se šílenstvím, někdy částečným ochrnutím a hrůzným tělesným chátráním, jež se nevyhýbalo ani jemné tkáni nosu. Jestliže tedy Bullard onemocněl příjicí a nemoc se takto rozvinula, není mu pomoci. Ale proč se v zajetí pomatenosti zaměřil na Evii?

„S největší pravděpodobností se už dočista zbláznil,” konstatoval hořce Egan a znovu se přisál k lahvi. Spokojeně zavřel oči, zatímco se mu kořalka propalovala hrdlem, a opřel si bradu o hrud. „Tu noc za mnou chudák kluk přišel. Blábolil něco o tom, že vás zastřelil. Třásl se jako osika. Stěžoval si na hluk a bolest hlavy. Pořád sebou šil a něco mu vadilo. Bezdůvodně. Tak jsem zaplatil jednomu chlapíkovi, aby ho odvezl do špitálu pro nevyléčitelně chorý do toho u silnice vedoucí do Knightsbridge. Tam ho najdete. Bud mrtvýho nebo ve stavu, kdy by pro něj smrt znamenala milosrdenství.”

Sebastian s ním neměl nejmenší soucit. Netrpělivě vyhrkl: „Proč se pokusil zabít mou ženu? Bůh ví, že mu nikdy neublížila.”

Egan neochotně odpověděl: „Vždycky jí pohrdal. Už od dětství. Jednou Evangeline navštívila klub a Bullard spatřil, s jakým potěšením se na ni Jenner dívá. Několik dní s ním nebyla řeč. Jenom se durdil a vztekal. Ustavičně se do ní navážel.” Egan se odmlčel, dávná vzpomínka vyčarovala na jeho ústech náznak úsměvu. „Byla to legrační holčička. Pihovatá, plachá, obtloustlá jako selátko. Slyšel jsem, že z ní vyrostla krasavice. Skoro se mi to nechce věřit. Neumím si ji představit…”

„Byl Jenner jeho otcem?” vložil se do hovoru Westcliff. V obličeji se mu nepohnul ani sval.

Nečekaná otázka Sebastiana zaskočila. Napjatě vyčkával, s čím Egan vyrukuje.

„Mohl jím být. Jeho matka, Mary, se zapřísahala, že ji obtěžkal právě Jenner.” Egan opatrně postavil láhev na zem a položil si propletené prsty na kulaté břicho. „Byla to laciná štětka. Největší štěstí ji potkalo tu noc, kdy obšťastnila Iva Jennera. Padla mu noty, a tak si ji u bordelmamá předplatil. Za nějaký čas za ním přišla s tím, že je v tom a on že je otcem. Jenner o tom sice pochyboval, ale protože byl od přírody měkkosrdcatej,

podporoval ji po zbytek života. A když byl kluk dost velkej, nechal ho pracovat v klubu. Mary odešla na věčnost už před mnoha lety. Ale než zaklepala bačkorama, svěřila svýmu synkovi, že šéf je vlastně jeho taťka. Kluk ho samozřejmě ihned konfrontoval. Jenner mu oznámil, že ať už je to pravda nebo ne, nesmí se to profláknout na veřejnost. Ani za nic by nepřiznal, že je ten pacholek jeho. Za prvý se to nezdálo pravděpodobný. Bullard se mu nikdy v ničem nepodobal. A zadruhý… Jennerovi záleželo jedině na dceři. Chtěl, aby po jeho smrti připadlo všechno jí. Což jí měl Bullard pochopitelně za zlé. Napadlo ho, že kdyby nebylo Evie, Jenner by se k němu oficiálně přihlásil, víc by pro něho udělal a taky by mu víc dopřál. V tom měl nejspíš pravdu.” Egan se smutně zamračil. „V době, kdy jste ji přivedl do klubu, už Bullard stonal… A právě tehdy u něj propuklo šílenství. Jo, jo, smutný konec jednoho neveselého života.”

Pohlédl na nezvané návštěvníky s chmurným uspokojením a dodal:

„Najdete ho v Tottenhamské nemocnici, pokud se chcete pomstít ubohému pomatenému bláznovi. Berte to jako dostatečnou satisfakci; pánové. Podle mýho na něj Stvořitel seslal nejhorší trest, jakej ten kluk mohl vyfasovat.”

21

Zatímco byl Sebastian pryč, zaměstnávala se Evie drobnými úkoly. Třídila účty a peníze, vyřizovala korespondenci, až se konečně propracovala k dopisům adresovaným Sebastianovi. Přirozeně neodolala a několik jich otevřela. Byly plné koketních narážek a nesmyslu. Dvě pisatelky se nepokrytě domnívaly, že Sebastian se už musí s novomanželkou nudit. Vyjádřily své záměry natolik otevřeně, až se za ně Evie styděla. Kromě toho jí nepříjemně připomněly mužovu prostopášnou minulost, kdy se zabýval pouze flirtováním a sváděním.

Jak mu má po tom všem věřit a necítit se přitom jako naivní husička? Sebastian se těší pozornosti mnoha žen, které ho budou bez rozpaků obletovat. Ale Evie se domnívala, že si zaslouží dostat šanci, aby ukázal, nakolik se změnil. Kéž by dokázala zařídit, aby mohl začít znovu… Vsadila na něho, a jestli vyhraje, oba budou neskonale odměněni. Nalezla v sobě sílu ho milovat. Podstoupila značné riziko. Dokonce vznesla svoje požadavky a očekávání, s nimiž se bude Sebastian možná potýkat pouze s obtížemi. Nyní se zdálo, že manžel touží po roli obyčejného chlapa. Chce, aby v něm ostatní viděli také člověka, a nikoliv jen krasavce, jehož přednosti tkví výhradně v erotických dovednostech. Ne že bych tuto stránku jeho osobnosti neuměla ocenit, ušklíbla se pro sebe Evie.

S uspokojením sledovala, jak se dopisy v krbu mění v popel. Zmocnila se jí ospalost. Odebrala se proto do ložnice pána domu, aby si zdřímla. Vzdor únavě však nedokázala usnout. Strachovala se totiž o Sebastiana. Myšlenky jí zběsile kroužily v hlavě, nedaly se zkrotit, až se unavený mozek vzdal a přivolal milosrdnou dřímotu.

Když se přibližně o hodinu později probudila, seděl vedle ní Sebastian a ledabyle si pohrával s její loknou. Zblízka se k ní skláněl, zíral na ni očima barvy blankytného nebe. Posadila se a sebejistě se usmála.

Přihladil jí uvolněnou kadeř za ucho. „Vypadáš jako holčička, když spíš.”

„Našel jsi pana Bullarda?”

„Ano i ne. Nejdřív mi pověz, cos dělala, zatímco jsem byl pryč.”

„Pomáhala jsem Camovi v kanceláři. A spálila jsem všechny dopisy od tvých oddaných ctitelek. Sálal z nich takový žár, až se divím, že nikdo nepřivolal hasiče.”

Přestože se usmíval, prohlížel si ji pátravým zrakem. „Přečetla sis nějaký?”

