Lisa Kleypas

Čekanky 04. Jarní skandál

„Učinil jsem rozhodnutí ohledně Daisyiny budoucnosti,” oznámil Thomas Bowman své ženě a dceři. „Ačkoliv my, Bowmanové, odjakživa neradi přiznáváme porážku, skutečnost nelze přehlížet.”

„Jakou skutečnost máte na mysli, otče?” otázala se Daisy.

„Nejsi stvořena pro britskou aristokracii.” Muž se zamračil a dodal:

„Anebo lépe řečeno, svět šlechticů není pro tebe ten pravý.” Významně se odmlčel, než pokračoval: „Nalezení vhodného chotě pro svoji mladší dceru jsem pojal jako investici. Vynaložil jsem nemalé prostředky, avšak výsledek je bohužel příliš slabý. Víš, co to znamená, Daisy?”

„Že jsem neprodejné zboží?” hádala.

Při pohledu na dívku, choulící se v rohu pohovky s koleny přitaženými k bradě, by nikoho nenapadlo, že se jedná o dvaadvacetiletou ženu. Kulatým obličejem a mírně šikmýma očima mandlového tvaru připomínala zapomenutou porcelánovou panenku. Otce popudil pohled na knihu, kterou dcera držela v klíně. Prstem si založila stránky, aby věděla, kde ve čtení skončila. Očividně se nemohla dočkat, až rodič ukončí kázání, a ona se znovu ponoří do příběhu.

„Polož to,” nařídil jí.

„Ano, tati.” Daisy nenápadně mrkla na číslo stránky a poslechla. To drobné gesto Bowmana popudilo. Knihy, knihy… Stačí jediný pohled a člověk snadno pochopí, proč jeho dcera trapně neuspěla na trhu s nevěstami.

Zabafal z tlustého doutníku a uvelebil se v obrovském, měkce vypolstrovaném křesle trůnícím v salonu hotelového apartmá, v němž bydleli již více než dva roky. Jeho manželka Mercedes se vedle něho usadila na nepohodlné židli s rovným opěradlem. Bowman byl obtloustlý, podsaditý chlap. Poněkud býčí vzezření zcela odpovídalo jeho zatvrzelé povaze. Ačkoliv měl hlavu holou jako koleno, pod nosem si pěstoval bujný knír, jenž navozoval dojem, že veškerá energie potřebná k růstu vlasů se mu soustředila do vousů.

Mercedes vstupovala do manželství jako nezvykle štíhlá dívka a v průběhu let kupodivu ještě ztratila na váze. Hladké černé vlasy upjal přísný účes, rukávy šatů pevně lnuly k zápěstím tak útlým a křehkým, že připomínala březové větvičky. Dokonce i ve chvílích, kdy setrvávala v naprostém klidu,

jako právě teď, zdála se Mercedes nervózní a plná energie.

Thomas nikdy nelitoval, že se oženil právě s ní - manželčina nezlomná ctižádost zcela odpovídala jeho vlastní. Byla to houževnatá žena, samý ostrý úhel, která se vždycky tvrdě zasazovala o to, aby vydobyla Bowmanúm místo na slunci. Poté, co její dcery neuspěly v newyorské společnosti, právě ona vyrukovala s nápadem, že odvezou děvčata do Anglie. „Zkrátka půjdeme neochvějně za svým!” prohlásila a prýštilo z ní nezdolné odhodlání. A bože div se, se starší dcerou Lillian nadmíru uspěli!

Lillian se jakýmsi zázrakem podařilo ulovit tu nejlepší partii v zemi, hraběte Westcliffa, jehož rodokmen je podle dobrozdání zasvěcených delší než královnin. Lepší přírůstek do rodiny si vskutku nemohli přát. Přesto se Thomas nemohl dočkat, až se vrátí do Ameriky. Kdyby bylo Daisy dáno najít urozeného manžela, už by se tak dávno stalo. Je nejvyšší čas snížit náklady a neprohlubovat ztráty.

Kdykoliv se Bowman podíval na svých pět potomků, divil se, jak je možné, že s ním mají tak málo společného. On i Mercedes jsou přece nadmíru cílevědomí. Jak je tedy možné, že stvořili tři tiché syny, kteří jsou spokojeni s daným stavem věcí a žijí v přesvědčení, že všechno, po čem zatouží, jim samo spadne do klína jako přezrálé ovoce z obtěžkaného stromu? Ukazovalo se, že Lillian je z dětí jediná, která podědila něco z průbojnosti svých rodičů. Jenže… je to ženská, čili dokonale promrhaná investice.

A pak tu máme Daisy. Ze všech svých dětí právě ji chápal nejméně. Už jako malá nikdy nevyvodila správný závěr z příběhu, který jí vyprávěl. Pouze mu kladla bezpočet otázek, které neměly s pointou nic společného. Když se dětem pokoušel vysvětlil, proč by investoři, kteří se bojí rizika a spokojí se s menšími zisky, měli vložit svůj kapitál do státních dluhopisů, přerušila ho Daisy otázkou: „Otče, nepřipadalo by vám báječné, kdyby kolibříci pořádali čaje o páté a my byli tak malincí, aby nás na ně mohli pozvat?”

Roky se pokoušel mladší dceru změnit, ale narážel na zatvrzelý odpor. Dívka se zdála sama se sebou spokojená a napravit jí hlavu bylo stejně nemožné, jako pokoušet se nahnat motýly do houfu. Anebo přitlouct pudink ke stromu.

Protože i jeho samotného Daisy občas přiváděla svými nepředvídatelnými nápady k zoufalství, nikterak jej nepřekvapovalo, že muži na ženění nebaží spojit svůj život s jeho dcerou. Jaká se z ní může vyklubat matka? Bude svým dětem vykládat o skřítcích, kteří kloužou z duhy na zem, místo aby jim vtloukala do hlavy pevná a smysluplná pravidla.

Do rozhovoru se vložila Mercedes. Z hlasu jí zaznívalo ohromení. „Drahý pane Bowmane, společenská sezona ještě zdaleka není u konce. Podle mého mínění zaznamenala Daisy veliký pokrok. Lord Westcliff ji představil několika slibným gentlemanům, jimž se očividně zamlouvá představa, že by

se v případě úspěchu stali švagry významného hraběte.”

„V tom je právě ta potíž,” zachmuřil se její muž. „Ti vaši ,slibní’ pánové stojí víc o Westcliffa než o naši Daisy.” Vrhl na dceru nemilosrdný pohled.

„Chystá se některý z nich vyslovit se?”

„Jak by to mohla vědět?” zasáhla matka.

„Ženská takové věci spolehlivě vycítí. Odpověz, Daisy, je zde jasný předpoklad, že tě některý z nich požádá o ruku?”

Dívka zaváhala, mezi obočím jí naskočila vráska. „Ne, otče,” přiznala nakonec na rovinu.

„Jak jsem si myslel.” Thomas si propletl silné prsty na kopuli břicha a autoritativně se zadíval na ztichlé ženy. „Trapně jsi neuspěla, dcero. Pomysli na ty promrhané peníze, které jsem vyhodil za róby a serepetičky… Neúnavně jsem tě vyvážel na jeden bál za druhým. Zbytečně. A co je nejhorší - musel jsem kvůli tobě tvrdnout tady v Londýně, zatímco mě bylo zapotřebí v New Yorku. Proto jsem se rozhodl, že ti manžela vyberu sám.”

Dívka na něho pohlédla, tvářila se bezvýrazně. „Koho máte na mysli, otče?”

„Matthewa Swifta.”

Vytřeštila na něho oči, jako by zešílel.

Mercedes se překotně nadechla. „To nedává žádný smysl, pane Bowmane! To je absolutní nonsens! Z takového svazku bychom nic nezískali. My, ani Daisy. Pan Swift není aristokrat, nevlastní významný majetek…”

„Zato náleží k bostonskému klanu Swiftů,” zarazil ji manžel. „A to není zrovna rodina, nad kterou byste mohla ohrnovat nos. S dobrým jménem se pojí dobrá krev. Ba co víc - Swift je mi naprosto oddán. Je nejzdatnějším obchodníkem, s jakým jsem se kdy setkal. Chci ho za zetě. A až přijde můj čas, zdědí po mně moji společnost.”

„Máte tři syny a pouze oni mají plné právo převzít podnik svého otce!” vyštěkla popuzeně Mercedes.

„Žádný z nich neprojevuje zájem o byznys. Nemají na to žaludek.” Sotva si vzpomněl na Matthewa Swifta, jenž pod jeho desetiletým vedením vzkvétal a zdárně rozvíjel svoje schopnosti, pocítil Bowman příval téměř rodičovské hrdosti. Ten mládenec se mu podobá mnohem víc než vlastní chlapci. „Žádný z mých synů nevykazuje takovou ctižádostivost a tvrdost jako Swift,” pokračoval. „Učiním ho otcem svých vnuků.”

„Pane, vy jste se zbláznil!” vykřikla hněvivě Mercedes.

Daisy se ozvala klidným tónem, jenž účinně zmařil otcovo velikášské chvástání. „Troufám si připomenout, že tato záležitost se neobejde bez mé spolupráce. Zejména teď, když jsme pokročili k otázce dědiců. A já vás ujišťuji, že žádná síla tady na zemi mě nepřiměje porodit děti člověku, který se mi vůbec nezamlouvá.”

„Mělo mě napadnout, že ses nikdy nesnažila být někomu užitečná,” zavrčel Thomas. Kdykoliv se dostal s někým do konfliktu, neváhal sáhnout po nejsilnějších zbraních. „Domníval jsem se, že toužíš po manželovi a vlastní domácnosti. Je načase, abys na nás přestala parazitovat.”

Daisy sebou škubla, jako by jí vlepil políček. „Já přece nejsem parazit.”

„Že ne? Potom mi laskavě vysvětli, proč jsi na světě? Jaký přinášíš ostatním užitek? Co jsi pro koho kdy udělala?”

Zaskočená skutečností, že musí před vlastním otcem obhajovat svoji existenci, nezmohla se Daisy na slovo. Jen na něho tupě zírala.

„Dávám ti ultimátum,” zahromoval Bowman. „Buď si do konce května najdeš vhodného manžela, nebo si vezmeš Swifta!”

„Neměla bych ti to říkat.” Později toho večera Daisy rázovala po salonu v sídle Marsdenů. „Ve svém stavu by ses neměla rozčilovat. Ale nemůžu si to nechat pro sebe, jinak puknu. Což by tě nejspíš rozhodilo mnohem víc.”

Její starší sestra zdvihla hlavu z neochvějného ramene hraběte Westcliffa.

„Pověz mi to,” vyzvala ji a polkla, aby se ubránila další vlně nevolnosti.

„Zlobím se jedině tehdy, když přede mnou ostatní něco tají.” Zpola ležela na dlouhé pohovce, spočívala v ohbí manželova lokte. Podal jí na lžičce do úst kousek citrónového ledu. Zavřela oči a vychutnávala si jej. Vějíře tmavých řas se uhnízdily na bledých tvářích.

„Už je ti lépe?” zeptal se něžně Westcliff a opatrně setřel ženě z koutku úst kapku vody.

Lillian přikývla, ačkoliv byla v obličeji sinalá jako duch. „Ano, myslím, že to pomáhá. Uff. Modli se, ať se nám narodí kluk, Westclifíe, protože tohle je tvoje jediná šance na dědice. Tímhle už nikdy neprojdu…”

„Otevři pusu,” vyzval ženu a podal jí další kousek ochuceného ledu.

Za běžných okolností by Daisy těšilo, že smí nahlédnout do nejpřísnějšího soukromí své sestry a švagra. Kromě toho málokdy viděla Lillian takhle zranitelnou a Marka tak přetékajícího něhou a starostlivostí. Avšak onoho dne toho měla na srdci tolik, že si těch dvou sotva všímala. Náhle vyhrkla: „Otec mi dal ultimátum. Dnes večer…”

„Počkej!” zarazil ji Westcliff a sevřel manželku pohodlněji v náruči. Ztěžka se o něho opírala, štíhlou bílou rukou zabloudila k oblině vzdutého bříška. Pošeptal jí cosi nesrozumitelného do rozcuchaných, ebenově černých vlasů a ona s povzdechem přikývla.

Každý, kdo se stal svědkem toho, jak Westcliff oddaně pečuje o svou mladou choť, okamžitě zaznamenal, jak se hrabě, odjakživa považovaný za chladného muže, celý proměnil. V poslední době se zdál mnohem přístupnější, častěji se usmíval a neváhal se rozesmát na celé kolo. Přestal si zakládat na strohém vystupování, jež dříve považoval za nezbytnou společenskou normu.

Což bylo jedině dobře, protože spojil svůj život s poněkud nevázanou Lillian a tím pádem i s její mladší sestrou.

Westcliffovy přimhouřené oči, tak tmavě hnědé, až vypadaly skoro černé, se zaměřily na Daisy. Ačkoliv nepronesl jediné slovo, dívka z nich pohotově vyčetla, že si přeje ochránit svoji ženu před vším, co by ji mohlo sebeméně rozrušit.

„Pověz mi to,” vyzvala ji Lillian a znovu se hlavou uhnízdila na Markově rameni. „Co ti ten morous řekl?”

„Že když mu do konce května nepředstavím gentlemana připraveného požádat o moji ruku, vybere mi manžela sám. Hádej, koho si vyhlédl! Zkus to!”

„Nemám tušení,” přiznala Lillian. „Tátovi přece nikdo nejde pod nos.”

„Ale ano, jednoho oblíbence má,” namítla zlověstně Daisy. „Po světě chodí člověk, kterého otec stoprocentně schvaluje.”

Její výrok očividně zaujal i Westcliffa. „Je to někdo, koho znám?”

„Brzy ho poznáte,” odvětila Daisy. „Otec pro něj poslal. Příští týden přijede do Hampshiru, aby se zúčastnil honu na vysokou.”

Hrabě se v duchu probíral jmény osob, která na žádost svého tchána připsal na seznam hostů pozvaných na jarní hon. „Ten Američan?” otázal se. „Pan Swift?”

„Ano.”

Lillian vrhla na Daisy nečitelný pohled. Potom zabořila obličej do manželova ramene a ozvalo se přidušené vzlyknutí. Daisy se zpočátku obávala, že sestru rozplakala, avšak zakrátko vyšlo najevo, že se neovladatelně hihňá. „Ne…, to není možné… To je absurdní! Nikdy bys nemohla…”

„Nezdálo by se ti to tak legrační, kdyby sis ho měla vzít,” bručela Daisy.

Westcliff střílel očima z jedné sestry na druhou. „Co je na panu Swiftovi špatného? Z toho, co mi naznačil váš otec, jsem vyrozuměl, že se jedná o ctihodného chlapíka.”

„Špatné je na něm úplně všechno,” chichotala se Lillian.

„Ale váš otec se v něm vidí,” namítl její choť.

„No jo,” zamračila se Lillian. „Tatíčkovi přenáramně lichotí, jak se ho pan Swift pokouší napodobovat a hltá každé jeho slovo.”

Hrabě nad jejím výrokem chvíli uvažoval, pak nabral na lžičku další led a vložil jej ženě do úst. Zavrněla blahem, když jí studený pramínek příjemně polechtal v krku.

„Mýlí se tedy váš otec, když tvrdí, že je pan Swift nadmíru inteligentní?” otázal se Westcliff Daisy.

„Chytrý on je,” přiznala dívka, „ale člověk si s ním rozhodně nepopovídá.

Klade spoustu otázek, nasává slova druhých, ale sám nenabídne nic.”

„Třeba je ostýchavý,” namítl.

Daisy se rozesmála. „Ujišťuji vás, pane, že Swift je všechno, jen ne plachý.

On…” Odmlčela se, neschopná přijít na ty správné výrazy.

V Malthewu Swiftovi se snoubila vrozená chladnokrevnost s neuvěřitelným pocitem nadřazenosti. Nikdo mu nemohl sdělit nic nového - on totiž všechno věděl. Poněvadž Daisy vychovávali rodiče neznající slovo kompromis, rozhodně netoužila strávit zbytek života s ještě přísnější a hádavější osobou.

Jinak řečeno - z osobního hlediska Swiftovi nikterak neprospívalo, že tak dokonale ladí s Bowmanovými.

Snad kdyby projevil více tolerance, našlo by se na něm něco milého a přitažlivého. Bohužel, nedostalo se mu požehnané vlídnosti. Neprojevoval smysl pro humor, ani viditelné známky laskavosti. Budil zdání nemotornosti a neohrabanosti. Byl příliš vysoký a hubený. Dlouhé paže a nohy připomínaly úponky fazolí. Daisy vždycky připadalo, že kabát na něm visí jako na ramínku. Jako by se pod ním neskrývalo žádné tělo.

„Než bych vyjmenovávala vše, co se mi na něm nelíbí,” konstatovala po chvíli Daisy, „radši se spokojím s prohlášením, že neexistuje jediný důvod, proč bych ho měla mít v lásce.”

„Není zrovna sympatický,” dodala Lillian. „Připomíná mi pytel kostí.” Poplácala manžela po svalnaté hrudi. Tiše ho tím pochválila za výbornou fyzickou kondici.

Westcliff se uculil. „Má vůbec Swift nějakou kladnou vlastnost?”

Sestry se nad otázkou zadumaly. „Má pěkné zuby,” připustila neochotně Daisy.

„Jak to víš?” chtěla vědět Lillian. „Vždyť se zásadně neusmívá.”

„Soudíte ho velice přísně,” poznamenal hrabě. „Co když se od posledního setkání dramaticky změnil?”

„Určitě není natolik jiný, abych se za něho provdala,” podotkla Daisy.

„Nemusíš si ho brát, když nechceš,” prohlásila vehementně Lillian a spokojeně se zavrtěla v manželově náruči. „Je to tak, drahý?”

„Ano, lásko,” zamumlal a shrnul jí vlasy z tváře.

„Že otci nedovolíš, aby odvezl Daisy,” naléhala.

„Samozřejmě že ne. O všem se přece dá vyjednávat.”

Lillian se uklidnila. Chovala naprostou důvěru v přesvědčovací schopnosti svého muže.

„Takže,” zamumlala k Daisy, „není se čeho bát, že? Westcliff má všechno…,” odmlčela se a dlouze zívla, „…v ruce.”

Dívka sledovala, jak se sestře klíží víčka, a chápavě se usmívala. Střetla se se švagrovým pohledem a němě mu naznačila, že by měla odejít. Zdvořile přikývl a znovu věnoval plnou pozornost své ospalé ženě. Daisy si nedokázala pomoct, aby se nezamýšlela nad tím, zda i na ni někdy muž pohlédne s

podobným zalíbením a bude ji považovat za svůj poklad.

S určitostí věděla, že jí hrabě pomůže, pokud to bude v jeho silách. Už kvůli Lillian. Avšak důvěra ve švagrův vliv slábla, kdykoliv si vzpomněla na nezlomnou vůli svého otce.

Samozřejmě že mu bude vzdorovat všemi prostředky, ale přesto se jí zmocňoval neblahý dojem, že okolnosti nehrají v její prospěch.

Náhle se zastyděla. Co ji to napadlo sem vtrhnout, aby si postěžovala na otcovu nespravedlnost? Měla si nechat svoje trápení pro sebe, a ne jím obtěžovat starší sestru jako nějaký žalobníček. Vtom Lillian zvedla víčka a věnovala dívce hřejivý pohled plný pochopení. Obě si v tu chvíli vzpomněly na bezpočet chvil, kdy byly jedna druhé oporou. Pouto mezi sourozenci představuje silné spojení, které nepřeruší ani ten nejstarostlivější muž.

Zastavila se na prahu a utrápeně se zadívala na zamilovaný pár. Lillian usnula opřená o hruď svého muže. Tomu neunikl Daisyin nešťastný pohled a tázavě vyklenul jedno obočí.

„Můj otec…,” spustila a vzápětí se kousla do rtu. Její švagr je zároveň otcovým obchodním partnerem. Nehodí se, aby si na něho před Westcliffem stěžovala. Ale jeho trpělivý výraz ji přiměl, aby pokračovala. „Nazval mě parazitem,” hlesla tiše, aby neprobudila sestru. „Vyzval mě, abych mu sdělila, čím jsem světu prospěšná, anebo co jsem udělala ve prospěch jiného člověka.”

„Co jste mu odpověděla?” zajímal se Westcliff.

„Já… Nevěděla jsem, co na to říct.”

Švagrovy tmavé oči se zdály nevyzpytatelné. Mávl na ni, aby přišla blíž, a ona poslechla. Velice dívku udivil, když ji uchopil za ruku a něžně ji sevřel. Obvykle si udržoval odstup a předtím nic podobného neudělal.

„Daisy,” oslovil ji vlídně, „většina lidí v životě nedosáhne žádného pozoruhodného úspěchu. Jejich přínos se poměřuje bezpočtem skutků mnohem menších. Pokaždé, když prokážete někomu laskavost, anebo vyloudíte na jeho tváři úsměv, dáváte svému životu opodstatnění. Nikdy nepochybujte o své ceně, drahá přítelkyně. Bez vás, Daisy Bowmanová, by bylo na světě smutno.”

Málokterý člověk by nesouhlasil s tvrzením, že Stony Cross Park patři mezi nejkrásnější místa v Anglii. Hampshirské panství sestávalo z rozličných lokalit, počínaje neproniknutelnými lesy a bohatě kvetoucími mokrými loukami či vřesovišti konče. Panství vévodilo masivní sídlo z kamene barvy medu, shlížející ze strmého srázu na řeku Itehen.

Všude se hlásil o slovo nový život. Kobercem tlejícího listí se u pat mohutných dubů a cedrů prodíraly první světlezelené lístečky, v temnějších částech lesa kvetly modré zvonky.

Na loukách porostlých planými petrklíči a bledulemi se proháněli hnědí koníci, zatímco nad právě rozkvétajícím vřesem ve vzduchu tančily modré

vážky s průsvitnými křídly. Nad krajinou se vznášela nezaměnitelná jarní vůně kvítí a rašícího trávníku.

Obloha má v Hampshiru jinou barvu, měkce blankytnou, všude vládne požehnané ticho. Neskřípou tu kola, neklapou kopyta, nepokřikují zde pouliční prodavači ani žebráci, neozývají se tovární píšťaly, na uši neútočí ustavičný hluk typický pro město. Jediný povyk tropí červenky štěbetající v keřích, žluny tesající zobáky do kmenů stromů a ledňáčci, kteří čas od času rozčeří hladinu poklidné řeky.

Po dvanáctihodinové cestě kočárem, kterou Lillian popsala jako průjezd peklem, se Westcliffovi, Bowmanovi a rozliční hosté konečně dokodrcali do Stony Cross Parku.

Lillian kdysi považovala venkov za příšerně nudný. Nyní však jásala radostí, že je zpátky. Atmosféra venkovského sídla jí šla nebývale k duhu a už po první zde strávené noci se cítila i vypadala mnohem lépe než za celé uplynulé týdny.

Daisy ke svému nesmírnému potěšení dostala přidělenu svoji oblíbenou ložnici. Rozkošný, starobyle působící pokojík kdysi patřil sestře pana hraběte, lady Aline, jež nyní žije s manželem a synkem v Americe. Nejpůvabnějším rysem tohoto budoáru je vestavěná šatna přivezená až z Francie. Původně bývala součástí zámečku ze sedmnáctého století. Vešla se do ní pohovka a byla ideální k polednímu odpočinku či ke čtení.

Dívka se stočila na kanapátko s knihou v ruce a připadala si dokonale ukrytá před zbytkem světa. Ach, kéž by zde mohla navěky bydlet se svou sestrou! Přesto si uvědomovala, jak je její přání pošetilé - ani zde by nedokázala být naprosto šťastná. Toužila po vlastním životě…, po manželovi a dětech.

Poprvé v Daisyině životě se z ní a matky staly spojenkyně. Sblížil je společný zájem - zabránit sňatku s protivným Matthewem Swiftem.

„Ten hanebný mladý muž!” zlobila se Mercedes. „Nepochybuji, že tu zpropadenou myšlenku nasadil otci do hlavy on. Vždycky jsem ho podezřívala, že…”

„Z čeho?” vyzvídala dcera, ale matka pouze semkla rty do pevné, zahořklé čárky.

Mercedes pečlivě prostudovala seznam pozvaných hostů, načež Daisy sdělila, že se na statku zdržuje velký počet vhodných gentlemanů. „I kdyby se

jakožto druhorození neměli stát nositeli titulů, pocházejí ze šlechtických rodin,” prohlásila Mercedes. „A člověk nikdy neví…, neštěstí nechodí po horách. Přijde zákeřná nemoc nebo se stane hromadná nehoda a po několika členech jedné domácnosti může být rázem veta. Potom by rodový přídomek připadl tvému manželovi!” Vyhlídka na možnou katastrofu, jež zdecimuje část potenciálních příbuzných její dcery, podnítila matčinu naději a Mercedes se znovu zahloubala do soupisu.

Daisy se nemohla dočkat, až v závěru týdne dorazí Evie a St. Vincent. Kamarádka jí nesmírně chyběla. Zejména poté, co Annabelle zaměstnávalo maličké dítě a těhotná Lillian nebyla schopná doprovázet ji na dlouhé procházky, které si zamilovala.

Třetí den po příjezdu do Hampshiru se Daisy rozhodla, že odpoledne vyrazí ven. Vybrala si širokou pěšinu, po níž se ubírala již nesčetněkrát. Oblékla si světle modré mušelínové šaty s květovaným potiskem, na nohy nazula pevné, ale pohodlné botky a na hlavu si narazila slamák se stuhami.

Kráčela po cestě zalité sluncem, vinoucí se mezi loukami zářícími žlutým vlaštovičníkem a červenými rosnatkami, a přemítala o svém problému.

Proč je pro ni tak obtížné najít si muže?

Ona se přece lásce nebrání. Vlastně je této myšlence natolik nakloněna, že rozhodně není spravedlivé, že dosud žádného ctitele nenašla. Opravdu se snažila! Ale vždycky se něco zvrtlo.

Když už byl nápadník ve správném věku, choval se pasivně nebo nafoukaně. Zdálo se, že všichni laskaví a zajímaví pánové by klidně mohli být jejími dědečky, anebo měli nějakou zásadní odpudivou vadu - buď mírně zapáchali, anebo jí při mluvení prskali do tváře.

Daisy by nikdo nenazval oslňující kráskou - zdála se příliš drobná a křehká. Ačkoliv lidé pěli chválu na její tmavé oči a vlasy kouzelně kontrastující s porcelánovou pletí, také v souvislosti s ní padaly nelichotivé výrazy jako

„skřítek” a „uličnice”. Ukázalo se, že drobné ženy nepřitahují opačné pohlaví tolik jako urostlé fešandy či pomenší Venuše bujných tvarů.

Dále jí vyčítali, že tráví příliš času nad knihami, což bude nejspíš pravda. Kdyby mohla, po většinu dne by si četla nebo snila. Každý rozumný šlechtic bezpochyby dospěl k závěru, že by se z ní nikdy nevyklubala užitečná manželka zvládající na výbornou chod domácnosti, zejména těch povinností, které vyžadují pozornost vůči detailům. V tom by se nejspíš nemýlil.

Daisy bylo doopravdy dočista jedno, co všechno se ukrývá ve spíži, anebo kolik mýdla je třeba objednat na velké prádlo. Daleko víc ji zajímaly romány, poezie a dějiny. Zkrátka všechno, co podněcuje fantazii. Dlouhé hodiny zdánlivě zírala z okna a lelkovala, avšak v představách podnikala exotické výpravy, létala na kouzelných kobercích, plavila se přes rozlehlé oceány a hledala poklady ukryté na tropických ostrovech.

Ve snech ji doprovázeli úžasní gentlemani, jejichž předlohou se stávali stateční rytíři a hrdinové bájných ság. Zdáli se o hodně přitažlivější a zajímavější než obyčejní smrtelníci všude kolem… Hovořili básnickým jazykem, mistrně vládli mečem, výtečně stříleli a své vyvolené zasypávali vášnivými polibky, z nichž chuděry omdlévaly blahem…

Daisy samozřejmě nebyla tak naivní, aby se domnívala, že takoví muži skutečně existují, ale musela si přiznat, že díky své přebujelé obrazotvornosti považuje pány z masa a kostí tak trochu za nudnou společnost.

Obrátila obličej k laskavému slunci, které se statečně prodíralo zeleným listovím, a zanotovala si lidovou písničku s názvem „Stará panna v podkroví”:

Přijď boháči, přijď chudáku, přijď hlupáku, přijď chytráku, beru zkrátka každého,

malého i velkého.

Záhy dospěla ke svému cíli, studánce, kterou již několikrát navštívila společně s ostatními čekankami. Studánka přání. Podle pověsti v ní žije duch, jenž za vhozený špendlík splní člověku přání. Avšak prosebník nesmí chodit příliš blízko k vodě, jinak hrozí, že ho vodník stáhne k sobě dolů, aby mu dělal společnost.

Při předchozích příležitostech se Daisyiny tužby týkaly jejích kamarádek a kupodivu se vždycky vyplnily. Nyní potřebovala trochu kouzla pro sebe.

Smekla klobouk a opatrně jej položila do trávy. Přiblížila se k tůni a pohlédla do zakalené vody. Vklouzla rukou do kapsy a vytáhla papírek, do nějž předtím zapíchala špendlíky. „Vodní duchu,” oslovila tajemnou bytost věcně, „jelikož mě pronásleduje smůla a nejsem schopna najít si hodného manžela, o jakém jsem odjakživa snila, předávám otěže osudu tobě. Nemám žádné požadavky ani podmínky. Přeji si jenom…, aby to byl pro mě ten pravý. Jsem připravena být přístupná a velkorysá.”

S těmito slovy vytahovala špendlíky po dvou po třech z listu a házela je do studánky. Krátce se zatřpytily v odpoledním jasu, načež rozvlnily klidnou hladinu a zmizely v zelenkavých hlubinách.

„Ráda bych, aby mi tyto oběti pomohly splnit toto jediné přání,” oznámila tůni a pak nad ní dlouho stála se zavřenýma očima a v dokonalém soustředění. Do studánky přitékal potůček. Jeho zurčení přehlušilo čiřikání ptáků lovících hmyz a bzučení vážky vznášející se nad vodou.

Vtom se za ní ozvalo zapraskání, jako by někdo stoupl botou na suchou větev.

Daisy se kvapně otočila a spatřila siluetu jakéhosi muže. Objevil se pouhých několik metrů od ní. Toto zjištění jí otřáslo. Domnívala se, že je zde

sama, a zčistajasna má nevítanou společnost. Srdce se jí splašeně rozbušilo.

Příchozí byl vysoký a snědý jako manžel její přítelkyně Annabelle, ale vypadal mladší. Jistě dosud nepřekročil třicítku.

„Odpusťte,” pravil tiše, když si všiml jejího výrazu. „Nechtěl jsem vás vystrašit.”

„Ach, nevyděsil jste mě,” lhala statečně. „Jsem jenom… trochu překvapená.”

Zvolna k ní mířil s rukama v kapsách. „Dorazil jsem před několika hodinami,” prohlásil. „Řekli mi, že jste se vydala na procházku.”

Zdál se jí nějak… povědomý. Díval se na ni, jako by předpokládal, že ho zná. Upadla do rozpaků jako pokaždé, když jí okolnosti přivedly do cesty někoho, s kým se již setkala, ale na něhož dočista zapomněla.

„Vy jste hostem lorda Westcliffa?” zeptala se ve snaze někam ho zařadit. Pobaveně se na ni podíval a pak se pousmál. „Ano, slečno Bowmanová.” Zná její jméno. Pohlédla na něho a zmatek v ní vzrůstal. Nešlo jí do hlavy,

jak mohla pustit z hlavy setkání s tak přitažlivým mužem. Měl zvláštně tvarovaný obličej - příliš mužný, aby se dal nazvat krásným - a zároveň natolik výrazný, aby se na něho dalo zapomenout. Oči vypadaly modřejší než jarní obloha, sytý odstín umocňovala dobronzova opálená pleť.

Když se k ní skláněl, aby si ji lépe prohlédl, vytanul na jeho tmavých vlasech mahagonový lesk. Husté kadeře mu lnuly úžeji k lebce, než je u Evropanů obvyklé. Přesně v americkém stylu. Když už jsme u toho…, nemluvil s americkým přízvukem? A ta čerstvá, svěží vůně, kterou zaznamenala… Jestli se nemýlí, tak cítí… Bowmanovo toaletní mýdlo!

Náhle si Daisy uvědomila, koho má před sebou, a málem se jí podlomily nohy.

„Vy?” špitla a vykulila úžasem oči. Nedokázala odtrhnout zrak od tváře Matthewa Swifta.

Musela mírně zakolísat, neboť svižně vykročil kupředu, chytil ji za předloktí a zlehka přidržel.

„Pane Swifte,” vysoukala ze sebe a instinktivně couvla.

„Málem jste spadla do studánky. Pojďte se mnou.”

Svíral ji jemně, leč nesmlouvavě. Odvedl ji několik metrů od bublající vody. Daisy jeho pánovité jednání popuzovalo. Vzepřela se. Některé věci, pomyslela si chmurně, se nezměnily. Matthew Swift se opět chová nadřazeně.

Přesto na něho užasle zírala. Propána, opravdu netušila, že by se někdo dokázal po fyzické stránce takhle zásadně změnit. Někdejší „pytel kostí”, jak jej popsala Lillian, se proměnil v urostlého, na pohled úspěšného muže zářícího vitalitou a zdravím. Ustrojen byl do elegantního obleku volnějšího střihu, než se nosil v minulosti, jenž však nedokázal plně zakrýt svalnatou postavu rýsující se pod ním.

Daisy se nemohla vyrovnat s proměnou, kterou Swift prošel. Vzpomněla si na den, kdy poprvé vstoupila do pracovny svého otce a střetla se s nepřístupným protivou v drahém, ale nepadnoucím kabátci a okopaných botách.

„To je typický povahový rys starých bostonských rodů,” prohlásil shovívavě otec, když se opotřebované střevíce staly námětem společného hovoru. „Ti lidé nosí obutí či oblečení tak dlouho, dokud se nerozpadne. Šetrnost je jejich náboženstvím a to bez ohledu na velikost rodinného majetku.”

Vyškubla se ze Swiftova sevření. „Změnil jste se,” prohlásila, zatímco se pokoušela sebrat.

„Vy ani v nejmenším,” odvětil. Těžko říct, zda se jednalo o kompliment či kritiku. „Co jste u té tůně pohledávala?”

„Já… jsem tam přemýšlela…” Daisy marně pátrala po vhodném vysvětlení.

„Prý je to studánka přání.”

Ač se muž dál tvářil vážně, v živě modrých očích mu podezřívavě zajiskřilo, jako by se v duchu dobře bavil. „A vy tomu, jak se zdá, věříte.”

„Chodí sem všichni lidé z okolí,” spustila opatrně. „Tohle místo je

proslulé.”

Zíral na ni způsobem, který odjakživa nesnášela. Jako by do sebe

vstřebával každičkou podrobnost. Daisy cítila, jak pod tíhou jeho pohledu rudne. „Co jste si přála?”

„To je moje soukromá věc.”

„Jak vás znám, mohlo to být cokoliv.”

„Vy mě neznáte,” odsekla. Představa, že by ji otec zaslíbil muži, který by se v ní denně mýlil, jí připadala k zbláznění. Manželství s ním by se rovnalo obchodní výměně peněz a závazků, jež by oběma stranám přinesla pouze zklamání a vzájemné pohrdání. Bylo nad slunce jasnější, že Swift o ni nemá větší zájem než ona o něho. Kdyby se mu nerýsovala šance, že jednou převezme Bowmanovu společnost, nikdy by se s Daisy neoženil.

„Zřejmě ne,” připustil, ale vyznělo to falešně. Ve skutečnosti se domníval, že ji má prokouknutou skrznaskrz. Střetli se pohledem, byla v něm výzva. Poměřovali se očima.

„Když už má tahle louže tak dobrou pověst,” prohodil Swift, „nerad bych promeškal svoji příležitost.” Zalovil v kapse a vytáhl z ní velkou stříbrnou minci. Americkou měnu Daisy neviděla snad celou věčnost.

„Měl byste do vody vhodit špendlík,” poradila mu.

„Žádný u sebe nemám.”

„Ale tohle je pětidolar,” užasla. „Přece se nezbavíte tolika peněz!”

„Já se jich nezbavuji, právě je investuji. Asi byste mi měla sdělit přesný návod, jak místní kouzla fungují, abych zbytečně nemrhal financemi.”

„Vy se mi vysmíváte.”

„Myslím to smrtelně vážně. A poněvadž čaruji poprvé, nějaké doporučení by se mi hodilo.” Vyčkával, co mu dívka odpoví. Když dál zarytě mlčela, pobaveně povytáhl koutky úst. „Stejně tam ten peníz hodím.”

Daisy si v duchu vyčetla svoji sdílnost. Ačkoliv si ji muž očividně dobíral, nedokázala odolat. Přání v blízkosti kouzelné studánky není něco, čím by se mohlo zbůhdarma plýtvat, zejména když má cenu pěti dolarů. Hrome!

Stoupla si na kraj tůně a rázně pravila: „Nejprve sevřete minci v dlani, aby přijala teplo vašeho těla.”

Swift se postavil vedle ní. „A pak?”

„Zavřete oči a soustřeďte se na to, co si nejvíc přejete.” A neodpustila si opovržlivou poznámku: „Ale musí se jednat o osobní záležitost. Kouzla a čáry se nevztahují na fúze podniků či bankovních fondů.”

„Ani já nemám v hlavě pouze obchod.”

Daisy se na něho pochybovačně zadívala. Udivilo ji, když ji obdařil krátkým pousmáním.

Už ho někdy přistihla, jak se culí? Možná jednou dvakrát. Matně si vzpomínala na vyzáblou tvář a vynucenou grimasu s vyceněnými rovnými bílými zuby, která neměla s veselím nic společného. Tentokrát šlo o něco jiného. Bezděčný úsměv, odzbrojující a svůdný…, záblesk vřelosti, který ji

přiměl k zamyšlení, co za člověka se skrývá za střízlivým zevnějškem.

Hluboce se jí ulevilo, když prchavý závan lidskosti záhy zmizel a nahradila jej obvyklá kamenná fasáda. „Zavřete oči,” připomněla mu. „Zapomeňte na všechno kromě svého přání.”

Poslušně sklapl víčka, čímž dostala příležitost prohlédnout si jej, aniž by on civěl na ni. Není žádný krasavec… Rysy má příliš ostré, nos dlouhý a bradu moc vystrčenou.

Vzdor tomu vypadal o hodně lépe než kdysi. Díky hustým vějířům tmavých řas přísná tvář mírně zjemněla, široká ústa slibovala náznak smyslnosti.

„Co teď?” zamumlal.

Aniž z něho spustila zrak, ohromilo Daisy překvapivé zjištění. Pojednou zatoužila přistoupit k němu blíž a prozkoumat opálenou pleť na lících konečky prstů. „Jakmile si utvoříte v mysli jasnou představu,” vysoukala ze sebe,

„otevřete oči a vhoďte peníz do tůně.”

Víčka se okamžitě zvedla a odhalila jasně modré duhovky. Aniž se pořádně podíval, strefil se mincí přímo doprostřed studánky.

Daisy si uvědomila, že jí srdce buší stejně divoce, jako když louskala nejnapínavější pasáže z „Útěku Penelopy”, kdy statečnou pannu zajal zlý ničema a uzamkl ji ve vysoké věži do té doby, dokud se mu neodevzdá.

Sotva se začetla, uvědomila si, jak je příběh hloupoučký. Přesto se jím výtečně pobavila. Zvláštní, ale nakonec ji trochu mrzelo, že Penelopu na poslední chvíli zachránil nemastný neslaný blonďatý hrdina, jenž nebyl ani z poloviny tak zajímavý jako zmíněný darebák.

Vyhlídka, že by se octla někde zamčená a navíc bez jediné knihy, se Daisy samozřejmě ani trochu nezamlouvala, nicméně pobudovy výhrůžné monology, opěvující Penelopinu krásu a jeho touhu po ní, dívku zcela zaujaly.

Škoda, že se z Matthewa Swifta vyklubal předobraz přitažlivého ničemy z dobrodružných knih.

„Co jste si přál?” zeptala se.

Ušklíbl se koutkem úst. „To je moje soukromá věc.”

Zamračila se, protože jí odpověděl jejími slovy. Poblíž ležel na zemi její klobouk. Vydala se k němu, aby ho zvedla. Potřebovala uniknout z mužovy znepokojivé blízkosti. „Vracím se do sídla,” prohodila přes rameno. „Přeji vám hezký den, pane Swifte. Užijte si zbytek procházky.”

K jejímu nesmírnému zklamání ji dohnal několika dlouhými kroky a připojil se k ní. „Doprovodím vás.”

Ani se na něho nepodívala. „Radši byste neměl.”

„Proč ne? Máme přece společnou cestu.”

„Protože si ráda užívám zdejšího ticha.”

„V tom případě budu mlčet.” Rozhodně ji nemínil opustit.

Daisy usoudila, že nemá význam se s ním přít, proto pevně semkla rty. Krajina kolem ní se v ničem nezměnila - stále ji obklopovaly pestré louky a huňaté lesy -, avšak její nadšení se někam vytratilo.