Evie nonšalantně pohodila ramenem. „Hned několik. Dámy se zajímaly, zda už mě nemáš plné zuby.”

„Nemám.” Sebastian ji pohladil po štíhlém stehně. „Mám po krk zahálčivých večerů, věčně stejných klípků a vlažného flirtování. Unavuje mě bezdůvodné nadbíhání ženám, které mě v podstatě k smrti nudí. Žádná pro mě nic neznamená, splývají jedna s druhou, však víš. Nikdy mi na žádné z nich nezáleželo. Jedině na tobě.”

„Chápu jejich zájem a nezazlívám jim ho.” Evie se mu pověsila kolem krku. „Ale odmítám se s nimi dělit.”

„Ani nebudeš muset.” Uchopil něžný obličej do dlaní a přisál se k dívčiným ústům.

„Vyprávěj mi o panu Bullardovi,” naléhala Evie, zatímco muže hladila po rukou.

Mlčela, zatímco jí manžel líčil setkání s Clivem Eganem. Vyrukoval se vším, co věděl o Jossu Bullardovi a jeho matce. Evie němě třeštila oči. Přemáhala ji lítost. Ubohý Joss Bullard nemohl za svůj původ. Nedostávalo se mu řádné výchovy a trpěl nedostatkem pozornosti. Proto z něj nakonec vyrostl pokřivený muž. „Zvláštní,” zamumlala. „Vždycky jsem si přála, aby mým bratrem byl Cam. Dokonce jsem v to tajně doufala. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jím může být Joss Bullard.”

Odjakživa se k ní stavěl nevstřícně až agresivně. Nakolik se na něm podepsalo odmítání ze strany Iva Jennera? Připadal si nechtěný. Muž, jehož považoval za otce, se k němu neznal a navíc ho zavázal slibem mlčení. Není divu, že Joss zahořkl.

„Vydali jsme se do Tottenhamské nemocnice,” pokračoval Sebastian,

„kam byl přijat na oddělení nevyléčitelně chorých. Je to ohavné místo, kde zoufale chybí peníze. Byly tam ženy a děti, které…” Hlas se mu při děsivé vzpomínce zlomil. „Raději nevzpomínat… Správce špitálu nám sdělil, že Buharda přijali v posledním stadiu příjice.”

„Chci mu pomoct,” prohlásila odhodlaně Evie. „Přinejmenším bychom ho mohli poslat do lepšího zařízení…”

„Kdepak, lásko.” Sebastian ji pohladil po křehkém hřbetu ruky.

„Zemřel přede dvěma dny. Ukázali nám místo, kam byl pohřben společně se dvěma dalšími pacienty.”

Evie se odvrátila ve snaze vstřebat neveselé novinky. Ke svému úžasu shledala, že jí vlhnou oči a hrdlo stahuje pláč. „Chudák chlapec,” pravila ochraptěle. „Je mi ho líto.”

„Lituješ ho zcela zbytečně,” namítl vlídně Sebastian. „Pravda, vyrostl bez přispění starostlivých rodičů, ale lidí, kteří se od útlého věku museli protloukat sami životem, je hodně. Měl to o mnoho snazší než Rohan, který se díky svému cikánskému původu stává obětí předsudků. Netruchli pro něj, Evie. Bullard nestojí za jedinou slzu.”

Dívka si přerývaně povzdechla. „Omlouvám se. Netušila jsem, že mě jeho smrt tak zasáhne. Mám za sebou několik velice náročných týdnů, zřejmě proto jsem teď přecitlivělá. Cloumají mnou emoce a já nejsem schopná zcela je zvládnout.”

Tulila se k manželovu hřejivému tělu, schovávala se v záplavě svých bujných kadeří. „Evie, lásko, nemáš se za co omlouvat. Prošla jsi peklem. Vím, kolik odvahy člověka stojí být sám k sobě upřímný. Tohle dokáže doopravdy ocenit jen otupělý mužský, jako jsem já.”

„Nejsi takový,” zamumlala Evie s ústy přitisknutými k jeho rameni. Vzdychla. „Asi to ode mě není zrovna hezké, ale přestože mi je pana Buharda upřímně líto, jsem ráda, že je pryč. Vždyť jsem tě kvůli němu málem ztratila.”

Sebastian se nořil do ryšavé hřívy, dokud nevypátral sametový okraj něžného ouška. „Takové štěstí tě nepotká.”

„Nech toho,” napomenula ho Evie. Podobné vtipkování jí bylo proti srsti. Zaklonila hlavu, aby se na manžela pořádně podívala.

Nepouštěl ji z náručí. „O tomhle se nežertuje. Já…” Ošklivě se zajíkla, ale přinutila se pokračovat. „Nedokázala bych bez tebe dál žít.”

Sebastian ji pohladil širokou dlaní a přivinul si ji zpátky k sobě. Na okamžik zabořil obličej do jejích vlasů. „Ach Evie,” slyšela ho něžně šeptat. „Zdá se, že i já mám nakonec srdce… Právě teď mě bolí jako čert.”

„Pouze srdce?” otázala se nevinně, čímž ho rozesmála.

Položil ji na lůžko, oči mu darebácky jiskřily. „A také několik dalších orgánů,” přiznal. „A tvou povinností manželky je zbavit mě vší strázně.”

Zvedla paže a přitáhla si ho k sobě.

Personální či vlastnické spory pravidelné návštěvníky klubu pochopitelně nezajímaly a dál se zde každý večer shromaždovali v hojném počtu. Popularita herny prudce stoupla ve chvíli, kdy vešlo ve známost, že podnik už nepřijímá nové členy. Horní hranice byla stanovena na dva

tisíce pět set. Ti, na něž se nedostalo, byli nuceni zapsat se na listinu čekatelů a doufat, že se uvolní nějaké místo.

Příchod zchudlého vikomta do upadajícího hráčského klubu přinesl nevídané ovoce. Zaměstnanci se rozdělili do dvou skupin jedni se dali strhnout St. Vincentovou energií a přidali se, druzí s ním neudrželi krok a odpadli. Podnik prosperoval jako nikdy dřív. Ani když byl Ivo Jenner na vrcholu své slávy, nedokázal řídit svou malou říši tak pevnou rukou jako Sebastian.

Původní majitel aristokracií skrytě pohrdal, díky čemuž s mnohými členy klubu jednal s krajní podlézavostí, a oni se v jeho přítomnosti necítili dobře. Na druhou stranu Sebastian byl jedním z nich. Choval se přirozeně a sálal z něho takový šarm, až se zdálo, že kolem sebe šíří permanentní vzrušení. Kdekoliv se objevil, tam se lidé víc smáli, víc si povídali, víc utráceli a víc jedli.

Zatímco jiné podniky do omrzení nabízely bifteky a jablečný závin, bohatý bufet U Jennera ozvláštňovaly stále nové a nové speciality: horký salát z ústřic, dušený bažant, garnáti v celerovém pyré, křepelky nadívané hroznovým vínem a kozí sýr politý studenou krémovou omáčkou. Evie měla nejradši ulepený mandlový moučník, který neobsahoval mouku, zato byl ozdobený rybízem a silnou vrstvou sladkého sněhu z bílků. Úroveň stravování a zábavy stoupla U Jennera tak prudce, až si manželky mnohých pánů začaly stěžovat, že jejich protějšky jsou víc v klubu než doma.

Sebastian našel v podniku skvělé uplatnění pro svoji povahu manipulátora. Věděl, jak zařídit, aby se hosté náramně pobavili i uvolnili, díky čemuž snáze utráceli. Veškeré hry podléhaly přísným pravidlům, jelikož veřejně provozovaný hazard byl v Londýně čistě teoreticky zakázán. Sankcím ze strany zákona se majitel pánského klubu nejlépe vyhnul tím, že spravoval vážené společenské zařízení.

Jestliže se známí Sebastianovi zpočátku vysmívali, okamžitě obraceli ve chvíli, kdy ho žádali o kredit či o odklad splácení dluhů. Ačkoliv St. Vincent nikdy neměl moc financí, uměl s nimi skvěle pracovat. Jak s obdivem poznamenal Cam: „Sebastian má čuch na peníze jako teriér na myši.” Ukázalo se, že dokáže vycítit jak investiční rizika nových obchodů, tak solventnost toho kterého člena.

Jednoho večera se Evie postavila vedle Camova stolu v hlavním sále a sledovala Sebastiana, jenž dohlížel na hru, v níž šlo o velké peníze. Náhle si uvědomila přítomnost postaršího muže. Poznala v něm lorda Haldanea,

gentlemana, jehož jí manžel představil minulý týden. „Pane,” zamumlala, když se úslužně sklonil nad její ručkou. „Ráda vás opět vidím.”

Zazubil se, z kulaté tváře se na ni smály hnědé oči. „Potěšení je na mé straně, lady St. Vincentova.”

Oba pohlédli zpátky k hracímu stolu, kde Sebastian utrousil jakýsi vtip, aby zmírnil panující napětí. V davu zašuměl tichý smích. Evie v duchu obdivovala, jak přirozeně manžel splynul s novou rolí. Vypadal, jako by se v podobném prostředí narodil. Zvláštní, ale zdálo se, že sem patří mnohem víc než její otec. Vznětlivý Ivo Jenner jen s potížemi skrýval obavy, když hrozilo, že velký bank rozbije některý z hostů, jemuž toho dne přálo štěstí. Naopak Sebastian zůstával nad věcí.

Lordu Haldaneovi zřejmě táhly hlavou tytéž myšlenky, jelikož nepřítomně poznamenal: „Nikdy by mě nenapadlo, že ještě potkám podobného člověka.”

„Pane?” nechápala Evie. Pousmála se, když shledala, že si jí manžel všiml a míří k ní.

Haldane jako by se utápěl ve vzpomínkách. „Jsem už starý, ale v životě jsem viděl pouze jediného muže, který se pohyboval v klubu s toutéž grácií. Jako by tohle byl jeho revír a hráči nic netušící lovná zvěř.”

„Hovoříte o mém otci?” vyhrkla Evie.

Haldane se uculil a zavrtěl hlavou. „Proboha to ne. O vašem otci ne.”

„Kdo tedy…?” Nedopověděla, jelikož k nim dorazil Sebastian.

„Má paní.” Zálibně objal ženu v pase. S úsměvem pokynul Haldaneovi a pokračoval: „Asi bych tě měl varovat, lásko… Tento gentleman je vlk v rouše beránčím.”

Evie očekávala, že se host začne bránit, ale naopak se potěšené zachichotal. Poznámka mu očividně velice zalichotila. „Kdybych byl o dvacet let mladší, můj nestoudný příteli, okamžitě bych vám ji odvedl. Vzdor vašemu proklamovanému kouzlu byste na mě v té době neměl.”

„Věk vás rozhodně nepřipravil o břitkost,” ušklíbl se Sebastian a jal se odvádět ženu pryč. „Omlouvám se, pane, ale pro jistotu přesunu svoji choť na bezpečnější půdu.”

„Je zřejmé, že jste dokázala tohoto přelétavého hocha pevně spoutat,” sdělil Haldane Evii. „Běžte tedy a zkroťte tu jeho žárlivost.”

„Já… Pokusím se,” slíbila nejisté Evie. Nevěděla, co na tohle říct. Z nějakého důvodu se oba muži rozchechtali a Sebastian ji nepustil, dokud nenechali hlavní síň za zády.

Důvěrně k manželce skláněl zlatovlasou hlavu. „Je všechno v pořádku, zlato?”

„Ano. Já…“ Odmlčela se, usmála a pak pokorně připustila: „Jenom jsem tě chtěla vidět.”

Zastavili se za širokým sloupem a Sebastian ji kradmo políbil. Shlížel k ní a oči se mu třpytily. „Co kdybychom si zahráli biliár?” pošeptal jí a zakřenil se, když krvavě zrudla.

Popularita podniku ještě vzrostla, když o něm začaly básnit noviny:

„Zdá se, že se pánský klub U Jennera stane místem vyhledávaným londýnskou elitou, již nyní je považován za uctívané místo a každý potomek zdejší rozvětvené aristokracie touží patřit mezi vyvolené. Pestrá kuchyně uspokojí i ty nejmlsnější jazýčky a bohatě zásobený vinný sklep nadchne i největšího znalce…“

V dalším článku stálo:

„K přiblížení nově vybaveného interiéru nestačí pouhá slova. Prostředí je natolik zdobné a výstavní, aby vyhovělo nárokům členů klubu, kteří jsou sami o sobě proslulí svou originalitou a výjimečností. Není divu, že zájemců o členství je několikanásobně víc než volných míst…“

Jiný vydavatel vyrukoval s tímhle:

„Mnoho lidí se domnívá, a jen málokdo s nimi nesouhlasí, že za zmrtvýchvstání Jennerova klubu společnost vděčí jedinému muži obdařenému přímo ďábelským talentem, jenž je dobře obeznámen jak se světem módy, tak politiky, literatury i aristokracie. Hovořím samozřejmě o neblaze proslulém panu St. Vincentovi, nynějším majiteli opěvovaného klubu, který se zvolna stává důležitým centrem West Endu…“

Nastal večer. Evie seděla v kanceláři, pročítala si jednotlivé komentáře a vážně se při tom mračila. Nečekala, že se Sebastianovi a klubu dostane takové publicity. Ačkoliv ji úspěch upřímně těšil, obávala se, jaké to bude, až uplyne předepsaná doba smutku a začnou se s manželem účastnit společenského života. Nepochybovala o tom, že obdrží mnohá pozvání. Skutečností však zůstávalo, že coby opovrhovaná čekanka neměla mnoho příležitostí procvičit si požadované dovednosti. Zkrátka se neuměla pohybovat mezi neznámými lidmi. Bude se muset nějak vypořádat se svou

plachostí a ostýchavostí. Zvládnout umění pohotové odpovědi. Být okouzlující a důvěryhodná…

„Proč se tak chmuříš, zlato?” Sebastian se uhnízdil na desce stolu a tázavě na ženu pohlédl. „Přečetla sis o mně něco nepříjemného?”

„Právě naopak,” přiznala mrzutě. „Všichni jsou z podniku celí pryč.”