Nikterak ji nepřekvapilo, že Swift vůbec nedbá na její námitky. Jejich manželství si bezpochyby představuje stejně - absolutně nezáleží na tom, co si žena přeje nebo chce. Odbude její nároky mávnutím ruky a zařídí se po svém.

Určitě ji považuje za povolné dítě. Kvůli své hluboce zakořeněné aroganci si dokonce možná myslí, že mu bude neskonale vděčná za to, že se nad ní smiloval a oženil se s ní. Zajímalo by ji, zda se od něho vůbec dočká formální žádosti o ruku. S největší pravděpodobností jí vhodí prstýnek do klína a přikáže, aby si jej navlékla.

Pochodovali v pochmurném tichu a Daisy odolávala pokušení dát se do běhu. Neutekla by mu. Swiftovy nohy jsou o hodně delší. Jediný mužův krok se rovná dvěma jejím. Pocítila příval lítosti a hrdlo se jí stáhlo.

Smutný návrat se proměnil v symbol jejího příštího života. Poplahočí se kupředu s vědomím, že nezáleží na tom, jak rychle či jakou vzdálenost zdolá. Swifta stejně nikdy nepřekoná.

Náhle nedokázala snášet napjaté ticho ani o minutu déle. „Ten nápad jste otci vnukl vy?” vybuchla.

„Jaký nápad?”

„Přestaňte se chovat blahosklonně!” vyhrkla podrážděně. „Dobře víte, o čem mluvím.”

„Ne, nemám ponětí.”

Zdálo se, že ho baví hra na kočku a na myš. „Hovořím o dohodě, kterou jste uzavřel s mým otcem,” zahřímala. „Jste ochoten oženit se se mnou výměnou za naši obchodní společnost.”

Swift se zarazil s razancí, jaká by v ní za jiných okolností vyvolala bouři smíchu. Vypadalo to, jako by naboural do neviditelné zdi. I Daisy se zastavila. Založila si ruce na hrudi a směle se na muže zadívala.

Z jeho výrazu nedokázala absolutně nic vyčíst. „Já…” Pojednou mluvil ochraptěle a v úžasu třeštil oči. Musel si odkašlat, aby se vůbec zmohl na slovo. „Opravdu nevím, o čem to mluvíte.”

„Skutečně?” pípla provinile Daisy. Nejradši by se na místě propadla hanbou.

Rozhostilo se takové ticho, že veselé čiřikání ptáků v korunách se rázem proměnilo v nepříjemný křik. Ačkoliv nedokázala číst Swiftovy myšlenky, bystře usoudila, že muž nyní překotně zvažuje možná pro a proti a vyvozuje patřičné závěry.

„Otec se mnou hovořil v tom smyslu, jako by se jednalo o předem dohodnutou věc,” vysvětlovala. „Domnívala jsem se, že jste o této možnosti mluvili během jeho nedávné návštěvy New Yorku.”

„Nikdy se přede mnou o ničem podobném nezmínil. A mě naopak ani ve snu nenapadlo požádat vás o ruku. Rozhodně si nebrousím zuby na vaši společnost.”

„Že ne? Při vaší ctižádostivosti?”

„Jisté ambice opravdu mám,” přiznal, „ale nemusím si vás brát, abych si zajistil slibnou budoucnost.”

„Otec se očividně domnívá, že byste si nenechal ujít příležitost stát se jeho zetěm. Prý k němu chováte vlídnou náklonnost.”

„Hodně jsem se od něho naučil,” zazněla opatrná odpověď, s níž se dalo za těchto okolností počítat.

„Tomu věřím.” Skryla rozpaky za zachmuřeným výrazem. „Poskytl vám mnohé lekce, které se vám v obchodním světě bezpočtukrát vyplatily. Ale nenaučil vás, jak odolávat nástrahám běžného života.”

„Vy otcův přístup neschvalujete.” Bylo to spíše konstatování než otázka.

„Ne. Upsal se totiž tělem i duší kšeftu, a zcela opomíjí skutečnost, že kolem něj žijí lidé, kteří ho milují.”

„Zato vám dopřál mnohý přepych,” zdůraznil Matthew, „včetně příležitosti provdat se za britského šlechtice.”

„O tohle jsem se ho neprosila! Nikdy jsem nepožadovala víc než klidné bytí.”

„Abyste mohla sedět v knihovně a nerušeně si číst?” prohodil Swift snad až příliš sladce. „Procházet se po zahradě? Užívat si společnosti přítelkyň?”

„Ano!”

„Knížky jsou drahé. Stejně jako výstavné domy se zahradami. Už vás někdy napadlo, že váš spokojený život musí někdo financovat?”

Daisy sebou trhla. Tato otázka se nepříjemně blížila otcově poznámce o tom, že vlastně není nic víc než parazit.

Mládenec si všiml jejího změněného výrazu a začal žvanit o něčem jiném. Dívka ho nevybíravě přerušila: „Jak žiji a kdo platí moje náklady, není vaše věc. Nic vám do toho není. Nezajímají mě vaše názory a vy nemáte právo mi je vnucovat.”

„Ale ano, mám! Pakliže je můj osud spojován s vaším.”

„Jenže není!”

„Čistě v hypotetickém smyslu.”

Ach, jak Daisy nesnášela lidi, kteří v diskuzích neváhali sáhnout po nejtěžších zbraních! „Úvahy o našem sňatku nikdy nebudou víc než pouhou teorií“ oznámila mu. „Dostala jsem od otce šanci. Do konce května si smím sama nalézt manžela, a já to udělám.”

Swift na ni zíral s neskrývaným zájmem. „Smím hádat, jaký typ muže hledáte? Světlovlasého, citlivého aristokrata veselé letory a se spoustou volného času, který se věnuje výhradně svému poslání gentlemana.”

„Přesně tak,” přisvědčila Daisy. Udivilo ji, jak zmíněný popis z jeho úst vyznívá hloupě.

„Myslel jsem si to.” Samolibost ozývající se v mladíkově hlase jí šla příšerně na nervy. „Dáma vašeho formátu a zjevu, která proplula třemi společenskými sezonami, aniž se někomu zaslíbila, mohla zůstat sama pouze z jediného důvodu - má příliš vysoké požadavky. Vy se očividně nesmíříte s ničím menším než s dokonalým mužem. Proto se do celé záležitosti musel vložit váš otec.”

„Nedělám si iluze, že bych se provdala za pana Ideála,” procedila Daisy skrze zaťaté zuby. Na rozdíl od své sestry Lillian, která v rozčilení klela plynule jako pohan, nedokázala v podobné situaci téměř mluvit. „Uvědomuji si, že takový člověk prostě neexistuje.”

„Tak proč jste se dosud nikomu nezaslíbila? Vždyť dokonce i vaší výstřední sestře se podařil prvotřídní úlovek.”

„Co tím chcete naznačit?”

„,Ožeň se s Lillian, balík máš vydělán.’” Urážlivou rýmovačkou se bavily nejvyšší vrstvy manhattanvilleské společnosti. „Proč si myslíte, že vzdor vysokému věnu v New Yorku o vaši sestru nikdo neprojevil sebemenší zájem? Stala se nejhorší noční můrou každého muže.”

Bohužel měl pravdu.

„Moje sestra je klenot a Westcliff má natolik dobrý vkus, aby to poznal. Mohl se oženit s kteroukoliv dámou, ale prahl jedině po Lillian. Ne abyste se opovážil vyslovit svůj troufalý názor před hrabětem!” Daisy se otočila na patě a rázně pospíchala pěšinou, co jí nohy stačily.

Swift s ní hravě udržoval tempo, ruce měl hluboko vražené v kapsách, „Do konce května…,” přemítal nahlas, aniž se sebeméně zadýchal. „To jsou necelé dva měsíce. Jak si za tak krátkou dobu chcete pořídit ctitele?”

„Stoupnu si na roh s cedulí na krku, když budu muset.”

„Upřímně vám přeji, abyste uspěla, slečno Bowmanová. V každém případě se nehodlám stát vaší krajní a poslední možností.”

„Vy žádná krajní a poslední možnost nejste! Ujišťuji vás, pane Swifte, že nic na světě by mě nepřinutilo stát se vaší oddanou chotí. Už nyní lituji tu ubohou ženušku, která s vámi spojí svůj život. Nenapadá mě žádná, která by si zasloužila mít do smrti na krku takového studeného, nafrněného nafoukance…”

„Počkejte.” Tón jeho hlasu povážlivě změkl, jako by se pokoušel o smíření.

„Daisy…”

„Neopovažujte se mi tykat!”

„To bych si nikdy nedovolil. Nesluší se to. Prosím o prominutí. Chtěl jsem jen říct, slečno Bowmanová, že vaše nevraživost není na místě. Oba čelíme situaci, která by pro nás mohla mít dalekosáhlé následky. Předpokládám, že je

v našich silách chovat se k sobě přívětivě a společně hledat přijatelné řešení.”

„Nabízí se pouze jediné,” zachmuřila se dívka. „Je na vás, abyste sdělil mému otci, že kategoricky odmítáte sňatek s jeho dcerou, a to za všech okolností. Slibte mi to, a já k vám budu samý med.”

Swift se zarazil, čímž Daisy přinutil zastavit. Obrátila se k němu s tázavě zdviženým obočím. Bůh ví, že ve světle Matthewova předchozího prohlášení není takový závazek nic těžkého. Přesto na ni dlouze, tajuplně hledí, ruce má zabořené v kapsách, tělo napjaté, nehýbá se. Vypadá to, jako by něčemu naslouchal.

Klouzal po ní očima, nestydatě si ji prohlížel. Zčistajasna se mu podivně zablesklo v očích a dívku zamrazilo až do morku kostí.

Zírá na mě, napadlo ji, jako tygr na králíka.

„Ne,” prohlásil vlídně, jakoby čistě pro sebe.

Daisy nechápavě zavrtěla hlavou. Rty měla suché. Musela si je navlhčit špičkou jazyka, aby se vůbec zmohla na slovo. Drobné gesto ihned přitáhlo mužovu pozornost, což ji znervóznilo. „Znamená vaše ,ne’, jako že… ,Ne, neožením se s vámi?’” zeptala se.

„Kdepak,” odvětil. „Moje ,ne’ značí… ,Ne, tohle vám neslíbím.’” S těmito slovy ji Swift minul a zamířil k rezidenci. Nechal ji, ať opuštěná a zmatená škobrtá za ním. „Snaží se tě týrat,“ prohlásila znechuceně Lillian, když jí Dai-sy později vylíčila celé setkání. Seděly v soukromém salonu venkovského sídla spolu se svými blízkými přítelkyněmi Annabelle Huntovou a Evií, lady St. Vincentovou. Poznaly se přede dvěma lety - čtveřice čekanek, které z rozličných důvodů nemohly najít toho pravého.

V škrobené viktoriánské společnosti se tradovalo, že dámy kvůli své nestálé povaze a menšímu mozku nejsou schopny upřímného přátelství, jaké předvádějí muži. Jenom ti umějí být ke svým druhům loajální, toliko jejich vztahy jsou opravdu hodnotné a ušlechtilé.

Daisy považovala podobná prohlášení za nesmysl. Ji a ostatní čekanky - tedy bývalé čekanky - pojilo silné pouto hluboké důvěry. Navzájem si pomáhaly, povzbuzovaly se, nikterak spolu nesoupeřily ani na sebe nežárlily. Daisy milovala Annabelle a Evii téměř stejně oddaně jako Lillian. Uměla si snadno představit, jak se jednou budou scházet u čaje a klábosit o vnoučatech, anebo společně cestovat - nevelká skupinka stříbrovlasých dam s na-broušenými jazyky.

„Nevěřím, že pan Swift o ničem nevěděl,” pokračovala Lillian. „Lže, jako když tiskne, a s tátou je jedna ruka. Samozřejmě že se na náš podnik jenom třese.”

Lillian a Evie se uhnízdily u okna, v křesílkách potažených brokátem, zatímco Daisy a Annabelle se uvelebily na podlaze a rozprostřely kolem sebe

záplavu barevných sukní. Mezi nimi lezla sem a tam baculatá holčička se záplavou tmavých kadeří na hlavě. Občas se zarazila, zamračila se a droboučkými baculatými prstíky sbírala cosi z koberce.

Isabelle, dceruška Annabelle a Simona, se narodila zhruba před deseti měsíci. Na světě určitě není dítěte, které by rodiče více zbožňovali.

Navzdory očekávání nebyl skrznaskrz mužný a nesmlouvavý pan Hunt narozením dcery nikterak zklamán. Od počátku maličkou zbožňoval. Dokonce své ženě nařídil, aby mu takových povila víc. Svá slova odůvodnil tím, že si vždycky přál, aby ho milovaly spousty žen.

Jak se dalo čekat, děvčátko podědilo nezměrnou krásu své matky.

Daisy podsadité batole s láskou zvedla, pomazlila se s ním a poté je opatrně posadila zpátky na podlahu.

„Měly jste ho slyšet,” postěžovala si. „Arogance z něj přímo prýštila. Prohlásil, že na ocet jsem zůstala pouze vlastním přičiněním. Prý mám vysoké nároky. Nato mi udělil přednášku o tom, kolik stojí moje knihy, a neopomněl podotknout, že někdo musí financovat můj nákladný životní styl.”

„Jak se opovažuje?!” vypěnila Lillian a tvář jí zbrunátněla vzteky.

Daisy okamžitě zalitovala svých slov. Rodinný lékař se nechal slyšet, že v posledním měsíci těhotenství se Lillian nesmí rozčilovat. Do jiného stavu přišla již loni, ale zakrátko potratila. Nečekaná ztráta velice bolela. Lillian se s ní vyrovnávala o to hůř, že byla odjakživa urostlá a v dobré fyzické kondici.

Vzdor doktorovu ujišťování, že ztráta dítěte není její vina, propadla Lillian v následujících týdnech melancholii. Avšak díky Westcliffovu ustavičnému chlácholení a neochvějné podpoře přítelkyň se jí nakonec vrátila obvyklá dobrá nálada.

Jakmile otěhotněla podruhé, brala Lillian svůj stav mnohem vážněji. Uvědomovala si, jak snadno lze o dítě přijít. Bohužel nepatřila k ženám, které v požehnaném stavu rozkvetou. Na pleti se jí objevily skvrny, trpěla nevolnostmi a často se nacházela ve špatném rozpoložení. Stěžovala si na omezení, která s sebou těhotenství přináší.

„S tímhle nesouhlasím!” zvolala popuzeně. „Za Matthewa Swifta se neprovdáš, a jestli se otec pokusí odvézt tě z Anglie pryč, pošlu ho ke všem čertům!”

Daisy, stále usazená na podlaze, zdvihla ruku a konejšivě ji položila sestře na koleno. Přinutila se k úsměvu a pohlédla jí do utrápené tváře.

„Všechno dobře dopadne,” pravila. „Však už něco vymyslíme. Budeme muset.” Dlouhá léta si byly nesmírně blízké. Ze strany rodičů se jim nedostávalo náklonnosti, proto byly odjakživa jedna druhé zdrojem lásky a opory.

Evie, dívka ze všech čtyř nejtišší, promluvila s jemným zadrháváním, které se objevilo pokaždé, když znervózněla anebo bojovala se silnými emocemi.

Přede dvěma roky, v době seznámení, koktala natolik nepříjemně, až se s ní někteří lidé odmítali bavit. Avšak sotva se vymanila z vlivu své násilnické rodiny a provdala se za lorda St. Vincenta, získala zdravé sebevědomí.

„O-opravdu se pan Swift nebrání sňatku se ženou, kterou mu vybral někdo jiný?” Odhodila stranou neposlušnou rusou kadeř, která jí sklouzla do čela.

„Jestliže říká pr-pravdu, pak mu nechybějí peníze a nemá důvod vázat se na Daisy.”

„Ve hře je mnohem víc než finance,” podotkla Lillian a zavrtěla se na židli ve snaze nalézt pohodlnější polohu. Dlaněmi spočinula na povážlivě vzdutém bříšku. „Otec v něm vidí vysněného syna, neboť žádný z našich bratrů není takový, jakého by si přál.”

„A jakého by chtěl?” podivila se Annabelle. Sklonila se k buclatým nožkám své dcery a políbila droboučké prstíky. Batole se spokojeně zachichotalo.

„Zcela oddaného firmě,” objasnila Lillian. „Výkonného, tvrdého muže bez skrupulí. Takového, který nade vše staví zájem o kšeft. Dá se říct, že otec a pan Swift hovoří společným jazykem. Bratr Ransom se pokusil začlenit se do chodu společnosti, avšak táta ho neustále srovnává s panem Swiftem.”

„A pan Swift vždycky zvítězí,” povzdechla si Daisy. „Chudák Ransom.”

„Zbylí dva bratři se radši ani o nic nesnaží,” dodala Lillian.

„Co na to ří-říká skutečný otec pana Swifta?” zajímalo Evii. „Copak ho nemrzí, že de facto přišel o potomka?”

„Inu, ani z této strany nemůžeme čekat žádnou pomoc,” odvětila Daisy.

„Pan Swift pochází z významné rodiny, která žije v Nové Anglii. Swiftové se původně usadili v Plymouthu, avšak někteří z nich počátkem osmnáctého století přesídlili do Bostonu. Mají sice vynikající rodokmen, ale nikdy se jim nedostávalo peněz. Jak s oblibou říká otec, jedna generace peníze vydělá, druhá je utratí a na třetí zbude pouze jméno. Ovšem v případě starých bostonských rodů trvá tento proces mnohem déle, jelikož jsou ve všem nesmírně pomalí.”

„Zkrať to, drahá,” přerušila ji Lillian. „Zpátky k věci.”

„Promiňte.” Daisy se letmo ušklíbla. „Nuže, my se domníváme, že mezi panem Swiftem a jeho příbuznými došlo k rozmíšce, neboť o nich téměř nemluví. Málokdy odjíždí do Massachusetts, aby je navštívil. Takže i kdyby měl jeho zákonný otec námitky proti vměšování syna do cizí rodiny, nedozvěděly bychom se o tom.”

Čtveřice mladých žen ztichla a zvažovala situaci.

„Najdeme Daisy ženicha,” prohlásila Evie. „Teď když nemusíme striktně trvat na příslušníkovi šlechtického stavu, máme mnohem větší pole působnosti. Známe přece spoustu ctihodných ge-gentlemanů, kteří sice nevlastní titul, zato ale dobré srdce.”

„Pan Hunt má několik nezadaných známých,” připojila se Annabelle.

„Všem Daisy ochotně představí.”

„Oceňuji vaši snahu,” ozvala se Daisy, „ale nelíbí se mi představa, že se provdám za pracujícího muže. S bezohledným průmyslníkem bych nikdy nedokázala být šťastná.” Odmlčela se a vzápětí omluvně dodala: „Samozřejmě jsem nechtěla urazit pana Hunta.”

Jeho manželka se rozesmála. „Rozhodně se nedomnívám, že všichni podnikatelé jsou bezohledná monstra. I Hunt občas dokáže být velice citlivý a plný emocí.”

Ostatní na ni pochybovačně pohlédly. Žádná si neuměla představit, že z Annabellina mohutného, nelítostně se tvářícího chotě prýští něha a pochopení. Uměl být sice okouzlující, přesto si zachovával jistou tvrdost.

„Bereme vaše dobrozdání jako polehčující okolnost pro průmyslníky,” ujala se slova Lillian. „Ale zpátky k věci. Evie, zeptala by ses pana St. Vincenta, zda náhodou neví o nějakém vhodném gentlemanovi, který by se hodil k Daisy? Myslím, že teď když jsme rozšířily možná kritéria, měly bychom zaznamenat úspěch. Sebastian má informace o každém muži v Anglii, který je schopen dát dohromady dva šilinky.”

„Určitě se ho zeptám,” slíbila energicky Evie. „Jsem si jistá, že vyrukuje s nějakým přijatelným kandidátem.”

Jakmile vikomt St. Vincent převzal noční klub Jenner´s, jejž založil Eviin otec, začal jeho věhlas strmě stoupat a dosáhl nebývalého obchodního úspěchu. Vedl podnik s nevídanou pečlivostí. Pořizoval si podrobné záznamy o každém z členů klubu, sledoval jak jeho osobní život, tak finanční situaci.

„Děkuji vám,” usmála se od srdce Daisy. Náhle si na něco vzpomněla.

„Zajímalo by mě… Co myslíte, dokázal by pan St. Vincent zjistit něco víc o záhadné minulosti pana Rohana? Co když je to dávno ztracený irský šlechtic nebo něco takového?”

Náhle se v místnosti rozhostilo nečekané ticho. Daisy neušlo, jak si její sestra vyměnila významný pohled se svými přítelkyněmi, což ji namíchlo. Ještě víc se zlobila sama na sebe. Proč se vůbec zmiňovala o člověku, který vypomáhá s chodem herny?

Rohan - mladík s cikánskou krví, tmavými vlasy a oříškově hnědýma očima. Setkali se pouze jedinkrát a on jí při té příležitosti ukradl hubičku. Vlastně tři, pokud by měla být přesná. Jednalo se o nejerotičtější zážitek v jejím životě. A také o jediný svého druhu.

Rohan ji líbal jako dospělou, žádoucí ženu a rozdmýchal v Daisy netušenou smyslnost. Měla mu za tu troufalost vrazit políček. Místo toho o zapovězených polibcích častokrát snila.

„Obávám se, že tohle není ten případ, drahá,” oslovila ji opatrně Evie, načež se Daisy teatrálně zachichotala, jako by z její strany šlo o pouhý vtip.

„Však já vím! Ale znáte mou fantazii… Chtěla bych proniknout i do té sebemenší záhady.”

„Měly bychom se plně soustředit na to nejdůležitější, Daisy,” napomenula ji vážným hlasem Lillian, „a učinit přítrž planému snění a vybájeným historkám. Přestaň se zaobírat Rohanem. Jenom tě rozptyluje.”

Daisy by sestře nejradši ostře odsekla, jak činila vždycky, když se Lillian začala chovat pánovitě. Jenže pak se zahleděla do jejích teple hnědých očí, tak podobných jejím vlastním - a spatřila v nich záblesk paniky. Vzápětí ucítila příliv oddané sesterské lásky.

„Máš pravdu,” prohodila a přinutila se k úsměvu. „Nedělej si starosti. Hodlám u tebe stůj co stůj zůstat, a udělám pro to cokoliv. Dokonce se kvůli tobě provdám za člověka, jehož nemiluji.”

Opět se rozhostilo napjaté mlčení, které prolomila Evie. „Najdeme ti ženicha, kterého bys mohla mít ráda, Daisy, v dobré víře, že vaše vzájemná náklonnost časem posílí.” Dívčiny plné rty zvlnilo kyselé pousmání. „Občas se to stává.”

„Dohoda, kterou jste uzavřel s mým otcem…”

Ozvěna Daisyina hlasu se vznášela v Matthewově mysli ještě dlouho poté, co se rozešli každý svou cestou. Rozhodl se, že se při nejbližší příležitosti Thomase Bowmana zeptá, co se kčertu děje. Ale díky neustávajícímu přívalu nových hostů se k tomu dostal až večer.

Matthewa by zajímalo, zda si starý Bowman doopravdy vzal do hlavy, že ho dá dohromady s Daisy. Ježíšikriste! V průběhu dlouhých zaměstnaneckých let se jí v duchu několikrát zaobíral, ale nikdy o ní neuvažoval jako o manželce. Nepokusil se ji políbit, nepožádal o tanec, nepozval ji na procházku. Uvědomoval si, že výsledek podobného počínání by se rovnal katastrofě.

Přesto po ní toužil. Od první chvíle se mu líbila a občas propadal dojmu, že jeho přísně střežená náklonnost vyzařuje ze všech pórů jeho těla.

Udivovalo ho, že nikdo neodhalil jeho skutečné pocity. Daisy by je měla vytušit pokaždé, když se spolu střetli pohledem. Jenže ona se na něj nikdy pořádně nepodívala. Považovala ho za další kolečko v bezvadně fungujícím soukolí otcova podniku, a díky bohu za to.

Přesto se něco zvrátilo. Vzpomněl si, jak na něho dívka hleděla. V obličeji se jí usadil úžas a okouzlení. Copak se tolik změnil?

Matthew nepřítomně zabořil ruce do kapes. Kráčel chodbami rozlehlého sídla. Nikdy nevěnoval svému zevnějšku větší pozornost. Spokojil se s ostříhanými vlasy a čistým vzezřením. Přísná výchova v něm potlačila sebemenší náznak marnivosti, neboť Bostoňané opovrhují ješitností a podnikají všechno možné, aby se vyhnuli všemu novému a modernímu.

Ovšem před několika lety za ním přišel zaměstnavatel s několika požadavky. Trval na tom, aby Matthew navštívil jeho osobního krejčího, který sídlí na Park Avenue, místo pouličnímu lazebníkovi se svěřil do péče šikovného holiče, a nechal si upravovat nehty, jak se sluší na mladého muže ve významném postavení. Na Bowmanovo přání si rovněž najal kuchařku a hospodyni.

Před odjezdem dcer do Anglie zvala Bowmanova rodina Matthewa často do svého sídla na Páté Avenue. Tu na čaj, tu na večeři, jindy bylo zapotřebí prostudovat nové smlouvy v pracovně pána domu. Poprvé Daisy spatřil u společné večeře.

Velkolepě zařízenou jídelnu osvětlovaly křišťálové lustry, stěny pokrývaly tapety ze silného pozlaceného papíru a štuková výzdoba. Po jedné straně se táhla řada čtyř obrovských, masivních zrcadel. Každé bylo větší než to před ním. Něco podobného nikdy předtím neviděl.

Společného jídla se účastnili i dva Bowmanovi synové. Podsadití cvalíci se zdáli dvakrát tak těžcí jako on, přestože v té době se potraviny velice špatně sháněly. Mercedes a Thomas se usadili na opačných koncích stolu. Lillian a Daisy se uvelebily z jedné strany a okamžitě si přisunuly židle a talíře blíže k sobě.

Thomas Bowman svými dcerami okázale opovrhoval. Většinou si jich nevšímal nebo je podroboval nemilosrdné kritice. Starší Lillian mu urputně vzdorovala, avšak tehdy patnáctiletá Daisy nebrala otce vážně a pohlížela na něho s veselou shovívavostí, což jej nesmírně popuzovalo. V její přítomnosti bývalo Matthewovi často do smíchu. Líbila se mu dívčina porcelánově bílá pleť, exotické oči mandlového tvaru i malá smyslná ústa. Připadalo mu, že Daisy zabloudila do této rodiny z lesa plného pohádkových bytostí.

Měla velice bystrou mysl a pokaždé, když se zúčastnila nějaké konverzace, docházela k překvapivým a okouzlujícím závěrům. Romantické založení vyvažovala přirozená rozvážnost, která Matthewa fascinovala. Tajně se bavil, když jeho zaměstnavatel přede všemi lál své dceři za poslední vylomeninu, kterou provedla. Vypadalo to, že v poslední době se v domácnosti přemnožily myši a všechny nastražené pasti hanebně selhaly.

Jedna ze služek hlásila, že Daisy se plíží v noci domem a cílevědomě likviduje pastičky, aby si hlodavci neublížili.

„Je to pravda, dcero?” zahřímal popuzený otec. Když se na provinilou zadíval, z očí mu sršely blesky.

„Mohla by být,” připustila holčina, „ale existuje i jiné vysvětlení.”

„Jaké?” otázal se Thomas kysele.

„Je docela možné, že se u nás usadily ty nejinteligentnější myši v New Yorku!” vyhrkla Daisy, jako by otci blahopřála k nevídanému úspěchu.

Od té doby Matthew nikdy neodmítl zaměstnavatelovo pozvání. Nepromeškal jedinou příležitost navštívit jeho domácnost. Nejenom že tím staříka nesmírně potěšil, ale zároveň dostal příležitost vidět Daisy. Pokradmu si ji prohlížel. Uvědomoval si, že to je vše, co od ní může kdy dostat. V prchavých okamžicích vzájemné blízkosti mezi nimi převládal chlad. Přesto poprvé v životě cítil něco jako štěstí.

Zabýval se truchlivými úvahami a bezcílně bloudil po chodbách rozlehlého sídla. V zahraničí byl prvně, avšak Anglii si představoval přesně takhle - upravené zahrady, zelené kopce v pozadí, malebná, starosvětsky působící víska náležící k prosperujícímu panství.

Dům i zařízení si zachovaly punc starobylosti. Všechno se zdálo útulně

opotřebované, avšak v každém koutě člověk narazil na vázu či obraz nesmírné umělecké hodnoty, jaké se vyskytovaly v knihách o dějinách umění. V zimě tu možná trochu táhne, ale s přihlédnutím k počtu krbů, tlustých koberců a sametových závěsů zdejší život rozhodně nebude utrpením.

Když mu Thomas Bowman, anebo spíše jeho tajemník, napsal, že je Matthew srdečně zván k prohlídce nové továrny na výrobu mýdla v Anglii, kterou může v případě zájmu řídit, zprvu hodlal s díky odmítnout. Ano, uvědomoval si, že zřízení nové pobočky představuje určitou výzvu a další dávku zodpovědnosti, ale vadilo mu, že se znovu ocitne v Daisyině blízkosti. A to je víc, než dokáže snést.

Avšak posledních pár řádků v Thomasově dopise přitáhlo Matthewovu pozornost.

V soukromí chováme pochybnost, zda mladší slečna Bowmanová uspěje při hledání vhodného ženicha. Proto jsem se rozhodl, že pokud se do léta nezasnoubí, odvezu ji zpátky do New Yorku…

Matthew pojednou zapochyboval. Jestliže se Daisy vrací do Ameriky, on udělá nejlépe, když zamíří do Anglie. Vypracoval si určitou strategii. Přijme nabízené místo v Bristolu a diskrétně vyčká, zda se Daisy podaří ulovit manžela. Pokud ne, čeká ji cesta domů.

V případě, že dívka nakonec zůstane v Anglii, najde Matthew za sebe náhradu a vrátí se do New Yorku.

Dokud mezi nimi leží oceán, je všechno v nejlepším pořádku.

Když procházel prostornou vstupní halou, zahlédl lorda Westcliffa. Hrabě kráčel ve společnosti černovlasého muže, který si vzdor nákladnému oblečení podržel jakýsi pirátský vzhled. Matthew tipoval, že se jedná o Simona Hunta, Westcliffova obchodního partnera a nejbližšího přítele. Přestože zaznamenal nesmírný obchodní úspěch, faktem zůstávalo, že je synem řezníka a nemá v sobě ani kapku ušlechtilé krve.

„Pane Swifte,” prohodil hrabě přátelsky, jakmile se střetli u paty velkolepého schodiště, „zdá se mi, že jste se vrátil z procházky poněkud časně. Doufám, že se vám tady líbí?”

„Zdejší krajina je úchvatná, pane,” odvětil Matthew. „Těším se, jak si ji v nejbližší době užiji. Dnešní pobyt venku jsem poněkud zkrátil, neboť jsem cestou potkal slečnu Bowmanovou.”

„Aha.” Z Markovy tváře se nedalo nic vyčíst. „Nepochybně jste ji překvapil.”

A rozhodně ne příjemně zněl nevyřčený podtext. Matthew oplácel hraběti upřený pohled, aniž hnul brvou. Jedna z jeho kromobyčejných dovedností spočívala ve schopnosti rozpoznat sebemenší změnu ve výrazu či postoji

svého protějšku. Dokázal z nich vyčíst jeho rozpoložení. Avšak Westcliff projevil nezvyklou neproniknutelnost, což Matthew obdivoval.

„Troufám si tvrdit, že šlo o jedno z početných překvapení, jichž se slečně Bowmanové v poslední době dostalo,” odvětil opatrně. Snažil se zjistit, zda je hraběti cokoliv známo o jejím případném sňatku.

Markus mu odpověděl nepatrným povytažením obočí, jako by shledával jeho poznámku zajímavou, nikoliv však hodnou odpovědi. Sakra, pomyslel si Matthew se vzrůstajícím úžasem.

Westcliff se obrátil k černovlasému muži po svém boku. „Hunte, rád bych vám představil Matthewa Swifta - toho Američana, jak jsem se o něm nedávno zmiňoval. Swifte, tohle je pan Simon Hunt.”

Pevně si potřásli rukou. Hunt mohl být o pět, možná i o deset let starší než Matthew a budil dojem, že když se do něčeho zakousne, snadno se nevzdá.

„Slyšel jsem o úspěších vaší továrny na lokomotivy,” poznamenal Matthew. „V New Yorku vzbudil vlnu zájmu způsob, jakým se vám podařilo skloubit mistrovství britské řemeslné výroby s americkými pracovními postupy.”

Hunt se trpce usmál. „Ačkoliv bych rád shrábl všechnu chválu pro sebe, čest mi velí přiznat, že na zmíněném úspěchu se podílel i tady Westcliff. On a jeho švagr jsou mými obchodními partnery.”

„Očividně se jedná o zdařilou kombinaci,” odvětil Matthew.

Hunt se otočil k Westcliffovi. „Ten ale umí lichotit, co?” poznamenal.

„Nenabídneme mu zaměstnání?”

Hrabě se pobaveně ušklíbl. „Obávám se, že bychom se nesetkali s pochopením mého tchána. Úkolem pana Swifta je rozvíjet svůj talent v bristolské společnosti.”

Matthew se rozhodl posunout konverzaci o kousek dál. „Nedávno jsem četl, že v parlamentu zaznívají hlasy volající po zestátnění britského železničního průmyslu,” prohodil k Westcliffovi. „Zajímalo by mě, co si o tom myslíte, lorde.”

„Propána, s tím na něho raději nechoďte,” varoval jej Hunt.

Navozené téma zapříčinilo, že se mezi Markovým obočím objevila hluboká vráska. „Poslední věc, kterou naše společnost potřebuje, je vláda, která by přebírala kontrolu nad průmyslem. Chraň nás pánbůh před dalšími zásahy ze strany politiků. Státní moc by řídila železnice stejně mizerně jako všechno ostatní. Monopol by odstranil konkurenční prostředí, což by vyústilo ve vyšší daně, nemluvě o…”

„Radši nemluvě,” přerušil ho šibalsky přítel. „Pravdou zůstává, že já ani Westcliff nestojíme o to, aby nás vláda připravila o budoucí zisky.”

Hrabě se na přítele vážně zadíval. „Mně jde zejména o blaho veřejnosti.”

„Máme převeliké štěstí,” komentoval jeho připomínku Hunt, „že v tomto

případě se blaho veřejnosti kryje s vašimi vlastními zájmy.” Matthew měl co dělat, aby potlačil úsměv.

Hrabě zakoulel divoce očima a poznamenal k Matthewovi: „Jak vidíte, pan Hunt nepropásne jedinou příležitost, aby si ze mě mohl utahovat.”

„Já si dělám legraci z každého,” přiznal Simon. „Jenomže vy jste shodou okolností vděčný cíl a zároveň vás mám neustále po ruce.”

Nato Westcliff prohodil k Američanovi: „Jdeme si s Huntem zakouřit na zadní terasu. Připojíte se k nám?”

Mladík zavrtěl hlavou. „Bohužel nekouřím.”

„Ani já ne,” přiznal lítostivě hrabě. „Doutník patřil k mým životním radostem. Tu a tam jsem si ho dopřál. Žel bohu, hraběnka s ohledem na svůj stav vůni tabáku v současné době přímo nesnáší.”

Matthewovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že „hraběnkou” myslí Lillian Bowmanovou. Zvláštní. Směšná, nedůtklivá a výbušná Lillian je zčistajasna šlechtičnou.

„Pojďte s námi,” vyzval ho Westcliff. „Budeme si povídat, zatímco Hunt si dopřeje cigáro.”

Takové „pozvání” se nedalo odmítnout, přesto se o to Matthew pokusil.

„Děkuji vám za nabídku, pane, ale musím ještě probrat jistou záležitost…”

„Nepochybně s panem Bowmanem, předpokládám.”

Kčertu! blesklo mladíkovi hlavou, tomu nic neuteče. I kdyby nebylo těchto slov, poznal by to ze způsobu, jakým na něj pohlíží. Westcliff ví, že si Bowman vzal do hlavy oženit ho s Daisy. A není nikterak překvapivé, že hrabě má na to vlastní názor.

„Nejprve byste měl onu záležitost probrat se mnou,” pokračoval bez rozpaků.

Matthew ostražitě pohlédl na Simona Hunta, který mu oplatil stejnou mincí. Z jeho očí se nedalo nic vyčíst. „Jsem si jistý,” prohlásil proto troufale,

„že pan Hunt si nepřeje být obtěžován osobními problémy druhých.”

„Buďte bez obav,” ozval se vesele Simon. „Rád si poslechnu, co trápí moje bližní. Zejména, když je osobně znám.”

Odebrali se na prostornou terasu s výhledem na rozlehlou, avšak úhledně upravenou zahradu rozdělenou uhrabanými pěšinkami a zastřiženými živými ploty. V dáli se zelenal hrušňový sad. Větřík přinášel vůni tisícerých květů, nedaleko šuměla spěchající řeka, v korunách stromů ševelilo listí.

Usadili se u stolku a Matthew se přinutil pohodlně se opřít v židli. Westcliff pozorně sledoval, jak Hunt ořízl kapesním nožem konec doutníku. Mladík mlčel, trpělivě vyčkával, s čím se hrabě vytasí.

„Jak dlouho,” vyhrkl náhle Markus, „víte o Bowmanově plánu oženit vás s Daisy?”

„Přibližně hodinu a čtvrt.”

„Tedy to nebyl váš nápad?”

„Ani náhodou,” ubezpečil ho.

Hrabě si propletl prsty na plochém břiše. Sledoval mládence přimhouřenýma očima. „Hodně byste tím získal,” neopomněl podotknout.

„Pane,” oslovil ho Matthew věcným tónem, „jestli mám v životě na něco talent, pak je to vydělávání peněz. Nepotřebuji kvůli nim strkat hlavu do chomoutu.”

„To rád slyším,” odvětil hrabě. „Mám ještě jednu otázku, ale nejprve bych rád objasnil svoje stanovisko. Vytvořil jsem si ke své švagrové silnou náklonnost a považuji ji za svoji chráněnku. Dobře Bowmanovy znáte, proto pro vás není žádným tajemstvím, jak blízký vztah panuje mezi mojí ženou a její sestrou. Jestliže bude Daisy nešťastná, moje paní bude truchlit s ní… a to já nedovolím.”

„Chápu,” ucedil škrobeně Matthew. To, co nyní prožíval, považoval za hořkou ironii. Před chvílí se rozhodl, že učiní vše, co bude v jeho silách, aby se sňatku se slečnou Bowmanovou vyhnul, a teď mu kvůli ní hrabě vyhrožuje. Byl v pokušení Westcliffa požádat, ať táhne ke všem čertům, ale místo toho zachovával přísný klid a navenek se tvářil vyrovnaně.

„Daisy má jedinečného ducha,” pokračoval Markus. „Je hodná a romanticky založená. Vynucený sňatek ji zničí. Zaslouží si manžela, který ocení její jedinečnost a ochrání ji před krutou realitou světa. Potřebuje muže, který jí umožní snít.”

S tím Matthew souhlasil. Ale překvapilo ho, že něco takového slyší od Westcliffa, jenž proslul coby pragmatický a rozumně uvažující člověk. „Jak zní vaše otázka, lorde?”

„Dáte mi své slovo, že se neoženíte s mojí švagrovou?”

Mladík vzdoroval šlechticovu temnému pohledu. Není radno zkřížit cestu osobnosti, jako je on. Na vzdor není zvyklý. Jenže Matthew měl za sebou letitý trénink od prchlivého a svárlivého Thomase Bowmana, který častokrát řádil a vyhrožoval. V takové chvíli všichni prchali z jeho blízkosti, jen on vydržel a směle čelil jeho hněvu.

Ačkoliv byl jeho nadřízený nemilosrdný tyran plný sarkasmu a opovržení, nikoho nerespektoval víc než člověka, který se ho nebál konfrontovat. Proto se z Matthewa zakrátko stal kurážný posel špatných zpráv, zvěstovatel nevítaných novinek a hlasatel tvrdé a nelítostné pravdy. Vstupoval na území, kam se ostatní děsili vkročit.

Z tohoto důvodu se hned tak něčeho nezalekl. Westcliffův pokus o nadvládu na něho neměl sebemenší vliv.

„Obávám se, že vám nemohu vyhovět, pane,” odvětil zdvořile. Simon Hunt upustil doutník.

„Vy mi odmítáte dát svoje slovo?” nevěřil hrabě svým uším.

„Ano.” Mladík se svižně shýbl a podal Simonovi zakutálené cigáro. Ten se na něho varovně zadíval, jako by mu chtěl němě zabránit spáchat společenskou sebevraždu.

„Proč?” dožadoval se vysvětlení Westcliff. „Protože nechcete ztratit postavení v Bowmanových podnicích?”

„Toho se neobávám. Nemůže si dovolit o mě přijít. Vím toho o výrobě, administrativě a propagaci víc než kdokoliv jiný… Starý pán mi naprosto věří a já si jeho důvěru poctivě vysloužil. Proto mi nehrozí propuštění, ani když odmítnu sňatek s jeho dcerou.”

„Potom vám nebude činit potíže uložit celou záležitost k ledu,” usoudil hrabě. „Chci vaše slovo, Swifte. Ihned.”

„Mohl bych o vaší žádosti uvažovat,” vysoukal ze sebe zvolna Matthew,

„kdybyste mi nabídl něco na oplátku. Kupříkladu kdybyste mi slíbil, že mě postavíte do čela celé divize a ponecháte mě v téhle pozici, řekněme… tři roky.”

Westcliff na něho zíral jako na zjevení.

Napjaté ticho prolomil výbuch smíchu Simona Hunta. „Propána, ten má ale pro strach uděláno!” zalykal se. „Věř mi, Westcliffe, tenhle chlapík za to stojí. Přijmu jej do svého podniku.”

„Nejsem laciný,” podotkl Swift, načež se Simon rozchechtal tak hlasitě, až málem přišel o cigáro podruhé.

Dokonce i Westcliff se usmál, třebaže neochotně. „K čertu s vámi,” zavrčel. „Na tuhle nabídku vám hned tak nekývnu. V sázce je příliš mnoho. Neslíbím vám nic, dokud se nepřesvědčím, že jste správný člověk na zmíněnou pozici.”

„V tom případě jsme se octli ve slepé uličce.” Matthew se tvářil jako neviňátko. „Alespoň prozatím.”

Přátelé si vyměnili významný pohled. Promluví si o všem později, až nebude nikdo v doslechu. Swiftovi to samozřejmě neuniklo. Moc rád by znal jejich názory. Na druhou stranu si velmi dobře uvědomoval, že nemůže mít všechno pod kontrolou. Přinejmenším dal pánům najevo, že se od nich nenechá nikam tlačit a dosud má otevřené všechny možnosti.

Mimoto… Sotva může někomu něco slíbit, když mu Bowman svou dceru dosud nenabídl.

„Přiznávám, že Daisy je tak trochu nedochůdče,” prohlásil později toho večera Thomas Bowman. Nervózně přecházel sem a tam přes nevelký přijímací salon sousedící s jeho ložnicí. Spolu s Matthewem se dohodli, že se po večeři uchýlí do soukromí, zatímco ostatní hosté prodlévali v přízemí a užívali si vzájemné společnosti. „Je mrňavá a rozpustilá. ,Dej jí nějaké solidní a praktické jméno,’ radil jsem manželce, když se narodila. ,Říkej jí Jane nebo Constance. Popřípadě něco na ten způsob.’ Jenže ona vyrukovala s Marguerite… Chtěla dcerku pokřtít po francouzsku! Prokristapána! Prý se tak jmenovala její sestřenice z matčiny strany. A všechnu tu hrůzu umocnila Lillian. Tenkrát jí byly čtyři roky. Někdo jí vyžvanil, že Marguerite je francouzský název nějaké kytky. Lillian se přizpůsobila a od té doby volala na sestru po anglicku: ,Daisy! Sedmikrásko!’ A už jí to zůstalo…”

Bowman si nepřestával stěžovat a pochodovat po místnosti. Matthewovy myšlenky se začaly toulat. Napadlo ho, že Lillian nemohla přijít s vhodnějším pojmenováním. Drobná květinka dívku dokonale vystihovala. Ač na pohled křehká, ve skutečnosti prokazovala nebývalou odolnost a nedala se lehko zlomit. Přestože vyrůstala v kruhu dominantních osobností, tvrdošíjně zůstávala svá a věrná vlastní povaze.

„Samozřejmě si uvědomuji, že vás za to musím něčím odškodnit,” pokračoval Thomas. „Vím, že za jiných okolností byste si vybral úplně jiný typ ženské. Určitě byste chtěl praktickou hospodyňku, a ne takového neužitečného snílka, jako je Daisy. Proto…”

„Žádného odškodnění není třeba,” namítl klidně mládenec. „Daisy…, tedy slečna Bowmanová…, je vskutku…” Nádherná. Žádoucí. Okouzlující.

„Přijatelná. Sňatek s takovou bytostí je sám o sobě odměnou.”

„Dobrá,” broukl Bowman. Očividně ho nepřesvědčil. „Je hezké, že to říkáte. Zachoval jste se jako skutečný gentleman. Přesto vám nabízím jistou kompenzaci v podobě bohatého věna, většího podílu v mém podniku a tak. Ujišťuji vás, že nakonec budete celkem spokojený. Nyní přistupme k detailům týkajícím se manželství…”

„Ještě jsem nepřistoupil na vaši nabídku,” přerušil ho kurážně podřízený. Bowman se zarazil a tázavě si jej prohlížel.

„Začneme tím,” spustil opatrně Matthew, „že slečně Bowmanová se možná

podaří najít do dvou měsíců vhodného ctitele.”

„Vám se žádný nevyrovná,” lichotil mu Thomas.

Vzdor pobavení mu mladík odpověděl vážným tónem: „Nezdá se mi, že by vaše dcera byla stejného mínění.”

Bowman mávl zamítavě rukou. „Cha! Ženská nátura je proměnlivá jako anglické počasí. Můžete ji přesvědčit, aby si vás oblíbila. Začněte zahrnovat Daisy květinami, skládejte jí komplimenty… Nejlepší bude, když opíšete některou z těch zatracených básniček, co si v nich tolik libuje. Svádět ženu je snadné, Swifte. Stačí, když…”

„Pane Bowmane,” skočil mu mladík do řeči. Náhle ho zachvátila panika. Prokristapána! Ještě aby mu zaměstnavatel radil, jak na ženské. „Myslím, že tohle bych zvládl. V tom problém nevidím.”

„Potom v čem…? Aha.” Muž se vševědoucně usmál. „Chápu.”

„A copak?” otázal se s obavou mládenec.

„Očividně se bojíte, jak zareaguji v případě, že shledáte moji dceru zcela nepřijatelnou a nedostatečnou v uspokojování vašich potřeb. Vězte, že dokud budete diskrétní, mám pro tyhlety věci porozumění a neřeknu ani slovo.”

Matthew si povzdechl a protřel si oči. Najednou se cítil dočista vyčerpaný. Sotva přistál v Bristolu, a už musí řešit zapeklitou situaci. Je toho na něj trochu moc. „Chcete tím naznačit, že byste mi toleroval případnou nevěru?” Spíše to konstatoval, než se tázal.

„My muži často čelíme pokušení. A někdy neodoláme. Tak to zkrátka na světě chodí.”

„To není můj styl,” prohlásil Matthew mdle. „Jsem zvyklý dodržet slovo. V obchodních záležitostech i v osobním životě. Pokud slíbím nějaké ženě věrnost, pak si za svým závazkem stojím bez ohledu na okolnosti.”

Bowmanův mohutný knír se pobaveně zkroutil. „Jste příliš mladý, takže si můžete dovolit brát ohledy na druhé.”

„Staří tuto výsadu ztrácejí?” prohodil s potutelným úsměvem Matthew.

„Za některé skrupule zaplatíte nepřiměřenou cenu. Jednou na to přijdete.”

„Bože, doufám, že ne.” Mladík klesl do křesla a zabořil hlavu do dlaní.

Prsty si prohrábl hustou kštici.

Po dlouhé odmlce Bowman pokračoval: „Opravdu by vám tolik vadilo oženit se s Daisy? Stejně se budete muset jednou usadit. Manželství s ní vám přinese určité výhody. Například můj podnik. Po mé smrti nad ním převezmete kontrolu.”

„Vy nás všechny přežijete,” zamumlal Matthew.

Bowman se potěšené zachichotal. „Chci, abyste obchodní společnost převzal vy,” naléhal. Poprvé na toto téma hovořil zcela otevřeně. „Podobáte se mi víc než vlastní synové. Ve vašich rukou bude firma prosperovat. Dostalo se vám požehnání… Vstoupíte do místnosti a ihned si podmaníte všechny

přítomné. Nikoho se nebojíte a ostatní to vědí. Proto si vás považují. Ožeňte se s mou dcerou, Swifte, a postavte v Bristolu továrnu. Až se vrátíte do Ameriky, svěřím vám celý New York.”

„Nemohl byste přihodit Rhode Island? Není velký.”

Posměšnou poznámku přešel Thomas mlčením. „Mám s vámi smělé plány a to nejenom ve svém podniku. Znám se s vlivnými lidmi. Rozhodně jste neušel jejich pozornosti. Pomohu vám dosáhnout úspěchu, o jakém sníte… A to za zanedbatelnou cenu. Ožeňte se s Daisy a postarejte se mi o vnoučata. To je vše.”

„To je vše,” opakoval mladík jako v mrákotách.

Když začal pro Bowmana před deseti lety pracovat, neočekával, že v něm nalezne náhradního otce. Šéf mu připomínal sud se střelným prachem - malý, kulatý a proklatě výbušný. Bleskově se nažhavil a následná exploze se dala lehko předvídat podle stupně zarudnutí jeho lysé lebky. Na druhou stranu to uměl s čísly, a kdykoliv došlo na vyjednávání, projevoval kromobyčejnou mazanost a vypočítavost.

Matthew se od něj hodně přiučil - jak odhalit protivníkovu slabinu a využít ji ve svůj prospěch, kdy na soupeře zatlačit a v jakou chvíli se naopak stáhnout. Kromě toho zjistil, že co se obchodu týče, je útočné chování zcela v pořádku, jenom se nesmí proměnit v nezdvořilost. Newyorští obchodníci - ti opravdoví, nehovoříme zde o diletantech z vyšších vrstev, co si na byznysmeny jenom hrají - vás nebudou brát vážně, dokud neprojevíte přiměřenou dávku nesmlouvavosti.

Taktéž se naučil krotit svůj temperament. Po několikerém neúspěšném smlouvání pochopil, co znamená výraz diplomacie. Ověřil si totiž, že ani vyhraná hádka mu nezaručí, že bude po jeho. Nebylo pro něj snadné protistranu okouzlit silou své osobnosti. Bolestně se však přesvědčil, že bez nepatrného šarmu se ve své profesi neobejde.

Thomas Bowman sledoval každý Matthewův krok a čas od času ho zkušeně provedl nejistými situacemi, za což mu byl obchodnický novic neskonale vděčný. Nedokázal si pomoct, ale měl svého prchlivého zaměstnavatele rád - i vzdor jeho chybám. V koutku duše si přiznával, že starý muž má pravdu, když tvrdí, že jsou si podobní.

Jak mohl muž, jako je Bowman, zplodit dceru, jako je Daisy, patřilo k velkým záhadám života.

„Potřebuji čas na rozmyšlenou,” prohlásil Swift.

„Co je tady k rozmýšlení?” nechápal Bowman. „Už jsem přece řekl…” Vtom spatřil mládencův výraz a zarazil se. „Dobrá, dobrá. Není důvod páčit z vás okamžitou odpověd. Probereme to později.”

„Mluvil jsi se Swiftem?” vyhrkla Lillian, sotva Markus vstoupil do ložnice.

Zatímco na něho čekala, trochu si zdřímla, a teď se neohrabaně přesouvala do sedu.

„Mluvil,” odvětil smutně její manžel. Setřásl z ramen kabátec a přehodil jej přes područku křesla vyrobeného ve stylu Ludvíka XIV.

„Měla jsem pravdu, že? Je odporný. Nechutný. Pověz mi, co ti řekl.”

Hrabě se zahleděl na svoji těhotnou ženu. Moc jí to slušelo. Dlouhé vlasy měla rozpuštěné, víčka ještě napuchlá spánkem. Srdce mu láskou poskočilo.

„Počkej chvíli,” zamumlal a klesl na lůžko. „Chci se na tebe dívat.”

Lillian se usmála a uhladila si rukama pocuchanou hřívu. „Vypadám hrozně.”

„Kdepak.” Přisunul se blíž a zašeptal: „Jsi naprosto rozkošná.” Dlaněmi něžně sklouzl po vzdutém bříšku. Bylo to spíše uklidňující než smyslné gesto.

„Co pro tebe můžu udělat?” špitl.

Nepřestávala se usmívat. „Stačí jediný pohled a každému je jasné, že už jsi toho udělal až dost.” Objala ho štíhlými pažemi a dovolila mu spočinout hlavou na kyprých ňadrech. „Westcliffe,” zašeptala mu do vlasů, „nikdy bych nemohla mít dítě s nikým jiným než s tebou.”

„To rád slyším.”

„Připadám si naprosto nemožná… a je to zatraceně nepohodlné. Je něco špatného na tom, když se přiznám, že se mi těhotenství vůbec nelíbí?”

„Samozřejmě že není,” odvětil tlumeným hlasem Markus. „Mně by se to také nezamlouvalo.”

Za což si od manželky vysloužil úšklebek. Pustila ho a znovu se pohodlně opřela o polštáře. „Teď chci slyšet o Swiftovi. Vylič mi, co se odehrálo mezi tebou a tím protivným strašákem do zelí.”

„Nepopsal bych ho tak. Podle mě se od vašeho posledního setkání zásadně změnil.”

„Hmm.” Tohle konstatování Lillian rozhodně nepotěšilo. „Přesto musí být odpudivý.”

„Jelikož se mužskou přitažlivostí zabývám pouze zřídka,” poznamenal Markus suše, „nejsem schopen objektivně posoudit jeho kvality. Ale pochybuji, že by ho někdo nazval odpudivým.”

„Chceš tím říct, že je přitažlivý?”

„Věřím, že mnohá žena by se mnou souhlasila.”

Lillian zašermovala rukou před manželovým obličejem. „Kolik prstů ti ukazuji?”

„Tři,” odvětil pobaveně. „O co se to pokoušíš, lásko?”

„Kontroluji, jestli se ti nezhoršil zrak. Zdá se, že tě začíná zrazovat. Nuže, sleduj pohyb mého prstu…”

„Proč by tomu nemohlo být naopak?” otázal se a sápal se po ženině živůtku.

Popadla ho za dlaň a zahleděla se mu do jiskrných očí. „Přestaň žertovat, Marku. V sázce je budoucnost mé sestry!”

Muž se poslušně stáhl. „Dobrá.”

„Pověz mi, co ti řekl,” naléhala.

„Jasně jsem dal Swiftovi na srozuměnou, že nepřipustím, aby Daisy byla nešťastná. Žádal jsem ho, aby mi dal své slovo, že se s ní neožení.”

„Och, díkybohu.” Lillian se zjevně ulevilo.

„Odmítl mi cokoliv slíbit.”

„Cože?” Otevřela úžasem ústa. „Tebe přece všichni poslouchají na slovo.”

„Pan Swift očividně ne,” poznamenal kysele.

„Ale podnikneš něco, že ano, Marku? Přece nepřipustíš, aby byla Daisy vehnána to vynuceného sňatku…”

„Uklidni se, lásko. Slibuji, že nedovolím, aby se tvoje sestra provdala proti své vůli. Nicméně…” Hrabě zaváhal. Pečlivě vážil, jak ženě sdělit holou skutečnost. „Podle mého názoru vidíš Swifta v úplně jiném světle než já.”

Zachmuřila se. „Domnívám se, že můj odhad je přesnější. Znám ho déle než ty.”

„Seznámila ses s ním před několika lety,” prohlásil neochvějně. „Lidé se mění, Lillian. Zdá se, že většina toho, co o Swiftovi vykládal tvůj otec, je pravda.”

„Ty s ním souhlasíš, Marku?”

Usmál se, když zjistil, jak teatrálně se jeho žena tváří. Zalovil pod pokrývkou, vytáhl odtud drobné bosé chodidlo, přitáhl si je do klína a začal je zkušeně masírovat. Lillian zasténala blahem a spokojeně se svezla do podušek.

Hrabě přemítal o všem, co se o Swiftovi dosud dozvěděl. Je to inteligentní mládenec, šikovný a dobře vychovaný. Pečlivě si rozmýšlí, co řekne. V přítomnosti podobných lidí se Markus nikdy necítil dobře.

Na první pohled se zdálo, že svazek věcného Matthewa a romantické Daisy je zcela nesmyslný. Avšak hrabě nesdílel manželčino přesvědčení, že by se sestra měla provdat za stejného snílka, jako je ona. V takovém vztahu by chyběla tolik potřebná rovnováha. Koneckonců každá svižně plující loď potřebuje kotvu.

„Musíme Daisy okamžitě poslat do Londýna,” brebentila Lillian.

„Společenská sezona je na vrcholu a ona je pohřbena uprostřed Hampshiru, daleko od všech večírků a plesů…”

„Přijela sem dobrovolně,” připomněl jí Markus a zmocnil se manželčiny druhé nožky. „Nikdy by si neodpustila, kdyby zmeškala narození dítěte.”

„A sakra. Radši bych se tu obešla bez ní. Ať shání v Londýně vhodné nápadníky. Proč tady tvrdne? Čas kvapí. Nakonec ji donutí provdat se za Matthewa Swifta a vrátit se do New Yorku. Potom už ji nikdy neuvidím.“

„Už jsem to promyslel,” ubezpečil ji manžel. „Právě proto jsem si dovolil pozvat do Stony Cross Parku spoustu vhodných mladých mužů, aby se zúčastnili honu na jelena.”

„Opravdu?” Lillian zvedla hlavu z polštáře.

„Sestavili jsme se St. Vincentem seznam možných kandidátů a o každém jsme dalekosáhle diskutovali. Vybrali jsme jich rovný tucet. Každý z nich je pro Daisy jako stvořený.”

„Ach, Marku, ty jsi ten nejchytřejší, nejúžasnější…”

Mávl nad tou chválou rukou a zavrtěl hlavou. Spokojeně se šklebil, když si vzpomněl, co se s přítelem na toto téma nahádali. „St. Vincent je zatraceně vybíravý, to ti povím. Kdyby byl ženská, žádný chlap by pro něj nebyl dost dobrý.”

„Dobří chlapi neexistují,” dobírala si ho manželka. „Proto my ženy říkáme: Miř vysoko a potom vyjednávej.”

Odfrkl si. „Ty ses podle toho zařídila?”

Zaculila se. „Kdepak, můj pane. I já jsem mířila vysoko, ale dostala jsem daleko víc, než oč bych si troufla smlouvat.” Vzápětí se zachichotala, to když se přimkl k jejímu kyprému tělu a začal ji líbat.

Slunce dosud nevyšlo, avšak skupinka hostů, kteří se chystali na pstruhy, si už na zadní terase dopřávala rychlou snídani. Poté se rybáři převlékli do tvídu, hrubého kepru a povoskovaného plátna. K bystřině je doprovázeli ospalí sluhové nesoucí náčiní a dřevěné krabice s návnadou. Pánové stráví značnou část dopoledne venku, zatímco dámy si přispí.

Až na Daisy. Milovala rybaření, ale předem věděla, že v čistě mužské společnosti by nebyla vítaná. Dříve chodila k vodě spolu s Lillian, to však vzhledem k sestřině stavu nepřipadalo v úvahu.

Velice se snažila přesvědčit Annabelle či Evii, aby si s ní vyšly k umělému jezeru, které se rybami jenom hemžilo. Avšak žádná z dam neprojevila o tuto kratochvíli sebemenší zájem.

„Báječně si to užijeme,” lákala marně své přítelkyně. „Ukážu vám, jak se správně nahazuje. Je to snadné, uvidíte. Rána jsou teď tak nádherná. Proč je trávit v domě?”

Vzápětí vyšlo najevo, že Annabelle s chutí prospí celé dopoledne. A poněvadž St. Vincent se také nikam nechystal, rozhodla se Evie zůstat s ním.

„Se mnou by ses bavila o hodně lépe,” vyčetla jí Daisy.

„Kdepak,” oponovala Evie. „Mýlíš se.”

Daisy si připadala odstrčená a malinko osamělá. V tichosti posnídala a vydala se k jezeru vybavena prutem z pružného dřeva opatřeným splávkem a navijákem.

Sluneční paprsky sytily svěží jitřní vzduch, šalvěj rostoucí podél trnkových

keřů jim nastavovala stříbrozelené listí. Dívka kráčela po louce poseté pryskyřníky, rozkvetlým řebříčkem a temně růžovými kohoutky.

Obešla starou moruši a strnula. Na břehu se něco dělo. Dva chlapci tam měli v parádě nějaké zvíře či ptáka. Husu? Tvor proti jejich počínání hlasitě protestoval, bezmocně mával křídly, čemuž se hoši hýkavě smáli.

„Hej, vy tam!” zvolala dívka. „Co to provádíte?”

Jakmile ji spatřili, poplašeně vyjekli a dali se na útěk. Pelášili od jezera, co jim nohy stačily.

Daisy natáhla krok, aby se co nejdřív dostala k chudince huse. Byl to mohutný domácí pták s šedavým peřím, silným krkem a ostrým oranžovým zobákem.

„Chudinko ubohá,” povzdechla si, když zjistila, že husa má cosi přivázaného k noze. Sotva se k ní přiblížila, nepřátelsky naladěný pták vystřelil kupředu, jako by mu chtěla ublížit. Naštěstí ho zadržel provaz obtočený kolem nohy. Dívka se zastavila a položila na zem svoje rybářské náčiní. „Chci ti pomoct,” řekla tomu rozdivočelému tvoru. „Ale tvůj postoj mě mírně zaráží. Kdybys dokázala ovládnout svou zlost…”

Opatrně se kradla k huse a bedlivě ji pozorovala. „Chuděrko malá,” povzdechla si. „Ti darebáci po tobě chtěli, abys pro ně lovila ryby, že?”

Husa zakejhala na souhlas.

Ukázalo se, že má k noze připevněnou plechovou lžíci, v jejíž misce je vyvrtán otvor, ze kterého ční háček na ryby. Kdyby dívka nesoucítila s týraným zvířetem, zasmála by se tomu.

Byl to vskutku geniální vynález. Když chlapci vhodili husu do vody, ta začala plavat zpátky. Lžíce přivázaná k nožce se ve vodě míhala a leskla jako střevle. Dravá ryba zaznamenala známý pohyb, vrhla se po domnělé kořisti a skončila na háčku nic netušící husy, která ji odvlekla ke břehu. Jenže háček se zamotal do ostružiní a husa se octla v pasti.

Daisy se k ní ostražitě plížila, konejšila ji vlídným hlasem. Dávala si pozor na prudké pohyby. Pták pojednou jako by zkameněl a nedůvěřivě si ji prohlížel černým okem.

„Hodná, hodná husička,” chlácholila dívka rozčilenou vězeňkyni a opatrně se natahovala po provázku. „Proboha, ty jsi veliká. Když vydržíš ještě chviličku stát bez hnutí… Auu!” Husa znenadání vystřelila kupředu a uštědřila své zachránkyni pořádný štípanec do předloktí.

Ta střelhbitě ucouvla a nevěřícně zírala na ošklivou podlitinu, která se počínala plnit krví. Zamračila se na zlotřilého ptáka. „Ty nevděčný tvore! Za tohle bych tě měla nechat v bryndě.”

Zatímco si mnula bolavé místečko, přemítala, zda by dokázala husu osvobodit pomocí rybářského prutu. Jenže tím by ji nezbavila lžíce. Nezbývá než vrátit se na statek a zavolat někoho na pomoc.

Zrovna když se shýbala pro náčiní, zaslechla povědomou melodii. Někdo si tu píská. Daisy se zaposlouchala. Ano, na tuhle písničku si vzpomíná. V době, kdy opouštěla New York, patřila k nejpopulárnějším. Jmenuje se „Konec báječného dne”.

Od řeky se k ní někdo blížil. Muž v promočených šatech s rybářským košíkem v ruce. Na hlavě mu trůnil starosvětsky působící slamák. Nedalo se opominout, jak mu mokré sportovní sako a hrubé kalhoty nepěkně lnou k tělu.

Náhle se zarazil a přestal si pohvizdovat. Všiml si jí. Oči měl modřejší než obloha, ostře kontrastovaly s opáleným obličejem. Způsobně smekl klobouk a slunce mu rozžehlo v bohatých tmavých kadeřích mahagonové jiskřičky.

„A sakra,” zamumlala si pro sebe Daisy. Nejenom že před ní stál poslední člověk na světě, kterého si v téhle chvíli přála vidět, nadto musela neochotně přiznat, že mu to vzdor zmáčenému oblečení náramně sluší.

Pozvolna se k ní přiblížil. „Slečno Bowmanová.”

„Dobré ráno, pane Swifte. Proč nerybaříte společně s ostatními?”

„Mám plný košík. Ryby mi braly nejvíc ze všech. Nejspíš bych ostatní zahanbil, kdybych pokračoval.”

„Vy jste tak čestný… Kde máte prut?”

„Vzal si jej Westcliff.”

„Proč?”

Matthew postavil koš na zem a nasadil si klobouk. „Přivezl jsem si jej z Ameriky. Je to skládací prut ze dřeva bílého ořechu. Má pružnou špičku a mechanický naviják s kličkou.”

„Mechanické navijáky nefungují.”

„Ty britské ne,” upřesnil Swift. „Avšak ve Státech je maličko zdokonalili. Jakmile Westcliff zjistil, že jsem schopen nahazovat vlasec přímo z cívky, prakticky mi vyrval tu věc z rukou. Právě na ni chytá.”

Daisy věděla, jak její švagr miluje technické vynálezy. Chápavě se proto pousmála. Cítila na sobě mužův pohled. Nechtěla mu jej oplácet, ale vzápětí shledala, že zkrátka nemůže jinak.

Srovnávala svoje vzpomínky na prazvláštního kostnatého výrostka s tímto robustním, svůdným mužem a přemáhalo ji rozčilení. Připomínal jí nově vyraženou měděnou minci - jasnou, zářivou a dokonalou. Slunce mu pozlatilo pokožku a způsobilo, že se mu zatřpytily konečky dlouhých řas. Mhouřil víčka a v koutcích očí se mu vytvářely půvabné vějířky vrásek.

Ticho se prodlužovalo, stávalo se napjatým a nepříjemným, dokud se husa nepřipomněla pronikavým, uširvoucím kejháním.

Swift na ni pohlédl. „Máte společnost, jak vidím.” Jakmile mu Daisy vysvětlila, co s ptákem prováděli ti dva nezvedenci, Swift se ušklíbl. „Mazaní hoši.”

Dívce se nezdálo, že by muž se zvířetem nějak soucítil. „Chci ji

osvobodit,” přiznala. „Ale kdykoliv se k ní přiblížím, zaútočí. Domnívala jsem se, že domácí drůbež projevuje vůči lidem více shovívavosti.”

„Tento druh vlídnou povahou zrovna nevyniká,” poučil ji Matthew.

„Zejména, jedná-li se, jako v tomto případě, o housera. Zřejmě vám chce ukázat, kdo je tu pánem.”

„To se mu povedlo,” podotkla Daisy a promnula si paži.

Swift se krátce zamračil, když si všiml velké modřiny. „Takhle vás klovl?

Ukažte, podívám se na to.”

„Ale ne…, to je v pořádku,” namítla, ale on už se k ní hrnul. Dlouhými prsty ji uchopil za zápěstí, zatímco palcem něžně obkroužil podlitinu.

„Snadno se vám dělají modřiny,” zamumlal, zatímco k ní skláněl tmavovlasou hlavu.

Dívčino srdce vynechalo několik taktů, a pak se rozběhlo jako splašené. Matthew voněl sluncem, vodou, posečenou travou… A někde hluboko v této vůni se skrývaly stopy přítomnosti vroucího, mužného těla.

Pohlédla mu do obličeje a zjistila, že se na ni upřeně dívá. Zadržela dech.

„Já…” Znervózněla a překotně se od něj odtáhla. „Co uděláme?”

„S tím houserem?” Pokrčil rameny. „Mohli bychom mu zakroutit krkem a sníst ho k večeři.”

Návrh způsobil, že se na něho jak Daisy, tak husa zděšeně podívaly. Ani nepotlačovaly svou zlost.

„To je ale špatný vtip, pane Swifte.”

„Myslel jsem to vážně.”

Dívka se kurážně postavila mezi muže a vypaseného ptáka. „Poradím si sama. Můžete jít.”

„Neradil bych vám, abyste mu projevovala přílišnou náklonnost. Dříve či později se stejně octne na vašem talíři.”

„Klidně mě pokládejte za pokrytce,” prohlásila břitce, „ale raději bych si nepochutnávala na huse, kterou osobně znám.”

Ačkoliv se neusmál, vytušila, že ho svou poznámkou pobavila.

„Filozofické otázky ponechme stranou,” prohlásil, „a soustřeďme se na praktický problém. Jak míníte toho housera osvobodit? Než se vám to podaří, budete samá modřina.”

„Kdybyste ho podržel, mohla bych mu vyprostit nohu a…”

„Ani za veškerý čaj z Číny,” odmítl rezolutně.

„Podstatu tohoto rčení jsem nikdy nepochopila,” odvětila suše Daisy.

„Nedává totiž smysl. Zaměříme-li se totiž na celkovou světovou produkci čaje, zjistíme, že nejvíce se ho pěstuje v Indii.”

Swift se zamyslel nad její připomínkou a našpulil při tom rty. „Z globálního hlediska lze říct, že Čína je hlavním producentem konopí. Čili své tvrzení poopravím. Toho housera se nedotknu ani za všechno konopí z Číny…

No jo, ale teď to nemá ten zvuk… V každém případě nemám v úmyslu zabývat se tou husou.” Sklonil se a chopil se košíku.

„Prosím,” pípla Daisy.

Swift jí věnoval dlouhý, utrápený pohled.

„Prosím,” opakovala.

Zabručel si cosi nesrozumitelného pod vousy a košík zase postavil. Dívčiny rty zvlnil spokojený úsměv. „Děkuji vám.”

Avšak dobrá nálada ji přešla v okamžiku, kdy na ni ukázal prstem. „Ale za tohle mi budete něco dlužná.”

„Přirozeně,” odvětila škrobeně. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že byste něco udělal zadarmo, jen z dobré vůle.”

„Ale až vás požádám o laskavost, ať vás ani nenapadne nad mým přáním dumat nebo je odmítnout. A to bez ohledu na jeho povahu.”

„Mějte rozum. Přece se za vás neprovdám jenom proto, že jste pomohl uvězněné huse.”

„Věřte mi,” ozval se Swift chmurně, „že o manželství mi skutečně nejde.” Začal si svlékat kabát. Měl trochu potíže dostat mokrý zelenkavý tvíd ze širokých ramenou.

„Co to…? Co to děláte?” vyděsila se Daisy a vytřeštila zrak.

Matthew se unaveně ušklíbl. „Nepřipustím, aby mi ta potvora zničila kabátec.”

„Vy ale naděláte povyku kvůli několika pírkům, která by se vám mohla usadit na saku.”

„Peří jsem rozhodně na mysli neměl,” odsekl.

„Aha.” Daisy měla co dělat, aby nevyprskla smíchy.

Sledovala, jak se Swift metodicky svléká. Bílá košile mu lnula k dobře osvalené hrudi a zdála se téměř průsvitná. Mizela za páskem kalhot, které přidržovaly bílé šle, křížící se na mládencových širokých zádech. Oblečení si pečlivě poskládal a přehodil přes koš, aby se neumazalo. Větřík si pohrával s jeho kadeřemi a sfoukával je z čela.

Zvláštní situace - záštiplná husa a dočista promočený Matthew Swift jenom v košili - způsobila, že v dívčině hrdle zaklokotal smích. Chvatně si zakryla ústa dlaní. Pozdě. Uniklo jí holčičí zachichotání a vznášelo se ve vzduchu.

Matthew zavrtěl hlavou a pak… se široce zazubil. Daisy si všimla, že jeho úsměv nikdy netrvá dlouho. Zmizí prakticky ihned, jak se objeví. Člověk na něj musel číhat jako na zvláštní přírodní úkaz, například jako na padající hvězdu, která taktéž zazáří a zmizí.

„Jestli o tom někomu povíte, vy darebačko…, zaplatíte za to.” Navzdory tušené hrozbě vyzněla jeho slova smyslně a zároveň vlídně. Po dívčiných zádech přeběhl příjemný mráz.

„Nechám si to pro sebe,” vydechla. „Za dané situace bych vypadala stejně

směšně jako vy.”

Swift zalovil v kapse saka a vytáhl malý zavírací nůž, který jí podal. Představuje si to, anebo se jí skutečně dotýkal déle, než bylo nezbytně zapotřebí?

„K čemu to?” zeptala se stísněně.

„Abyste mohla přeříznout provaz na noze té husy. Dávejte pozor - nůž je příšerně ostrý. Mrzelo by mě, kdyby tahle osvobozovací akce skončila otevřením tepny.”

„Nebojte se, nic se mu nestane.”

„Bojím se spíše o sebe než o housera.” Dlouze na ptáka pohlédl. „Jestli nebudeš spolupracovat,” sdělil mu na rovinu, „bude z tebe večer paštika.”

Opeřenec bojovně zdvihl křídla, aby vypadal větší.

Swift opatrně vykročil kupředu. Přišlápl botou provaz, čímž zmenšil ptákův manévrovací prostor. Zvíře plácalo křídly a zlověstně syčelo. Nakonec se pokusilo o výpad. Muž je zručně popadl. Tiše klel, jak se pokoušel vyhýbat útočícímu zobáku. Ve vzduchu se vznášelo peří.

„Neuškrťte ho!” vykřikla Daisy, když Matthew popadl housera za krk.

Mladíkova odpověd naštěstí zanikla v hlasitém kejhání a zvucích pokračujícího boje. Po chvíli se mu jakýmsi zázrakem podařilo ptáka natolik zkrotit, že se proměnil ve vrtící se balík v jeho náruči. Matthew - celý rozcuchaný, pokrytý peřím a ještě něčím horším - pohlédl na Daisy. „Pojďte sem a přeřízněte ten provaz!” vyštěkl.

Okamžitě poslechla. Poklekla a natáhla se pro ptákovu zablácenou nožku.

Houser vykvikl a vytrhl jí běhák z prstů.

„Proboha živého, hlavně se teď neostýchejte,” slyšela Swiftův vyčítavý hlas. „Popadněte ho za pařát a ušmikněte provaz.”

Kdyby s nimi nezápolil rozlícený, patnáctikilový houser, nedokázala by od Swifta odtrhnout zrak. Místo toho pevně sevřela v dlani kluzký běhák a zastrčila špičku nože pod provaz. Matthew měl pravdu, zavírák byl vskutku ostrý. Osvobodila uvězněnou nohu na první pokus.

„Hotovo!” zvolala vítězoslavně a sklapla nůž. „Můžete svého opeřeného přítele pustit, pane Swifte.”

„Děkuji vám,” zazněla sarkastická odpověď.

Sotva mládenec uvolnil sevření, houser zareagoval zcela nečekaně. Veden touhou po pomstě se rozhodl potrestat svého zachránce za všechna utrpěná příkoří. Prudce se otočil a nemilosrdně ho štípl do tváře.

„Auu!” Swift se málem překotil na zem, dlaní si zakrýval postiženou líc, zatímco zlotřilý pták s vítězoslavným kejháním upaloval pryč.

„Pane Swifte!” Daisy k němu znepokojeně přidřepla. Zatahala ho za ruku.

„Dovolte, podívám se.”

„Nic mi není,” bručel a mnul si postižené místo.

„Ukažte,” naléhala a uchopila mužovu hlavu do dlaní.

„Poručím si tu potvoru dneska k večeři,” brblal a bez dalšího odporu se podvolil dívčině naléhání.

„To byste neudělal.” Daisy prozkoumala nevelkou ranku na kraji obočí, rukávem vysušila drobnou kapku krve. „Nehodí se, abyste snědl někoho, jehož jste právě zachránil.” Náhle jí v hlase zaznělo veselí. „Naštěstí štípanec není velký. Nebudete mít ani modřinu.”

„Těší mě, že se dobře bavíte,” zabručel.

„Jste samé peří.”

„Však vy také.” V lesknoucí se hnědé kštici se mu bělalo husí chmýří. Z hrdla se jí vydraly další trylky smíchu, jako když vzduchové bubliny stoupají k hladině rybníku. Začala mu vybírat peří z vlasů, bujné kučery ji hladily po prstech.

Matthew se předklonil a prokázal jí tutéž službu. Zatímco mužovy ruce obratně odstraňovaly z černých kadeří sivá pírka, lesklé prameny se začínaly uvolňovat z vlásniček.

Mlčky se věnovali vzájemné očistě. Daisy se natolik soustředila na nezbytný úkol, že si zpočátku ani neuvědomovala nevhodnost situace, v níž se octli. Poprvé byla Swiftovi tak blízko, aby si mohla detailně prohlédnout jeho oči. Jasně modré duhovky měly při okraji tmavší proužek. Všímala si i saténové pleti pozlacené sluncem a temného stínu tam, kde proráželo rašící strniště.

Uvědomila si, že Matthew se záměrně vyhýbá jejímu pohledu a soustředěně pátrá po sebemenším smítku v její tmavé hřívě. Náhle ostře vnímala, jak jsou si blízko, jak je jeho tělo pevné a svalnaté a že ji ovívá vroucím dechem. Šaty měl provlhlé, ale kdykoliv se jej letmo dotkla, zjistila, že pokožka pod nimi je rozpálená.

Najednou se oba zarazili. Zmrtvěli v prazvláštním objetí a dívku polilo horko. Připadala si Swiftem dočista fascinovaná, dezorientovaná, tep se jí zrychlil. Přestože už nebylo co odstraňovat, dál se probírala hladkými, lesknoucími se kudrnami na mládencově hlavě.

Slyšela, jak Swift zadržel dech. Popadl ji za zápěstí a bez skrupulí ji od sebe odstrčil. Poněkud potupně přistála na zadku a pokoušela se vzpamatovat. Všimla si, že v trávě vedle ní leží kapesní nožík. Mlčky mu jej podala.

Jakmile nůž zmizel v jeho kapse, oprášil si mladík kolena.

Daisy nechápala, proč Matthew dál zůstává sedět na zemi v očividně nepohodlné pozici. Sama se nemotorně postavila. „Inu,” prohodila, „asi se vrátím zpátky. Snad se mi podaří proklouznout vchodem pro služebnictvo. Kdyby mě v tomhle stavu spatřila matka, vyváděla by.”

„Já se vrátím k řece,” prohlásil ochraptěle Swift. „Zajímá mě, jak to Westcliffovi jde s novým prutem. Možná si ještě trochu zarybařím.”

Daisy se zamračila, neboť si uvědomila, že se jí záměrně vyhýbá.

„Měla jsem za to, že dneska už máte studené vody po krk,” poznamenala.

„Jak vidíte, tak ne,” zamumlal, otočil se k ní zády a jal se soukat do vesty a kabátce.

Zmatená a zklamaná dívka zamířila zpátky k sídlu.

Rozhodla se, že o události z dnešního rána nikomu nepoví, ačkoliv by o nečekaném střetnutí s houserem s chutí vyprávěla své sestře. Avšak nechtělo se jí přiznat, že poznala Matthewa Swifta ze zcela neobvyklé stránky, a že si nakrátko dovolila propadnout netušenému kouzlu jeho osobnosti. Vždyť o nic nešlo. Opravdu.

Vzdor své nevinnosti byla Daisy natolik zasvěcená do tajů lidské sexuality, aby věděla, že lidská těla na sebe mohou reagovat, aniž by se do hry zapojilo srdce. Zakusila to v blízkosti Cama Rohana. Zneklidnilo ji zjištění, že ke Swiftovi ji to táhne stejným způsobem.

Chápala, proč ji poblouznilo magické setkání s Rohanem. Pohledný mladík s cikánskou krví nadmíru podnítil její představivost. Jenže rodilý Američan je zcela jiný. Je to tvrdý, ctižádostivý a pragmatický obchodník.

Tento typ mužů dobře znala. V průběhu dlouhých let se díky otci s nimi setkala mnohokrát. Bažili po moci, hledali dokonalost, prahli po ženách, ze kterých se vyklubaly báječné hostitelky pořádající velkolepé hostiny a večírky. Zamlouvaly se jim dámy libující si v nákladných toaletách, které rodily jedinečné děti tiše si hrající v přiděleném pokojíku v patře, zatímco se jejich otcové v soukromí své studovny v přízemí věnovali obchodním transakcím.

Přesně takový je i Matthew Swift, muž přetékající ambicemi, jehož si otec vybral pro nevšední talent a bystrou mysl. Jistě se rozhlíží po manželce, jež by mu zasvětila svůj život a pomáhala dosáhnout vytčených cílů. A kdyby jej náhodou v něčem zklamala, musela by se trpělivě podrobit jeho přísným soudům.

Avšak jedna věc hovořila v mladíkův prospěch: pomohl uvězněnému houserovi.

V čase, kdy se Daisy vplížila zpátky do sídla, aby se umyla a převlékla do čistých šatů, snídala její sestra společně s přítelkyněmi v ranním salonku. Mladé ženy si vybraly jeden z kulatých stolků u okna. Jakmile čtvrtá (a dnes už jediná) čekanka vstoupila do místnosti, ihned k ní vzhlédly.

Annabelle svírala v náruči malou dcerku a konejšivě ji hladila po zádíčkách. Obsazeno bylo i několik dalších stolků, převážně ženami, avšak vyskytovalo se zde i několik mužů, včetně lorda St. Vincenta.

„Dobré ráno,” pozdravila vesele Daisy a vydala se k sestře. „Jak ses vyspala, drahá?”