„Ha.” Něžně ji pohladil po bradě. „A ty si děláš starosti, protože…“

Slova se z ní hrnula jako vodopád. „Protože ses dostal do ob-obecného povědomí. Už tě nepovažují za sukničkáře. Naopak. Každý teď bude vyhledávat tvoji společnost. Jednoho dne přestanu nosit smutek po otci, takže se začneme objevovat na večírcích a plesech. Bojím se, že se opět zač-začnu schovávat v koutech. V jádru jsem pořád čekanka. Musím se naučit být vtipná a společenská, jinak se na mě budeš zlobit. Ba co hůř. Začneš se za mě stydět a já…”

„Mlč, Evie. Prokristapána…“ Sebastian si chodidlem přitáhl nejbližší židli a posadil se tak, že svými koleny objímal nohy své choti. Vzal ji za ruce a široce se usmál. „Neuplyne ani dvacet minut, aby sis nezačala s něčím dělat starosti, že? Vždyť úplně postačí, abys zůstala taková, jaká jsi.” Políbil ji do dlaní, ale když zdvihl hlavu, jeho úsměv povadl. Propaloval Evii pohledem. Palcem přitom hladil lesklý povrch snubního prstenu, na němž byla vyryta slova zásadního významu.

„Jak bych se za tebe mohl stydět?” pokračoval. „Z nás dvou jsem já ten špatný. Tys v životě neudělala nic, za co by ses musela stydět. A co se týče ledabylého brebentění a laciných gest… Doufám, že se z tebe nikdy nestane plytká nanynka, která bez přestání žvaní, aniž by měla co zajímavého říct.” Přitáhl ženu blíže k sobě a přitulil se k její bělostné šíji. Zlehka ochutnal příchuť její pleti. Když hovořil, ovíval vlahým dechem zavlhlé místečko, až se zachvěla. „Už nejsi čekanka. Ale dávám ti své svolení schovávat se po libosti v koutech pod podmínkou, že mě vezmeš s sebou. Vlastně na tom trvám. Ale varuji tě, podobné situace mě svádějí k mnoha špatnostem. Největší nebezpečí ti hrozí v altánech, na balkonech, pod schodištěm a za vzrostlými květinami pěstovanými v prostorných nádobách. A neopovažuj se stěžovat si. Okamžitě ti totiž připomenu, že ses neměla vdávat za zhýralého zpustlíka, jako jsem já.”

Evie pod tlakem jeho prstů malinko naklonila hlavu. „Nebudu si stěžovat.”

Sebastian se zazubil a políbil ji. „Ty jsi moje svědomitá ženuška,” špitl jí do ucha. „Hodlám na tebe uplatnit svůj neblahý vliv. Dej mi pusu a běž se nahoru vykoupat. Dřív než s tím skončíš, budu u tebe.”

Když Evie vstoupila do ložnice, byla koupací vana plná pouze z poloviny. Gertie společně se svou družkou popadly dřevěná vědra, aby zezdola přinesly další várku vody. Díky Sebastianovým něžnostem se Evie cítila ospalá a malátná. Zasněně si rozepínala knoflíčky u rukávů.

„Pomohu vám, až se vrátím, milostpaní,” slibovala Gertie.

Evie se zaculila. „Děkuji ti.” Přešla k toaletnímu stolku a zdvihla flakon s parfémem, dárek, který jí nedávno poslala Lillian. Přítelkyně dostala do vínku nadmíru citlivý nos, a proto velice ráda experimentovala s vůněmi. Nedávno se pustila do výroby vlastní voňavky. Výsledkem bylo smyslné aroma růží s nádechem santálového dřeva a koření. Evie opatrně přidala několik kapek do vlahé lázně a zhluboka se nadechla vůní prosycené páry.

Potom usedla na stoličku a sehnula se, aby si zula boty a punčochy. Skopla střevíce a zalovila pod sukněmi, kde se ukrývaly přezky podvazků. Se skloněnou hlavou toho mnoho neviděla, ale zčistajasna jí po zádech přeběhl mráz. Cítila, jak se podlaha pod kobercem drobně chvěje a naskočila jí husí kůže. Kvapně se k ní blížil čísi stín. Narovnala se, aby zjistila, kdo je jeho původcem. Krátce vykřikla, když spatřila otrhanou postavu. Zlověstně se přibližovala. Dívka vyskočila ze židle tak prudce, až ji převrhla. Když pohlédla příchozímu do obličeje, oslovil ji skřípavým hlasem:

„Ani slovo. Jinak tě rozpářu jako peřinu.”

V ruce svíral dlouhou ostrou dýku. Dostal se k Evii velice blízko. Stačil by jediný výpad a rázem by s ní byl amen.

Pohled na zbídačeného vetřelce se zdaleka nevyrovnal úděsným nočním můrám a přízrakům z dětství, kdy se hrozila neurčitých příšer, které dokáže stvořit rozjitřená fantazie. Centimetr po centimetru se sunula ke koupací vaně. Chtěla mezi sebe a šílence postavit jakoukoliv překážku. Násilníkův oděv víc než cokoliv jiného připomínal rozervané hadry. Zvláštně se nakláněl k levé straně jako pokažená loutka, jíž někdo přerval vodicí nitě. Všude na kůži na rukou, hrdle i obličeji zely otevřené, mokvající boláky, jako by mu zkažené maso odpadávalo přímo od kostí. Ovšem nejstrašlivější pohled byl na pozůstatek toho, co kdysi býval nos. Muž vypadal jako přízrak sestavený z částí, jež k sobě nepatří.

Navzdory špíně, vředům a zdevastovanému obličeji jej poznala. Stálo ji veškeré úsilí zůstat klidná, překonat příval zoufalé paniky. „Pane Bullarde,” vysoukala ze sebe stísněným hlasem, „v nemocnici tvrdili, že jste zemřel.”

Jossova hlava se divně kymácela na krku, avšak nespouštěl z ní zrak. „Já jsem z té jámy pekelné radši výpad’,” zavrčel. „Rozbil jsem v noci vokno a upláchl. Musel jsem prchnout těm démonům, co se mi pokoušeli lejt do krku svý hnusný sajrajty.” Plížil se k ní nepravidelnými kroky. Evie se zvolna sunula kolem vany, srdce jí tlouklo v hrudi jako zběsilé. „Copak jsem moh’ v tom zatraceným špitále chcípnout, aniž bych tě poslal do pekla jako první?”

„Proč?” otázala se vlídně Evie. Vší silou bojovala s pokušením podívat se ke dveřím, kde koutkem oka zaznamenala jakýsi pohyb. Musí to být Gertie, pomyslela si horečně. Nezřetelná postava se v tichosti vytratila a Evie se tiše modlila, aby spěchala pro pomoc. Mezitím si musí držet Bullarda co nejdál od těla.

„Vo všechnos mě připravila,” drmolil Joss. Nahrbil se jako zvíře zahnané do kouta. „Všechno dal tobě, parchant zatracenej. Měl voči jenom pro jednu škaredou káču, ačkoliv jeho jedinej syn jsem já. Syn! A zbavil se mě jako prasklýho nočníku.” Obličej se mu zkroutil lítostí.