„Báječně.” Lillian to opravdu moc slušelo. Oči jí jasně zářily, černé vlasy si svázala do uzlu a upevnila růžovou hedvábnou síťkou. „Spala jsem u otevřeného okna. Od jezera vanul osvěžující větřík. Byla jsi ráno rybařit?”

„Kdepak.” Snažila se, aby její slova vyzněla ledabyle. „Jenom jsem se trochu prošla.”

Evie se naklonila k Annabelle a natáhla paže, aby od ní převzala batole.

„Dovol, pochovám ji.” Dítě si dychtivě ožižlávalo drobnou pěstičku a silně slintalo. Evie je k sobě přivinula a vysvětlila Daisy: „Prořezávají se jí zoubky, chudince ubohé.”

„Od rána je mrzutá,” postěžovala si Annabelle a Daisy zaznamenala v jejím pohledu stopy únavy, jež navzdory všem předpokladům pouze umocnila její krásu. Annabelle vypadala jako matka-bohyně. „Asi bych ji měla odsud odnést,” prohlásila lítostivě a chvatně dopíjela čaj.

Neušlo jí, jak na ni ostatní přítomní vrhají nesouhlasné pohledy. Podle vyznávaných společenských zásad se nehodilo vodit děti mezi dospělé. Zejména batolata ne. Potomci se ostatním pouze krátce předváděli ustrojeni do bílých volánu a mašlí. Na několik minut se ostatním ukázali, matky vyčkaly na předpokládaná slova chvály, a potom šup s nimi zpátky do dětského pokoje.

„Hloupost,” prohlásila zvučně Lillian. Nikterak se nenamáhala ztišit hlas.

„Vždyť vůbec nepláče ani nevyvádí. Je pouze trochu rozmrzelá. Chce to jenom kapku tolerance ze strany ostatních.”

„Ještě jednou to zkusím se lžící,” zamumlala mladá matka tichým, kultivovaným hlasem. Vytáhla z misky s rozdrceným ledem stříbrnou lžičku a obrátila se k Daisy: „Tohle mi poradila máma. Na mého bratra Jeremyho to prý spolehlivě zabíralo.”

Daisy se posadila vedle Evie. Sledovala, jak se dítě vrhlo na lžíci. Drobný obličejík malé Isabelle byl celý uzardělý, z očí ukáplo několik slziček. Když začala pofňukávat a otevřela pusu, objevily se zapálené dásně. Daisy se s pochopením kousla do rtů.

„Potřebuje se prospat,” povzdechla si Annabelle. „Ale kvůli bolesti nemůže usnout.”

„Chuděrka ubohá.”

Evie se pokoušela miminko ukonejšit. Náhle se na opačné straně jídelny strhl menší rozruch. Očividně se dostavil někdo, jehož příchod vyvolal vlnu zájmu. Daisy se otočila ke dveřím a spatřila vysokou postavu Matthewa Swifta.

Takže se nevydal zpátky k řece. Určitě vyčkal, dokud mu Daisy nezmizí z dohledu, a potom se vrátil do sídla. Nechtěl ji doprovázet.

Stejně jako otec ji shledává naprosto nezajímavou a nehodnou pozornosti.

Statečně si namlouvala, že jí to nevadí. Avšak tohle poznání pálilo.

Převlékl se do dokonale nažehleného tmavě šedého obleku, jejž doplnil vestičkou v holubičí šedi. Dojem serióznosti umocňovala černá vázanka. V Evropě se rozmohla nová móda - muži si nechávali narůst licousy a nosili delší vlasy. Do Ameriky zatím očividně nedorazila. Matthew byl dohladka oholený a kštici měl ostříhanou nakrátko. Působil velmi přitažlivým, chlapeckým dojmem.

Daisy pokradmu sledovala, jak se seznamuje s ostatními hosty. Na tvářích postarších gentlemanů se zračilo upřímné potěšení, ti mladší na něho zjevně žárlili. Ženy projevovaly mírnou koketerii a zájem.

„Dobré nebe,” špitla Annabelle. „Kdo je to?”

„Pan Swift,” broukla Lillian.

Evie i Annabelle vykulily úžasem oči.

„Stejný pan Swift, kterého jsi po-popsala jako pytel ko-kostí?” otázala se vykulená Evie.

„Ten, jenž je podle tebe vzrušující jako mísa zvadlého špenátu?” přidala se Annabelle.

Lillianiny chmury se přetavily do temného zamračení. Odtrhla od Swifta zrak a přidala si do čaje další kostku cukru. „Zřejmě na první pohled není tak odpudivý, jak jsem vám ho vylíčila,” připustila, „ale nenechte se oklamat jeho vylepšeným zjevem. Jakmile poznáte, co se v něm skrývá, okamžitě změníte názor na jeho zevnějšek.”

„Zdá se, že ně-několik přítomných dam již projevuje zájem o důkladnější průzkum,” podotkla Evie a Annabelle jen tak tak potlačila zachichotání.

Daisy se letmo ohlédla přes rameno a shledala, že přítelkyně má pravdu. Dámy s Matthewem okatě flirtovaly, hihňaly se, dychtivě mu nabízely k políbení své bílé ručky.

„Tolik povyku kvůli jednomu Američanovi,” nechápala Lillian. „Paničky holt objevily něco nového. Kdyby sem zavítali moji bratři, věřte, že by nějakého Swifta okamžitě pustily z hlavy.”

Ačkoliv by s ní Daisy ráda souhlasila, ostře si uvědomovala, že jejich sourozenci by rozhodně nezpůsobili tolik rozruchu.

„Dívá se sem,” hlásila Annabelle. Kvůli vzrušení působila nyní trochu prkenně. „Mračí se podobně jako ostatní. Vadí jim moje dítě. Odnesu Isabelle pryč a…”

„Nikam ji nenos,” nařídila jí Lillian. „Je to můj dům a ty jsi moje přítelkyně. Komu nevyhovuje dětská společnost, nechť se okamžitě odporoučí.”

„Jde sem,” zašeptala rozčileně Evie. „Ticho!”

Daisy bez hnutí zírala do čaje, svaly měla napjaté.

Swift přistoupil ke stolu a zdvořile se uklonil. „Paní hraběnko,” oslovil Lillian. „Je mi ctí vás zase vidět. Smím vám poněkud opožděně poblahopřát ke sňatku s lordem Westcliffem a…?” Zaváhal. Ačkoliv byla žena zřetelně v jiném stavu, neslušelo se o tom zmiňovat. „Chtěl jsem říct, že vám to moc sluší,” dodal.

„Vypadám jako stodola,” prohodila bezbarvě Lillian, čímž jeho diplomatické prohlášení dokonale shodila.

Muž semkl rty, jako by se pokoušel potlačit úsměšek. „Přesto vám to sluší,” trval na svém. Významně se podíval na Annabelle a Evii. Obě vyčkávaly, až je Lillian představí.

Ta jim neochotně vyhověla: „Tohle je pan Swift,” mávla ledabyle rukou jeho směrem. „Choť Simona Hunta a lady St. Vincentová.”

Mladík se hbitě sklonil k Annabellině ručce. Učinil by tak i v případě Evie, kdyby ovšem nechovala malou Isabelle. Holčička se nepřestávala vrtět a pofňukávat. Hrozilo, že se každým okamžikem hlasitě rozpláče.

„Tohle je má dcera Isabelle,” pronesla omluvně Annabelle. „Prořezávají se jí zoubky.”

To by ho mělo přimět k překotnému odchodu, napadlo Daisy. Muži nesnášejí uvřískaná mimina.

„Aha.” Swift se začal přehrabovat v kapsách kabátce a vytahovat z nich rozličné předměty.

Co to proboha provádí? Dívka užasle sledovala, jak vyčaroval kapesní nůž, kousek rybářského vlasce a čistý bílý kapesník.

„Co to provádíte?” vyslovila Evie nahlas její otázku a potutelně se přitom usmívala.

„Improvizuji.” Nasypal doprostřed kapesníku trochu drceného ledu a cípy pevně svázal vlascem. Jakmile uschoval nůž v kapse, natáhl se pro dítě.

Evie mu je udiveně podala. Čtveřice žen s úžasem sledovala, jak si Swift usazuje děvčátko na ruku. Nabídl malé narychlo vyrobený dudlík. Ta se k němu dychtivě přisála, ale naříkat nepřestala.

Jako by se nestaral o udivené pohledy všech přítomných, vydal se mladík s holčičkou k oknu a cosi jí tiše povídal. Zdálo se, že jí vypráví nějakou pohádku. Zanedlouho se dítě uklidnilo a ztichlo.

Když se po chvíli vrátil zpět ke stolu, Isabelle napůl spala. Občas si ztěžka povzdechla, pevně přisátá ke kapesníku s tajícím ledem.

„Díky, pane Swifte,” rozplývala se vděčností její matka a vzala dcerku do náruče. „Báječný nápad! Mockrát vám děkuji.”

„Co jste jí špital?” vyzvídala Lillian.

Muž na ni pohlédl a odpověděl mírně: „Napadlo mě, že bych měl něčím odpoutat její pozornost, dokud led neznecitliví dásně. Proto jsem jí podrobně popsal Buttonwoodskou dohodu z roku sedmnáct set devadesát dva.”

Nato se poprvé ozvala Daisy. „Co je to?”

Swift se k ní otočil. Tvářil se uhlazeně a zdvořile a Daisy na vteřinu napadlo, že si události z dnešního rána jednoduše vysnila. Avšak její tělo ani duše se zatím nevzpamatovaly z letmých doteků, jimž se neubránili.

„Buttonwoodská dohoda vedla k založení newyorského akciového trhu a burzy,” odvětil Matthew. „Domníval jsem se, že můj výklad je vyčerpávající. Avšak sotva jsem spustil o kompromisu učiněném v rámci vnitřní stavby, ztratila slečna Isabelle o přednášku zájem.”

„Aha,” poznamenala Daisy. „Vy jste nudil to ubohé dítě tak dlouho, až z toho usnulo.”

„Měla byste si poslechnout můj výklad o nevyváženosti trhu, jež skončila v roce osmnáct set třicet sedm krachem,” pokračoval Swift. „Už mi bylo řečeno, že je lepší než prášky na spaní.”

Dívka se zahleděla do mužových jasných modrých očí. Nedokázala potlačit zachichotání. Matthew ji na oplátku oblažil jedním ze svých vzácných, okouzlujících úsměvů. Cítila, jak jí zahořely tváře.

Mladík na ni zíral déle, než bylo nutné, jakoby fascinován něčím, co zachytil v jejím pohledu. Vzápětí prudce odtrhl zrak a zdvořile se ženám uklonil. „Nechám vás, abyste si mohly v klidu dopít čaj. Bylo mi potěšením, dámy.” Nato se obrátil k Annabelle. „Máte nádhernou dcerku, madam,” sdělil jí vážným tónem. „Proto jí odpustím, že náležitě neocenila moji obchodní lekci.”

„Jste velice laskav, pane,” odvětila mladá matka. V očích jí jiskřil smích.

Swift zamířil na opačný konec salonu, zatímco u stolu propukla bezdůvodná aktivita. Ženy celkem zbytečně rozmíchávaly v čaji další lžičky cukru a překotně si uhlazovaly ubrousky položené v klíně.

Jako první se ozvala Evie. „Měla jsi pravdu,” prohodila k Lillian. „Je naprosto příšerný.”

„Ano,” souhlasila s ní Annabelle. „Stačí se na něho podívat a člověka ihned napadne výraz zvadlý ?špenát?.”

„Nechte toho, vy dvě,” ucedila Lillian v reakci na jejich sarkasmus a zakousla se do topinky.

Odpoledne Lillian vytáhla sestru na trávník za sídlem, kde většina mladých lidí hrála společenské hry. Za jiných okolností by to Daisy nevadilo, jenže právě narazila v novém rozečteném románu na vzrušující pasáž. Hlavní hrdinka, guvernantka jménem Honoria, zrovna potkala v podkroví ducha.

„Kdo jsi?” zeptala se ho rozechvěle. Silně jí totiž připomínal její životní lásku, lorda Claywortha. Odpověď se už nedozvěděla, neboť sestra vyrvala Daisy knihu z rukou a vrazila ji zpátky do knihovny.

„Nech toho!” stěžovala si Daisy. „Hrome, Lillian, zrovna to bylo

napínavé!”

„Zatímco tu marníme čas,” podotkla kousavě sestra, „dole na trávníku čeká přinejmenším půl tuctu vhodných nápadníků. Uděláš pro sebe mnohem víc, když s nimi půjdeš hrát, než když zůstaneš ležet na kanapi pohroužená do nejapného příběhu.”

„Nikdy jsem bowls nehrála.”

„Výborně. Alespoň tě to mohou naučit. Žádný chlap si totiž nenechá ujít příležitost poučovat ženskou.”

Blížily se k trávníku, kde byly pro přihlížející připravené stolky a židle. Skupina hráčů se již potýkala s velkými dřevěnými koulemi. Smáli se, když jednomu z nich se koule odkutálela až do mělkého žlábku vykopaného při okraji dráhy.

„Hmm,” broukla Lillian, když obhlédla shromážděné hosty. „Máme tu konkurenci.” Daisy ihned pochopila, koho má sestra na mysli - trojici mladých žen jménem slečna Cassandra Leightonová, lady Miranda Dowdenová a Elspeth Higginsonová. „Nejradši bych sem nezvala žádné svobodné dámy,” přiznala Lillian, „ale Westcliff prohlásil, že by to vypadalo podezřele. Naštěstí jsi z nich nejhezčí, přestože jsi malá.”

„Nejsem malá,” bránila se Daisy.

„Tak tedy drobná.”

„Ani tenhle popis se mi nelíbí. Zní to jako bych byla… bezvýznamná.”

„Pořád lepší, než kdyby se o tobě povídalo, že jsi zakrslá,” odsekla starší sestra. „Což je jediné dosud nejmenované slovo, které mě napadá v souvislosti s tvou nedostatečnou tělesnou výškou.” Ušklíbla se, když zaznamenala dívčino zamračení. „Nedělej obličeje, drahá. Vedu tě na přehlídku ženitbychtivých mládenců a ty si můžeš jednoho z nich vybrat. A kruci!”

„Co je? Co se děje?”

„On je tam taky.”

Bylo zbytečné se ptát, koho tím myslí. Podráždění v jejím hlase hovořilo za vše.

Daisy se zaměřila na skupinku hráčů. Matthew Swift stál spolu s dalšími mladými muži na okraji dráhy a sledoval, jak rozhodčí poměřují vzdálenost mezi jednotlivými koulemi. Podobně jako ostatní měl na sobě světlé kalhoty, bílou košili a vestu bez rukávů. Byl štíhlý a ve skvělé fyzické formě, vyzařovalo z něho sebevědomí.

Zdálo se, že mu nic neujde. Bral hru velice vážně. Patřil k lidem, kteří se do všeho pouštějí s největším možným nasazením, byť by se jednalo o bezvýznamné sportovní klání.

Daisy s určitostí věděla, že Matthew bere život jako jednu velkou výzvu a každý den o něco usiluje. Avšak její zkušenosti s příslušníky starých bostonských či newyorských rodů byly dočista jiné. Většinou šlo o nafoukané

floutky, kteří si dobře uvědomovali, že nikdy nebudou muset pracovat, pokud nechtějí. Zajímalo by ji, zda Swift někdy něco podnikl čistě pro zábavu.

„Pokoušejí se zjistit, kdo zaskóroval,” objasnila jí sestra. „To znamená, komu se podařilo dostat kouli co možná nejblíže k tomu bílému míči na konci.”

„Kdes posbírala tolik informací?” divila se Daisy.

Lillian se kysele usmála. „Naučil mě to Westcliff. Je v bowls tak dobrý, že se turnaje většinou neúčastní, aby ostatní měli šanci vyhrát.”

Dokráčely ke skupince židlí, kde seděl hrabě ve společnosti Evie a lorda St. Vincenta a také Craddockových, generála ve výslužbě a jeho ženy. Daisy se k nim chtěla rovněž připojit, ale sestra ji nevybíravě postrčila k dráze.

„Běž!” vybídla ji rozkazovačným tónem, jakým se posílají psi pro hozený klacek.

Daisy si povzdechla, vyslala tichou vzpomínku k rozečtenému románu a plahočila se kupředu. Přinejmenším se třemi přítomnými pány se již setkala. Vlastně nebyli vůbec špatní. Spatřila Hollingberryho, příjemného třicátníka s kulatými tvářemi a mírnou nadváhou a Mardlinga, muže atletické postavy, světlých vlasů a zelených očí.

S dvěma dalšími dosud neměla tu čest - s Alanem Rickettem, jenž díky brýlím a pomačkanému zjevu budil zdání roztržitého učence, a lordem Llandrindodem, pohledným tmavovlasým gentlemanem prostřední výšky.

Llandrindod k ní okamžitě přistoupil a nabídl se, že jí vysvětlí pravidla hry. Daisy bojovala s pokušením ohlížet se přes rameno k místu, kde postával Swift v obležení žen. Hihňaly se a flirtovaly s ním, ptaly se ho, jak se správně drží koule a kolik kroků mají učinit, než ji pustí. Cítila v zádech jeho pohled.

Hořce litovala, že jej požádala, aby jí pomohl osvobodit uvězněnou husu. Epizoda totiž vyvolala něco, co nedokázala ovládat. Cosi se v ní probudilo a odmítalo se nechat zaplašit. Nebuď směšná, napomenula se v duchu. Začni hrát. Přinutila se pozorně naslouchat radám lorda Llandrindoda.

Westcliff dění na trávníku bedlivě sledoval. Poznamenal tiše ke své ženě:

„Jak to vypadá, vede si s Llandrindodem dobře. Ten chlap je z nich nejslibnější. Má správný věk, slušné vzdělání a příjemnou povahu.”

Lillian se na muže cíleně zaměřila. Dokonce není ani moc vysoký. Daisy nemá ráda, když se nad ní druzí příliš tyčí. „Ujde. Až na to divné jméno,” uvažovala nahlas. „Odkud vlastně pochází?”

„Z Thursa,” odvětil St. Vincent, trůnící po boku své manželky Evie.

Po nepříjemné události, která se odehrála mezi Lillian a St. Vincentem, zavládlo mezi těmi dvěma napjaté příměří. Ačkoliv ho už nikdy nebude mít v oblibě, hraběnka si předsevzala, že jej bude tolerovat, neboť se roky přátelil s jejím chotěm.

Věděla, že kdyby svého muže požádala, aby tento vztah kvůli ní ukončil, vyhověl by jí. Ale příliš ho milovala, aby si kladla takovéto tvrdé požadavky. Kamarádství se Sebastianem navíc Markovi prospívalo. St. Vincent byl bystrý a vnímavý. Vnášel do přetíženého života hraběte tolik potřebnou rovnováhu. Westcliff, jakožto jeden z nejbohatších a nejmocnějších mužů v Anglii, jako sůl potřeboval mít kolem sebe lidi, kteří ho neberou příliš vážně.

Další věc, jež hovořila v Sebastianův prospěch, byl jeho vztah k Evii. Ukázalo se, že je ostýchavé dívce výborným životním partnerem. Uctíval ji téměř jako bohyni. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že se ti dva dají dohromady - plachá čekanka a nemilosrdný lamač ženských srdcí. Přesto se tak stalo a Sebastian s Evií v sobě našli upřímné zalíbení.

Sebejistý a kultivovaný St. Vincent obdržel do vínku takové charisma, až se z něho ostatním tajil dech. Avšak stačilo jediné slovo z úst jeho manželky a mohl se kvůli ní přetrhnout. Nestavěli svoje štěstí okatě na odiv jako Huntovi nebo Westcliffovi, avšak pojilo je tajemné a vášnivé pouto.

Dokud s ním bude Evie šťastná, může Sebastian počítat s Lillianinou vlídností.

„Thurso,” opakovala podezíravě, zatímco těkala očima ze St. Vincenta na svého muže. „Nezní to dvakrát anglicky.”

Pánové se na sebe zadívali. Markus jí odpověděl: „Thurso leží ve Skotsku.”

Lillian pochybovačně přimhouřila oči. „Llandrindod je Skot? Vždyť nehovoří s přízvukem.”

„Většinu života strávil na anglických internátních školách a potom v Oxfordu,” odvětil St. Vincent.

„Aha.” Lillianino povědomí o Skotsku bylo malé a o Thursu dosud neslyšela. „Kde přesně se to místo nachází? Kousek od hranic?”

Westcliff se podezřele vyhýbal jejímu pohledu. „Leží kousek severněji.

Poblíž souostroví Orkney.”

„Na severním okraji země?” Lillian nevěřila svým uším. Stálo ji velké úsilí, aby zmírnila hlas do rozčileného šepotu. „Co kdybychom si udělali trochu času a odvezli Daisy na Sibiř? Určitě tam bude o hodně tepleji. Propánajána! Jak jste vy dva mohli Llandrindoda odsouhlasit jako vhodného kandidáta?”

„Museli jsme s ním počítat,” hájil se St. Vincent. „Vlastní tři panství a stádo prvotřídních plnokrevníků. Kdykoliv zavítá do klubu, vzroste můj zisk přinejmenším o pět tisíc liber.”

„Potom je to marnotratník,” ucedila přísně Lillian.

„V tom případě má u něho Daisy větší šanci,” nedal se Sebastian. „Bude potřebovat její peníze.”

„Je mi jedno, jak vhodný vám dvěma připadá. Jde o to, aby Daisy zůstala v Anglii. Jak často se uvidíme, když bude tvrdnout někde ve Skotsku?”

„Pořád je to blíž, než kdyby žila v Severní Americe,“ zdůraznil věcně Westcliff.

Lillian se obrátila k přítelkyni. Hledala v ní spojenkyni. „Řekni něco, Evie.”

„Podle mě nezáleží na tom, odkud pan Llandrindod pochází.” Naklonila se a uhladila kamarádce uvolněnou kadeř. „Daisy se za něho stejně neprovdá.”

„Proč myslíš?” zeptala se ostražitě Lillian.

Evie se na ni uculila. „Zkrátka… mám takový pocit.”

Poháněná touhou vrátit se brzy k rozečtené knize, osvojila si Daisy záhy pravidla hry. První hráč musel bez přešlápnutí poslat po travnaté dráze, bílou kouli zvanou jack. Vtip spočíval v tom, vrhnout tři další dřevěné koule, takzvané bowls, tak, aby se co nejvíc přiblížily jackovi.

Potíž tkvěla v konstrukci dřevěných koulí. Byly schválně asymetrické, takže se nikdy nekutálely rovně. Daisy se zakrátko naučila kompenzovat tento nedostatek tím, že je záměrně posílala víc vpravo nebo vlevo. Naštěstí hráli na zastřiženém trávníku s tvrdým podkladem, takže utkání dobře odsýpalo. Daisy se nemohla dočkat, až se vrátí k Honorii a záhadnému duchovi.

Jelikož se sešel týž počet mužů a žen, hrálo se v družstvech po dvou. Daisy byl přidělen Llandrindod, z něhož se vyklubal šikovný společník.

„Celkem vám to jde, slečno Bowmanová,” zvolal potěšené. „Opravdu jste začátečnice?”

„Skutečně,” odvětila vesele. Zvedla dřevěnou kouli a natočila její zploštělou plochu doprava. „Zřejmě se projevily vaše instrukce, pane.” Ustoupila dva kroky od startovní čáry a svižně míč pustila. Jako dobře mířená střela smetl protihráčovu kouli stranou a zastavil se pět centimetrů od jacka. Tím pádem vyhráli kolo.

„Výborně!” pochválil ji pan Rickett a vyčistil si brýle. Jakmile si je znovu nasadil na nos, zazubil se na Daisy a dodal: „Pohybujete se s nesmírnou grácií, slečno Bowmanová. Je radost vás sledovat.”

„S grácií nemá tento výsledek nic společného,” mínila upřímně dívka.

„Obávám se, že mě pouze provází štěstí začátečníka.”

Lady Miranda, štíhlá blondýnka s porcelánovou pletí, si se zájmem prohlížela své drobné ruce. „Proboha! Zlomila jsem si nehet!” zděsila se.

„Počkejte, pomohu vám. Doprovodím vás k židli,” nabízel se okamžitě Rickett, jako by si přerazila ruku, a snaživě ji odváděl pryč.

Daisy bleskově prolétlo hlavou, že kdyby pod nějakou záminkou vynechala hru, nemusela by se účastnit druhého kola. Jenže to by nebylo fér vůči spoluhráči. Lord Llandrindod se upřímně radoval z jejich úspěchu.

„Podívejme se, s kým se utkáme ve druhém kole,” prohodil nadšeně. Sledovali, jak o postup bojují Swift a slečna Leightonová proti Mardlingovi

a slečně Higginsonové. Z Mardlinga se vyklubal nejistý hráč. Některé hody se mu vysloveně dařily, jiné ošklivě kazil. Výkon jeho kolegyně byl mnohem vyrovnanější. Cassandra Leightonová propadla na celé čáře, zato si svoji neohrabanost vynahrazovala ustavičným hihňáním a štěbetáním. Zdálo se, že nepřetržité chichotání leze všem na nervy. S výjimkou Swifta.

Matthew se projevil jako útočný a taktizující soupeř. Každý hod si pečlivě promýšlel, pohyboval se zvolna a úsporně. Daisy si všimla, že bez výčitek svědomí smetá z cesty koule svých spoluhráčů, anebo posunuje jacka v jejich neprospěch.

„Pozoruhodně dobrý hráč,” špitl Llandrindod Daisy do ucha. Oči se mu třpytily. „Co myslíte, porazíme ho?”

V tu ránu Daisy zapomněla na rozečtenou knihu, čekající na ni v útrobách sídla. Vyhlídka na souboj s Matthewem Swiftem ji naplnila očekáváním.

„Pochybuji. Ale můžeme to zkusit, ne?”

Llandrindod se vděčně rozchechtal. „To samozřejmě můžeme.”

Vítězi semifinále se nakonec stali Swift a slečna Leightonová, ale i ostatní se báječně pobavili a odcházeli spokojení.

Zbývalo sehrát rozhodující kolo. Čtveřice postupujících posbírala koule a jacka a shromáždila se na startovní čáře. Každý tým dostane k dispozici čtyři koule, což znamená, že každý hráč bude mít dva pokusy.

Daisy se obrátila k Matthewu Swiftovi a shledala, že se na ni dívá. Poprvé od chvíle, kdy se tu objevil. Jeho pohled, přímý a vyzývavý, způsobil, že jí srdce poskočilo v hrudi a krev zabouřila v žilách s nebývalou prudkostí. Pocuchané vlasy mu spadaly do čela a na opálené pokožce ozářené sluncem se perlily drobné kapičky potu.

„Hodíme si mincí, abychom určili, kdo začne,” navrhl lord Llandrindod. Swift přikývl a odvrátil se.

Cassandra Leightonová vypískla nadšením, když los stanovil, že začínají.

Swift zručně poslal jacka do nejvýhodnější pozice na opačné straně dráhy.

Slečna Leightonová se chopila koule a přitiskla si ji k hrudi. Daisy ji podezírala, že tohle gesto udělala schválně, aby přitáhla pozornost ke svému nadmíru obdařenému poprsí. „Musíte mi poradit, pane Swifte,” zašveholila a vrhla na spoluhráče zpod dlouhých řas bezmocný pohled. „Měla bych hodit plochou stranou koule víc vpravo nebo vlevo?”

Američan k ní přistoupil a nastavil jí míč v rukou. Slečna Leightonová nad projevenou pozorností přímo zářila. Cosi jí zašeptal do ucha, prstem naznačil optimální dráhu. Dívka se k němu nakláněla stále víc a víc, až měli hlavy téměř u sebe. Daisy se zmocnila nelibost, která stoupala zvolna vzhůru, až se jí usadila v hrdle jako korková zátka.

Po chvíli Swift ustoupil, slečna Leightonová učinila několik graciézních kroků kupředu a pustila kouli. Avšak nevrhla ji dostatečnou silou, proto

několikrát poskočila a zastavila se přímo uprostřed dráhy. O to bude zbytek hry obtížnější. Ledaže by někdo obětoval jeden pokus, aby ji odpinkl stranou.

„Jen tak dál,” zamumlala Daisy.

Autorka nepovedeného hodu se prohýbala smíchy. „Proboha, to jsem tomu dala, že?”

„Ale vůbec ne,” prohodil mile Swift. „Kdyby to bylo lehké, neužili bychom si tolik zábavy.”

Daisy nechápala, proč je Matthew ke slečně Leightonové tak shovívavý.

Podle jejího názoru nepatřil k mužům, kteří nacházejí zalíbení v naivkách.

„Ted jste na řadě vy,” naléhal lord Llandrindod a vložil jí do rukou kouli.

Stiskla v prstech věkem poznamenané dřevo a otáčela je v dlaních tak dlouho, dokud nevycítila, že se ocitlo ve správné pozici. Zahleděla se na bílého jacka a představila si, jak by se k němu mohla její koule přiblížit. Tři kroky, pořádně švihnout paží a prudce mrštit koulí kupředu. Ted! Koule se jako řízená střela pečlivě vyhnula míči slečny Leightonové, v poslední vteřině se vychýlila a přistála těsně před jackem.

„Prvotřídní hod!” zvolal Llandrindod, zatímco diváci výskali a tleskali.

Daisy kradmo pokukovala po Matthewovi. Mdle se usmíval, provrtával ji pohledem, jako by hodlal pohlédnout až na dno její duše. Čas se zastavil. Snad poprvé se na Daisy někdo díval tímto výmluvným způsobem.

„Udělala jste to schválně?” prohodil vlídně. „Anebo jste zkrátka měla štěstí?”

„Jednalo se o dokonale promyšlený tah,” odvětila.

„O tom pochybuji.”

„Pročpak?” naježila se.

„Protože není v silách začátečníka takto záměrně zabodovat.”

„Zdá se, že mi nevěříte, pane.” Aniž vyčkala na mužovu reakci, křikla na svoji sestru: „Lillian, hrála jsem už někdy bowls?”

„Kdepak,” zazněla blesková odpověď.

Otočila se zpátky ke Swiftovi a vyzývavě na něj pohlédla.

„Abyste mohla jednat promyšleně,” prohlásil, „musela byste precizně odhadnout rychlost koule, požadovaný úhel odrazu, rotaci a bod, v němž vržený předmět začne ztrácet rychlost a změní dráhu. Dále byste byla nucena vzít v úvahu sílu protivětru. Kromě toho byste musela mít zkušenosti s chováním koulí na dráze.”

„Vy takhle hrajete?” prohodila ledabyle Daisy. „Já si jenom představila, jak by se měla koule kutálet, a hodila jsem ji.”

„Že by pořádná dávka štěstí a intuice?” Věnoval jí nadřazený pohled.

„Stejně nemůžete vyhrát.”

Daisy mu odpověděla tím, že o krok ustoupila, založila si paže a vyzvala ho: „Nyní jste na řadě vy.”

Swift se sklonil a potěžkal kouli v ruce. Objal ji dlouhými prsty a vydal se ke startovní čáře. Dívka cítila, jak je vzrušená. Vyprovázela jej pohledem a uvnitř se tetelila blahem. Nechápala to a pokoušela se tento pocit analyzovat. Jak je možné, že na ni má takový vliv? Jak to, že se ve Swiftově přítomnosti celá chvěje? Kdykoliv je poblíž, ostře si uvědomuje jeho přítomnost.

Prudce se rozmáchl a kouli pustil. Poslušně pospíchala po trávníku, dokonale napodobila manévr, jenž se povedl Daisy, kutálela se však s větší jistotou a přesností. Bez skrupulí odmrštila Daisyinu kouli stranou a uhnízdila se před jackem.

„Poslal moji kouli do výkopu,” protestovala Daisy. „To se smí?”

„Ach ano,” přisvědčil její spoluhráč. „Je to trochu nemilosrdné, avšak v souladu s pravidly. Výstižně se tomu říká ,mrtvá koule’.”

„Moje koule je mrtvá?” zeptala se rozhořčeně Daisy.

Swift čelil jejímu mračení nesmiřitelným pohledem. „Nikdy neváhej zasadit nepříteli zdrcující ránu.”

„Pouze člověk jako vy je schopen citovat Machiavelliho během nevinné společenské hry,” procedila Daisy skrze zaťaté zuby.

„Pardon,” připomněl se zdvořile lord Llandrindod, „ale teď jsem na řadě já.” Jakmile si všiml, že mu ti dva nevěnují žádnou pozornost, vydal se ke startovní čáře. Vzápětí se jeho míč řítil kupředu a skončil těsně za jackem.

„Vždycky hraji tak, abych vyhrál,” sdělil Swift Daisy.

„Jemináčku,” povzdechla si dívka. „Mluvíte jako můj otec. Napadlo vás někdy, že ostatní se sportům věnují pro samotnou radost ze hry? Že je považují za příjemný způsob trávení volného času? Anebo musíte ze všeho hned dělat otázku života a smrti?”

„Jestliže vás nevede touha po vítězství, je hra bezpředmětná.”

Cassandra Leightonová shledala, že si jí spoluhráč nevšímá a cítila povinnost zasáhnout. „Nyní jsem zřejmě na řadě já, pane Swifte. Byl byste prosím tak laskav a přinesl mi kouli?”

Matthew jí vyhověl, aniž by se na ni pořádně podíval. „Tady ji máte,” vyhrkl a vrazil kouli slečně Leightonové do rukou.

„Co kdybyste mi poradil…,” spustila snaživě dívka, ale hned nato zmlkla, neboť Daisy a Swift pokračovali v hašteření.

„Dobrá, pane Swifte,” pronesla mrazivě slečna Bowmanová. „Jestliže si neumíte užít prosté hry, aniž byste ji změnil ve válku, máte ji mít. Budeme hrát na body.” Netušila, kdo z nich vlastně přistoupil blíž, avšak pravdou zůstávalo, že v příštích okamžicích se nad ní hrozivě skláněl.

„Nemůžete mě porazit,” zasyčel tiše. „Jste začátečník a navíc žena. Nebylo by ode mě fér, abych vás za těchto okolností převálcoval. Ledaže bych vám poskytl jistý náskok.”

„Hrajete se slečnou Leightonovou,” připomněla mu kousavě. „Podle mě je

to handicap jako hrom. A mimochodem, snad se mi nepokoušíte sdělit, že se v téhle soutěži ženy nevyrovnají mužům?”

„O nic se nepokouším, na rovinu vám povídám, že schopnosti žen jsou nedostatečné.”

S Daisy zalomcoval hněv. Nejradši by do toho náfuky strčila, až by přistál v trávě. „Chcete boj, máte ho mít!” ucedila a vydala se k dráze.

Ještě po letech se bude vyprávět, že se jednalo o nejkrvežíznivější soutěž, jakou kdy Stony Cross Park zažil. Napřed se hrálo na třicet bodů, vzápětí na padesát, potom Daisy ztratila přehled o počtu. Přeli se o každou píď půdy, o každé pravidlo. Nad každým hodem dlouho přemýšleli, jako by na něm závisel osud národa. A zejména se soustředili na to, aby odpálili soupeřovu kouli do žlábku na kraji dráhy.

„Mrtvá koule!” radovala se Daisy, poté co perfektní ranou srazila Swiftův míč z trávníku.

„Zřejmě bych vám měl připomenout, slečno Bowmanová,” ucedil Matthew, „že cílem hry není vystrnadit mě z vytyčeného pole. Vaším úkolem je poslat kouli co nejblíže k jackovi.”

„Proč se potom sakra snažíte, abyste ty moje vystrkal z dráhy?” Daisy slyšela, jak slečna Leightonová zalapala ohromením po dechu. Pravá dáma totiž zásadně nekleje. Ani Daisy si za normálních okolností v nadávkách nelibovala, avšak vzrušení ze hry zapříčinilo, že se zapomněla ovládat.

„Přestanu vrážet do vašich míčů, když vy se nebudete strefovat do mých,” navrhl jí soupeř.

Dívka o nabídce krátce uvažovala. Bohužel smutnou skutečností zůstávalo, že posílat Američanovy střely mimo hřiště jí připadalo nesmírně zábavné.

„Ani za všechno konopí z Číny, pane Swifte!”

„Tak tedy dobrá.” Muž zdvihl otřískanou kouli a mrštil ji vpřed takovou silou, až s hlasitým třeskem narazila do Daisyiny.

Slečna Bowmanová úžasem otevřela pusu. Nevěřícně sledovala, jak se její dřevěný míč úhledně rozdělil na dvě poloviny, a každá zamířila na opačnou stranu dráhy. „Vy jste ji zničil!” zvolala a vrhla se na protivníka se zatnutými pěstmi. „A navíc jste házel mimo pořadí. Nyní měla být na řadě slečna Leightonová, vy bezohledný švindlíři!”

„Mně to nevadí,” ošila se stísněně Cassandra. „Vyhovuje mi, že se pan Swift ujal házení místo mě. Je o hodně zkušenější hráč než…” Hlas se jí vytratil, jakmile si uvědomila, že ji nikdo neposlouchá.

„Ted vy,” prohodil Swift k lordu Llandrindodovi, jenž byl nečekaným průběhem klání zcela vyveden z míry.

„Kdepak, kdepak!” Daisy vytrhla svému spoluhráči kouli z rukou. „Pán je příliš velký gentleman. Já ne.”

„Ne,” souhlasil s ní Matthew. „Vy gentleman rozhodně nejste.”

Daisy odhodlaně dokráčela k startovní čáře a vší silou mrštila koulí. Ta nabrala značnou rychlost a odpinkla Swiftův míč stranou. Chviličku nejistě vrávoral na místě, a pak se potupně svalil do žlábku. Dívka vrhla na soupeře vítězoslavný pohled a on jí posměšně poblahopřál.

„Řekl bych,” poznamenal Llandrindod, „že máte výjimečný talent, slečno Bowmanová. Dosud jsem neviděl začátečníka, který by si vedl tak dobře. Jak je možné, že se vám podaří, cokoliv si zamanete?”

„Beru si příklad z pana Swifta,” odvětila a neuniklo jí, jak se muž potutelně zakřenil.

Klání pokračovalo. A pokračovalo. Odpoledne se zvolna přehouplo v podvečer. Daisy si začínala uvědomovat, že postupně přišli o společnost lorda Llandrindoda, slečny Leightonové i většiny přihlížejících. I hrabě Westcliff by se očividně rád vrátil zpátky do domu, ale Swift a Daisy se na něho ustavičně obraceli jako na sudího. Důvěřovali pouze jeho úsudku.

Plynula hodina za hodinou a odhodlaní hráči byli natolik ponořeni do soupeření, že nedbali na hlad, žízeň ani únavu. Daisy by nedokázala přesně určit, kdy se vzájemné poměřování sil změnilo na neochotné uznávání sokových kvalit. Kdykoliv ji Matthew pochválil za zdařilý hod či ve chvílích, kdy ho kradmo sledovala, jak v duchu plánuje další tah a naklání přitom hlavu na stranu, zatetelilo se jí srdce v hrudi. Nestávalo se často, aby byl Daisyin skutečný život mnohem zábavnější než fantazie, které spřádala, avšak v tomto okamžiku k tomu došlo.

„Děti.” Westcliffův hlas prosycený sarkasmem je přiměl vytrhnout se nakrátko ze soustředění a pohlédnout na něho prázdnýma očima. Hrabě vstal ze židle a protahoval si ztuhlé svaly. „Obávám se, že váš souboj trvá na můj vkus příliš dlouho. Klidně hrajte dál, ale mě prosím omluvte.”

„Ale kdo nám bude soudcovat?” protestovala Daisy.

„Poněvadž nikdo z vás už dobrou půlhodinu nepočítá skóre,” ucedil Markus suše, „žádný rozhodčí není třeba.”

„Ale ano, počítali jsme,” hádala se Daisy. Otočila se k Swiftovi. „Kolik to je?”

„Netuším.”

Střetli se pohledem a dívka nedokázala potlačit rozpačité zachichotání. Mládencovy oči se pobaveně třpytily. „Myslím, že jste vyhrála.”

„Přestaňte se ke mně chovat blahosklonně,” napomenula ho. „Celou dobu jste vedl. Však já umím přijmout porážku. Patří ke hře.”

„Já se nechovám blahosklonně. Je to remíza. Už asi…,” Matthew zašátral v kapse u vesty po hodinkách. „Dvě hodiny.”

„Z čehož vyplývá, že ve skutečnosti jste si udržel vedení.”

„Dovoluji si vám připomenout, že po třetím kole jste se na mě dotáhla.”

„Oh! Zvonky pekelné!” ozval se zčistajasna Lillianin hlas. Zněl opravdu

rozčileně. Před drahnou dobou se odebrala do sídla, aby se prospala, a po probuzení zjistila, že klání pořád pokračuje.

„Celé odpoledne se hašteříte jako párek fretek a teď se hádáte, kdo je vítěz, jestli vás někdo včas nezarazí, budete se tu handrkovat do půlnoci. Daisy, jsi celá zaprášená a vlasy máš jako vrabčí hnízdo. Běž dovnitř a dej se do pořádku. Okamžitě.”

„Nemusíš na mě křičet,” odvětila krotce dívka a poslušně následovala sestru do domu. Ještě se ohlédla po svém protihráči a věnovala mu ten nejpřátelštější pohled, na jaký se dosud zmohla. Potom se otočila a zrychlila krok.

Swift začal sbírat dřevěné koule.

„Nechte je tady,” broukl Westcliff. „Služebnictvo je uklidí. Raději byste se měl připravit na večeři. Máte na to přibližně hodinu.”

Mladík poslušně položil koule na zem a spolu s hrabětem zamířil k sídlu.

Nespustil zrak z Daisyiny drobné postavičky, dokud mu nezmizela z očí.

Westcliffovi neunikl jeho fascinovaný výraz. „Co se týče dvoření, máte zcela originální přístup,” prohodil. „Nikdy by mě nenapadlo, že porazit Daisy ve společenské hře je zaručený způsob, jak přivábit její pozornost, ale vám se to očividně podařilo.”

Matthew sklopil hlavu, jako by ho nejvíc zajímal trávník pod nohama, a přinutil se k ledabylému tónu. „Já se slečně Bowmanová nedvořím.”

„V tom případě jsem si nejspíš špatně vyložil vaše sportovní zaujetí.”

Swift po něm střelil nevinným pohledem. „Přiznávám, že ji shledávám přitažlivou. Ale to neznamená, že se s ní míním oženit.”

„V tomto směru jsou sestry Bowmanovy poněkud nebezpečné. Jakmile poprvé upoutají váš zájem, začnete je považovat za ta nejvyzývavější stvoření, jaká jste kdy potkal. Avšak sotva zjistíte, jak jsou okouzlující, nemůžete se dočkat příštího setkání. Vaše zaujetí se podobá nevyléčitelné chorobě, prostupující kousek po kousku celou vaší bytostí. Začnete po nich toužit. Ve srovnání s nimi vám ostatní ženy začnou připadat bezbarvé a nudné. Vaše toužení se změní na posedlost, jež vás zvolna dohání k šílenství. Nedokážete na ně nemyslet…”

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte,” skočil mu Matthew do řeči. Povážlivě pobledl. On rozhodně nestojí o žádnou nevyléčitelnou nemoc. Člověk má v životě na vybranou. Ať si Westcliff plácá, co chce, v jeho případě jde výhradně o fyzickou záležitost. Nekřesťansky mocnou, protivnou tělesnou žádostivost, která mu sice jde příšerně na nervy, ale dá se potlačit silou vůle.

„Když to říkáte,” prohodil hrabě. Mládencovo prohlášení neznělo zrovna přesvědčivě.

Matthew se soustředěně díval do zrcadla postaveného na prádelníku z třešňového dřeva a pečlivě si přitom upravoval bílou naškrobenou večerní vázanku. Sužoval ho hlad, ale vůbec se mu nechtělo do jídelny, kde se konala zdlouhavá oficiální večeře. Pohyboval se ve společnosti, která mu nevyhovovala, a připadal si, jako by kráčel na vysoko zavěšeném úzkém prkně, kde každý chybný krok znamená pád do propasti.

Dneska ošklivě uklouzl. Neměl podlehnout pokušení a výzvu slečny Bowmanové okamžitě odmítnout, místo aby se hodiny věnoval té prostoduché hře.

Neudržel se, neboť Daisy mu připadala obdivuhodná, a dokud spolu soupeřili, věnovala mu plnou pozornost. Takovému svodu se neubránil. Je to ta nejvyzývavější, nejsvůdnější žena, s jakou se kdy setkal. V téhle malé osůbce se snoubí vášeň s něhou.

Ksakru! Jak zoufale touží po sblížení s ní! Matthew nechápal, jak se Llandrindod či ostatní muži dokážou v její společnosti chovat rozumně.

Nejvyšší čas převzít kontrolu nad situací. Udělá, co bude v jeho silách, aby dal Daisy dohromady s Llandrindodem. V porovnání s ostatními přítomnými mladými muži mu tenhle šlechtic připadal jako výhra. Ti dva by spolu mohli vést klidný život. Přestože se Llandrindod tu a tam neubrání a pochybí, jak ostatně činí většina pánů se sklony k zahálce, Daisy bude natolik zaměstnaná rodinou a svými knihami, že si ničeho nevšimne. A v případě že ano, přimhouří nad pokleskem svého chotě oko a nalezne útočiště ve světě svých snů.

Jenže Llandrindod nikdy nedocení, jakého požehnání se mu dostalo, když smí sdílet život s ženou, jako je ona.

Utopen v pochmurných úvahách sestoupil Matthew do přízemí, aby se přidal k davu přešlapujícímu před jídelnou. Dámy se ustrojily do pestrobarevných rób zdobených perličkami, krajkou a výšivkou. Pánové zvolili střízlivou čerň a zářivou bílou. Jednoduché barvy podtrhly lesk jejich společnic.

„Swifte,” ozval se za ním přátelský hlas jeho zaměstnavatele. „Pojďte sem. Chci, abyste tyto gentlemany seznámil s objemem naší předpokládané výroby.” Z Bowmanova pohledu neexistovala situace, v níž by se nehodilo

mluvit o kšeftu. Matthew se poslušně připojil ke skupince mužů stojících v rohu a způsobně odříkal údaje, o něž ho Thomas požádal.

K jeho přednostem patřila schopnost zapamatovat si dlouhou řadu čísel. Miloval cifry, líbilo se mu, jaké vytvářejí vzory, a že skrývají mnohá tajemství. Fascinovalo jej, že se jimi dá jednoduše vyjádřit i zcela složitý proces. V matematice, na rozdíl od života, vždycky existuje nějaké řešení, jasně daná odpověď.

Jenže zatímco hovořil, zachytil koutkem oka Daisy, její sestru a přítelkyně, a vzápětí se přestal soustředit.

Dívka měla na sobě máslově žluté šaty. Obepnutý živůtek ze zářivého saténu zdobený volány a opatřený hlubokým výstřihem svůdně zvýrazňoval křivku jejích drobných ňader. Tmavé vlasy měla důmyslně vyčesány nahoru, bohaté kadeře se proměnily v laškovné lokýnky, které jí spadaly na ramena a záda. Připadala mu dokonalá. Křehká a svůdná jako umělecké dílo mistra cukráře sloužící pouze pro ozdobu. Takové, jaké se nikdo neodváží sníst. Zatoužil strhnout jí živůtek z hrudi a svázat ji metry lesknoucích se stuh, které jej přidržovaly na místě. Kéž by směl ochutnat chuť její mléčné pokožky, malinových hrotů ňader…

„Opravdu se domníváte,” dolehl k němu hlas pana Mardlinga, „že zde zbývá prostor k rozšíření trhu? Přece jenom mluvíme o nižších vrstvách obyvatelstva. Bez ohledu na národnost je o nich známo, že se očistě věnují pouze zřídka.”

Matthew se přinutil upřít plnou pozornost k vysokému, pečlivě upravenému muži, jehož plavé vlasy se v záři křišťálových lustrů přímo třpytily. Dříve než odpověděl, si v duchu připomněl, že tento pán se rozhodně neptá ze škodolibosti. Bohatí lidé zhusta mívali o chudých zkreslené informace. Většinou se vůbec neobtěžovali o nich přemýšlet.

„Víte,” spustil proto mírně, „čísla jasně ukazují, že velkovýroba mýdla s sebou přinese rapidní snížení ceny. Z toho zase vyplývá, že odbyt vzroste o deset procent ročně. Všichni chtějí být čistí, pane Mardlingu. Potíž spočívá v tom, že kvalitní toaletní mýdlo je zatím velmi drahé a proto pro většinu lidí nedostupné.”

„Velkovýroba,” zamumlal Mardling a očividně se nad tím slovem zadumal. Trošku se přitom chmuřil. „Na vašem prohlášení se mi cosi nezdá… Připadá mi, jako byste spodinu nabádal, aby napodobovala lepší lidi.”

Matthew se rozhlédl po svých posluchačích. Všiml si, že Bowmanovi povážlivě rudne pleš, což nikdy nebývá dobré znamení. Westcliff mlčel, z jeho černých očí se nedalo nic vyčíst.

„Přesně o to tu jde, pane,” odvětil vážně. „Velkovýroba zboží, jako je kupříkladu oblečení a mýdlo, dává nemajetným příležitost dosáhnout téhož zdraví a důstojnosti, jako komukoliv z nás.”

„Ale jak se potom pozná, kdo je kdo?” durdil se Mardling.

Mládenec se na něho tázavě zahleděl. „Obávám se, že vám nerozumím.”

Do diskuze se zapojil Llandrindod. „Podle mě Mardlinga zajímá, jak se v takovém případě pozná rozdíl mezi trhovkyní a dámou z dobré rodiny, když budou obě vymydlené a nastrojené. A co pánové? Když budou všichni vzhledově stejní? Jak máme vůči nim zvolit přiměřené chování?”

Projevy snobství Matthewa ohromily. Pečlivě zvažoval odpověd. „Osobně jsem toho názoru, že se ženami se má jednat s úctou, a to bez ohledu na jejich společenské postavení.”

„Výborně řečeno,” broukl Westcliff, zatímco Llandrindod už už otvíral ústa, aby se s Američanem přel.

Vtom se překotně zarazil. Hraběti se nesluší odporovat. Mardling přesto naléhal: „Westcliffe, vám připadá rozumné pobízet chudinu, aby se povyšovala nad svoje možnosti? Pokládáte za správné předstírat, že mezi nimi a námi není žádný rozdíl?”

„Jediné riziko vidím v tom,” prohlásil oslovený tiše, „že někteří pohodlní lidé na sobě přestanou pracovat a nebudou usilovat o lepší postavení. O to, že bychom pozbyli naši předstíranou nadřazenost, strach nemám.”

Otevřené konstatování na Matthewa nesmírně zapůsobilo. Jeho obdiv k hraběti vzrostl.

Avšak Llandrindodovi zjevně nedopřávala klidu trhovkyně, jež by byla k nerozeznání od dámy s modrou krví. „Nebojte se, Mardlingu,” prohodil k muži po svém boku. „Na oblečení v podstatě nezáleží. Gentleman si vždycky ví rady a hravě určí, kam ženu zařadit. Pravá dáma hovoří kultivovaně a měkce, zatímco trhovkyně ječí a vládne vulgárním přízvukem.”

„Pochopitelně,” ušklíbl se Mardling, jemuž se značně ulevilo. Okatě se zachvěl a dodal: „Jenom si představte šmudlu z předměstí navlečenou do toalety… Sotva otevře pusu, hned víte, s kým máte tu čest.”

„Přesně tak,” chechtal se Llandrindod. „Děvečka v róbě se podobá chudobce v kytici růží.”

Ač mladý Skot prohodil tuto poznámku bez přemýšlení a rozhodně nehodlal nikoho urazit, rozhostilo se trapné ticho. Nevědomky se totiž otřel o Bowmanovu dceru Daisy, jejíž jméno v angličtině znamená právě sedmikrásku, chudobku.

„Hovoříte o nadmíru podivuhodné květince, pane,” ozval se Matthew, aby prolomil nepříjemné mlčení. „Zdá se prostinká, avšak v jednoduchosti se skrývá nesmírné kouzlo. Vždycky jsem měl za to, že sedmikráska se náramně hodí do jakéhokoliv aranžmá.”

Celá skupinka ihned začala souhlasně mručet. Ozývalo se: „vskutku” a

„přesně tak”.

Westcliff se na mládence pochvalně zadíval.

O několik minut později Matthew zjistil, že sedí u hlavního stolu po levici pána domu. Netušil, zda se jednalo o plánovaný tah, anebo narychlo domluvenou akci. Na tvářích mnohých přítomných se zračilo překvapení a nesouhlas. No považte! Čestné místo a připadne neurozenému hejskovi bůhví odkud!

Matthew bleskově skryl vlastní úžas. Shledal, že Thomas Bowman se nadouvá takřka otcovskou pýchou a Lillian vrhá na svého chotě výhrůžné pohledy, které by slabší náturu hravě vyděsily.

Večeře proběhla bez jakéhokoliv vzruchu, poté se hosté rozešli. Někteří muži si dopřávali na zadní terase portské a doutník, ženy požadovaly čaj. Hosté z řad omladiny se vydali do salonu, aby se věnovali stolním hrám a konverzaci.

Matthew zamířil na terasu. Vtom mu někdo zaklepal na rameno. Otočil se a spatřil Cassandru Leightonovou. Oči se jí čtverácky blýskaly. Duchaplná dívka k sobě dokázala bravurně přilákat pozornost.

„Pane Swifte,” zacvrlikala, „trvám na tom, abyste se k nám připojil v salonu. Nedovolím, abyste mě odmítl. Přichystaly jsme s Mirandou několik her, které vás bezpochyby zaujmou.” Cudně sklopila řasy a plaše zamrkala.

„Právě jsme se proti vám spikly, jak vidíte.”

„Spikly,” opakoval ostražitě mládenec.

„Ach ano.” Zachichotala se. „Dneska večer jsme si dovolily být kapku prostopášné.”

Salonní hry nikdy neměl v lásce. Vyžadovaly totiž jistou dávku frivolnosti a lehkovážnost v povaze nikdy neměl. Navíc bylo všeobecně známo, že ve shovívavé atmosféře britské společnosti se za hrou na fanty schovávaly úskoky a lsti, jež zaváněly skandálním chováním. A ostuda je něco, k čemu se Matthew odmítal propůjčit. Kdyby měl někdy dát v sázku svoji dobrou pověst, musel by k tomu mít zatraceně dobrý důvod. Rozhodně se nebude ztrapňovat nějakými ženskými vrtochy a vystavovat se možné hanbě.

Avšak dříve než stačil odpovědět, zahlédl koutkem oka něco žlutého. Daisy. Zlehka se zavěsila do lorda Llandrindoda a vydala se v jeho doprovodu do salonu.

Ozval se hlas rozumu a hlasitě argumentoval, že pokud se chce slečna Bowmanová zaplést s Llandrindodem, je to její věc. Žel bohu se v Matthewovi probudilo cosi primitivního, co přinutilo jeho nohy k pohybu.

„Výborně!” radovala se Cassandra Leightonová a směle se do něho zavěsila. „Bude to náramná švanda.”

V té chvíli Matthew dospěl k neveselému zjištění, že ona pudová část jeho osobnosti zčistajasna převzala vládu nad ním samotným. Zamračil se a nechal se dál vláčet slečnou Leightonovou, jež cestou nepřestávala plácat nesmysly.

V saloně se shromáždila skupina mladých lidí. Smáli se a klábosili. Ve

vzduchu se vznášelo očekávání. Kromě toho zaznamenal příchuť darebáctví, jako by se několik účastníků smluvilo, že někomu provedou nějakou čertovinu.

Matthew se zastavil na prahu a okamžitě vyhledal očima Daisy. Usadila se v křesle poblíž krbu, její společník se k ní snaživě nakláněl.

„Nejprve si zahrajeme ,na zvířata’,” zakřenila se Miranda. Počkala, až utichne chichotání, a pokračovala: „Pro ty, kdo neznají pravidla, je zopakuji. Jsou jednoduchá. Každá dáma si najde partnera opačného pohlaví. Pánové dostanou za úkol napodobit určité zvíře. Kupříkladu psa, prase, osla… a tak dál. Dámy odejdou z místnosti a zavážou si oči. Po návratu se pokusí nalézt své spoluhráče. Ti jim budou napovídat vydáváním příslušných zvířecích zvuků. Dívka, která najde svého společníka jako poslední, dá fant.”

Matthew v duchu zasténal. Nenáviděl hry, jejichž jediným účelem bylo udělat ze všech účastníků hlupáky. Patřil k lidem, kteří těžce snášejí pocit trapnosti, ať už vyvolaný záměrně či neúmyslně. Podobným situacím se vždycky důsledně vyhýbal.

Pohlédl na Daisy a shledal, že se nehihňá jako ostatní přítomné ženy. Tvářila se odhodlaně. Stůj co stůj se snažila zapadnout do téhle společnosti a chovat se jako ostatní prostomyslné nanynky. Sakra! Není divu, že sedávala potupně v koutě. Zdá se, že tady se vdavekchtivé děvče musí povinně zostudit.

„Budete mým partnerem, pane Swifte!” křikla na něho slečna Leightonová.

„Je mi velkou ctí,” odvětil Matthew zdvořile a ona se zachichotala, jako by pronesl bůhvíjaký vtip. Dosud se nesetkal se ženou, která by se vydržela nepřetržitě hihňat. Začal se obávat, aby z toho nakonec nedostala škytavku.

Salonem koloval klobouk s útržky papíru. Matthew si jeden vytáhl a přečetl.

„Kráva,” oznámil Cassandře a ta se spokojeně zahihňala.

Připadal si jako idiot. Slečna Leightonová spolu s ostatními dámami opustila salon.

Muži se strategicky rozmístili po místnosti. Hýkali smíchy. Těšili se, jak do nich budou vrážet nevidoucí ženy a šátrat po nich rukama.

Tu a tam se ozývaly očekávané zvuky.

„Kvá!”

„Mňau!”

„Čimčará!”

Následoval bujarý řehot. Jakmile vstoupily ženy se zavázanýma očima, strhla se úplná kakofonie zvířecích skřeků. Znělo to jako poplach v zoo. Dámy se vydaly hledat své partnery, a přitom zakopávaly o vřeštící, pípající a chrochtající muže.

Matthew se v duchu modlil, aby do salonu nezabloudil Westcliff, Hunt, anebo, nedejbůh dokonce sám Bowman. To by fakticky nepřežil.

Jeho důstojnost utrpěla smrtelnou ránu ve chvíli, kdy zaslechl hlas Cassandry Leightonové: „Kde je pan Kráva?”

Oslovený si ztěžka povzdechl. „Búúú,” vydal ze sebe chmurně, načež se ozvalo radostné zachichotání. Vtom ji uviděl. Kráčela nejistě k němu a chytala každého, kdo se jí postavil do cesty. Prodírala se hemžícím se davem a snažila se ve změti všemožných zvířecích hlasů určit ten pravý.

„Pane Krávo!” volala zoufale. „Ozvěte se!” Matthew se zakabonil. „Búúú!”

„Ještě jednou!” naléhala.

Měla přenáramné štěstí, že díky šátku uvázanému přes oči neviděla, jak vražedně se její spoluhráč tváří. „Búúú!”

„Chichichi. Chichichi. Chichichi.” Blížila se k němu s předpaženýma rukama, naprázdno svírala prsty. Vzápětí ho popadla v pase a sklouzla dlaněmi dolů. Matthew ji chytil za zápěstí a osvobodil se od jejích doteků.

„Že bych našla svoji kravičku?” zeptala se lascivně a přimkla se k němu blíž.

Nesmlouvavě ji od sebe odstrčil. „Ano.”

„Hurá!” vykvikla a sňala si šátek z očí.

I ostatní se úspěšně párovali, hlasy jednotlivých zvířat postupně umlkaly. Zbyl pouze jediný zvuk - jakýsi chabý pokus napodobit nějaký hmyz. Saranče? Cvrčka?

Matthew si mohl vykroutit krk, aby zjistil, kdo je tím nešťastníkem. Zaznělo volání, trylky veselého smíchu. Dav se rozestoupil a odhalil Daisy Bowmanovou. Sundávala si šátek z očí. Lord Llandrindod provinile krčil rameny.

„Tohle není hlas cvrčka,” bránila se Daisy. Cudně se zardívala, ale vesele se smála. „Znělo to, jako byste kloktal.”

Propána! Swift nakrátko zavřel oči. Bude to Daisy!

Zdálo se, že výsledek hry Cassandru nevýslovně těší. „Prohrála,” poznamenala.

„O tom není pochyb,” podpořila ji rozzářená Miranda. Přistoupila k neúspěšnému páru. „Nedá se nic dělat, musíte se vykoupit, drahá.”

Daisy zvážněla. „Jak… vykoupit?”

„Říká se tomu hra na čekanku,” vysvětlila jí lady Miranda. „Stoupnete si ke zdi a vylosujete si z klobouku jméno nějakého muže. Pokud vás odmítne políbit, zůstanete v koutě, a budete tahat papírky tak dlouho, dokud se nenajde ochotný gentleman, který přijme vaši nabídku.”

Dívka se dál statečně zubila, přestože jí z líček vyprchala všechna barva, až na dvě nepřirozeně rudé skvrny na každé tváři.

A sakra, pomyslel si zkroušeně Matthew.

Bohužel nešlo o nevinnou zábavu, jak se na první pohled zdálo. Tento

incident byl s to odstartovat vlnu pomluv, z nichž mohl snadno vzniknout skandál. A to nesmí připustit. Ne kvůli Daisy, anebo kvůli její rodině, popřípadě jeho… Ne, na tohle odmítal myslet.

Bez přemýšlení vyrazil kupředu, ale slečna Leightonová ho popadla za paži a zaryla mu dlouhé nehty do rukávu. „Nemíchejte se do toho,” varovala jej.

„Každý hráč musí počítat s následky.” Ač se uculovala, pohled měla nevýslovně tvrdý, což se Matthewovi vůbec nelíbilo. Byla rozhodnutá vychutnat si každou vteřinu Daisyina ponížení.

Ženy jsou nebezpečná stvoření.

Rozhlédl se po místnosti a spatřil, že přítomní pánové jsou plni očekávání. Žádný z nich by si nenechal ujít příležitost políbit slečnu Bowmanovou. Swift by je nejradši poslal jednoho po druhém k zemi a utekl s Daisy do bezpečí. Místo toho bezmocně sledoval, jak jí ochotně nesou klobouk a ona se s odvrácenou hlavou roztřesenými prsty probírá útržky.

Vytáhla los, mlčky si jej přečetla a svraštila tmavé obočí. Všichni ztichli, ozvalo se několik toužebných povzdechů. Aniž vzhlédla, oznámila Daisy očekávané jméno.

„Pan Swift.” Zastrčila papírek zpátky do klobouku, dřív než jej někdo stačil překontrolovat.

Matthewa se zmocnil pocit, že se mu srdce zastavilo v hrudi. Nebyl si jist, zda se situace zlepšila či dramaticky zvrtla.

„To není možné,” sykla slečna Leightonová. „Nemůžete to být vy.” Mladík se na ni téměř nepřítomně zadíval. „Proč ne?”

„Protože jsem vaše jméno do klobouku vůbec nedala!”

Náhle se tvářil neproniknutelně. „Vaše opomenutí, jak se zdá, někdo promptně napravil,” poznamenal a vymanil se z jejího sevření.

Zatímco se k Daisy blížil, v sále se rozhostilo nervózní ticho rušené tu a tam rozechvělými útržky potlačovaného veselí. Dívka se statečně ovládala, nicméně v obličeji pozoruhodně střídala barvy. Byla napjatá jako struna. Přinutila se k bezstarostnému úsměvu, avšak Matthewovi neuniklo, jak jí zběsile pulzuje žilka na krku. Toužil k ní přitisknout ústa a ukonejšit ji.

Postavil se před Daisy. Pokoušel se zachytit její pohled a vyčíst z něho její myšlenky.

Kdo má v této situaci navrch?

Zdánlivě on… Avšak byla to ona, kdo vyřkl jeho jméno. Vybrala si ho.

Proč?

„Slyšela jsem vás během hry,” špitla tak tiše, aby jí nikdo jiný nerozuměl.

„Bučel jste jako kráva v posledním tažení.”

„Soudě podle výsledku, ukázala se moje kráva být přesvědčivější než Llandrindodův cvrček,” zdůraznil.

„Jakýpak cvrček? Myslela jsem, že někomu uvízla v krku rybí kost.”

Matthew důstojně potlačil smích. Ač zmatená a rozčilená, připadala mu Daisy natolik žádoucí, že měl co dělat, aby se na ni nevrhl a nepřivinul k sobě. Místo toho prohodil: „Takže pojďme na to, ať to máme za sebou, ano?”

Kéž by se Daisy tolik nepýřila! Mléčná pleť bez skrupulí zvýraznila krvavý ruměnec.

Mladík přistoupil k dívce a všichni shromáždění kolektivně zadrželi dech. Ti dva se tělem téměř dotýkali jeden druhého. Slečna Bowmanová zaklonila hlavu a zavřela oči. Nepatrně našpulila rty.

Vtom ji Matthew nečekaně popadl za ruku a chvatně ji políbil na klouby prstů.

Daisy na něj udiveně vytřeštila zrak. Připadala mu zcela vyvedená z míry.

Obecenstvo zaburácelo smíchy, někteří přítomní Matthewa škádlivě plísnili za to, že je převezl.

Pánové začali trousit nejapné vtípky. Swift se otočil k Daisy a pronesl vlídným, leč nesmlouvavým tónem: „Před hodinou jste se nechala slyšet, že před spaním míníte navštívit svoji sestru. Smím vás k ní doprovodit?”

„Ale vy nemůžete odejít!” ozvala se dotčeně Cassandra. „Vždyť jsme sotva začali.”

„Děkuji za nabídku,” odsekla Daisy. „Paní hraběnka ještě chvíli počká.

Dobře se zde bavím.”

Muž ji probodával pohledem. Z náhlé změny dívčina výrazu vyčetl, že pochopila, o co tu jde.

Žádal ji o laskavost, kterou mu dlužila.

Okamžitě pojďte se mnou, vyzýval ji pohledem, a nehádejte se.

Neušlo mu, že by ho nejradši odmítla, ale smysl pro čest jí to nedovolil.

Dluhy se musí platit.

Bolestně polkla. „Na druhou stranu…,” málem se zadusila vlastními slovy.

„Jsem sestře slíbila, že si s ní vypiji čaj.”

Matthew jí nabídl rámě. „K vašim službám, slečno Bowmanová.”

Ozvalo se několik protestů, ale ve chvíli, kdy překračovali práh, už společnost organizovala novou hru. Bůh ví, k jakým drobným skandálům ještě dneska dojde. Avšak pokud se netýkají jeho ani Daisy, jsou Swiftovi dočista ukradené.

Sotva se octli v hale, slečna Bowmanová se ho pustila. O několik kroků dál je přivítaly zívající dveře knihovny. Místnost zela prázdnotou, proto tam Daisy mlčky zamířila.

Matthew ji následoval. Pečlivě za sebou zavřel, což se sice neslušelo, avšak na chodbě naštěstí nikdo nebyl.

„Proč jste to udělal?” uhodila na něho vzápětí Daisy.

„Připravil vás o společenské hry?” Z míry vyvedený mladík se uchýlil k přehnaně kritickému tónu. „Neměla jste tam co pohledávat a dobře to víte.”

Dívka se natolik rozohnila, až se zdálo, že metá očima blesky. „A kde jsem měla být, pane Swifte? Zavřená s románem v knihovně?”

„Lepší nevhodná četba než veřejný skandál.”

„Mýlíte se. Octla jsem se ve společnosti, do níž patřím, a chovala jsem se stejně jako ostatní. Dobře jsme se bavili, dokud jste všechno nezbabral!”

„Já?” Matthew nevěřil svým uším. „Já že jsem vám zkazil večer?”

„Ano.”

„Čím?”

Vyčítavě se na něho zadívala. „Nepolíbil jste mě.”

„Já…” Dočista ho tím zaskočila. Hleděl na ni a netušil, co na to říct.

„Vždyť jsem vás políbil.”

„Na ruku,” špitla zarmouceně. „Což se nepočítá.”

Náhle si připadal naprosto vykolejený, po někdejším sebevědomí nezůstalo ani stopy. Dokonce cítil potřebu ospravedlňovat se. „Měla byste mi být vděčná.”

„Za co?”

„Copak to není jasné? Zachránil jsem vaši čest.”

„Kdybyste se mě nezdráhal políbit,” odsekla, „moje reputace by naopak vzrostla. Avšak vy jste mě veřejně odmítl. Vyslal jste tím k Llandrindodovi, Mardlingovi a ostatním jasný signál, že se mnou není něco v pořádku.”

„Ale já vás přece neodmítl.”

„Jenže to tak vypadalo, vy nevychovanče!”

„Nejsem nevychovanec. Nevychovanec bych byl, kdybych vás přede všemi líbal.” Odmlčel se, než podrážděně dodal: „A co se týče vaší osoby, ubezpečuji vás, že máte vše, co má žena mít. Proč o sobě vlastně pochybujete?”

„Všeobecně se ví, že jsem čekanka. A o můj polibek nikdo nestojí.”

Tohle už na něj bylo trochu moc. Daisy Bowmanová se na něho zlobí, protože neudělal to, o čem už dlouho snil. Choval se přece čestně, čert aby to spral! A namísto ocenění se dočkal zatracení.

„To jsem opravdu tak hrozná?” naléhala. „Opravdu byste se musel tolik přemáhat?”

Léta po ní marně toužil. Tisíckrát si v duchu opakoval důvody, proč ji nemůže mít. Situace byla o hodně snazší a snesitelnější, když mu dávala na vědomí, že jím pohrdá. Chápal, že nemá smysl konejšit se falešnou nadějí. Avšak možnost, že na něho změnila názor, že je ochotná oplácet jeho city, ho naplnila omračující radostí.

Ještě chvíli a neudrží se.

„Nechápu, jak to ostatní ženy dělají, že k sobě přivábí muže,” svěřovala se mu podrážděně. „Konečně jsem dostala příležitost něčemu se přiučit, a vy jste mě o ni připravil, vy…” Odmlčela se a přes obličej jí přelétl mrak, když

spatřila Matthewův výraz. „Proč se tak tváříte?”

„Jak?”

„Jako byste nevýslovně trpěl.”

Trpěl. Ano. Tuhle bolest chlap zakouší, když roky marně touží po určité ženě, šťastnou shodou okolností se s ní octne o samotě a ona mu vyčítá, že ji nepolíbil, zatímco on by z ní nejradši strhal šaty a okamžitě se jí zmocnil.

Chce něco zažít? Matthew byl víc než připravený uštědřit jí životní lekci. Čelil takovému napětí a žádostivosti, až se bezděčně šklebil. Ztrácel nad sebou vládu. Proto se soustředil na dýchání. Hezky zhluboka dýchat. Jenže místo kýžené úlevy po Daisy prahl ještě zoufaleji. Obcházely ho mrákoty, vidění zastírala rudá clona.

Aniž si uvědomoval, že se po ní natahuje, pojednou svíral svou vyvolenou v náruči. Žlutým saténem prosakovalo omamné teplo jejího těla. Zdála se mu lehoučká a poddajná jako kočka. Snadno ji zdvihl a opřel zády o stěnu.

Dívka na něho třeštila užaslé tmavé oči. „Co to provádíte?”

„Chci, abyste mi odpověděla na jednu otázku,” vysoukal ze sebe Matthew.

„Proč jste předstírala, že jste si vylosovala zrovna mě?”

Sledoval, jak se v jejím obličeji střídají emoce - překvapení, vina, stud. Zčervenala jako pivoňka. „Nechápu, co tím myslíte? Na papíře stálo vaše jméno. Neměla jsem na vybranou…”

„Lžete,” prohlásil ostře a srdce se mu zastavilo. Odmítá přiznat barvu. Ale ani nic nepopírá. Karmínová červeň jejích tváří se zvolna měnila v nach.

„Dozvěděl jsem se, že útržek s mým jménem nebyl do klobouku vůbec vložen,” pokračoval stísněně. „Přesto jste je vyslovila. Proč?”

Oba věděli, že existuje pouze jediný důvod. Matthew nakrátko zavřel oči.

Cítil, jak se mu v žilách bouří krev.

Dolehl k němu Daisyin váhavý hlas: „Jenom mě zajímalo, co… Jak se…

Prostě mě to zajímalo.”

V životě nepodstoupil větší pokušení. Snažil se přinutit svoje ruce vzdát se elegantních křivek schovaných ve žlutém saténu, ale odmítaly ho poslechnout. Líbilo se jim dotýkat se křehkého dívčího těla. Nedokázal odtrhnout zrak od smyslných rtů, té nepatrné, avšak nanejvýš zvoucí linky uprostřed spodního rtu. Jediný polibek, pomyslel si zoufale. Snad si může dopřát alespoň tohle. Jenže…, pokud si dovolí tento nepatrný poklesek a políbí ji, bude vůbec schopen s tím přestat?

„Daisy…” Pokoušel se najít slova, jimiž by situaci zmírnil, nedokázal však souvisle mluvit. „Hodlám vašem otci oznámit…, při první příležitosti…, že si vás nemohu za žádných okolností vzít.”

Ani se na něho nepodívala. „Proč jste mu to neoznámil rovnou?”

Protože ji chtěl přinutit, aby si ho konečně všimla. Protože toužil předstírat, alespoň na chvíli, že má na dosah něco, o čem se neodvažoval ani snít. „Přál

jsem si vás pozlobit.”

„Inu, to se vám povedlo!”

„Nikdy jsem nebral jeho nabídku vážně. A nikdy se s vámi neožením.”

„Protože jsem čekanka?” zeptala se trucovitě.

„Ne, tohle není ten důvod.”

„Jsem škaredá.”

„Daisy, přestala byste prosím…”

„Nestojím vám ani za jediný polibek.”

„Dobrá!” vyštěkl Matthew. Cítil, jak ho opouští zdravý rozum. „Ksakru!

Vyhrála jste. Políbím vás.”

„Proč?”

„Kdybych vám nevyhověl, nepřestala byste si stěžovat.”

„Na to už je pozdě! Měl jste mě políbit přede všemi v salonu, ale vy jste to neudělal. Zato teď, když jste mě připravil o příležitost sblížit se s někým jiným, mi nabízíte jakousi cenu útěchy, a s tím já se nikdy nespokojím!”

„Cenu útěchy?”

Daisy se dopustila zásadní chyby. Svůj přehmat si uvědomila ve chvíli, kdy zrádná slova vypustila z úst. A zpečetila jimi svůj osud.

„Myslela jsem tím, že mi nejste ničím povinován. Ani takzvanou cenou útěchy,” hlesla bez dechu. Snažila se mu vykroutit. „Chápu, že nemáte chuť mě líbat, takže…”

„Řekla jste, že se nespokojíte s cenou útěchy.” Nesmlouvavě si ji k sobě přitáhl. „Což znamená, že po mně požadujete víc.”

„Kdepak, mýlíte se,” vyhrkla. „Opravdu. Nic mi…” Tlumeně vykřikla, když se nad ní sklonil, načež se rozhostilo hrobové ticho.

Jak nezměrné chyby se dopustil, pochopil Matthew v okamžiku, kdy se jejich rty střetly. Nic na světě se totiž nevyrovnalo pocitu, který zakoušel, když svíral Daisy v náruči. Od nynějška je navěky ztracen. Bůh mu pomáhej, je mu to lhostejné.

Daisyina ústa byla horká a měkká jako sluneční paprsky, jako bílá záře linoucí se z nenasytného ohně. Když se jich zlehka dotkl špičkou jazyka, zalapala dívka po dechu. Zvolna mu klouzala dlaněmi po pažích vzhůru, až se mu rukama opřela o ramena. Vzápětí ucítil, jak se mu její štíhlé prsty noří do vlasů. Bránila mu, aby se od ní nemohl odtáhnout. O to nemusela mít strach. Nic by ho nedokázalo přimět, aby s tím přestal.

Prsty se mu mírně chvěly, když ji otevřenou dlaní uchopil za bradu a něžně ji přiměl zvednout hlavu. Zalykal se opojností sladkých rtů, touha v něm rostla a hrozilo, že nad sebou každou chvíli ztratí vládu. Dychtivě plenil dívčina ústa, dobýval je hloub a tvrději, dokud Daisy nezačala dlouze oddechovat a důvěřivě se k němu přimkla.

Nebránil se. Jen ať si uvědomí sílu jeho svalnatého těla. Objal ji a podepřel v zádech, mírně se rozkročil. Soustředil se na živůtek šatů. Nejradši by ho rozerval a pokochal se poklady, jež v sobě ukrývá.

Místo toho dovolil prstům vklouznout do dívčiných vlasů a spokojil se obdivováním dlouhé sněhobílé šíje. Rty zlehka pátral po žilce, jíž si předtím všiml. Náhle ucítil nepatrné vibrace. Daisy zasténala.

Posbírala veškerou sílu a vykroutila se z mužova sevření. Kvapně od něho ustoupila a nevidoucíma očima zírala na knihy vázané v kůži. Opřela se rukama o mahagonovou polici a pokoušela se ovládnout splašený dech.

Matthew se postavil za ni a přikryl její dlaně svými. Všiml si, jak ztuhla a napřímila úzká ramena. Přimkl se hlavou k její skráni a ústy zapátral po sametové mušli ouška. Omámeně si pohrával s ušním lalůčkem a ostře vnímal, jak se dívka chvěje.

„Nechte toho,” poručila mu ochraptěle a odtáhla se.

Jenže on nedokázal přestat. Následoval ji a bez zábran se mazlil s křivkou alabastrového hrdla, z něhož stoupala slabá, omamná vůně. Když vystopoval obzvlášť citlivé místečko, dívka úžasem nadskočila. „Nevěděl jsem, že…” Nemohl se jí nabažit, nesvedl odtrhnout ústa od hedvábné pleti. Daisy se

prudce nadechla. Ucítil, jak bezmocně zatíná ruce v pěst.

Jednu z nich propustil na svobodu a spočinul dlaní na obnažené hrudi přímo nad oblinou drobných ňader. Dívka následovala jeho příkladu a přitiskla Matthewovy prsty silněji ke svému tělu, jako by bylo nutné spojit úsilí, aby uklidnili její vyplašené srdce.

Mladík se zoufale bránil pokušení. Nejradši by Daisy popadl do náruče a odnesl na nejbližší pohovku. Toužil se s ní milovat. Ztrácet se v ní, dokud se hořké vzpomínky nerozpustí v dívčině sladkosti. Avšak o tuto příležitost přišel dávno předtím, než se vůbec poznali.

Neměl Daisy co nabídnout. Jeho život, jméno, osobnost, kterou se stal…, to všechno nepředstavovalo víc než pouhou iluzi. A je pouze otázkou času, kdy se vše provalí.

Ke své zlosti si všiml, že nevědomky popadl do ruky saténovou sukni, jako by se chystal ji vykasat. Mezi snědými prsty se třpytil žlutý satén. Představil si, jak hladká látka pevně lne k štíhlému tělu a s jakým požitkem by je osvobodil. Zíral na svoji dlaň, jako by patřila někomu jinému. Zvolna povoloval sevření, hezky jeden prst po druhém, až mu satén vyklouzl z ruky.

Obrátil milou k sobě a zadíval se do hlubin jejích tmavých očí.

„Matthewe…,” oslovila jej rozechvěle.

Poprvé vypustila z úst jeho křestní jméno. Málem jí nedokázal odpovědět.

„Ano?”

„Jde mi o způsob, jakým jste se nedávno vyjádřil… Neřekl jste, že si mě za žádných okolností nevezmete. Prohlásil jste, že si mě nemůžete vzít. Proč?”

„Poněvadž náš svazek nepřichází v úvahu,” prohlásil nesmlouvavě, „je zbytečné o čemkoliv diskutovat.”

Daisy se zamračila. Našpulila rty způsobem, že by je nejraději znovu začal líbat.

Vzpomněl si, jak chladně se k němu chovala, když rodinu navštěvoval v jejich newyorském domě. S přenáramnou zdvořilostí mu dávala jasně najevo, že ho nemůže ani cítit. Vlastně jí byl tenkrát za to opovržení vděčný, neboť představovalo jistý druh obrany. Nyní však nemohl opominout skutečnost, že ji očividně přitahuje. Potěšilo ho to. Nejradši by ji přiměl, aby to přiznala. Opakovaně. V zápalu vášně. Nepatřičnost takové představy ho vrátila zpátky do reality.

Ustoupil stranou s úmyslem nechat ji odejít. Daisy uposlechla němou výzvu a protáhla se kolem něho.

Bezděčně se přitom dotkla Swiftovy paže. To rozhodlo. Popadl ji za zápěstí a vzápětí opět svíral slečnu Bowmanovou v náruči. Nedokázal se ovládnout. Zmocnil se panenských úst a utápěl se v neskonalé slasti. Daisy se k němu přimkla, bezmocně zabořila prsty do tuhé látky kabátce.

Vtom si Matthew uvědomil, že nad sebou dočista ztrácí kontrolu. Překotně

se od Daisy odtrhl a tiše zasténal. Zaklel a odstrčil ji od sebe.

Okamžitě z knihovny utekla. Lem žlutých šatů se zavlnil, prosmýkl se pootevřenými dveřmi a vzápětí zmizel jako paprsek zapadajícího slunce.

Mladík se zarazil. Netušil, jak se bude moci ještě někdy podívat Daisy do očí. A chovat se k ní, jako by se mezi nimi nic nestalo.

K povinnostem paní venkovského sídla patřilo starat se o nájemce půdy a vesničany. Znamenalo to radit jim v těžkých situacích, nabízet pomocnou ruku a v případě potřeby zabezpečit těm nejchudším jídlo a ošacení. Lillian se této role dobrovolně ujala a vedla si na výbornou, dokud jí v těchto aktivitách nezabránilo pokročilé těhotenství.

Nemělo význam žádat Mercedes, aby za ni zaskočila - na takový úkol byla matka příliš neomalená a netrpělivá. Nesnášela nemocné, staří lidé se v její společnosti necítili dobře a cosi v tónu jejího hlasu způsobovalo, že se miminka rozplakala, sotva žena otevřela pusu.