„Skákal jsem, jak pískal. Moc jsem se snažil ho potěšit, ale marně. Nikdy mu na mně nezáleželo. Zajímalas ho pouze ty, parazite krvežíznivěji”

„Mrzí mě to,” hlesla Evie a upřímná bolest v jejím hlase způsobila, že se útočník zarazil. Zíral na ni s hlavou nakloněnou v podivném úhlu.

„Pane Bullarde…, Jossi… Otci na vás opravdu záleželo. Ve své poslední vůli nás důrazně nabádal, abychom se o vás postarali a ve všem vám pomohli.”

„Na to už je pozdě!” Zasténal utrpením, a aniž pustil nůž, přitiskl si ruce k hlavě, jako by ho nesnesitelně bolela. „Krucifix…, ach, ať ho vezme čert!”

Evie vycítila příležitost a vrhla se ke dveřím. Avšak Bullard byl rychlejší. Popadl ji a tvrdě s ní mrštil proti zdi. Udeřila temenem do dřevěného obložení a před očima jí explodoval ohňostroj. Pak svět zešedl a potemněl. Vzdorovala ze všech sil, aby zůstala při vědomí. Zuřivě mrkala a lapala po dechu. Na hrudi cítila nezměrnou tíhu, cosi ji píchalo do krku. Po chvíli si uvědomila, že ji Bullard pevně svírá paží, v níž drží dýku. S každým nadechnutím se ostří zarývalo hlouběji. Šílenec funěl jako lokomotiva, jeho dech páchl hnilobou. Evie ostře vnímala záchvěvy jeho nemocného těla a obrovské úsilí ovládnout postižené svaly. „Vydáme se za ním spolu,” sykl jí násilník do ucha.

„Za kým?” zamumlala. Navracel se jí zrak.

„Za naším tatínkem. Navštívíme ho v pekle… Ty a já.” V hrdle mu zarachotil smích. „Určitě mastí karty se samotným Luciferem.” Tlak hrotu dýky zesílil. Jossovi se zjevně líbilo, jak sebou Evie polekaně škubla.

„Nejprve podříznu tebe,” vyhrožoval, „pak se vším skoncuju já. Jak se bude asi starej Jenner tvářit, až nás uvidí kráčet ruku v ruce branou pekelnou?”

Marně hledala v mysli slova, jimiž by ho dočasně uchlácholila. Vtom se ode dveří ozval tichý hlas:

„Bullarde.”

Byl to Sebastian. Zdál se neuvěřitelně klidný a nevzrušený. Ačkoliv se míra nebezpečí nikterak nezmenšila, Evii se mocně ulevilo. Manžel zvolna vstoupil do místnosti. „Tottenhamská nemocnice má zjevně mezery v záznamech,” poznamenal Sebastian, aniž věnoval dívce jediný pohled. Upíral svoje uhrančivé oči přímo na Bullarda.

„Myslel jsem, že jsem vás zastřelil,” obořil se na něj hrubě Joss.

Sebastian pohodil rameny. „Pouze jste mě zranil. Povězte mi… Jak se vám podařilo dostat se do klubu? U každého vchodu někdo hlídá.”

„Sklepem na uhlí. Je tam díra, co vede do Ulice darebáků. Nikdo o ní neví. Ani ten zmetek Rohan. Mažte zpátky, nebo ji podříznu jako holoubě.” Výhružka přišla poté, co si Sebastian troufl o krok blíž.

St. Vincent spočinul zrakem na noži, jenž jako by se měl každým okamžikem zabořit do Eviiny hrudi.

„Dobrá.” Raději mu okamžitě vyhověl. „Jenom klid… Udělám, co si přejete.” Hovořil vlídně a přátelsky. Nepohnul ani brvou, ale na obličeji se mu počal perlit pot. „Bullarde…, Jossi… Poslouchejte. Nic neztratíte, když mě vyslechnete. Tady jste mezi přáteli. Všichni vaši… Vaše sestra a já… Váš otec si před smrtí přál, abychom se o vás postarali. Povězte mi tedy, co byste chtěl. Seženu morfium, které vám uleví od bolesti. Můžete zde zůstat tak dlouho, jak se vám zlíbí. Poskytneme vám čistou postel, vždycky u vás bude někdo, aby vám pomohl. Vaše přání jsou nám rozkazem.”

„Hrajete se mnou betla,” ucedil podezřívavě Bullard.

„Nehraju. Přísahám. Všechno vám dám. Ale pokud zkřivíte Evii jediný vlas, odejdete s prázdnou.” Zatímco šílenci domlouval, krok za krokem se přesouval k oknu, čímž Bullarda donutil, aby se otočil. „Pusťte ji a já…”

„Přestaňte!” okřikl ho netrpělivě Bullard a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Zčistajasna se začal třást a skučel jako raněné zvíře. „Ten řev mi snad urve uši…“

„Mohu vám od něj pomoci,” pokračoval Sebastian. „Potřebujete správný lék a dostatek odpočinku. Dejte pryč tu dýku, Jossi, je zbytečné někomu ubližovat. Zahoďte ten nůž a já se o vás postarám.”

Evie nevěřícně sledovala, jak Bullardovo sevření povoluje. Sebastian si získal jeho důvěru. Věnoval mu plnou pozornost, dokonce se k němu vydal.

Vtom se ozvala ohlušující rána. Náhle byla Evie volná. Bullard ji pustil tak prudce, až zavrávorala. Jako v mrákotách spatřila Cama stát na prahu. Skláněl pistoli, z níž se kouřilo. Sebastian schválně vylákal Bullarda tam, kde ho mohl Rohan bez sebemenšího rizika zastřelit.

Dříve než Evie stačila pohlédnout na žalostnou hromádku u svých nohou, sevřel ji manžel v drtivém objetí a přivinul k hrudi. Prožité napětí si vybralo svou daň. Svíral dívku tak pevně, že sotva dokázala dýchat. Bezmocně se k němu tiskla, zatímco tiše klel a vzdychal do jejích vlasů.

Evii se zdálo, že jí srdce vyskočí z hrudi. „Gertie tě přivedla,” vydechla nakonec.

Sebastian přikývl a pohladil ji po hlavě roztřesenými prsty. „Oznámila mi, že se někdo vetřel do tvé ložnice. Ale nepoznala ho.” Maličko se od ženy poodtáhl a všiml si drobné ranky na hrdle tam, kde se o ně otíral nůž. Z obličeje mu vyprchala všechna barva, když si uvědomil, jak blízko tepny se nacházel. Něžně krvavé znaménko políbil a náruživě sklouzl ústy po dívčině šíji. „Prokristapána,” zašeptal. „Evie, Evie, já to nezvládnu.”

Zavrtěla se mu v náruči, aby lépe viděla na Cama, jenž právě přikryl Bullardovu hlavu a ramena svým kabátcem. „Came, tohle jsi nemusel,” obvinila ho přiškrceným hlasem. „Chtěl mě pustit. Skláněl nůž…“

„Nemohl jsem nic ponechat náhodě,” odvětil bezbarvě mládenec.