Čili závazek logicky připadl Daisy. Té návštěvní den vůbec nevadil. Ráda se ujala řízení kočáru taženého poníkem. Rozvážela potřebným dary a těm, co špatně viděli, ochotně něco přečetla. S gustem se podělila o novinky se sousedy. Nejlepší na tom bylo, že se jednalo o neformální pochůzky. Nemusela si tudíž lámat hlavu s módou či etiketou. Do vesnice s chutí jezdila i z jiného důvodu… Měla co na práci a dostala se pryč ze sídla, kde ji ustavičně pronásledovaly myšlenky na Matthewa Swifta.

Od té příšerné salonní hry, jež vyústila v líbání v knihovně, uplynuly tři dny. Na mužově chování se od té doby vůbec nic nezměnilo - dál byl odtažitý a zdvořilý.

Daisy téměř dospěla k přesvědčení, že se jí všechno jenom zdálo, avšak kdykoliv se octla poblíž Matthewa, cítila, jak to mezi nimi zajiskřilo a její žaludek začal metat kozelce.

Toužila si o incidentu s někým promluvit, ale příliš se styděla. Přiznání považovala za zradu, ačkoliv netušila, koho přesně se úskok týká. Věděla pouze to, že nic není takové jako dřív. Špatně spala, proto si ve dne připadala nedůvtipná a nesoustředěná.

Zprvu se domnívala, že na ni leze nějaká nemoc. Zašla proto za hospodyní, popsala jí jednotlivé příznaky, načež obdržela lžíci odporného ricinového oleje. Ani trošku jí nepomohl. Ba co hůř - nedokázala se soustředit na své knihy. Pročítala tytéž stránky stále dokola, avšak nikterak ji nezaujaly.

Neměla ponětí, jak se dát opět do pořádku. Napadlo ji, že bude nejlepší, když se přestane zabývat vlastní osobou a začne myslet na ostatní.

Ráno již pokročilo, když se usadila do otevřeného kočáru taženého podsaditým hnědým poníkem jménem Hubert. Vezla porcelánové nádoby s jídlem, štůčky flanelu, kola sýra, balíčky skopového masa nadívaného

turínem, slaninu, čaj a lahve portského.

Návštěvy většinou probíhaly v příjemné atmosféře, vesničané se očividně těšili Daisyinou milou společností. Někteří ji dokázali rozesmát, když jí nesměle líčili, jak to chodilo za starých časů, když za nimi přijížděla matka pana hraběte.

Ovdovělá hraběnka nabručeně rozdávala dárky a očekávala za ně příval vděčnosti. Když se jí ženy hluboce neukláněly, kysele se jich zeptala, zda mají ztuhlá záda či co. Dále předpokládala, že s ní musí lidé probírat, jak pokřtí svoje děti. Poučovala je v otázkách náboženství i hygieny. Ovšem nejhorší byl způsob, jakým převážela potraviny. Maso, zeleninu i sladkosti jednoduše nasypala do velké plechové krabice a předávala je v podobě nechutné směsky.

„Proboha!” zhrozila se Daisy, zatímco stavěla na stůl jednotlivé nádoby.

„Chovala se k vám jako stará čarodějnice z pohádky…” Nato patřičně dramatickým hlasem převyprávěla dětem příběh o Jeníčkovi a Mařence. Drobotina se vesele chichotala a schovávala se pod stolem. Uličnicky na dívku pokukovala ze své skrýše.

V závěru návštěvního dne měla notýsek plný poznámek. Nemohli bychom sehnat nějakého očního lékaře, který by prohlédl starou paní Hearnsleyovou? Citelně se jí horší zrak. Směli by Bluntovi dostat od hospodyně pro panímámu další láhev medicíny na špatné trávení?

Slíbila, že všechny dotazy ihned přednese manželům Westcliffovým, posadila se na kozlík vyprázdněného vozu a zamířila zpátky do Stony Cross Parku.

Počínalo se smrákat, urostlé duby a kaštany vrhaly na cestu za vesnicí dlouhé stíny. Tato část Anglie se zatím nezbavila lesů ve prospěch továren, které se rozrůstaly kolem velkých měst. Příroda si zachovala panenskou nevinnost a vypadala jako z jiného světa. Brázdily ji nezpevněné pěšiny, nad nimiž se klenuly mohutné větve hustě pokryté svěžím listím. Ztrácely se v mlžném oparu a zdály se být zahaleny tajemstvím. Jako by střežily hájemství starobylých druidů, pradávných vládců a jednorožců. Nad hlavou jí neslyšně prolétla hnědá sova. Obloha se převlékala do nočního hávu.

Všude panovalo ticho rušené pouze drkotáním vozíku a zvoněním Hubertových podkov, když kůň stoupl na kámen. Náhle povážlivě zrychlil krok a Daisy pevně sevřela opratě. Poník znervózněl, neklidně pohazoval hlavou ze strany na stranu.

„Jenom klid, chlapče, uklidni se,” chlácholila jej dívka a vší silou ho držela, aby se na hrbolaté cestě nedal do běhu. „Nelíbí se ti v lese, co? Nemáš se čeho bát. Za chvíli z něj budeme venku.”

Hubert se nepřestával plašit, dokud okolní vegetace nezřídla a nad hlavou jim ustalo ševelit listí. Sluncem vysušenou pěšinu z jedné strany lemoval les, z druhé louka.

„Vidíš, už se nemáš čeho děsit,” uklidňovala Daisy koně. „Všechno je v nejlepším pořádku, nevidíš?”

Jak se později ukázalo, její prohlášení bylo poněkud předčasné.

Z hustého porostu se ozvalo zlověstné zapraskání. Hubert znepokojeně zařehtal a pohodil hlavou. Následovalo hluboké zvířecí zamručení, z něhož dívce naskočila husí kůže.

Panebože, co je to?

Vtom se z houští vyloupl obrovitý temný stín a řítil se k vozu.

Všechno se seběhlo velmi rychle. Zpanikařený kůň vyrazil ostře kupředu. Daisy vší silou svírala opratě, kočár nebezpečně nadskakoval na kamenitém povrchu pěšiny, jako by se proměnil v dětskou hračku.

Marně se snažila udržet se na kozlíku. Sotva kolo zapadlo do hlubokého výmolu, odstředivá síla smetla dívku ze sedátka. Zatímco Hubert divoce cválal po cestě, Daisy tvrdě přistála na zemi.

Vyrazila si dech. Zoufale lapala do vzduchu. Zdálo se jí, že ji cosi pronásleduje a nebezpečně se k ní blíží. Vtom zaslechla střelbu, jež způsobila, že jí začalo zvonit v uších.

Následovalo hrůzu nahánějící zaryčení poraněného zvířete a potom… ticho. Pokoušela se posadit, ale upadla na břicho. V plicích ji pálilo. Hrudník měla jako ve svěráku. Chtělo se jí zvracet. Avšak ani to by se neobešlo bez

bolesti, pomyslela si, a vzápětí ji nevolnost přešla.

Země se zachvěla pod údery kopyt. Konečně se jí podařilo dostat do plic trochu vzduchu. Opřela se o lokty.

Blížili se k ní tři…, ne čtyři… jezdci a zvedali za sebou oblak prachu. Jeden z nich sklouzl ze sedla ještě dřív, než zcela zastavil koně, a rozběhl se k ní dlouhými kroky.

Daisy zamrkala úžasem, když před ní padl na kolena a v témže okamžiku ji zvedl. Bezděčně mu opřela hlavu o rameno, vzhlédla a shledala, že se k ní sklání osmahlý obličej Matthewa Swifta.

„Daisy.” Tímhle tónem - drsným a naléhavým - ji nikdy předtím neoslovil. Podepřel ji paží, druhou jí kvapně přejel po těle ve snaze přesvědčit se, zda není zraněná. „Nebolí vás něco?”

„Odvezu vás domů,” špitl jí do ucha a její srdce se zatetelilo blahem. „Co myslíte, udržíte se přede mnou v sedle?”

A najednou je všechno vzhůru nohama, pomyslela si Daisy. Zmocnilo se jí silné očekávání. Uchopil ji opatrně do náruče a odnesl ke svému koni. Nyní prožívá přesně to, co si tolikrát představovala. Může předstírat, že je smělou a kurážnou děvou, kterou unesl sympatický ničema…

„Podle mě by to nebylo moudré,” zpřetrhal její snění hlas lorda Llandrindoda. „Když si představím, jaký mezi vámi panuje vztah…”

Daisy ztuhla. Zprvu se domnívala, že muž hovoří o vášnivém střetnutí v

knihovně. Avšak o tom se Llandrindod nemohl za žádných okolností dozvědět. Nesvěřila se živé duši a Swift drží své soukromí přísně pod pokličkou. Kdepak, lord má na mysli nekonečné klání na trávníku.

„Proto se domnívám, že slečnu Bowmanovou bych měl odvézt já,” uculoval se, „abych zabránil případnému násilí mezi těmi dvěma.”

Daisy po něm vrhla znechucený pohled. Vikomt se usmíval jako měsíček. Kéž by radši mlčel! Už už otvírala ústa, aby něco namítla, ale Swift ji předešel.

„Nejspíš máte pravdu, pane.”

Sakra! Sotva pozbyla mladíkovo ochranitelské objetí, přepadla ji špatná nálada a roztřásla ji zima.

Westcliff chmurně upíral oči do země. „Musím to zvíře vystopovat a odstřelit.”

„Doufám, že ne kvůli mně,” ozvala se znepokojeně dívka.

„Vidím tady krev,” odvětil hrabě. „Kanec je zraněný. Pokládám za čestné zkrátit mu utrpení.”

Mardling se chopil vlastní zbraně. „Půjdu s vámi, pane,” nabízel se horlivě. Lord Llandrindod mezitím nasedl na koně. „Vysaďte mi ji do sedla,”

nařídil Swiftovi. „Odvezu ji do sídla.”

Matthew vylovil bílý kapesník, uchopil dívku za bradu a natočil k sobě její obličej. „Jestliže nevolnost nepoleví,” sdělil jí, zatímco z popelavého obličeje pečlivě odstraňoval šmouhy, „pošlu pro doktora.”

Vzdor panovačnému chování se v Matthewově pohledu zrcadlila něha. Daisy by se nejradši pevně přimkla k jeho hrudi a naslouchala tlukotu silného srdce. „Vrátíte se s námi?” vyzvídala. „Anebo doprovodíte pana hraběte?”

„Pojedu za vámi.” Schoval šátek do kapsy, sklonil se a zdvihl dívku jako pírko. „Držte se mě.”

Daisy ho poslušně objala kolem krku. Pod rukama ucítila rozpálenou pokožku a chladné hedvábné kadeře. Nesl ji, jako by nic nevážila, zlehka ji ovíval horoucím dechem. Voněl lesem a sluncem. Měla co dělat, aby se zamilovaně nepřitulila k jeho krku.

Přemožena intenzitou nečekané přitažlivosti, způsobně mlčela, zatímco ji předával lordu Llandrindodovi usazenému na urostlém hnědákovi. Vikomt ji umístil před sebe, okraj sedla se jí nepříjemně zarýval do stehna.

Lord je rozhodně pohledný muž. Elegantní, černovlasý a sympatický. Avšak v jeho objetí neprožívala ono tajemné vzrušení. Nevábila ji jeho vůně… Zkrátka s ním nebylo něco v pořádku. Zlehka ji přidržoval v pase. Cítila na sobě jeho ruce a připadaly jí cizí. Dotěrné.

Daisy by nedalo valnou práci rozplakat se zoufalstvím. Proč nemohu toužit pro Llandrindodovi? Proč mě přitahuje muž, který se ke mně vůbec nehodí?

*

„Co se stalo?” otázala se Lillian, sotva Daisy vstoupila do jejího soukromého salonu. Polehávala na pohovce a listovala v časopisu. „Vypadáš jako přejetá kočárem.”

„Nejsi daleko od pravdy. Střetla jsem se se špatně vychovaným prasetem.” Lillian se uculila a odložila žurnál stranou. „Kdo by to asi tak mohl být?”

„Nejedná se o metaforu, nýbrž o opravdového kance.” Dívka klesla na nejbližší židli a vyprávěla sestře o nenadálém setkání. Událost vyzněla v jejím podání takřka humorně.

„Skutečně jsi v pořádku?” zajímala se sestra.

„V naprostém,” ubezpečila ji Daisy. „Ani Hubertovi se nic nestalo. Dorazil do stáje současně se mnou a lordem Llandrindodem.”

„Měli jste štěstí.”

„Ano. Ještěže je Hubert chytrý koník a trefí domů sám.”

„Kdepak, nemluvím o Hubertovi. Narážím na tvoje putování s panem vikomtem. Ne že bych ti ho chtěla vnucovat, ale na druhou stranu není špatný.”

„Jenže s ním jsem se vrátit nechtěla.” Daisy si prohlížela uválenou sukni a soustředila se na vybírání koňských chlupů z jemného mušelínu.

„Já tě chápu,” ujistila ji Lillian. „Llandrindod je milý, ale v podstatě nemastný neslaný. Vím, že bys dala přednost společnosti pana Mardlinga.”

„Kdepak,” zavrtěla hlavou Daisy. „Ulevilo se mi, že jsem s ním nemusela cestovat.”

Lillian vytřeštila oči a zakryla si uši dlaněmi. „Ne! Neříkej mi to! Nechci nic slyšet!”

Dívka se na ni ublíženě zahleděla. „Myslíš to opravdu vážně?”

Žena se ušklíbla. „Svatá prostoto!” zamumlala. „Krucipísek! Čert aby to spral!”

„Až se ti narodí dítě,” pousmála se mdle Daisy, „měla bys s tím nadáváním přestat.”

„Přesně tak. Proto si teď musím klení pořádně užít. Až se můj chlapeček narodí, budu s tím mít utrum.”

„Jak víš, že je to syn?”

„Radila bych mu to. Westcliff potřebuje dědice a já odmítám být znovu těhotná.” Lillian si promnula unavené oči. „Takže z přítomných pánů nám zbývá už jenom Matthew Swift,” zabručela. „Předpokládám, že právě s ním jsi chtěla jet.”

„Ano. Protože… mě přitahuje.” Sotva to vyslovila nahlas, nesmírně se jí ulevilo. Zdálo se jí, že po celou tu dobu, kdy v sobě dusila svoje tajemství, měla bolestně stažené hrdlo. Konečně se dokázala zhluboka nadechnout.

„Myslíš ve fyzickém smyslu?”

„I v jiných směrech.”

Lillian sevřela ruku v pěst a opřela se o ni tváří. „Děláš to kvůli tátovi?” zeptala se. „Domníváš se, že si tím vydobudeš jeho náklonnost?”

„Ale kdepak,” ohradila se. „Otcovo doporučení spíše hovoří ve Swiftův neprospěch. Kašlu na to, jestli svým rozhodnutím tátu potěším nebo ne. Stejně dobře vím, že není v mých silách udělat mu něčím radost.”

„Potom nechápu, proč se dobrovolně řítíš do manželství s někým, kdo se k tobě absolutně nehodí. Nejsi přece praštěná, Daisy. Impulzivní, to ano. Romantická? Zajisté. Ale zároveň jsi praktická a inteligentní. Jistě si dovedeš představit, jaký by měl váš svazek následky. Podle mě potíž tkví v tom, že si připadáš zoufalá. Jsi z nás poslední, která zůstala neprovdaná. Otec ti dal to pitomé ultimátum a…”

„Já nejsem zoufalá!”

„Jestliže začínáš uvažovat o společném životě s Matthewem Swiftem, tak podle mého názoru zoufalá jsi. A pořádně.”

Daisy nikdy nepodléhala přívalům zlosti. V tomto směru excelovala vznětlivá Lillian. Avšak v onom okamžiku se jí sestra silně dotkla. Cítila, jak se v ní rozpíná hněv a hrozí výbuchem. Jen tak tak se ovládala.

Pomáhal jí pohled na sestřino mocně vyklenuté břicho. Lillian měla spoustu nových starostí, s nimiž se musela vypořádat. Daisy jí nechtěla přidělávat další.

„O společné budoucnosti s panem Swiftem jsem neřekla ani slovo,” namítla. „Pouze jsem o něm chtěla zjistit něco víc. Zajímá mě, co je to za člověka. Na tom přece není nic špatného.”

„Jenže on ti o sobě nic neprozradí,” prohlásila přísně Lillian. „V tom je ta svízel. Dává si zatraceně pozor, abys ho neprokoukla. Oklame tě. Jedna věc se mu nedá upřít - dokáže zjistit, o co lidem jde, a mistrně toho využije. K vlastnímu prospěchu, samozřejmě. Jenom se podívej, jak napálil otce. Převtělil se do role obchodně zdatného syna, po kterém táta odjakživa toužil. Nyní si začne hrát na muže, jakého jsi odjakživa chtěla ty.”

„Nemůže přece vědět, jakého…,” spustila Daisy, ale Lillian ji přerušila. Sestřiny argumenty ji nezajímaly. Hořela hněvem, který ji připravoval o soudnost.

„Nemá o tebe sebemenší zájem. Je mu lhostejné tvoje srdce, kašle na tvoje názory, je mu dočista fuk, jaká jsi… Chce především převzít naši společnost, a v tobě vidí prostředek, jak se k podniku dostat. Přirozeně že se ti snaží zalíbit… Bude se kolem tebe točit, okouzlovat tě a plést ti hlavu… Ale jenom do svatby. Potom zjistíš, že všechno byla pouhá iluze. Je stejný jako otec, Daisy! Zničí tě. Přetvoří tě k obrazu svému, jako se to tátovi povedlo s matkou. Takový život chceš?” „Pochopitelně že ne.”

Daisy si poprvé v životě s určitým rozčarováním uvědomila, že starší sestra ji nebere zcela vážně, a proto s ní není schopná debatovat o důležitých věcech.

Chtěla jí toho tolik povědět… Že ne všechno, co Matthew dělá nebo říká, je chladnokrevný kalkul. Že mohl klidně trvat na tom, že ji do sídla odveze on, a přitom ji bez odporu předal Llandrindodovi. Také se toužila Lillian svěřit, že ji Matthew políbil. Že to bylo nádherné, a právě to ji teď tolik trápí.

Avšak kdykoliv sestru přepadne špatná nálada, nemá význam se s ní přít.

Stejně to nikam nevede.

Rozhostilo se smířlivé ticho.

„Nuže?” nedala se odradit Lillian. „Co hodláš dělat?”

Daisy se postavila, podívala se na svoje zaprášené ruce a prohlásila žalostně: „Nejspíš začnu tím, že se vykoupu.”

„Dobře víš, na co jsem se tě ptala.”

„Co mi tedy radíš?” otázala se dívka s přehnanou zdvořilostí, načež se Lillian zamračila.

„Vyřiď Matthewu Swiftovi, že je škaredá ropucha, a ať si na tebe nechá zajít chuť!”

„Potom odešla,” vyhrkla dotčeně Lillian, „aniž mi sdělila, jak se hodlá zařídit, anebo co si doopravdy myslí. K čertu se vším! Dobře vím, že mi něco zamlčela.”

„Drahá,” ozvala se mírně Annabelle, „jsi si jistá, že jsi sestře poskytla příležitost se vším se ti svěřit?”

„Co tím chceš říct? Seděla jsem přímo před ní. Mám dvě uši. Co si mohla přát víc?”

Lillian byla natolik neklidná, že nedokázala usnout. Náhodou zjistila, že i Annabelle kvůli svému dítěti ponocuje. Obě se v témže okamžiku objevily na balkoně a němě si naznačily, že se sejdou dole. Právě odbila půlnoc. Na Annabellin návrh se šly projít do rodinné galerie, dlouhé místnosti lemované portréty předků a obrazy nezměrné hodnoty. Oděné do vyšívaných županů, zavěsily se jedna do druhé a přizpůsobily tempo Lillianinu požehnanému stavu.

Hraběnka s údivem shledala, že se v průběhu těhotenství obrací na Annabelle častěji než dřív. Přítelkyně totiž přesně věděla, čím právě prochází. Nedávno sama porodila a její klid a rozvaha působily na temperamentní Lillian jako balzám. Na rozdíl od Evie necítila Annabelle zbytečný ostych a vyznačovala se vyzrálostí, která Daisy naopak chyběla.

„Chci tím říct,” upřesnila Annabelle, „že jsi byla natolik dychtivá sdělit sestře svůj názor, že jsi dočista opomněla zeptat se jí na ten její.”

Lillian se naježila. „Ale já… Ale ona…” Vtom se zarazila a zamyslela se.

„Máš pravdu,” přiznala neochotně. „Na nic jsem se jí neptala. Vyděsila mě představa, že Daisy našla ve Swiftovi zalíbení, a podvědomě jsem o tom odmítala mluvit. Pokládala jsem za správné, sdělit jí, jak se má zachovat, a víc mě nezajímalo.”

Na konci obrazárny se otočily a ubíraly se kolem série krajinomaleb. „Co myslíš, nedošlo mezi nimi k nějakému sblížení?” osmělila se Annabelle. Spatřila v Lillianiných očích zděšení, proto svůj dotaz upřesnila: „Třeba se políbili…, objali…”

„Propána!” Hraběnka odmítavě zavrtěla hlavou. „Já vlastně nevím. Daisy je tak nevinná… Ten had by ji dokázal snadno svést.”

„Podle mého názoru ho naprosto okouzlila,” zamumlala Annabelle. „Který mladík by dokázal zůstat k Daisy lhostejný? Je to miláček. Vypadá jako víla,

je chytrá a roztomilá…”

„A nechutně bohatá,” dodala chmurně Lillian.

Annabelle se zazubila. „To nikdy není na závadu,” připustila. „Ale v tomto případě se domnívám, že majetek nehraje roli.”

„Jak si tím můžeš být tak jistá?”

„Je to nabíledni, drahá. Jenom se někdy koukni, jak se ti dva na sebe dívají.

Je to zkrátka… cítit ve vzduchu.”

Lillian se zakabonila. „Mohly bychom s tím rázováním na chvilku přestat?

Bolí mě záda.”

Přítelkyně jí okamžitě vyhověla. Pomohla Lillian na jednu z polstrovaných laviček ve středu místnosti. „Nebude to dlouho trvat a narodí se ti miminko,” prorokovala Annabelle. „Odhaduji, že přijde na svět každým dnem.”

„Díkybohu. Po ničem jsem nikdy tolik netoužila, jako mít těhotenství konečně za sebou.” Lillian se pokusila zjistit, zda si přes břicho vidí na špičky střevíců. Avšak nedokázala myslet na nic jiného než na Daisy. „Míním k ní být naprosto upřímná,” vyhrkla znenadání. „Jestli se jím ona nechala ošálit, tak já tedy vidím Swiftovi až na dno té jeho černé duše.”

„Domnívám se, že Daisy o tvých antipatiích vůči němu ví,” ujistila ji suše kamarádka. „Avšak definitivní rozhodnutí je na ní. Troufám si tvrdit, že když ty jsi přemítala o svých citech k lordu Westcliffovi, sestra tě nikterak neovlivňovala.”

„Ale to byla úplně jiná situace,” bránila se Lillian. „Matthew Swift je plaz! Mimoto - když se za něj Daisy provdá, odveze ji s sebou do Ameriky a už ji skoro neuvidím.”

„A ty bys ji přitom chtěla mít navěky pod křídlem,” zamumlala Annabelle.

Přítelkyně se na ni lítostivě zadívala. „Naznačuješ mi, že jsem sobecká potvora, která sestře brání vést vlastní plnohodnotný život, jen aby ji udržela ve své blízkosti?”

Annabelle se nenechala její zlobou vyvést z míry. Chápavě se usmála.

„Odjakživa jste tvořily sehraný pár, že? Jedna pro druhou jste se staly zdrojem lásky, dělaly jste si společnost. Ale všechno se mění, drahá. Teď máš svoji rodinu, manžela a dítě. Copak ty bys dokázala Daisy upřít právo na vlastní život?”

Lillian začalo štípat v nose. Odvrátila se od kamarádky, aby nespatřila její zahanbení. Oči jí zvlhly, pohled se rozostřil. „Slibuji, že si oblíbím každého muže, kterého si zvolí. Bez ohledu na to, kdo to bude. S výjimkou Matthewa Swifta.”

„Obávám se, že neexistuje muž, který by se ti po boku tvé sestry zamlouval.” Annabelle hraběnku vlídně objala. „Připadá mi, že se k Daisy chováš poněkud majetnicky, drahá.”

„Ty mě zase příšerně rozčiluješ,” oznámila jí Lillian a položila si hlavu na

Annabellino oblé rameno. Nepřestávala popotahovat. Přítelkyně ji pevně svírala v náruči a chlácholila ji tak, jak to Lillianina matka nikdy nedokázala. Pláč přinesl hraběnce úlevu, ale také pocit studu. „Nesnáším, když brečím. Každou chvíli se teď proměním v kropicí konev.”

„To je tím stavem,” konejšila ji Annabelle. „Je to úplně přirozené. Jakmile se dítě narodí, všechno bude zase jako dřív.”

„Bude to chlapec,” prohlásila Lillian a otřela si oči hřbetem ruky. „Dáme naše děti dohromady a z Isabelle potom bude vikomtesa.”

„Myslela jsem, že předem domluvené sňatky neschvaluješ.”

„Změnila jsem názor. Copak můžeme tak závažné rozhodnutí nechat na našich ratolestech? Výběr životního partnera je nanejvýš důležitý.”

„Máš pravdu. Měly bychom jim s tím pomoct.” Společně se tomu zachichotaly a Lillian se trochu zvedla nálada.

„Mám nápad,” zvolala Annabelle. „Co kdybychom se vydaly do kuchyně a prosmýčily špižírnu? Vsadím se, že tam zbyl ještě kousek angreštového koláče, co jsme ho měli po večeři jako dezert. Nemluvě o tom zázraku s jahodovým džemem.”

Lillian jí předvedla zarudlý obličej. Neuctivě si otřela nos do rukávu.

„Opravdu si myslíš, že můj světabol spraví talíř sladkostí?” Annabelle se zazubila. „Rozhodně nemůže uškodit. Nebo ano?”

Hraběnka se nad tím zamyslela. „Pojďme,” vyzvala ji nakonec a dovolila přítelkyni, aby jí pomohla vstát z lavičky.

Jakmile služky roztáhly těžké drapérie halící okna v hale a upevnily je kroucenými hedvábnými šňůrami, vtrhlo dovnitř ranní slunce. Daisy se vydala do jídelny. Věděla, že v tuto časnou hodinu bude prázdná, protože většina hostů dosud spí. Vší silou se nutila zůstat v posteli, bojovala s přívalem energie, jež se dožadovala vybití. Nakonec vyskočila z lůžka a oblékla se.

Služebnictvo se už pilně činilo. Leštilo dřevo a mosaz, zametalo koberce, přenášelo vědra a koše s prádlem. O kousek dál se z kuchyně, kde probíhala příprava snídaně, ozývalo řinčení hrnců a cinkot nádobí.

Dveře soukromé pracovny lorda Westcliffa zely dokořán, což bylo neobvyklé. Když je Daisy míjela, nakoukla dovnitř. Místnost obložená tmavým dřevem se jí od počátku líbila. Zamlouvalo se jí jednoduché zařízení a řada barevných oken, z nichž se na koberec linulo duhové světlo. S úsměvem na rtech se zastavila, když si všimla, že za masivním stolem někdo sedí. Tmavé vlasy a široká ramena naznačovaly, že se jedná o pana Hunta, který při svých pobytech ve Stony Cross Parku studovnu pána domu hojně využíval.

„Dobré ráno…,” spustila a vzápětí se zarazila, když se na ni muž podíval.

Zachvátilo ji vzrušení, sotva si uvědomila, že před sebou nemá pana Hunta, nýbrž Matthewa Swifta.

Postavil se a Daisy ze sebe zahanbeně vysoukala: „Nevstávejte, prosím.

Nechtěla jsem vás rušit…”

Hlas se jí vytratil, neboť si všimla nepatrné změny v jeho vzezření. Na nose mu seděly brýle s tenkými kovovými obroučkami, které poněkud zjemnily ostře řezané rysy jeho obličeje. Vlasy měl rozcuchané, jako by se za ně bezděčně tahal. Mládencův nedbalý zjev v kombinaci s mohutnými svaly na ni zapůsobil… přímo eroticky.

„Odkdy nosíte brýle?” vyhrkla užasle.

„Pořídil jsem si je zhruba před rokem.” Lítostivě se usmál a sňal je z nosu jednou rukou. „Potřebuji je na čtení. Zkazil jsem si zrak, když jsem každou noc pročítal desítky smluv a hlášení.”

„Náhodou… vám moc sluší.”

„Opravdu?” Aniž se přestal uculovat, zavrtěl hlavou, jako by ho ani ve snu nenapadlo přemítat nad svým zjevem. Zastrčil brýle do kapsy u vesty. „Jak se cítíte?” zeptal se vlídně.

Daisy chvíli trvalo, než jí došlo, že hovoří o jejím pádu z kozlíku.

„Och, docela dobře.” Upřeně na ni zíral, jak bylo jeho zvykem. Soustředěně, bez mrknutí. Pod tíhou Matthewova pohledu vždycky znervózněla, avšak dnes se jí jeho výraz nezdál kritický. Vlastně na ni hleděl, jako by byla jedinou ženou na světě, na níž má význam spočinout očima. Pohrávala si se sukní šatů ušitých z růžového mušelínu potištěného drobnými kvítky.

„Vstáváte brzy,” poznamenal.

„Obvykle ano. Nechápu, jak se někdo může celé dopoledne povalovat v posteli. Člověk přece nemůže pořád spát.” Jakmile zavřela pusu, uvědomila si, že pro mnohé lidi není ložnice pouze svatyní spánku, a krvavě zrudla.

Naštěstí se jí Swift neposmíval, ačkoliv zaznamenala, jak mu zacukalo v koutcích. Odvážný námět k hovoru raději nerozváděl a ukázal na složku dokumentů za ním. „Zakrátko se rozjedu do Bristolu. Proto se věnuji přípravě. Některé záležitosti musíme vyřešit dřív, než začneme se stavbou továrny.”

„Lord Westcliff vám svěřil vedení projektu?”

„Ano. Ačkoliv, jak se zdá, budu mít za zády dozorčí radu.”

„Švagr má rád všechno pod kontrolou,” přiznala Daisy. „Ale až se přesvědčí, že vám smí plně důvěřovat, povolí vám o poznání otěže.”

Tázavě se na ni zahleděl. „To vyznělo skoro jako kompliment, slečno Bowmanová.”

Ledabyle pohodila rameny. „Vzdor všem vašim chybám jste proslul svou spolehlivostí. Otec vždycky říkává, že podle vás by si člověk mohl řídit hodinky.”

V hlase se mu ozvalo pobavení. „Jsem spolehlivý. Inu, nezdá se, že bych byl zrovna vzrušujícím společníkem.”

Kdysi by Daisy s jeho konstatováním souhlasila. Kdykoliv se totiž o někom hovořilo jako o „spolehlivém” či „hodném” člověku, nestál dotyčný většinou za pozornost. Avšak ona strávila tři sezony pozorováním rozmarných pánů, kteří se ustavičně jenom předváděli a projevovali naprostý nedostatek zdravého rozumu a zodpovědnosti. Co se mužů týče, je spolehlivost obecně vzácný jev. Divila se, proč tuto vlastnost nebyla schopna ocenit dříve.

„Pane Swifte…,” spustila. Snažila se o ledabylý tón, ale podařilo se jí to pouze částečně. „Něco by mě zajímalo…”

„Ano?”

Přistoupila k němu blíž a on vzápětí couvl, jako by považoval za nanejvýš důležité udržovat mezi nimi určitou vzdálenost.

Vpíjela se do něho pohledem. „Jelikož nepřichází v úvahu, abychom my dva… Chci tím říct, že nám nehrozí případné manželství… Chtěla bych vědět, jaký typ ženy si představujete po svém boku.”

Zatvářil se pobaveně, hned nato neproniknutelně. „Domnívám se, že posvátný svazek manželský není nic pro mě.”

„Nechystáte se tedy oženit?”

„Nikdy.”

„Proč ne?” naléhala. „Tolik si ceníte svobody? Anebo vás láká život sukničkáře?”

Matthew se rozesmál. Jeho upřímný smích způsobil, že se Daisy cítila, jako by ji někdo hladil po zádech kouskem sametu. „Kdepak. Pronásledování bezpočtu žen jsem vždycky považoval za ztrátu času. Vždyť člověku úplně postačí jedna jediná. Ale musí být dobrá.”

„Jak byste definoval ,dobrou’ partnerku.”

„Ptáte se, s jakou bych byl ochoten vlézt do chomoutu?” Zubil se o něco déle než obvykle. Daisy se zmocnilo vzrušení. „Domnívám se, že bych tu pravou poznal, kdybych ji někde potkal.”

Daisy dál předstírala netečnost. Dokráčela k barevnému oknu, zdvihla ruku a nechala na bledou pokožku dopadat duhové světlo. „Umím si představit, jaká bude.” Dál zůstávala k Swiftovi obrácená zády. „Zaprvé bude rozhodně vyšší než já.”

„To je většina žen,” podotkl věcně.

„Bude dokonalá a schopná,” pokračovala. „Rozhodně žádný snílek. Bude se zabývat pouze praktickými záležitostmi a bez potíží zvládne služebnictvo. Nikdy se nestane, aby ji napálil obchodník s rybami a podstrčil jí páchnoucí tresku.”

„Kdybych se v duchu zaobíral pomyšlením na sňatek,” prohlásil Swift,

„vaše slova by mě okamžitě přiměla změnit názor.”

„Myslím, že byste hravě našel ženu svých snů, kdybyste se snažil,” pokračovala Daisy mnohem pochmurnějším tónem, než by si byla přála. „V

Manhattanville takových žijí stovky. Možná tisíce.”

„Co vás vede k přesvědčení, že toužím po konvenční partnerce?”

Znervózněla, sotva vycítila, jak se k ní zezadu blíží. „Protože jste jako můj otec,” přiznala.

„Ne tak docela.”

„A kdybyste se oženil s jiným typem ženy, než jsem právě popsala, nakonec byste o ní začal smýšlet jako o… parazitovi.”

Lehce sevřel dívčina ramena v dlaních a otočil ji k sobě. Jeho modré oči hřály, když jí pohlédl do obličeje. Chovala znepokojivé podezření, že jí umí číst myšlenky. „Doufám,” vysoukal ze sebe zvolna, „že nikdy nebudu tak krutý. Anebo pošetilý.” Spočinul zrakem na obnažené pleti. Něžně přejel bříškem palce po dívčině šíji, až jí na pažích naskočila husí kůže. „Všechno, co bych kdy žádal od své ženy,” zamumlal, „je, aby mi projevila trochu náklonnosti. Aby mě ráda viděla, až se večer vrátím domů z práce.”

Dech se jí pod jeho doteky zrychlil. „Nežádáte mnoho.”

„Že ne?”

Prsty se přesunuly o něco níž. Ztěžka polkla. Matthew zamrkal a rychle spustil ruce. Náhle se zdálo, že netuší, kam s nimi, nacpal je proto do kapes.

Přesto dál setrvával v dívčině blízkosti. Daisy by zajímalo, zda cítí totéž neodolatelné vábení jako ona. Nevysvětlitelnou potřebu vzájemné spřízněnosti.

Dívka si odkašlala a napřímila se do celé své výše sto padesáti jistých a pěti sporných centimetrů.

„Pane Swifte?”

„Ano, slečno Bowmanová?”

„Chci vás požádat o laskavost.” Podezřívavě přimhouřil oči. „O co jde?”

„Jakmile mému otci s definitivní platností oznámíte, že nestojíte o moji ruku, bude… zklamaný. Však ho znáte.”

„Ano, znám ho,” ucedil suše Swift. Každý, kdo se s Thomasem Bowmanem blíže seznámil, věděl, jak těžce nese každé rozčarování a bývá přitom vzteky bez sebe.

„Obávám se, že vaše rozhodnutí na mě bude mít ošklivý dopad. Táta mi už nyní vyčítá, že jsem se s nikým nezasnoubila. Jestliže pojme podezření, že jsem to byla já, kdo záměrně zkřížil jeho plány… Inu, zkrátka se octnu v nadmíru nepříjemné situaci.”

„Chápu.” Matthew se vyznal v Bowmanovi víc než jeho dcera. „Naznačím mu, že moje rozhodnutí s vámi nemá nic společného,” slíbil tiše. „Vynasnažím se vám vzniklou situaci co nejvíc ulehčit. Za dva, nejpozději za tři dny odjíždím do Bristolu. Llandrindod a ostatní pánové nejsou hloupí. Tuší, proč obdrželi pozvání, a kdyby neprojevili zájem, nepřijeli by. Čili nepotrvá dlouho

a některý z nich se vysloví.”

Povzbudivá slova by měla Daisy potěšit. Zdálo se, že ji Swift s radostí přenechá jinému. Avšak místo nadšení se dostavilo spíše zklamání a smutek.

A kdykoliv se žena cítí z muže rozčarovaná, má chuť mu ublížit.

„Oceňuji váš upřímný přístup,” prohlásila. „Děkuji. Velice jste mi pomohl, pane Swifte. Zejména tím, že jste mi poskytl cenné zkušenosti. Až budu příště líbat nějakého muže - například lorda Llandrindoda - přinesu mu jistě více potěšení. Přece jenom už vím, jak na to.”

Neuniklo jí, jak Matthew zlostně semkl rty. Moc ji to potěšilo. Pomsta je sladká.

„Není zač,” zavrčel.

Všimla si, jak bezděčně zvedá ruce, jako by s ní chtěl zatřást. Věnovala mu proto široký, zářivý úsměv a vytratila se z jeho dosahu.

V průběhu dopoledne zakryly slunce šedivé mraky, jež se později slily v celistvý koberec halící oblohu. Začalo hustě pršet. Pěšiny se proměnily v blátivé stružky, mokřady a vlhké louky se naplnily vodou, lidé i zvířata vyhledávali suchá útočiště.

Takové bylo jaro v Hampshiru, váhavé a nevypočitatelně. Když se někdo vypravil ven vyzbrojen deštníkem, jako mávnutím kouzelného proutku se objevilo slunce. A kdykoliv jste na deštník zapomněli, mohli jste se vsadit, že se vrátíte z procházky promáčení až na kůži.

Hosté se zdržovali uvnitř domu. Někteří zamířili do hudebního salonku, jiní do místnosti s biliárem, další se oddávali společenským hrám, popíjeli čaj, anebo secvičovali divadelní představení. Dámy většinou vyšívaly nebo háčkovaly, zatímco pánové si v knihovně vychutnávali brandy a kouřili. Žádná konverzace se neobešla bez debaty o tom, kdy bude zase hezky.

Za běžných okolností Daisy deštivé dny milovala. Neznala větší slast, než se stulit u krbu s knížkou v ruce. Avšak nyní ji sužoval zvláštní neklid, jenž způsobil, že pro ni tištěné slovo ztratilo veškeré kouzlo. Potulovala se z pokoje do pokoje a zpovzdáli sledovala, čím se baví ostatní.

Zastavila se na prahu místnosti s biliárem a pozorovala, jak se pánové lenivě hemží kolem hracího stolu s tágy a sklenkami v rukou. Nezaměnitelný zvuk odrážených slonovinových koulí doprovázel šum mužských hlasů. Její pozornost upoutal Matthew Swift, jenž se chystal k závěrečnému šťouchu.

V rukou sebejistě svíral tágo, oči měl přimhouřené, cele se soustředil na rozestavení koulí. Do čela mu spadaly neposlušné kadeře. Daisy zatoužila shrnout je zpátky na místo. Jakmile hladce poslal kouli do postranního otvoru, ozvalo se tleskání a tlumený smích. Několik mincí změnilo majitele. Swift se narovnal, krátce se ušklíbl a prohodil několik slov se svým spoluhráčem, z něhož se vyklubal hrabě Westcliff.

Ten se komentáři vysmál, obešel stůl a zvažoval svoje možnosti. Mezi zuby svíral nezapálený doutník. Bylo patrné, že se pánové náramně dobře baví a v herně panuje uvolněná atmosféra.

Ze svého nového stanoviště hrabě spatřil, jak dívka směle nakukuje dovnitř. Spiklenecky na ni mrkl. Okamžitě se stáhla jako želva do krunýře. Co ji to napadlo? Krade se po chodbách a pokouší se zahlédnout Matthewa Swifta.

V duchu si vynadala za svoji posedlost. Rázně se otočila na patě a skrze halu prošla k hlavnímu schodišti. Nezastavila se dřív, dokud nedospěla do soukromého salonu rodiny Marsdenu.

Zastihla zde přítelkyně ve společnosti své sestry. Lillian se choulila na pohovce. Obličej měla napjatý a sinalý, čelo brázdily vrásky. Pažemi si objímala vzduté břicho.

„Uplynulo dvacet minut,” hlásila Evie s očima přilepenýma k hodinám na krbové římse.

„Pořád nepřicházejí pravidelně,” podotkla Annabelle. Pročesávala Lillianiny tmavé kadeře a splétala je do úhledného copu. Štíhlé prsty se jenom míhaly.

„Co pořád nepřichází pravidelně?” zeptala se Daisy. Nutila se do dobré nálady. „A proč vlastně sledujete hodiny?” Náhle pochopila a pobledla.

„Proboha! Ohlásily se porodní bolesti, Lillian?”

Sestra zavrtěla hlavou. „Zatím to jsou jenom poslíčci. Jenom mi trochu tvrdne břicho. Začalo to krátce po obědě. Potom se stahy přihlásily až za hodinu, pak za půl hodiny a ted po dvaceti minutách.”

„Ví o tom Westcliff?” vyhrkla bez dechu Daisy. „Neměla bych mu o tom říct?”

„Kdepak!” zvolaly všechny tři najednou.

„Není třeba zbytečně ho znepokojovat,” dodala Lillian ospale. „Jen ať si užije odpoledne s kamarády. Jakmile zjistí, že mi není dobře, přižene se sem, začne tu přecházet jako lev v kleci, poštěkávat rozkazy a nikdo nebude mít klid. Zejména já ne.”

„A co máti? Neměla bych pro ni doběhnout?” Musela se zeptat, jakkoliv odpověď předem znala. Mercedes rozhodně nemohla nikomu přinést útěchu, a přestože sama přivedla na svět pět dětí, byla značně přecitlivělá na jakékoliv zmínky o tělesných projevech.

„Už takhle trpím až až,” poznamenala suše sestra. „Nepotřebuji matku, aby mi přidala. Považovala by za svoji povinnost u mě sedět a tvářit se zúčastněně. Byla bych z ní zbytečně nervózní. Jediné, co právě ted potřebuji, jste vy tři.”

Vzdor výsměšnému tónu popadla Lillian Daisy za ruku a pevně ji stiskla. Rození dětí vždycky nahání trochu strach. Obzvláště když je to poprvé. A hraběnka nebyla žádnou výjimkou. „Annabelle říkala, že poslíčky se mohou

hlásit a zase mizet i několik dní,” poučila mladší sestru a přitom komicky zašilhala. „Což znamená, že nejspíš nebudu hýřit vtipem a skvělou náladou jako obvykle.”

„Nevadí, drahá. Ukaž nám, jak umíš řádit.” Aniž pustila sestřinu ruku, usadila se na koberci u jejích nohou.

V místnosti panovalo ticho rušené pouze tikáním hodin a zvukem kartáče, nořícího se do hustých loken. Spojené ruce obou mladých žen představovaly silné pouto. Srdce jim bušila v shodném rytmu. Daisy by nedokázala určit, zdá sestře útěchu dává, nebo ji přijímá. Nastal Lillianin čas a ona se o ni bála. Děsila se možných vleklých bolestí a komplikací. Avšak nejvíc se hrozila pomyšlení, že jejich život už nikdy nebude takový, jako býval.

Pohlédla na Evii. Rusovláska jí věnovala prchavý úsměv. Z Annabelle sálaly nepředstavitelný klid a vyrovnanost. Daisy věděla, že si navzájem vždycky pomohou. Společně zdolají všechny nástrahy života, podělí se o radost i obavy. Zčistajasna pocítila ke svým přítelkyním silný příval lásky.

„Nikdy se od vás tří neodloučím,” zašeptala. „Chci, abychom navěky zůstaly spolu. Neumím si představit, že bych některou z vás ztratila.”

Annabelle se jí zlehka dotkla, náklonnost z ní přímo čišela. „Daisy…, opravdového přítele nemůžeš nikdy ztratit.”

S příchodem večera se špatné počasí přeměnilo v bouři, která pro toto roční období nebývá typická. Silný vítr hnal proti okenním tabulkám proudy deště, cloumal keři a ohýbal stromy. Zakaboněnou oblohu osvětlovaly četné blesky. Čtveřice kamarádek setrvávala v salonu. Hlídaly intervaly mezi jednotlivými kontrakcemi, dokud se neustálily na deseti minutách. Lillian zmítaly obavy, ačkoliv se je snažila nedávat najevo. Daisy usuzovala, že se jí nelíbí, jak neměnný diktát přírody přebírá vládu nad jejím tělem.

„Na té pohovce se ti určitě neleží pohodlně,” nevydržela nakonec Annabelle a pomáhala hraběnce vstát. „Pojď, drahá. Je čas odebrat se na lůžko.”

„Neměla bych…?” ozvala se nesměle Daisy. Napadlo ji, že v této chvíli není rozumné Westcliffa opomíjet.

„Ano, myslím, že bys měla,” mínila Annabelle.

Daisy se ulevilo. Konečně mohla něco podniknout, a ne jenom nečinně sedět. Proto se zeptala: „Co mám udělat pak? Budeme potřebovat nějaké povlečení, ručníky?”

„Zajisté,” prohodila zkušenější kamarádka přes rameno a pevně podepřela Lillian paží. „A také nůžky a láhev horké vody. A vyřid hospodyni, ať nám pošle nahoru kozlíkové kapky a odvar z pelyňku a řepíku.”

Zatímco přítelkyně pomáhaly Lillian do ložnice v patře, Daisy pospíchala po schodech dolů. Vydala se do místnosti s biliárem, avšak shledala, že je prázdná. Proto nakoukla do Westcliffovy pracovny. Přistihla hraběte ve společnosti svého otce, Hunta a Matthewa Swifta. Byli pohrouženi do vzrušené debaty a vykřikovali něco o „nedostatcích distribuční sítě” a „zisku na objemovou jednotku výroby”.

Sotva si uvědomili, že na prahu někdo stojí, okamžitě obrátili hlavy ke dveřím. Westcliff se přestal opírat o stůl. „Pane,” zajíkla se Daisy. „Směla bych s vámi mluvit?”

Přestože hovořila klidně, něco v jejím výrazu muže znepokojilo, neboť k ní ihned přistoupil. „Ano, Daisy?”

„Týká se to mé sestry,” špitla. „Zdá se, že už to začalo.”

Ačkoliv narození potomka očekávali každým dnem, hraběti vyprchala z obličeje všechna barva. Užasle vytřeštil oči. Obvykle vyrovnanému Markovi se náhle nedostávalo slov. „Jste si jistá? Má bolesti?”

„Ano, hlásí se v průběhu posledních čtyř nebo pěti hodin. A nyní už po deseti minutách. Annabelle říká, že…”

„Moje žena už hodiny úpí v bolestech, a nikdo se neobtěžoval mi o tom povědět?” rozzlobil se.

„Inu, dokud se stahy neobjevují v pravidelných intervalech, nedá se hovořit o porodu. Kromě toho vás Lillian nechtěla obtěžovat.”

Westcliff ošklivě zaklel, až sebou Daisy škubla. Nato namířil roztřesený ukazovák na Simona Hunta. „Doktora!” vyštěkl a vyběhl ze dveří.

Hunt nevypadal, že by jej přítelovo podivné chování nějak zaskočilo.

„Chudák malá,” poznamenal s úsměvem, předklonil se a zastrčil pero do stojánku.

„Snad se mu neudělalo šoufl?” zamumlal Thomas Bowman, na němž se začala projevovat odpolední konzumace brandy.

„Chápu to tak, že mám sehnat lékaře pro jeho ženu,” odvětil Hunt. „A asi bych sebou měl hodit.”

„Netuším, zda na něj není trochu brzy,” poznamenala váhavě Daisy.

Simon Hunt se nepřestával uculovat. „I kdyby ho vaše sestra zatím nepotřebovala, Westcliff rozhodně ano.”

Avšak vyvstaly nečekané potíže. Ve vesnici žil stařičký, ctihodný lékař vynikající pověsti, leč chatrného vzezření. Sluha, který pro něho byl poslán, se vrátil se špatnou zprávou. Cestou ke kočáru se starý doktor zranil.

„Jak se to mohlo stát?” nechápal Westcliff. Vyšel z ložnice na chodbu, aby nešťastného komořího vyslechl. Shromáždila se tu nevelká skupina lidí včetně Daisy, Evie, St. Vincenta, Hunta a Swifta. Annabelle zůstala s Lillian uvnitř.

„Milostpane,” soukal ze sebe zkroušený sluha, „doktor uklouzl na mokrém dláždění a upadl dřív, než jsem ho stačil zachytit. Má zraněnou nohu. Tvrdí, že není zlomená. Přesto nemůže přijít a být nápomocen paní hraběnce.”

Markovi se zle zablýsklo v očích. „Proč jste ho nepodpíral? Prokristapána, vždyť ten chlap na první pohled drží pohromadě jen silou vůle! Je nad slunce jasnější, že po kluzkém chodníku nemůže kráčet bez opory!”

„Jestliže je natolik senilní,” podotkl rozumně Simon, „pak nechápu, jak by dokázal být nápomocen lady Westcliffové?”

Hrabě se zamračil. „Ale o rození dětí toho ví víc, než kdokoliv jiný v Anglii. Přivedl na svět celé generace Marsdenů.”

„V tom případě,” ozval se St. Vincent, „je nejnovější pokolení zcela odkázáno samo na sebe.” Vzápětí se obrátil na komořího. „Ledaže by vám za sebe poradil nějakou náhradu.”

„Ano, milostpane,” ošil se nervózně sluha. „Řekl mi, že ve vsi bydlí porodní bába.”

„Potom ji okamžitě přivezte!” vyštěkl Westcliff.

„Zkusil jsem to, milostpane. Ale…, ona má drobet upito.”

Westcliff se zakabonil. „Stejně ji sem dopravte. Momentálně mi na jedné dvou sklenkách vína rozhodně nesejde.”

„Ehm, milostpane… Víte, ona má upito drobet víc.”

Markus na muže nevěřícně zíral. „Ksakru! Jak moc je ta ženská namazaná?”

„Myslí si, že je královna. Ječela na mě, abych jí nešlapal na vlečku.”

Rozhostilo se krátké ticho. Všichni se pokoušeli se vzniklou situací nějak vyrovnat.

„Asi někoho zabiju,” pronesl hrabě konverzačním tónem, aniž by zmínil konkrétní osobu. Vtom se z ložnice ozval zmučený výkřik. Westcliff zesinal.

„Marku!”

„Už jdu!” křikl. Pak zpražil komořího záštiplným pohledem. „Musíte někoho najít!” rozkázal mu. „Doktora. Porodní bábu. Nějakou zatracenou kořenářku. Zkrátka někoho… a rychle!”

Hned nato zmizel v ložnici a zanechal za sebou ovzduší plné napětí, jako když se blíží bouře. Všichni zúčastnění vypadali, jako by do nich uhodil blesk. Venku se ženili čerti, hromy burácely, až stěny sídla vibrovaly a křišťálové lustry zlověstně cinkaly.

Komoří neměl daleko k pláči. „Deset let milostpánovi sloužím, a nakonec mě ještě vykopne…”

„Vraťte se k doktorovi,” poradil mu Simon. „Třeba je na tom lépe a noha ho už přestala bolet. Kdyby ne, ptejte se po nějakém medikovi. Jeho znalosti by mohly stačit. Já se rozjedu do vedlejší vesnice a také se tam přeptám.”

Matthew Swift dosud úslužně mlčel. Nyní se otázal: „Kterou silnicí se vydáte?”

„Tou, co vede na východ,” odpověděl Hunt.

„V tom případě si vezmu tu západní.”

Daisy na Matthewa vděčně pohlédla. Nepřestával ji udivovat. Jízda v bouři může být velmi nebezpečná, nehledě na značné nepohodlí. Skutečnost, že se rozhodl riskovat kvůli Lillian, ženě, která jím otevřeně pohrdá, způsobila, že u Daisy povážlivě stoupl v ceně.

„Takže na mě zbývá ta jižní,” ucedil suše St. Vincent. „Co se dá dělat, když se paní hraběnka rozhodla rodit ve chvíli, kdy hrozí záplava skutečně biblických rozměrů?”

„Radši byste zde zůstal s lordem Westcliffem?” otázal se ho posměšně Simon.

Sebastian se na něho pobaveně zazubil. „S potěšením si jdu pro klobouk.” Od odjezdu všech vyslanců uplynuly dvě hodiny a porod značně pokročil.

Dostavovaly se bolesti natolik ostré, že připravovaly Lillian o dech. Drtila v dlaních manželovu ruku, ale nezdálo se, že Markovi to nějak vadí. Projevoval vzácnou trpělivost. Ustavičně manželku chlácholil, otíral jí obličej

namočeným šátkem, dával jí loknout odvaru z pelyňku a masíroval ji v kříži, aby se uvolnila.

Annabelle vykazovala takové zkušenosti, že by jistě zastínila nejednu porodní bábu. Přikládala rodičce na záda a břicho lahve s teplou vodou, mluvila na ni, když se přihlásily stahy, a neustále jí připomínala, že když to přežila ona, Lillian to zvládne taky.

Po každé kontrakci se hraběnka silně rozechvěla.

Annabelle ji držela za ruku. „Nemusíš trpět tiše, drahá. Křič a nadávej, pokud ti to pomůže.”

Lillian unaveně zavrtěla hlavou. „Nemám na to sílu. Radši se budu šetřit.”

„Já jsem se chovala stejně. Ale varuji tě, pakliže nebudeš vyvádět, přijdeš o projevy mnohých sympatií.”

„Nestojím o soucit,” zalapala Lillian po dechu a zavřela oči v okamžiku, kdy ji přepadla další křeč. „Jenom si přeji…, aby už to bylo za mnou.”

Daisy sledovala napjatý obličej nastávajícího otce a hlavou jí táhlo, že ať už sestra o soucit stojí nebo ne, její manžel je ho plný.

„Ty bys tu být neměl,” oznámila mu manželka, když kontrakce povolily. Pevně se ho držela, jako tonoucí pověstného stébla. „Očekává se od tebe, že budeš přecházet po studovně jako lev v kleci a zdatně přitom nasávat.”

„Panebože, ženská,” zadrmolil a otřel jí zpocený obličej. „Vždyť jsem to spískal. Copak mohu připustit, abys tomu čelila sama?”

Jeho výrok způsobil, že Lillian roztáhla rozpraskané rty do unaveného úsměvu.

Vtom se ozvalo rychlé, naléhavé zaklepání. Daisy se rozběhla ke dveřím. Pootevřela je a spatřila Matthewa Swifta. Kapalo z něj bláto a zadýchával se. Zaplavila ji vlna úlevy. „Díkybohu!” zvolala. „Ostatní se zatím nevrátili. Našel jste někoho?”

„Ano a ne.”

Zkušenost Daisy naučila, že kdokoliv odpoví na otázku oním tajuplným

„ano a ne”, bývá výsledek zřídka takový, jaký si člověk přál. „Co tím chcete naznačit?” zeptala se ostražitě.

„Za chvíli tu bude. Právě se umývá. Cesty jsou samé bahno, každá díra se proměnila ve špinavé jezero. Venku se žení všichni čerti. Považuji za úplný zázrak, že si za těchto okolností můj kůň nezlomil nohu.” Sňal z hlavy promáčený klobouk a otřel si čelo rukávem. Zůstala na něm hnědá šmouha.

„Ale přivedl jste doktora, že ano?” naléhala. Vzala z koše u dveří čistý ručník a podala mu ho.

„Ne. Sousedé povídali, že odjel na dva týdny do Brightonu.”

„A porodní bába?”

„Neví, kam dřív skočit,” ucedil napjatě Swift. „Právě pomáhá jiné ženě. Říkala, že při silných bouřkách se občas stává, že slehne více ženských

najednou. Prý za to může psí počasí.”

Daisy na něho zmateně zírala. „Tak koho jste k nám přivezl?”

Vtom se po mládencově boku objevil připlešatělý chlapík s vlídnýma hnědýma očima. Byl celý promočený, ale na rozdíl od Swifta čistý. Vypadal důvěryhodně. „Dobrý večer, slečno,” pravil nesměle.

„Jmenuje se Merritt,” představil ho Swift. „Je to zvěrolékař.”

„Cože?”

Ačkoliv dveře zůstaly přivřené, bylo v ložnici zřetelně slyšet, co se na chodbě děje. Dolétl k nim Lillianin pronikavý hlas: „Vy jste mi přivezl zvířecího doktora?”

„Má to nejlepší doporučení,” bránil se Swift.

Jelikož sestra byla přikrytá až k bradě, Daisy pootevřela, aby si mohla příchozího prohlédnout.

„Kolik máte v tomto směru zkušeností?” zajímala se Merrittova potencionální pacientka.

„Minulý týden jsem úspěšně odrodil fenu buldoka.”

„Což není daleko od věci,” připustil odvážně Westcliff, zatímco jeho žena, přemožena další vlnou bolesti, mu bezděčně drtila ruku. „Pojďte dál.”

Daisy ustoupila stranou, aby veterinář mohl vstoupit. Podala Matthewovi další čistý ručník.

„Zkusil bych to v další osadě,” vysvětloval omluvným tónem. „Netuším, zda Merritt bude co platný. Ale mokřady i cesty jsou zatopené vodou. Nedalo se pokračovat dál a nechtěl jsem se vracet sám.” Na okamžik zavřel oči, obličej prozrazoval, jak vyčerpávající putování má za sebou.

Je spolehlivý, připomněla si. Cípem ručníku mu začala otírat špínu z tváře. Na bradě proráželo strniště. Dočista ji fascinovalo. Ráda by je pohladila prsty.

Swift stál s hlavou skloněnou, aby na něho snáze dosáhla. „Doufám, že ostatní uspěli lépe než já.”

„Nemusí dorazit včas,” odvětila. „Za poslední hodinu porod hodně postoupil.”

Narovnal se, jako by ho nečekaný příval péče náhle obtěžoval. „Vy se tam nevrátíte?”

Zavrtěla hlavou. „Moje přítomnost není k ničemu. Lillian nesnáší, když kolem ní skáče mnoho lidí, a Annabelle je daleko schopnější než já. Ví, jak jí pomoci. Ale chci se zdržovat poblíž pro případ, že by se po mně sháněla.”

Matthew jí vzal ručník z prstů a osušil si jím promáčené vlasy, které se leskly jako sobolí kožešina. „Za chvíli jsem zpátky,” oznámil. „Jenom se umyju a převléknu do suchého oblečení.”

„Mí rodiče a lady St. Vincentova čekají v soukromém salonu rodiny Marsdenů,” sdělila mu Daisy. „Můžete se k nim přidat. Je to mnohem pohodlnější, než tady přešlapovat.”

Ale jak se zdálo, Swift po jejich společnosti netoužil. Beze slova se po návratu přidal k Daisy.

Seděla na chodbě se zkříženýma nohama, zády se opírala o zeď. Ztracená v myšlenkách si ani nevšimla mužova příchodu. Zaregistrovala ho, až když stál těsně u ní. Vzal si čistý oblek, ale vlasy měl dosud mokré. Pozorně si ji prohlížel.

„Smím?”

Daisy si nebyla jistá, na co se ptá, ale přikývla. Swift se uvelebil na podlaze ve stejné pozici jako ona. V podobné situaci se s žádným gentlemanem dosud neocitla a nikdy by ji nenapadlo, že takovou neformálnost zažije zrovna s ním. Spiklenecky jí podával malou sklenku naplněnou tekutinou sytě švestkové barvy.

Udiveně ji od něj převzala a přičichla k ní.

„Madeira,” usmála se. „Děkuji vám. Ačkoliv na oslavování je trochu brzy, dítě se dosud nenarodilo.”

„Tohle není na oslavu, nýbrž na nervy.”

„Jak víte, které víno mám ráda?” Pohodil rameny. „Uhodl jsem to.”

Avšak ona vytušila, že o šťastnou náhodu se rozhodně nejedná.

Čas od času spolu prohodili několik slov, ale většinou mlčeli. „Kolik je hodin?” vyzvídala každou chvíli Daisy a on úslužně vytahoval kapesní hodinky.

V kapse vždycky něco zacinkalo, což v Daisy probudilo zvědavost. Chtěla vědět, co Matthew nosí u sebe.

„Budete zklamaná,” prohlásil, ale poslušně lovil z kabátce jednotlivé položky. Pokládal je dívce do klína. Ta se jimi probírala.

„Jste horší než kramář,” sdělila mu s úsměškem, zatímco si prohlížela jeho poklady. Objevila zavírací nůž, kus rybářského vlasce, několik mincí, špalíček tužky, brýle, malé plechové pouzdérko s mýdlem - samozřejmě Bowmanovým

- a čtvereček složeného povoskovaného papíru s vrbovým práškem. Podržela psaníčko mezi palcem a ukazováčkem. „Trpíte bolestmi hlavy, pane Swifte?”

„Obvykle ne, ale váš otec ano, kdykoliv se rozčílí. V takových chvílích mu moje zásoba přichází vhod.”

Daisy se zachichotala a uchopila nevelkou stříbrnou krabičku na zápalky.

„Nač potřebujete sirky? Vždyť nekouříte.”

„Člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat oheň.”

Potom narazila na karton, v němž byly zapíchané špendlíky. Tázavě zdvihla obočí.

„Sepínám jimi dokumenty,” vysvětlil. „Ale hodí se i k jiným účelům.”

„Pane Swifte,” škádlila ho, „existuje vůbec mimořádná situace, na niž nejste připraven?”

„Slečno Bowmanová, kdybych měl dostatek kapes, dokázal bych spasit celý svět.”

Právě tato věta, pronesená schválně přehnaným sebevědomým tónem, který ji měl pobavit, zapříčinila, že Daisy zcela podlehla jeho kouzlu. Vděčně se rozesmála. Ačkoliv Matthewova blízkost nikterak nezmírnila vážnost vzniklé situace, v jeho přítomnosti ji snášela o hodně lépe. Sklonila se nad štůčkem kartiček svázaných provázkem.

„Bylo mi řečeno, že si mám do Anglie vzít jak vizitky, tak navštívenky,” prohlásil Swift, „ačkoliv nechápu, jaký je v tom rozdíl.”

„Přijmete-li pozvání Angličana, nikdy se neprokazujte vizitkou,” radila mu Daisy. „Nesvědčilo by to o vašem dobrém vychování. Vizitka vypovídá o vašich obchodních aktivitách. Naznačil byste tím, že vám jde především o peníze.”

„Taky že ano.”

Dívka se zazubila. Vypátrala další záhadný předmět a důkladně jej zkoumala. Knoflík.

Povytáhla obočí a soustředěně studovala jeho povrch. Spatřila drobnou rytinu. Větrný mlýn. Zadní strana knoflíku byla skleněná, opatřená měděným orámováním. Uvnitř se jako v medailonu rýsoval tenounký pramínek tmavých vlasů.

Matthew zbledl a natáhl se po něm, ale Daisy byla rychlejší. Ucukla a sevřela jej pevně v prstech.

Tep se jí zrychlil. „Tenhle knoflík znám,” prohlásila. „Tvoří součást soupravy. Máti nechala otci ušít vestu s pěti podobnými. Na jednom byl vyryt větrný mlýn, na druhém strom, na třetím most… Do každého vložila pramínek vlasů svých pěti dětí… Pamatuji si, když mi jej stříhala.”

Ani se na ni nepodíval. Metodicky vracel věci zpátky do kapes.

Ticho se protahovalo, dívka marně čekala na nějaké vysvětlení. Nakonec zatahala mladíka za rukáv. Zarazil se a tupě zíral na její štíhlé prsty.

„Jak jste se k němu dostal?” zašeptala.

Mlčel tak dlouho, až ji napadlo, že jí neodpoví.

Teprve po chvíli se na ni nevrle obořil, až Daisy pokleslo srdce. „Váš otec nosil zmíněnou vestu na obchodní jednání. Všichni ji obdivovali. Jenže jednou se rozzuřil tak, že mrštil o stěnu lahví inkoustu, a přitom se zle potřísnil. Vestu dočista zničil. Jelikož nechtěl čelit hněvu vaší matky, pověřil mě, abych poničené oblečení vyhodil. I s knoflíky.”

„Ale vy jste si jeden z nich ponechal.” Zhluboka se nadechla. Myslela, že jí puknou plíce, srdce se rozskočí. „Větrný mlýn. Byl můj. Vy jste… všechny ty dlouhé roky u sebe nosil moje vlasy?”

Opět narazila na hradbu mlčení. Později si nevzpomínala, zda jí Swift odpověděl, a pokud ano, co řekl. Okamžik pravdy totiž zaplašil Annabellin

jasný hlas. „Daaaisyyyy!”

Aniž pustila knoflík, vyskočila dívka hbitě z podlahy. Swift ji následoval.

Chytil ji za zápěstí a upřeně se na ni zadíval.

Chce ten knoflík zpátky, pomyslela si, a hned nato se rozesmála.

„Je můj,” bránila se. Ne že by na něm záleželo, ale připadalo jí zvláštní, aby někdo cizí vlastnil část její bytosti a léta ji nosil v kapse. Maličko se bála toho, co to znamená.

Matthew se nehýbal, ani nepromluvil, jen mlčky vyčkával, až povolí sevřené prsty a nechá dotyčný předmět sklouznout do jeho dlaně. Nato ho ukryl v kabátci jako shánčlivá straka a pustil ji.

Zmatená Daisy se rozběhla k sestřině pokoji. Vtom zaslechla vřískot novorozeněte a zarazila se. Náhle se nedokázala pohnout, nedostávalo se jí dechu. Stála jen několik desítek centimetrů ode dveří, avšak zmocnil se jí dojem, že jsou jí na míle vzdálené.

Annabelle ji očekávala na prahu. Vypadala přepadle a unaveně, ale smála se jako sluníčko. V náruči svírala drobný uzlíček. Daisy si přitiskla prsty k ústům a jemně zavrtěla hlavou. Smála se, přestože se jí v očích třpytily slzy.

„Pánbůh požehnej,” zamumlala, zatímco si prohlížela rudou tvářičku a chomáček tmavých vlásků.

„Seznam se se svou neteří,” prohlásila přítelkyně a opatrně jí miminko předala.

Daisy držela novorozeně jako svátost. Podivila se, jak je lehoučké. „Je sestra…?”

„Lillian je v naprostém pořádku,” vyhrkla Annabelle. „Vedla si výborně.”

Daisy se pomazlila s kojenečkem a vydala se k sestře. Ta se na lůžku opírala o vysoko nastlané polštáře, oči měla zavřené. Zdála se nesmírně drobná, utopená uprostřed širokého lůžka. Vlasy měla spletené do dvou dlouhých copů jako holčička. Westcliff hrdě trůnil po jejím boku a naparoval se, jako by sám vyhrál bitvu u Waterloo.

Zvěrolékař si u umyvadla mydlil ruce. Přátelsky se na Daisy zazubil a ona mu úsměv oplatila. „Blahopřeji, pane Merritte,” prohodila. „Řekla bych, že jste ke svému repertoáru úspěšně přidal další živočišný druh.”

Při zaznění jejího hlasu se Lillian zavrtěla. „Daisy?”

Dívka dokráčela k posteli s miminkem v náruči. „Ach, Lillian, krásnější děťátko jsem v životě neviděla.”

Hraběnka se ospale zakřenila. „Také si to říkám. Donesla bys ji…” Široce zívla. „Donesla bys ji ukázat mámě a tátovi?”

„Samozřejmě. Jak se bude jmenovat?”

„Merritt.”

„Ty ji chceš pojmenovat po veterináři?”

„Ukázalo se, že je nadmíru schopný. A Westcliff s tím souhlasí.”

Hrabě přikryl manželku až k bradě a políbil ji na čelo.

„A zase jsme bez dědice,” pošeptala mu s úsměškem. „Asi budeme muset zadělat ještě jednou.”

„Kdepak,” odbyl ji ochraptěle muž. „Odmítám tím znovu projít.”

Daisy vesele pohlédla na malou Merritt, která jí pokojně usnula v náruči.

„Půjdu ji ukázat ostatním,” pravila tiše. Vyšla na chodbu a udivilo ji, že je prázdná. Matthew Swift byl pryč.

Když se Daisy následujícího jitra probudila, s úlevou shledala, že se pánové Hunt a St. Vincent v pořádku vrátili zpátky do sídla. Sebastian krátce po svém odjezdu zjistil, že silnice vedoucí na jih je pod vodou. To Hunt měl větší štěstí. V sousední vesnici našel lékaře, avšak ten se zdráhal vyrazit do prudké bouře. Simona očividně stálo hodně přesvědčování a vyhrožování, aby jej vytáhl z domu. Nakonec ho přece jenom do Stony Cross Parku dopravil. Doktor prohlédl jak čerstvou matku, tak novorozenou holčičku, a prohlásil, že obě se těší vynikajícímu zdraví.

Hosté přijali zprávu o narození dítěte ženského pohlaví s politováníhodným odstupem. Hošík by se jistě těšil přenáramné pozornosti. Avšak Daisy stačil jediný pohled do rozzářené tváře novopečeného otce a shledala, že z narození syna by se neradoval víc. Svíral dcerku v náruči jako nejsvětější svátost a sliboval jí poníky, zámky i celá království.

U snídaně se Daisy sešla s Evií. Svářily se v ní zvláštní emoce. Kromě nadšení z právě narozené neteře si připadala… nervózní. Podivně lehkomyslná. Dychtivá.

A to všechno kvůli Matthewu Swiftovi.

Naštěstí ho dnes nikde nezahlédla. Po zjištění, které učinila včera večer, si nebyla jistá, jak se k němu má chovat. „Evie,” naklonila se blíž k přítelkyni.

„Chtěla bych si s tebou o něčem promluvit. Co kdybychom se prošly po zahradě?” Bouře ustala a skrze roztrhaná mračna se prodíraly paprsky slunce.

„Beze všeho. Ale venku bude plno bláta.”

„Přidržíme se vydlážděných pěšinek. Ale musíme odsud. Ráda bych s tebou probrala něco přísně soukromého.”

Evie vykulila oči. Upíjela čaj tak rychle, že si určitě musela spálit jazyk.

Bouřka napáchala v zahradě veliké škody. Všude se povalovalo otrhané listí a rozbitá poupata. Na jindy úhledně umetených stezičkách ležely ulámané větve. Ale vzduch byl nádherně čerstvý a průzračný, voněl nasáklou půdou a rozmáčenými okvětními plátky. Zhluboka dýchaly povzbuzující vůni a zvolna se loudaly po cestičkách. Ramena a paže jim halily teplé šály, přesto na ně dorážel ostrý vítr a nutil je zrychlit krok.

Daisy nepoznala větší úlevu, než když se mohla bez zábran Evii svěřit. Vypověděla jí vše, co se odehrálo mezi ní a Matthewem Swiftem, včetně

polibku i šokujícího objevení knoflíku s pramínkem vlasů. Z Evie se vyklubala nejlepší posluchačka, s jakou se Daisy kdy setkala. Snad za to mohly její potíže s mluvením.

„Nevím, co si o tom mám myslet,” povzdechla si nakonec Daisy.

„Nechápu, proč Swift působí jinak než dřív, ani proč mě to k němu tak táhne. Nenávidět ho bylo o hodně snazší. Ale včera večer, když jsem spatřila ten knoflík…”

„Tehdy ti poprvé došlo, že by k tobě mohl chovat něžné city,” zamumlala Evie.

„Ano.”

„Daisy…, není možné, že si s tebou záměrně pohrává? Že tě schválně přivádí na falešnou stopu a to s tím knoflíkem byl pou-pouhopouhý trik?”

„Nezdá se mi. Kdybys viděla v té chvíli jeho obličej… Očividně jsem ho zaskočila a on nevěděl, jak by se z té ožehavé situace vykroutil. Ach, Evie…” Daisy mrzutě nakopla oblázek. „Mám takové hrozivé podezření, že Matthew Swift vzdor všem předpokladům ztělesňuje vše, co jsem očekávala od svého budoucího chotě.”

„Ale pokud se za něho provdáš, odveze tě zpátky do New Yorku,” prorokovala přítelkyně.

„Ano, nakonec by to takhle dopadlo, a já odsud nemůžu odjet. Nechci žít daleko od tebe, Annabelle a Lillian. Anglii jsem si zamilovala… Připadám si tu víc doma než v Americe.”

Evie se hluboce zadumala. „Co kdyby pan Swift pouvažoval o tom, že by se zde natrvalo usadil?”

„Nepřipadá v úvahu. V New Yorku jsou daleko větší příležitosti, a i kdyby tu nakrásně zůstal, čelil by ustavičným potížím jenom proto, že není aristokrat.”

„Ale kdyby to chtěl přesto zkusit…,” naléhala Evie.

„Nikdy se nestanu ženou, jakou potřebuje mít po svém boku.”

„Musíte si spolu rozhodně promluvit,” prohlásila rezolutně Evie. „Na rovinu. Swift je dospělý, inteligentní muž. Jistě neočekává, že se staneš někým, kým nejsi.”

„Stejně to nemá význam,” povzdechla si nešťastně Daisy. „Jasně mi dal najevo, že se za žádných okolností neožení. Přesně takhle to řekl.”

„Má námitky výhradně proti tobě, anebo k manželství jako takovému?”

„Já nevím. Ale určitě ke mně něco cítí, když nosí v kapse moji kadeř.” Vzpomněla si, jak nesmlouvavě se zmocnil knoflíku, a po zádech jí přeběhlo příjemné mrazení. „Evie,” osmělila se, „jak jsi poznala, že jsi zamilovaná?”

Kamarádka se nad otázkou zamyslela. Zrovna míjely kruhový záhon, kde za nizoučkým živým plůtkem kvetly prvosenky. „Vím, že bych teď mě-měla vyrukovat s něčím moudrým a být ti nápomocná,” pronesla s bezmocným

pokrčením ramen, „ale octla jsem se ve zcela odlišné situaci než ty. Já ani Sebastian jsme neočekávali, že se nakonec sblížíme. Láska nás oba zastihla nepřipravené.”

„Ano, ale jak jsi ji vytušila?”

„V okamžiku, kdy byl Sebastian připraven pro mě zemřít. Troufám si tvrdit, že nikdo, včetně jeho samotného, neměl ponětí o tom, že je schopen pro někoho se obětovat. Dospěla jsem proto k poznání, že tě každý člověk může překvapit, přestože se domníváš, že ho důkladně znáš. Od onoho momentu jako by se všechno změnilo. Náhle mi byl Sebastian nejdražší na celém světě. Ne, to není ten správný výraz… Zkrátka jsem pojednou bez něho nedokázala žít.”

„Chápu,” zamumlala Daisy, ačkoliv víc než pochopení ji zaplavila melancholie. Zajímalo by ji, zda i ona je schopna takové lásky. Možná je citově vyčerpaná…, příliš se vázala na sestru a přítelkyně. Možná v ní nezůstalo dost náklonnosti pro někoho dalšího.

Došly až k vysokému jalovcovému plotu, za nímž se táhl široký kamenný chodník obklopující celé sídlo. Sotva se přiblížily k jeho konci, dolehly k nim dva mužské hlasy. Pánové byli zjevně hluboce zabráni do rozhovoru. Nemluvili hlasitě. Naopak. Zdálo se, že se pokoušejí šeptat, jako by střežili nějaké tajemství. Což samozřejmě neušlo Daisyině pozornosti. Zastavila se a naznačila Evii, aby mlčela.

„…podle mě není zrovna mateřský typ…,” prohlásil jeden z mužů. Poznámka se střetla s tichým, avšak silným nesouhlasem. „Ostýchavá?

Panenko skákavá, ta ženská má tolik kuráže, že by dokázala vyšplhat na Mont Blanc jen s kapesní kudlou a klubkem motouzu v kapse. Povila by vám pěkné darebáky.”

Dívky na sebe ohromeně hleděly. Konečně rozpoznaly, s kým že mají tu čest. Bez rozpaků tu spolu rozprávěli lord Llandrindod a Matthew Swift.

„Opravdu,” poznamenal skepticky Llandrindod. „Podle mě je ta dívka vysloveně intelektuální typ. Tak trochu modrá punčocha.”

„Ano, miluje knihy, ale zároveň má smysl pro dobrodružství. Disponuje pozoruhodnou fantazií a umí se radovat ze života. Druhou takovou na obou březích Atlantiku nenajdete. Ani na vašem, ani na tom mém.”

„Na vašem bych se ani neodvážil hledat,” podotkl suše šlechtic.

„Vlastnosti, které si představuji u své budoucí choti, mají výhradně Angličanky.”

Povídají si o mně, uvědomila si Daisy a úžasem otevřela pusu. Zmítaly jí rozporuplné emoce. Na jednu stranu ji těšilo, že se jí Swift zastává, na druhou mu nemohla odpustit, že se ji snaží Llandrindodovi vnutit jako láhev podezřelé medicíny od pouličního kramáře.

„Potřebuji mít po svém boku ženu, která je vyrovnaná, bezstarostná,

klidná…”

„Klidná? Co takhle přirozená a inteligentní? Co byste říkal na sebejisté děvče, které je samo sebou a nesnaží se předstírat, že je jakýsi nemastný neslaný ideál ryzího ženství?”

„Smím vám položit otázku?” osmělil se aristokrat.

„Ano.”

„Když je podle vás tak jedinečná, proč se s ní neoženíte vy?”

Daisy zadržela dech. Napjatě vyčkávala, co Swift odpoví. Ke svému zklamání zjistila, že povážlivě ztlumil hlas a není mu rozumět. „Sakra!” ulevila si a pokoušela se přikrást blíž.

Evie ji vyděšeně strhla zpátky za plot. „Nedělej to!” napomenula ji ostře.

„Nepokoušej štěstí, Daisy. Je zázrak, že nás nezmerčili.”

„Jenže já si to chtěla poslechnout celé!”

„Však já taky.” Pozorovaly jedna druhou vykulenýma očima. „Daisy…,” vysoukala ze sebe Evie jako v mrákotách. „Řekla bych, že Swift se do tebe zamiloval.”

Daisy nechápala, proč by měla představa, že se stala královnou srdce Matthewa Swifta, převrátit naruby celý její svět, leč stalo se.

„Pokud ano,” otázala se rozechvěle své přítelkyně, „proč mě tak úporně podstrkuje lordu Llandrindodovi? Proč jednoduše nepřistoupí na otcovu nabídku? Bohatě by se mu vyplatila. Zvlášť když by mě získal jako vítanou prémii. Proč se u všech svatých drží zpátky?”

„Možná chce vypátrat, zda i ty sdílíš jeho city.”

„Kdepak. Tenhle způsob uvažování je mu cizí. Stejně jako mému otci. Jsou to tvrdí obchodníci. Dravci. Kdyby po mně Swift toužil, nikoho by se neptal a šel by si neochvějně za svým. Umíš si snad představit lva, jak zdvořile zastaví antilopu a uctivě se jí přeptá, zda ji smí spořádat k obědu?”

„Pořád se domnívám, že byste si spolu měli otevřeně promluvit,” trvala na svém Evie.

„To je zbytečné. Swift bude kličkovat a vytáčet se. Přesně jako dosud.

Ledaže…”

„Ledaže?”

„Ledaže bych vymyslela, jak ho nachytat nepřipraveného. A přinutit ho, aby se přiznal, jestli ke mně něco cítí nebo ne.”

„Jak to chceš provést?”

„Netuším. Sakra, Evie, ty toho o mužích víš stokrát víc než já. Za jednoho z nich jsi provdaná. Ve tvém klubu je jich plno. Jaký je podle tvého odborného názoru nejrychlejší způsob, jak přivést chlapa k šílenství?”

Evii potěšilo, že ji kamarádka považuje za světaznalou ženu. Hluboce se nad otázkou zadumala. „Podle mě je nejlepším pomocníkem žárlivost. Už jsem viděla distingované pány, kteří se rvali v postranních uličkách jako psi, jen aby dosáhli přízně vyvolené ženy.”

„Hmm. Nevím nevím, zda se Swift nechá vyprovokovat.”

„Vsadím se, že ano,” zazubila se Evie. „Je to koneckonců muž.”

Odpoledne Daisy v knihovně odchytila lorda Llandrindoda, zrovna když na jednu ze spodních polic ukládal přečtenou knihu.

„Dobré odpoledne, pane,” prohodila vesele, předstírajíc, že si nevšimla zděšení, zračícího se mu v očích. Potlačila nutkání ušklíbnout se. Po dopolední

osvětové kampani z úst Matthewa Swifta si chudák vikomt musí připadat jako štvaná zvěř.

Avšak brzy se vzpamatoval a vykouzlil na tváři příjemný úsměv.

„Zdravím, slečno Bowmanová. Smím se zeptat, jak se mají vaše sestra a děťátko?”

„Obě jsou v pořádku, děkuji.” Přesunula se blíž a pohlédla na svazek v jeho rukách. „Dějiny vojenské kartografie. Inu…, zní to… zajímavě.”

„Vskutku pozoruhodná publikace,” ubezpečil ji. „Velice poučná. Ačkoliv se obávám, že překlad není zcela přesný a výstižný. Aby člověk ocenil plný význam této práce, musí si ji přečíst v německém originále.”

„Už jste někdy přelouskal nějaký román, pane?”

Otázka ho očividně zaskočila. „Kdepak, smyšlené příběhy zásadně nečtu. Odmala mě učili, že hodnotná jsou pouze taková díla, jež povznášejí člověka na duchu a rozšiřují jeho obzory.”

Dívku popuzoval vikomtův nadřazený tón. „To je škoda,” vydechla.

„Prosím?”

„Že je to moc pěkné vydání,” vyhrkla kvapně a snaživě předstírala, že si prohlíží spisek úhledně vázaný v kůži. Oduševněle se na muže zaculila. Sálal z ní bezbřehý klid. Alespoň v to doufala. „Jste horlivý čtenář, pane?”

„Zásadně se ve všem krotím. ,Střídmost nade vše‘ to je moje oblíbené heslo.”