„Musel jsem využít příležitosti.” Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst, ale nazlátlé oči se mu leskly neprolitými slzami. Vtom Evii došlo, že ho okolnosti donutily zabít člověka, jehož znal od dětství.

„Came…,“ spustila soucitně, ale zarazil ji mávnutím ruky a zavrtěl hlavou.

„Takhle je to pro něho lepší,” řekl, aniž se na ni podíval. „Žádný tvor si nezaslouží trpět.”

„Ano, ale ty…“

„Jsem v pořádku,” přerušil ji nevybíravě a zatvrdil se.

Věděla, že není. Ač od přírody snědý, náhle vypadal pobledlý a otřesený. Evie si neuměla pomoci. Přistoupila k němu a mateřsky ho objala. Nebránil se, ale nikterak jí nevyšel vstříc. Tupě se podvoloval

jejímu konejšení, až se po chvíli přestal chvět. Nato ji krátce políbil do vlasů.

Víc mu Sebastian nedovolil. Přitáhl ženu zpátky k sobě a rázně se obrátil na Cama: „Pošlete pro funebráky.”

„Ano,” hlesl téměř nepřítomně jinoch. Zaváhal. „Dole jistě zaslechli výstřel. Budeme muset vyrukovat s nějakým vysvětlením.”

„Povězte jim, že jeden ze zaměstnanců čistil pistoli a došlo k náhodnému výstřelu,” nakázal mu Sebastian. „Nikdo pochopitelně nebyl zraněn. Funebráky přiveďte zadním vchodem. A kupte si jejich mlčení.”

„Ano, pane. Co když se dostaví konstábl a začne se pídit po podrobnostech?”

„Pošlete ho do mé kanceláře. Já už si s ním poradím.” Cam přikývl a zmizel.

Sebastian odvedl Evii z pokoje, zamkl dveře a klíč zasunul do kapsy. Doprovodil manželku do jiné ložnice v patře. Kráčela jako v mrákotách, snažila se vstřebat pohnuté události tohoto večera. Sebastian mlčel, obličej měl jako vytesaný ze žuly, jak se vši silou ovládal. V soukromí pokoje své ženě sdělil: „Zůstaň tady. Pošlu sem komornou, aby se o tebe postarala. A také číši vína. Vypij ji až do dna.”

Evie k němu znepokojeně vzhlédla. „Přijdeš potom za mnou?” Krátce přikývl. „Ale nejprve se musím o všechno postarat.”

Ale tu noc se u ní neobjevil. Evie na něho marně čekala. Nakonec usínala sama. Často se budila, šátrala v temnotě kolem sebe ve zbytečné snaze nahmatat manželovo hřejivé tělo. Ráno ji zastihlo ustaranou a vyčerpanou. Zakaleným zrakem sledovala služku, která přišla zatopit v krbu.

„Viděla jste dnes ráno pana St. Vincenta?” zeptala se jí ochraptěle.

„Ano, milostpaní. Pán byl společně s Rohanem skoro celou noc vzhůru. Povídali si.”

„Vyřiďte mu, prosím, ať za mnou přijde.”

„Ano, milostpaní.” Děvče postavilo na stojan s umyvadlem džbán s horkou vodou a odspěchalo.

Evie se vysoukala z postele, odbyla si ranní hygienu a prsty si prohrábla zacuchané kadeře. Kartáč, hřebeny a vlásenky zůstaly v místnosti, kde…

Otřásla se hnusem a lítostí, když jí hlavou prolétly události včerejšího večera. Ještě že se toho nedožil otec. Divil by se, jak chudák Joss Bullard skončil. Zajímalo by ji, jak o něm táta smýšlel. Zdali ho považoval za syna.

„Tati…,“ zamumlala. Zahleděla se v zrcadle na své modré oči. Podědila je

po otci. Odnesl si s sebou do hrobu mnohá tajemství, zbyla po něm spousta otazníků. Do smrti bude litovat, že ho lépe nepoznala. Avšak útěchu nacházela v pomyšlení, jak by otce těšilo, kdyby věděl, jak dobře si vede jeho podnik. Klub U Jennera konečně dosáhl výšin, o nichž jeho zakladatel odjakživa snil.

Zrovna když znovu pomyslela na svého chotě, vkročil Sebastian do dveří. Měl na sobě tytéž šaty jako předchozího večera. Vlasy měl neupravené a pod unavenýma očima temné kruhy. Vypadal uondaný, ale sálalo z něj odhodlání. Působil dojmem člověka, který právě učinil nepříjemné rozhodnutí a je odhodlaný si za ním stát.

Pátravě si ji prohlédl. „Jak je ti?”

Nejradši by se k němu rozběhla, ale něco v mužově výrazu ji zarazilo. Přešlapovala u umyvadla a ostražitě manžela sledovala. „Jsem trochu utahaná, ale o hodně méně než ty. Služka povídala, že jsi celou noc nespal. Co jste s Camem probírali?”

„Spoustu věcí.” Sebastian si promnul ztuhlý zátylek. „Rohan se těžko vyrovnává s tím, k čemu došlo včera večer. Ale bude v pořádku.”

Evie se nejisté ošila. Nechápala, proč se manžel úporně snaží zachovat si od celé záležitosti patřičný odstup. Avšak při pohledu na smyslné dívčí tělo oděné pouze v noční košili nedokázal potlačit záblesk touhy, promítající se mu do očí. To ji uklidnilo. „Pojď ke mně,” vyzvala jej tiše.

Neposlechl ji a místo toho přešel k oknu. Mlčky zíral na hemžení lidí na chodníku. Chodci se tu mísili s pouličními prodavači a metaři.

Udivená manželovým chováním, nespouštěla Evie oči z křivky jeho zad a bojovně napřímených širokých ramen.

Po chvíli se k ní muž otočil, tvářil se neutrálně. „Už toho mám dost,” prohlásil. „Učinil jsem rozhodnutí a pevně na něm trvám. Odstěhuješ se odsud. Ještě dnes. Pošlu tě na nějaký čas na rodinné venkovské sídlo. Chce se s tebou seznámit můj otec. Budeš mu dělat společnost. V okolí žije několik příjemných známých, kteří tě zabaví…“

„Ty zde míníš zůstat?” mračila se Evie.

„Ano. Čas od času tě navštívím.”

Nevěřila svým uším. Vždyť jí nabízí život v odloučení! Užasle na něho zírala. „Proč?” otázala se mdle.

V obličeji se mu usadil stín. „Nemůžu tě držet na místě, jako je toto. Nejsi tu v bezpečí. Tvrdím to od začátku. Mockrát se ukázalo, že mám pravdu.”

„Ta-takové věci se stávají. I na venkově.”

„Nehodlám se s tebou přít,” obořil se na ni. „Uděláš, co ti přikážu, a basta.”

Stará Evie by se přikrčila a vzdor vnitřní bolesti by bez řečí poslechla. Ovšem nová Evie byla o hodně silnější a navíc zoufale zamilovaná.

„Nemysli si, že tě tu nechám samotného,” prohlásila odměřeně. „Zejména když nechápu tvoje důvody.”

Sebastianovo odhodlání zaznamenalo zjevnou trhlinu. Oběma rukama si prohrábl kštici, čímž ji ještě více pocuchal. „Poslední dobou se špatně soustředím a nedokážu se rozhodnout. Nemyslí mi to jasně. Mívám pocit, jako bych měl v břiše kamení, a bolí mě na hrudi. Ustavičně se o tebe bojím. Občas…“ Odmlčel se a nevěřícně vykulil oči. „Sakra, Evie, co je tu k smíchu?”

„Nic.” Chvatně našpulila pusu, aby se ubránila zrádnému úsměvu. „Já jenom…, že to zní, jako by ses mi pokoušel vyznat lásku.”

Její slova Sebastianem otřásla. „Kdepak,” vyhrkl nepřesvědčivě. „To jsem říct nechtěl. Tohle nemůžu. O tom se nebavíme. Já jenom potřebuju…“ Zarazil se a ostře se nadechl, když k němu přistoupila.

„Evie, ne.” Zachvěl se, když uchopila jeho obličej do dlaní. „Není to tak, jak si myslíš,” spustil nejisté. Objevila v jeho hlase náznak strachu. Stejně se musel cítit jako malý kluk, když z jeho života zakrátko zmizela každá žena, kterou si oblíbil. Evie nevěděla, jak ho přesvědčit, anebo zaplašit onen dávný žal. Stoupla si na špičky a vyhledala mužova ústa. Uchopil ji za lokty, jako by ji chtěl od sebe odstrčit, ale nedokázal se k tomu přimět. Zrychleně dýchal, zahanbeně odvracel tvář. Evie se nevzdávala. Statečně chotě líbala na líce, bradu i krk. Sebastian tiše zaklel. „K čertu s tebou,” zavrčel zoufale. „Musím tě poslat pryč.”

„Nesnažíš se mě chránit. Pokoušíš se ochránit sebe.” Pevně se k němu přimkla. „Co kdyby ses konečně přinutil někoho milovat?”

„V žádném případě,” špitl.

„Ale ano. Musíš to zkusit.” Evie zavřela oči a přitiskla se k němu tváří.

„Protože já tě miluji, Sebastiane…, a potřebuji, abys mi lásku oplácel. Ale ne jenom napůl.”

Vnímala, jak manžel rozčilením zatíná zuby. Popadl ji za ramena a vzápětí nechal ruce zase klesnout. „Budeš mi muset dovolit, abych si stanovil vlastní hranice, jinak…“

Evie ho začala zvolna a promyšleně líbat, dokud bezmocně nezasténal a vášnivě ji neobjal. Náruživě oplácel její něžnosti, dokud oba nezahořeli plamenem touhy. Sotva se od ní dokázal odpoutat, divoce zašeptal:

„Napůl… Panebože. Vždyť já tě miluji tolik, až se v té lásce topím. Jsem vůči ní úplně bezmocný. Sám nevím, kým teď doopravdy jsem. S určitostí vím pouze to, že kdybych se svému citu cele poddal…“ Pokusil se ovládnout rozechvělý dech. „Moc pro mě znamenáš,” pravil přerývaně.

Evie mu konejšivě kroužila dlaní po hrudi. Chápala mužovo zoufalství, paniku, již způsobily neznámé emoce, které ho zcela ovládly. Vzpomněla si na něco, s čím se jí svěřila Annabelle. Přítelkyně se nechala slyšet, že na počátku jejich manželství pana Hunta děsila síla citů, které choval ke své ženě. Musel jim nejprve přivyknout. „Sebastiane,” odvážila se Evie předestřít muži svůj názor. „Jednou se všechno změní. Chce to čas. Přijde doba, kdy ti bude tvůj vztah ke mně připadat dočista přirozený a příjemný.”

„Ne, nebude.”

Znělo to sebejistě a odhodlaně. Evie musela zdusit úsměv na jeho rameni. „Miluji tě,” opakovala mu znovu. Ucítila, jak se zachvěl. „Můžeš mě po-poslat pryč, ale já uteču zpátky k tobě. V tom mi nezabráníš. Chci s tebou trávit každý den svého života. Sledovat tě, jak se ráno holíš. Toužím s tebou popíjet šampaňské a tančit. Těším se, až ti budu štupovat ponožky. Chci se k tobě v noci tulit na lůžku a mít s tebou děti.” Odmlčela se.

„Copak tě nikdy nenapadlo, že i já se něčeho bojím? Děsí mě představa, že se jednoho dne probudíš a oznámíš mi, že už mě máš dost… Nebo že se ti začnou hnusit mé nedostatky, které dnes velkoryse toleruješ kupříkladu mé koktání, pihy…“

„Nebuď hloupá,” přerušil ji ostře. „Nikdy mi nevadilo, že v řeči zadrháváš. A tvoje pihy miluju. Zbožňuji je!” Hlas se mu zlomil. Sevřel manželku v medvědím objetí. „Ksakru,” zabručel. Po chvíli se zahořklou vehemencí prohlásil: „Kéž bych byl někým jiným, než jsem.”

„Proč?” zamumlala.

„Ty se ptáš proč, Evie? Vždyť moje minulost je hromada hnoje.”

„Což pro mě není nic nového.”

„Přece se po zbytek života nemůžu kát za své hříchy. Kristepane, přál bych si začít znovu! Pokusil bych se kvůli tobě polepšit. Já bych…“

„Nemusíš vůbec nic. Chci tě takového, jaký jsi.” Evie zdvihla hlavu a prohlížela si jej závojem slz. „Copak jsi mi to už neříkal, Sebastiane? Když mě dokážeš milovat bez jakýchkoliv podmínek, proč bych tě nemohla milovat stejně? Dobře vím, kdo jsi. Myslím si, že se lépe vyznáme jeden v druhém, než sami v sobě. Neopovažuj se mě posílat pryč, ty zbabělce.

Kdo by zbožňoval mé pihy? Komu by záleželo na tom, že mám studené nohy? Kdo by se na mě vrhal v biliárovém salonu?”

Mužův odpor zvolna slábl. Evie cítila, jak se z jeho těla vytrácí napětí. Mačkal ji k sobě, jako by ji toužil vtáhnout do svého nitra. Nepřestával opakovat její jméno, mazlil se s miskou křehké dlaně, něžně líbal zlatý snubní prstýnek. „Moje láska je věčná,” zašeptal a Evie pochopila, že vyhrála. Tenhle nedokonalý, výstřední, vášnivý mužský jí patří. Svěřil jí do opatrování svoje srdce. Nikdy nezradí jeho důvěru. Přemožena pocitem úlevy a bezbřehou něhou, přimkla se cele ke svému choti a bez povšimnutí nechala z koutku oka sklouznout zbloudilou slzu. Sebastian ji setřel bříšky prstů a zadíval se dívce zpříma do obličeje. V jeho jiskrných očích spatřila něco, co ji připravilo o dech.

„Inu,” pravil rozechvěle. „S tím biliárovým salonem máš nejspíš pravdu…“

Zazubila se, když ji popadl do náruče a odnesl do postele.

EPILOG

Zima se pomalu chýlila ke konci. Jelikož se období Eviina smutku krylo s časem Annabellinu těhotenství, trávily spoustu času společně. Obě byly vyloučeny z velkých společenských událostí, jako jsou plesy a oficiální večeře, nicméně náramně jim to vyhovovalo, jelikož kolem Vánoc udeřily silné mrazy a jaro se zdálo být v nedohlednu. Místo potulování po městě se choulily u velkého krbu v hotelovém apartmá Huntových, anebo se scházely s Lillian a Daisy v některém z útulných salonů Westcliffova londýnského sídla. Četly si, povídaly, věnovaly se ručním pracím a popíjely při tom čaj.

Jednoho odpoledne seděla Lillian za psacím stolem přistrčeným v koutě a namáhavě smolila dopis pro svou švagrovou, zatímco Daisy se zachumlala do kašmírové deky a začetla se do oblíbeného románu. Annabelle se uvelebila v křesle u ohně a objímala si vzduté břicho. Evie se hrbila na nízké stoličce před ní a masírovala jí bolavá chodidla. Annabelle se ušklíbla a povzdechla si: „Ach, to je báječné. Proč mě nikdo nevaroval, že těhotenství je takový nápor na nohy? Ačkoliv, měla jsem to čekat. Mohlo mě napadnout, že kila navíc se někde projeví. Díky, Evie. Jste ta nejdražší přítelkyně na světě.”

Z rohu pokoje se ozval posměšný hlas: „Mně tvrdila totéž, Evie. Annabellina oddanost totiž trvá jen do příští masáže. Přiznejte si, drahá, že vaše náklonnost je poněkud přelétavá.”

Annabelle se líně zakřenila. „Jen počkejte, až počnete vy. Budete pět chválu na každého, kdo bude ochoten vám posloužit.”

Lillian už už otvírala pusu, aby něco namítla, pak si to ale rozmyslela a usrkla z číše vína, kterou měla postavenou na stole.

„Ale no tak, klidně pokračuj a pověz jim to,” vyzvala sestru Daisy, aniž vzhlédla od knihy.

Annabelle s Evií na ni nechápavě zíraly. „Co nám má povědět?” zeptaly se dvojhlasně.

Lillian krátce pohodila rameny. Náhle zrozpačitěla a zahanbeně se ušklíbala přes rameno. „Čekám to uprostřed léta. Westcliff se konečně dočká dědice.”

„Pokud to nebude holka,” dodala Daisy.

„Blahopřeji,” zvolala Evie. Vyskočila, aby kamarádku objala. „To je úžasná zpráva!”

„Westcliff je štěstím bez sebe, ale ze všech sil se pokouší nedat nic najevo,” hlásila Lillian. „Jsem si jistá, že zakrátko se svěří St. Vincentovi a panu Huntovi. Nejspíš propadl dojmu, že je to pouze jeho zásluha.”

„Inu, jeho přínos je nezpochybnitelný, že?” poznamenala se smíchem Annabelle.

„Ano,” přisvědčila Lillian, „ale větší podíl na úspěchu mám já.”

Annabelle se na ni zazubila. „Vedete si náramně, drahá. Odpusťte, že nejsem jedním skokem u vás, ale věřte, že moje radost je nezměrná. Doufám, že se nám podaří povít párek zdravých dětí a jednoho dne jim vystrojíme svatbu.” Potom začala loudit vysokým hláskem. „Evie…, vraťte se prosím. Nemůžete mě tu nechat s jednou nohou bolavou.”

Oslovená s úsměvem zavrtěla hlavou a opět zaujala místo na nepohodlné stoličce. Pohlédla na Daisy, která láskyplně sledovala starší sestru. Uměla si představit, co jí táhne hlavou. Uchopila do dlaní Annabellino chodidlo a ledabyle prohodila: „Přes všechny ty řeči o manželích a miminkách nesmíme zapomenout, že jsme slíbily nalézt partnera pro Daisy.”

Tmavovlasá dívčina se na ni vděčně uculila. „Vy jste drahoušek, Evie. Ale kvůli mně na nic nečekejte. Koneckonců, někdo poslední čekankou být musí. Ale přiznávám, že pomalu začínám pochybovat, že někdy najdu toho pravého.”

„Přirozeně že ano,” mínila Annabelle. „Nechápu, proč byste neměla, Daisy? Okruh našich známých se utěšeně rozšířil a my podnikneme vše potřebné, abyste nalezla ideálního chotě.”

„Hlavně si pamatujte, že se nechci provdat za někoho, jako je Westcliff,” připomněla všem Daisy. „Je příliš panovačný. Rovněž nestojím o člověka typu pana St. Vincenta. Ten je zase příšerně nevypočitatelný.”

„Co byste řekla muži, jako je pan Hunt?” zajímala se Annabelle. Daisy odmítavě zavrtěla hlavou. „Je moc vysoký.”

„Nezdá se vám, že jste poněkud vybíravá?” podotkla vlídně Annabelle, oči se jí třpytily.

„Ani trošku! Mám pouze rozumné nároky. Toužím po hodném muži, který miluje dlouhé procházky, knihy, a mají ho rádi psi, děti…“

„… a všechny vyšší formy života z vodní i rostlinné říše,” dopověděla za ni suše Lillian. „Pověz mi, drahá, kde chceš tenhle vzor všech ctností najít?”

„Na žádném plese jsem ho dosud nepotkala,” připustila chmurně Daisy. „Nikdy bych to nepokládala za možné, ale výběr je letos ještě horší než loni. Dospívám k přesvědčení, že při podobných příležitostech muže pro život nepotkám.”

„Nejspíš máš pravdu,” připustila Lillian. „Konkurence je velká a nejlepší kousky jsou dávno ulovené. Nejvyšší čas vydat se do jiné honitby.”

„V našem klubu si vedeme složky o všech jeho členech,” nabídla se Evie. „Hovořím o dvou tisících a pěti stech gentlemanech. Přirozeně jsou většinou ženatí, ale dozajista se mi podaří vyhledat nějaké nezadané.”

„Copak vám pan St. Vincent umožní přístup k soukromým svazkům svých klientů?” zapochybovala Daisy.

„Copak jí někdy něco odmítne?” utahovala si z přítelkyně Lillian.

Na toto téma se mezi čekankami žertovalo velice často. Žádné samozřejmě neuniklo, jak Sebastian Evii zbožňuje a udělá, co jí na očích vidí. Evie s úsměvem pohlédla na lesklý zlatý kroužek na svém prsteníku.

„Velice zřídka,” přiznala.

Za což sklidila od Lillian hlasitý smích. „Opravdu, někdo by měl St. Vincentovi říct, že se proměnil v obživlé klišé. Ztělesňuje všechno, co se povídá o polepšených hříšnících.”

Annabelle se pohodlně usadila v křesle a odvážila se zeptat: „Opravdu se polepšil, drahá?”

Evie si připomněla něžného, šibalského muže, milujícího manžela, který na ni čeká o poschodí níž, a široce se zazubila. „Celkem ano,” odvětila tajemně a dál už neprozradila ani slovo.