„Já zásady nevyznávám,” přiznala. „Obávám se, že bych cítila nutkání je cíleně porušovat.”

Llandrindod se zachichotal. „Přiznáváte se k nestálé povaze, slečno?”

„Spíše o sobě smýšlím jako o přístupné bytosti, která se nebrání vstřebávat nové poznatky a zkušenosti,” odvětila. „Na světě existují mnohá učení a v každém se skrývá jistá moudrost.”

„Aha.”

Daisy jako by mu četla myšlenky. Neušlo jí, že její otevřenost považuje za odpudivou vlastnost, jež ji staví do nelichotivého světla. „Ráda bych si poslechla další z vašich oblíbených citátů, pane. Co kdybychom se prošli po zahradě?”

„Já… ehm…” Pozvat muže na procházku se považovalo za neodpustitelnou troufalost. Avšak gentlemanská povaha nedovolila lordu Llandrindodovi odmítnout. „Jistě, slečno Bowmanová. Kupříkladu zítra…”

„Vyrazila bych raději hned,” prohodila zpěvavě.

„Hned,” hlesl zaskočený vikomt. „Ano. Výborně.”

Daisy se do zkoprnělého šlechtice bez skrupulí zavěsila a vlekla ho ke dveřím. „Pojďme.”

Llandrindod neměl na vybranou. Čest mu velela dámě vyhovět. Zakrátko v její společnosti scházel z masivního kamenného schodiště vedoucího ze zadní

terasy do zahrady.

„Pane,” špitla Daisy. „Musím se vám k něčemu přiznat. Chystám takovou maličkou lest a doufám, že mohu počítat s vaší pomocí.”

„Maličkou lest,” odvětil zaskočeně. „S mojí pomocí. Fajn. O co se…?”

„Je samozřejmě úplně neškodná,” pokračovala dívka. „Mým cílem je upoutat pozornost jistého muže. Zdá se, že když dojde na dvoření, chová se poněkud zdrženlivě.”

„Zdrženlivě?” zaskřehotal z míry vyvedený šlechtic.

Daisy poklesla na duchu. Domnívala se, že Llandrindod je bystřejší. On se však nezmohl na víc, než že po ní opakoval některé výrazy jako popletený papoušek. „Ano, je poněkud rezervovaný, ale já mám dojem, že se pod chladnou slupkou skrývá žhavé jádro.”

Elegantní vikomt vždycky kráčel s nezměrnou grácií. Nyní na hrbolatém chodníku potupně zakopl. „Co… co vás vede k tomuto přesvědčení, slečno Bowmanová?”

„Ženská intuice.”

„Slečno Bowmanová,” vyhrkl, „jestliže jsem vyslovil či učinil něco, z čeho jste usoudila, že já… Jedná se o pouhé nedorozumění.”

„Nemluvím o vás,” prohlásila na rovinu.

„Že ne? Tedy o kom?”

„O panu Swiftovi.”

Vzápětí se jejího společníka zmocnila přímo hmatatelná radost. „O panu Swiftovi. Ano. Ano. Pěje na vás chválu celé hodiny, slečno Bowmanová. Tvrdí, jak jste okouzlující. Ne že bych s ním nesouhlasil, samozřejmě.”

Daisy se uculila. „Obávám se, že pokud se nestane něco zásadního, pan Swift se nikdy neosmělí projevit mi své city. Avšak kdyby vám nevadilo předstírat, že o mě projevujete opravdový zájem - napadlo mě, že bychom si mohli vyjet v kočáře, jít na procházku, jednou dvakrát si spolu zatančit - jistě by se rozhoupal.”

„Budu vám s potěšením nápomocen,” zatetelil se Llandrindod. Role spiklence mu očividně vyhovovala mnohem víc, než kdyby se stal cílem snažení sňatkuchtivé ženy. „Ujišťuji vás, slečno Bowmanová, že umím být velice přesvědčivý. S radostí se vám budu naoko dvořit.”

„Byl bych rád, kdybyste mohl obchodní cestu o týden odložit.”

Matthew, jenž zrovna spínal špendlíkem pět stránek papíru, se nešťastnou náhodou píchl do prstu. Kvapně ucukl. Nedbal na drobnou kapku krve na ukazováku a nechápavě civěl na Westcliffa. Tenhle chlap nebyl šestatřicet hodin nikde k nalezení. Nehnul se od své ženy a novorozené dcery. A nyní se tu zjeví s přáním, které nedává vůbec smysl. Swift se ráno chystal odjet do Bristolu a Markovo rozhodnutí mu nešlo na rozum.

Vší silou se ovládl. „Smím se zeptat proč, pane?”

„Protože jsem se rozhodl vás doprovodit a brzký termín odjezdu mi v současné době nevyhovuje. Mám nabitý rozvrh.”

Pokud Matthew věděl, v poslední době se hrabě točil výhradně kolem miminka a manželky. „Nemusíte nikam jezdit,” prohlásil. Markova připomínka se ho nelibě dotkla. Jako by nebyl schopen vše zařídit sám. „O rozličných aspektech tohoto projektu vím víc než kdokoliv jiný. Je mi jasné, co je zapotřebí udělat…”

„Přesto jste v téhle zemi cizincem,” namítl Westcliff. Z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. „Moje jméno vám otevře dveře tam, kam byste měl za jiných okolností zapovězený přístup.”

„Jestliže pochybujete o mých vyjednavačských schopnostech…”

„Ty ponechme stranou. Vím, že jste velice nadaný a v Americe vám není rovno. Avšak zde na vás čeká obtížný úkol, při jehož plnění budete potřebovat záštitu vysoce postaveného člověka. Někoho, jako jsem já.”

„Nežijeme ve středověku, pane. Ať mě vezme čert, jestli se musím při obchodních jednáních předvádět s opravdovým aristokratem v patách.”

„Věřte, že ani mě netěší být vaším přívěskem a někde se předvádět, jak říkáte,” prohlásil posměšně hrabě. „Zejména, když se mi právě narodila dcera a žena se dosud nevzpamatovala z porodu.”

„Nemůžu na nic čekat,” ohradil se mladík. „Už jsem si dohodl schůzky. Sjednal jsem si setkání s mnoha lidmi, počínaje dokaři a majiteli vodárny konče.”

„Potom je odložte.”

„Jestli si myslíte, že si nechají takové chování líbit…”

„Až se dozví, že vás příští týden osobně doprovodím, většina z nich se uklidní.”

Z úst jiného muže by podobné prohlášení vyznělo jako arogance nejhrubšího zrna. Westcliff však pouze konstatoval fakta.

„Je s vaším nápadem srozuměn pan Bowman?”

„Ano. Jakmile vyslechl moje argumenty, dal mi za pravdu.”

„Co tady budu celý týden dělat?”

Hrabě užasle povytáhl tmavé obočí. Až dosud si na jeho pohostinnost nikdo nestěžoval. O pozvání do Stony Cross Parku usilovali lidé všech národností a rozličného společenského postavení. Matthew je pravděpodobně jediným člověkem v Anglii, který zde nechce být.

Jenže Swiftovi půvab tohoto místa dávno nic neříkal. Dlouho neudělal nic pořádného. Už ho unavovala plytká zábava, společenská konverzace, krásy přírody, ticho a klid venkovské krajiny a nedostatek vzruchu. Potřeboval nějakou aktivitu, nemluvě o věčném lomozu životem pulzujícího města, kde se ve vzduchu vznáší kouř z početných komínů.

Ovšem nejvíc ze všeho si přál být co nejdál od Daisy Bowmanová. Její blízkost ho ustavičně ničila. Kéž by se jí mohl dotknout! Copak s ní může jednat s lhostejnou zdvořilostí, když má hlavu plnou představ, jak se jí dvoří, svádí ji a dobývá? A to je pouhý začátek. Matthew by s ní rád trávil dlouhé hodiny, dny, týdny… Přál si znát všechny její myšlenky i veškerá tajemství. Toužil přivlastnit si dívčin úsměv. Chtěl jí věnovat svoje srdce.

Prahl po něčem, co nikdy nemůže mít.

„Tohle panství a nejbližší okolí nabízí nepřeberné zdroje zábavy,” odpověděl Westcliff na jeho otázku. „Jestliže vám chybí určitá ženská společnost, zajděte do taverny ve vesnici.”

Matthew již zaslechl, jak se někteří přítomní pánové chvástají, jaké radovánky zažili s buclatými děvčaty z hospody. Kéž by se dokázal spokojit s něčím tak prostým! Kdyby mu tak ke štěstí stačila pořádná venkovská holka, místo aby marně toužil po křehké víle, jež ho dočista očarovala!

O lásce se píše, že je zdrojem libých a závratných pocitů. Že je přesně taková, jak ji opěvují veršíky na přáních k Valentýnu, ozdobených peříčky, srdíčky a dekorativními kudrlinkami. Skutečnost je bohužel úplně jiná. Je to protivný, ochromující a útrpný pocit…, závislost, jíž se člověk nedokáže zbavit.

Čistá, nebezpečná žádostivost. A on přece nepatří k bezstarostným hejskům.

Uvědomoval si, že pokud zůstane ve Stony Cross Parku o jediný den déle, provede něco nepatřičného.

„Odjedu do Bristolu,” prohlásil zoufale. „Domluvím schůzky na jindy. Bez vás se nebudu do ničeho pouštět. Spokojím se se shromaždováním informací. Začnu jednat s tamějšími dopravci, podívám se na jejich koně…”

„Swifte,” přerušil ho hrabě. Něco v jeho klidném hlase - laskavost? Sympatie? - způsobilo, že se Matthew zarazil. Pojednou se cítil poražený.

„Chápu důvod vašeho naléhání…”

„Ne, nic nechápete.”

„Vím toho víc, než si možná myslíte. A ze zkušenosti jsem se poučil, že vyhýbání se problému vám nepomůže. Nic se tím nevyřeší. Nikdy se vám nepodaří utéct dostatečně daleko a rychle.”

Mladík se zarazil. Bez mrknutí zíral na svého společníka. Markus může hovořit jak o Daisy, tak o jeho poskvrněné minulosti. V každém případě má patrně pravdu.

Ne že by se tím něco měnilo.

„Občas nemám na vybranou a útěk je to jediné, co mi zbývá,” odvětil pochmurně a bez ohlédnutí opustil místnost.

Do Bristolu pochopitelně neodcestoval. Věděl, že bude svého rozhodnutí

později litovat, ale neměl ponětí jak moc.

Na dny, které následovaly, bude do konce života vzpomínat jako na procházku peklem.

Na úplném dně se již ocitl. Zakusil fyzickou bolest, strádání, hlad i strach až do morku kostí. Avšak nic se nevyrovnalo tomu, když zpovzdáli sledoval, jak se lord Llandrindod dvoří Daisy.

Zdálo se, že semínko, jež zasel do vikomtovy mysli, zapustilo kořeny. Llandrindod se od dívky nehnul na krok. Ustavičně si s ní povídal, flirtovali spolu, nestoudně na ni pohlížel, jako by mu už patřila. I Daisy jako by z něj byla celá pryč. Visela na každém jeho slově. Jakmile se někde objevil, upustila, co držela právě v ruce, a pospíchala k němu.

V pondělí si ti dva uspořádali soukromý piknik. V úterý si vyjeli v kočáře.

Ve středu se vydali trhat modré zvonky.

Ve čtvrtek rybařili u jezera a vrátili se celí promočení a opálení. Smáli se nějakému vtípku, o který se nechtěli s nikým dalším podělit.

V pátek spolu tančili. V naprosté shodě klouzali po parketu, až někdo z hostů poznamenal, že je radost se na ně dívat.

V sobotu se Matthew probudil s pocitem, že nejspíš někoho uškrtí.

Jeho špatnou náladu ještě prohloubil Thomas Bowman, jenž po snídani mrzutě prohlásil:

„Vyhrává nad vámi,” zaburácel. Odvlekl Matthewa do studovny, aby si s ním pohovořil v soukromí. „Ten skotský tajtrdlík Llandrindod…“

Naopak ho neupoutalo nic, o čem mu vykládala Daisy. Nikdy se nezasmál lotrovinám, jichž se v dětství dopouštěla spolu s Lillian, a kdykoliv pronesla něco jako: „Podívejte se na tamhleten mrak. Tvarem mi připomíná kohouta,” tvářil se, jako by jí přeskočilo.

Dalším jablkem sváru se stávaly debaty o chudých. Llandrindod dělil nemajetné na „zaslouženě chudé” a „nespravedlivě chudé”. Zrovna spolu probírali příslušné zákony.

„Mně se zdá, pane,” namítla Daisy, „že legislativa trestá ty, kteří by potřebovali největší pomoc.”

„Někteří lidé jsou nuzní, poněvadž se z důvodu morální pokleslosti dopouštějí zásadních chyb. Takovým není pomoci.”

„Máte na mysli padlé ženy? Ale co když neměly na vybranou?”

„Přece se o nich nebudeme bavit?” zděsil se šlechtic a zatvářil se ohromeně.

Konverzace s ním byla velice omezená. Zejména proto, že Llandrindod nedokázal držet krok s vnímavou Daisy, jež často měnila témata hovoru. Upínal se na jediný námět a zdlouhavě o něm řečnil, třebaže dívka jej dávno považovala za uzavřený.

„Domníval jsem se, že dosud hovoříme o pudlovi vaší tety,” blekotal zmateně.

„Kdepak,” ošila se podrážděně Daisy. „Všechno, co jsem o něm věděla, jsem vám vyložila před pěti minutami. Teď vám líčím svoje zážitky z opery.”

„Ale jak jsme se dostali od psa k divadlu?”

Daisy hořce litovala, že zapletla vikomta do svých intrik, zvlášť když se ukázalo, že veškeré snažení je naprosto k ničemu. Matthew neprojevil ani špetku žárlivosti. Dál si zachovával kamenný výraz, kdykoliv se na ni podíval.

„Proč se tak mračíte, cukroušku?” zeptal se vikomt. Upřeně si ji prohlížel.

Cukroušku? Takhle ji nikdy dřív neoslovil. Navíc tento výraz z duše nesnášela. Ostražitě na muže pohlédla přes okraj náčrtníku. Pátravě studoval její obličej. Neměla z toho dobrý pocit. „Nemluvte, prosím,” napomenula jej.

„Pokouším se zachytit tvar vaší brady.”

Na chvíli se soustředila na svůj výtvor. Není vůbec špatný, pomyslela si, ale… Opravdu má Llandrindod hlavu jako vajíčko? A oči posazené tak blízko u sebe? Zvláštní, jak někdo může vypadat přitažlivě, ale sotva se zaměříte na jeho jednotlivé rysy, začne jeho půvab uvadat? Usoudila, že portréty rozhodně nepatří mezi její silné stránky. Příště radši zůstane u zátiší s květinami a ovo-cem.

„Tento týden mě zvláštním způsobem ovlivnil.” Vypadalo to, jako by aristokrat přemýšlel nahlas. „Připadám si jako… vyměněný.”

„Nejste nemocný?” vyděsila se Daisy a sklapla skicář. „Proboha. Mrzí mě, že jsem vás nutila sedět tak dlouho na slunci.”

„Kdepak. Cítím se úplně jinak. Chtěl jsem tím naznačit, že mi je… báječně.” Znovu se na ni zvláštně zadíval. „Je mi lépe než kdy předtím.”

„To je tím čerstvým vzduchem, řekla bych.” Daisy se postavila a oprášila si sukni. Pak přistoupila blíž ke svému společníkovi. „Člověk venku úplně pookřeje.”

„S prostředím to nemá nic společného,” zamumlal tiše Llandrindod.

„Můžete za to vy, slečno Bowmanová.” Údivem pootevřela pusu. „Já?”

„Vy.” Napřímil se a uchopil ji za ramena. Zkoprnělá dívka začala koktat: „Já…, já…, pane…”

„Vaše blízkost mě ovlivnila natolik, že jsem o sobě začal hluboce přemýšlet.”

Daisy těkala očima kolem sebe. Obklopovaly je úhledně zastřižené živé ploty pokryté bohatě kvetoucími popínavými růžemi. „Je tady někde pan Swift?” zašeptala. „Proto se uchylujete k téhle komedii?”

„Kdepak. Hovořím za sebe.” Vášnivě ji přivinul k sobě, až málem pomačkal náčrtník. „Otevřela jste mi oči, slečno Bowmanová. Díky vám teď vidím všechno jinak. Chci hledat v mracích věci a zvířata, toužím konat dobré

skutky a psát o nich básně. Přeji si začíst se do románu. Proměnit svůj život v jedno velké dobrodružství…”

„Moc hezké,” hlesla a zavrtěla se v jeho sílícím sevření,

„…po vašem boku.”

Proboha ne!

„Vy… žertujete,” pípla.

„Jsem vámi posedlý,” přiznal.

„Nemůžete mě mít.”

„Jsem odhodlán vás získat.”

„Jsem… zaskočená.”

„Drahoušku zlatý!” zvolal. „Jste přesně taková, jak vás popsal Swift.

Tajuplná. Bouřlivá a zároveň plná něhy. Chytrá a rozkošná. Žádoucí…”

„Počkejte!” Ohromeně na něj zírala. „Tohle o mně řekl Matth… pan Swift?”

„Ano, ano, ano…” A dříve než se stačila pohnout, promluvit nebo vydechnout, sklonil se k ní a políbil ji.

Skicář jí vypadl z rukou. Trpně spočívala ve vikomtově náruči. Zajímalo ji, zda k němu něco pocítí.

Upřímně řečeno, líbal docela obstojně. Ani příliš měkce, ani tvrdě, uslintaně…, avšak…

Nudně.

Hrome! Daisy se odtáhla a zamračila se. Cítila se provinile za to, že k němu zůstává lhostejná. A připadala si o to trapněji, že Llandrindod se tvářil jako spokojený kocour, který právě spolkl kanára.

„Má drahá slečno Bowmanová,” zacukroval. „Opomněla jste se mi svěřit, že chutnáte sladce jako med.”

Znovu se po ní natáhl a Daisy roztomile odtančila stranou. Neubránila se slabému výkřiku. „Ovládejte se, lorde!”

„Nemůžu.” Pronásledoval ji kolem kašny, až se zdálo, že si hrají na kočku a na myš. Znenadání provedl výpad kupředu a popadl dívku za rukáv jemných mušelínových šatů. Ta se mu prudce vyškubla. Cítila, jak zapraskaly švy na rameni.

Vzápětí se ozvalo šplouchnutí, dopadly na ni kapky vody.

Daisy nevěřícně zamrkala. Zkoprnělá úžasem zírala na prázdné místo, kde ještě před vteřinou stál Llandrindod. Potom si zakryla oči dlaněmi, jako by se tím mohla dostat z nepříjemné situace.

„Pane?” otázala se nesměle. „Vy jste… spadl do fontány?”

„Kdepak,” zazněla kyselá odpověd. „Vy jste mě do ní strčila.”

„Ujišťuji vás, že jsem to neudělala úmyslně.” Přinutila se pohlédnout mu zpříma do očí.

Llandrindod se postavil. Voda z něho přímo crčela, měl zmáčené vlasy,

šaty, dokonce i kapsy měl plné vody. Zdálo se, že nenadálá lázeň citelně zchladila jeho vášeň.

Mlčel, tvářil se hrozivě. Pojednou vytřeštil oči, sáhl do kapsy kabátce a vylovil z ní malou žabičku. S tichým žbluňknutím ji vrátil do fontány.

Daisy se dusila smíchy. Čím více se ovládala, tím jí celá scéna připadala komičtější. Náhle vyprskla smíchy. „Omlouvám se,” zalykala se, marně si zakrývajíc ústa rukou. Stejně se řehtala jako divá. „Je mi to moc…, ach…, proboha.” Smála se na celé kolo, až se prohýbala v pase a vyhrkly jí slzy.

Napětí povolilo, i vikomt se začal uculovat. Vylezl z kašny, kapalo z něho jako z vodníka. „Věřím, že když vy políbíte žabáka, promění se v prince,” konstatoval suše. „V mém případě to očividně neplatí.”

Dívka k němu náhle pocítila příval sympatií a něhy, přestože se stále ještě hihňala. Opatrně se k němu přiblížila, uchopila jeho obličej do dlaní a vtiskla mu na rty prchavý, přátelský polibek.

Vytřeštil nad její troufalostí zrak.

„Však i vy jste krásný, pohádkový princ,” sdělila mu s omluvným pousmáním. „Akorát že ne pro mě. Až jednou potkáte tu pravou, bude s vámi nesmírně šťastná.”

Sklonila se, sebrala ze země odhozený náčrtník a vracela se do sídla.

Pouhou shodou okolností vedla její cesta kolem takzvaného „domu starých mládenců”, což byla nevelká rezidence stojící stranou od hlavní budovy u srázu nad řekou, odkud je krásný výhled do údolí. Ubytovávali se zde nezadaní pánové, kteří toužili po větším soukromí. Nyní dům zel prázdnotou, neboť ohlášený lov včera skončil a hosté se rozjeli do svých domovů.

Až na Matthewa Swifta, samozřejmě.

Utopená v myšlenkách, plahočila se Daisy po pěšině vedoucí kolem kamenné zídky ohraničující sráz. Veselí zčistajasna vystřídal smutek. Vzpomněla si totiž na otce, který ji chce stůj co stůj provdat za Matthewa Swifta, a na Lillian, jež by ji ráda viděla po boku jakéhokoliv muže, jen ne jeho. A také na matku, která se nespokojí s nikým menším než se ženichem s modrou krví. Rozhodně ji nepotěší, až se dozví, že Daisy Llandrindoda odmítla.

Přemítala o uplynulém týdnu a uvědomila si, že jí zatraceně záleželo na tom, aby upoutala Američanovu pozornost. Zoufala si. Nikdy po ničem netoužila tolik jako po upřímném, otevřeném a přímém rozhovoru s ním. Už před ním nechtěla nic skrývat. Pokoušela se Matthewa donutit, aby jí vyjevil své city, avšak dosáhla pouze toho, že musí skrývat svoje vlastní.

Kdykoliv byla s ním, pocítila příslib něčeho úžasného, mnohem víc vzrušujícího než to, o čem kdy snila nebo i četla.

Něčeho opravdového.

Zdálo se k neuvěření, že z navenek chladného a odtažitého člověka se

pojednou vyklubal jemný, něžný a citlivý muž, který potají nosil v kapse pramínek jejích vlasů.

Vtom si uvědomila, že k ní někdo přichází. Kvapně odrhla zrak od země a zachvěla se po celém těle.

Blížil se k ní Matthew. Rázoval od hlavní budovy, tvářil se zlověstně, povážlivě natahoval krok.

Pospíchal, aniž věděl kam.

Náhle ji spatřil. Na místě se zarazil a zatvářil se neproniknutelně. Zírali na sebe v napjatém tichu.

Daisy svraštila obočí a strašlivě se zakabonila. Lepší tohle, než se mu vrhnout kolem krku a potupně se rozplakat. Hloubka touhy, již k němu cítila, ji zcela ohromila.

„Pane Swifte,” hlesla.

„Slečno Bowmanová.” Vypadal, jako by chtěl být úplně někde jinde.

Lhostejno kde, jenom ne s ní.

Polilo ji horko a zachvátilo podivné očekávání, když se natáhl pro náčrtník, jejž svírala v prstech.

Bezmyšlenkovitě mu jej předala.

Podíval se na neumělou skicu, jež měla znázorňovat lorda Llandrindoda.

„Proč jste mu přikreslila bradku?”

„To nejsou vousy,” pravila pokrotle. „To je stínování.”

„Vypadá, jako by se tři měsíce neholil.”

„Já jsem se na váš názor neptala!” odsekla a chňapla po skicáři, ale Swift ho odmítl pustit. „Dejte mi to,” cloumala jím ze všech sil. „Nebo…”

„Nebo co? Nebo nakreslíte můj portrét?” Náhle sešit prudce pustil, až zakolísala. Zdvihl ruce v obranném gestu. „Prosím vás, ne. Všechno, jen ne tohle.”

Daisy se k němu přitočila a zuřivě ho plácla náčrtníkem do hrudi. Vadilo jí, že v Matthewově společnosti vždycky pookřeje. Styděla se, že po něm dychtí jako vyprahlá půda po dešti. Nenáviděla jeho pohledný obličej a mohutné mužné tělo. A ta ústa! Nejpřitažlivější ústa, jaká kdy u muže viděla. Rty plné pokušení.

Náhle jeho úsměv zmizel. Putoval po ní očima, až si všiml roztrženého rukávu. „Co se vám stalo?”

„To nic není. Dostala jsem se… do malé potyčky, tak byste to jistě nazval, s lordem Llandrindodem.”

Domnívala se, že honičku kolem fontány nazvala tím nejnevinnějším možným výrazem. Pochopitelně o nic nešlo. Žila v přesvědčení, že slovo

„potyčka” si nikdo nespojí s ničím šokujícím.

Nicméně se ukázalo, že ve Swiftově pojetí má tento pojem mnohem barvitější podtext. Zčistajasna se zakabonil, očima metal blesky.

„Zabiju ho,” prohlásil dutým, hrdelním hlasem. „Jak se opovážil…? Kde je…?”

„Počkejte. Přestaňte se rozčilovat,” chlácholila ho Daisy. „Došlo k nedorozumění. On mě neobtěžoval…” Matthew nedbal na její protesty. Proto zahodila skicář, doširoka roztáhla paže a pověsila se na něho veškerou svou vahou, aby mu zabránila odejít do zahrad. Jako by se pokoušela zadržet rozzuřeného býka. „Stůjte! Jakým právem se pletete do mých záležitostí?”

Matthew ztěžka oddychoval. Zastavil se a pohlédl do dívčina zarudlého obličeje. „Dotkl se vás? Nutil vás…?”

„Chováte se jako pes utržený z řetězu,” zlobila se Daisy. „Sám o mě nestojíte, tak proč vám vadí svody jiného muže? Nechte mě být a vraťte se ke svým plánům na výstavbu té prokleté obrovské továrny, co vám vynese hory peněz! Doufám, že se stanete nejbohatším člověkem na světě. Věřím, že dosáhnete, čeho si zamanete. Avšak jsem přesvědčena o tom, že se jednoho dne rozhlédnete kolem sebe a budete se divit, proč vás nikdo nemá rád a cítíte se dočista ne…”

Umlčel ji prudkým polibkem, naléhavým a nesmlouvavým. Divoce se roztřásla. Zalapala po dechu a rozčileně se od něj odvrátila, „…šťastný,” stačila doříct dřív, než se k ní znovu lačně přisál.

Tentokrát si počínal mnohem něžněji. Daisyino srdce bušilo jako zběsilé, zaplavil ji příjemný žár. Popadla Matthewa za silná zápěstí, bříšky prstů nahmatala jeho pulz a zjistila, že je stejně vzrušený jako ona.

Pokaždé, když si už už myslela, že osvobodí její ústa, se k ní přimkl ještě dychtivěji. Dýchala mělce, horečně mu vycházela vstříc. Kolena se pod ní podlamovala, až hrozilo, že se mu sesune k nohám jako hadrová panenka.

Odtrhla se od jeho naléhajících rtů a zašeptala: „Matthewe…, odveď mě někam.”

„Ne.”

„Ale ano. Potřebuji… Potřebuji s tebou být sama.”

Přerývaně oddechoval, svíral ji v náruči a zlehka vinul k hrudi. Připadala si vydaná na milost jeho rtům.

„Tak daleko nemůžeme zajít. Nemusel bych se ovládnout,” přiznal nakonec.

„Jenom si promluvíme. Prosím. Nemůžeme zůstat tady, na veřejném prostranství. Pokud mě teď opustíš, zemřu.”

Matthew procházel soukromým peklem. Přemáhalo jej vzrušení. Přesto se neovládl a jejímu dramatickému prohlášení se zasmál. „Neumřeš.”

„Chci si popovídat,” opakovala dívka a důvěřivě se k němu tiskla.

„Nebudu… Nebudu tě svádět.”

„Miláčku,” povzdechl si ztěžka. „Představuješ pro mě obrovské pokušení.

Stěží s tebou dokážu přebývat v jedné místnosti.”

Náhle se nemohla nadechnout, v krku ji pálilo, cítila bolest v hrudi. Vytušila, že dalším naléháním by ho od sebe spíše odehnala. Proto raději mlčela. Zoufale se k němu mačkala v naději, že co nezmůžou slova, dokáže vzájemná blízkost.

Matthew tiše zasténal, vzal ji za ruku a odvedl ke staromládeneckému obydlí. „Bůh nám oběma pomáhej, jestli nás někdo chytí.”

Daisy byla v pokušení podotknout, že v tom případě mu nezbude nic jiného, než se s ní oženit, ale pro jistotu držela jazyk za zuby a pospíchala za ním.

V domě svobodných mládenců panoval chlad a příšeří. Stěny byly obložené růžovým dřevem, všude stál těžký, masivní nábytek. Okna halily závěsy ze zlatavého sametu lemované volány z hedvábí. Aniž ji pustil, provedl Matthew Daisy chodbou až do místnosti ležící úplně vzadu.

Jakmile překročila práh, uvědomila si, že jsou v jeho ložnici. Samým vzrušením jí naskočila husí kůže. Panoval zde úzkostný pořádek, voněl tu včelí vosk a leštidlo, krémově zbarvené krajkové záclony propouštěly dostatek světla.

Na prádelníku spočívalo v úhledné řadě několik věcí: hřeben, kartáček na zuby, plechovky se zubním práškem a mýdlo. Na stojanu s umyvadlem ležela břitva a obtahovací řemen. Žádná pomáda, brilantina, kolínská, krémy, špendlíky do kravaty ani prsteny. Švihákem libujícím si v módních výstřelcích by ho člověk rozhodně nenazval.

Matthew zavřel dveře a obrátil se k Daisy. V nevelké komnatě se zdál až neskutečně urostlý, jako by se zčistajasna ocitl v pokojíku pro panenky. Dívce vyschlo v ústech. Hleděla na svého společníka plná napětí. Nejradši by se k němu přimkla a znovu si vychutnávala žár jeho těla.

„Co je mezi tebou a Llandrindodem?” otázal se.

„Vůbec nic. Jsme přátelé. Alespoň já k němu víc necítím.”

„A on k tobě?”

„Domnívám se, že… Inu, naznačil mi, že mu nejsem lhostejná. Však víš.”

„Ano, vím,” přiznal ochraptěle. „Proto nemůžu toho mizeru ani cítit. Ale nesmím mu nic vyčítat. Rozhodně ne po uplynulém týdnu, kdys ho bez přestání pokoušela a škádlila.”

„Jestli se mi snažíš naznačit, že jsem se chovala jako nějaká femme fatale…”

„Nepokoušej se to popřít. Viděl jsem, jak jsi s ním flirtovala. Jak ses k němu nakláněla, když jste si povídali… Ty úsměvy, provokativní šaty…”

„Provokativní šaty?” ucedila pobaveně.

„Jako jsou tyhle.”

Daisy se podívala na své nadmíru cudné bílé odění, jež ji zakrývalo od zápěstí až ke krku. Ani jeptiška by na něm neshledala jedinou chybu. Posměšně se na Matthewa zadívala: „Pokoušela jsem se probudit v tobě žárlivost. Kdybys se mnou jednal na rovinu, ušetřil bys mi spoustu starostí.”

„Cože? Ty ses přede mnou záměrně předváděla, abych žárlil?” vypěnil.

„Čeho jsi tím proboha chtěla dosáhnout? Anebo jsi našla zalíbení v týrání druhých? To je teď tvůj nový koníček?”

Zčervenala jako pivoňka. „Napadlo mě, že ke mně možná něco cítíš…

Chtěla jsem tě přimět, abys své city vyjevil.”

Matthew otevřel a zase sklapl ústa. Nezmohl se na slovo. Daisy by zajímalo, jaké se v něm svářejí emoce. Po několika nekonečných vteřinách se Matthew unaveně opřel o prádelník, jako by potřeboval oporu.

„Zlobíš se?” zeptala se s obavou v hlase.

Oslovil ji zvláštním, pohnutým tónem. „Zlobím se tak na deset procent.”

„Co těch zbývajících devadesát?”

„Převažující část mé osobnosti je v pokušení hodit tě na tuhle postel a…” Odmlčel se a těžce polkl. „Daisy, jsi příliš nevinná na to, abys pochopila, v jakém nebezpečí ses ocitla. Mám se co ovládat, abych se od tebe udržel dál. Nezahrávej si se mnou, zlato. Je snadné mě týrat, ale i moje sebekontrola má hranice a povážlivě mi docházejí síly. Ale aby měla tvá dušička klid… Žárlím na každého muže, který se na tebe jenom podívá. Žárlím na tvoje šaty, neboť smí hladit tvou hebkou pleť. Žárlím na vzduch, který dýcháš. Trápím se, kdykoliv tě ztratím z dohledu.”

Ohromená nečekaným vyznáním, zašeptala: „Nikdy jsi to nedal sebeméně najevo.”

„Za všechny ty roky, co se známe, jsem posbíral tisíce vzpomínek na naše setkání. Zjihl jsem pokaždé, kdykoliv jsem tě zahlédl. Pamatuji si každé tvoje slovo, každou mou návštěvu u vaší rodiny, společnou večeři, dovolenou… Nemohl jsem se dočkat, až se s tebou zase setkám.” V koutcích úst mu zaškubalo, lítostivě se pousmál. „Ty… Uprostřed té neomalené, tvrdohlavé smečky. Líbilo se mi, jak vycházíš se svou rodinou. Jsi přesně taková, jaká by měla být moje budoucí žena. Toužím po tobě od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.”

Daisy zaplavila vlna nepředstíraného žalu. „A já jsem se k tobě chovala tak hanebně,” špitla provinile.

„Byl jsem ti za nezájem vděčný. Kdybys mi projevila své sympatie, nejspíš bych na místě shořel na uhel.” Vykročila k němu, ale on ji zarazil gestem ruky.

„Ne. Nedělej to. Jak už jsem řekl, nemůžu si tě za žádných okolností vzít. Na tom se nic nezmění. Avšak nemá to nic společného s tím, jak moc tě chci.” Oči mu zářily jako safíry, lehce se mračil. „Bože, jak po tobě toužím!” zašeptal.

Daisy umírala dychtivostí vrhnout se mu do náruče. „Také tě chci. Tak moc, že tě nemohu propustit, aniž bys mi vysvětlil, proč nemůžeme být spolu.”

„Kdyby bylo v mých silách se před tebou ospravedlnit, věř mi, že bych to

okamžitě udělal.”

Přinutila se položit mu otázku, jíž se děsila nejvíc. „Jsi ženatý?” Vykulil oči. „Proboha ne!”

Podstatně se jí ulevilo. „Potom nechápu, v čem je problém. Všechno se dá přece vyřešit.” Přesunul se na opačnou stranu prádelníku, cesta ke dveřím byla volná. „Jsem k tobě tak upřímný, jak to jenom lze, Daisy. Je načase, abys odešla.”

„Jak můžeš něco takového říct?” nechápala. „Právě ses mi vyznal ze svých citů, a nyní mě žádáš, abych se vzdálila?”

„Ano. A dávej pozor, ať tě nikdo neuvidí.”

„Není spravedlivé, abys mě odsud vyhnal, aniž bys mě vyslechl.”

„Život bývá spravedlivý jen zřídka,” prohlásil. „Dokonce i k Bowmanovým.”

Daisy zírala na jeho ostře řezaný profil a v hlavě jí vířily splašené myšlenky. Ne, není paličatý. K odmítnutí ho vede ryzí přesvědčení. Nenechává nejmenší prostor pro argumenty či vyjednávání.

„Tedy se smím vrátit k Llandrindodovi?” otázala se v naději, že ho tím vyprovokuje.

„Ano.”

Zakabonila se. „Kéž byste byl mužem pevných zásad, pane Swifte. Před několika minutami jste z něho chtěl udělat fašírku.”

„Jestliže je ti drahý, nemohu vám stát v cestě.”

„Kdyby ti na mně záleželo, určitě bys to nenechal jen tak!” Vydala se ke dveřím. „Proč všichni tvrdí, že se ženské chovají iracionálně, když muži jsou stokrát horší? Napřed něco chtějí, potom to odmítají. Hned nato učiní jakési rozhodnutí na základě svých záhadných předpokladů a nikdo se jich nesmí na nic zeptat, protože oni přece mají konečné slovo.”

Už už sahala po klice, když vtom si všimla klíče v zámku. Ruka se zarazila ve vzduchu.

Pohlédla na Matthewa. Od prádelníku se ani nehnul, jako by mezi nimi chtěl zachovat bezpečnou vzdálenost.

Ačkoliv známí považovali Daisy za nejmírnějšího člena rodiny Bowmanů, rozhodně se o ní nedalo tvrdit, že je zbabělá. A odmítala přijmout porážku bez boje.

„Nutíš mě k zoufalým skutkům,” hlesla.

Odpověděl jí velice tiše: „Není v tvých silách cokoliv změnit.” Nedal jí na vybranou.

Otočila klíčem v zámku a opatrně jej vyndala.

Rázné cvaknutí zaznělo v naprostém tichu jako výstřel.

Dívka s bohorovným klidem poodtáhla živůtek a přidržela klíč nad žlábkem mezi ňadry.

Sotva Matthew pochopil, co má v úmyslu, vytřeštil zrak. „To nesmíš!”

Vrhl se k ní. Jakmile se pohnul, spustila klíč do záňadří. Ubezpečila se, že zůstal pevně vězet v korzetu. Zadržela dech a vší silou stáhla břišní svaly, aby vklouzl až kamsi k pupíku.

„Kčertu!” V mžiku stál u ní. Natáhl ruce a vzápětí je prudce svěsil, jako by se o ni popálil. „Okamžitě ho vyndej!” rozkázal jí, obličej brunátný hněvem.

„Nemůžu.”

„Myslím to vážně, Daisy!”

„Dostal se příliš hluboko. Musela bych se svléknout.”

Matthew by ji s chutí přetrhl jako hada. Jenže se k ní bál přiblížit, aby nepocítila sílu jeho vzrušení. Zhluboka oddechoval, ostře vnímal, jak z jeho roztouženého těla sálá žár.

„Tohle mi nedělej!” zasyčel rozčileně. Bylo to horší, než kdyby na ni zvýšil hlas.

Přesto dál trpělivě vyčkávala. Další krok je na něm.

Obrátil se k ní zády. Ramena měl napjatá, až se zdálo, že látka jeho kabátce každou chvíli povolí. Zaťaté pěsti prozrazovaly, jaký boj se v něm odehrává. Když konečně promluvil, zněl jeho hlas ochraptěle, jako by se probral z hlubokého spánku.

„Sundej si ty šaty!”

Nemínila ho ještě víc popudit, proto odvětila omluvným tónem. „Sama to nedokážu. Mám na zádech knoflíčky až ke krku.”

Matthew cosi zabrblal, ale znělo to podrážděně. Pak dlouho mlčel, ani se nepohnul. Poté se k ní obrátil. Ústa měl pevně semknutá. „Mě tak snadno nerozhodíš. Odolám ti, Daisy. Mám v tom dlouholetou praxi. Otoč se.”

Poslechla ho. Krotce sklonila hlavu a přímo ucítila, jak sklouzl zrakem po dlouhé řadě zapínání.

„Jak se z toho vůbec dostáváš?” mumlal. „Nikdy jsem neviděl tolik knoflíků pohromadě.”

„Je to moderní.”

„Je to směšné.”

„Můžeš zaslat protestní notu do módních časopisů,” navrhla mu.

Otráveně si odfrkl a pustil se do práce. Snažil se zhostit svého úkolu, aniž by se byl dívky dotkl.

„Pomáhá, když vklouzneš prsty pod poutko,” radila mu. „Snáze provlékneš knoflík dírkou.”

„Zmlkni!” napomenul ji. Poslušně ztichla.

Matthew rozčileně zápasil se zapínáním. Vztekle přitom bručel. Ač nerad, zařídil se podle dívčiny rady. Vsunul prsty mezi šaty a hebkou pokožku. Sotva se o Daisy bezděčně otřel, zatetelila se blahem.

Postupoval nepředstavitelně pomalu. Daisy cítila, jak se nesmírně dlouho párá s každým knoflíčkem.

„Směla bych se posadit, prosím?” zeptala se tiše. „Bolí mě nohy.”

„Není kam.”

„Ale ano, je.” Vymanila se mu a zamířila k posteli se čtyřmi sloupky a pokusila se na ni vylézt. Ke vší smůle šlo o starobylé zasunovací lůžko typu Sheraton. Tyto postele se záměrně vyráběly vysoké, neboť v zimě v panských sídlech pořádně táhlo. Matraci měla ve výši prsou. Přesto se statečně vzepřela na pažích a pokoušela se dostat nahoru.

Avšak zemská přitažlivost byla silnější.

„Obvykle,” stěžovala si, zatímco komíhala nohama ve vzduchu, „jsou k těmhle monstrům přidávány schůdky.” Přidržela se přehozu a podařilo se jí dostat koleno na matraci. „Propánajána! Kdyby se z tohoto lože v noci někdo skulil, tak je po něm.”

Cítila, jak ji Matthew uchopil v pase. „Tahle postel vůbec není vysoká,” ubezpečil ji. Zvedl ji jako děcko a usadil na matraci. „To ty jsi malá.”

„Já nejsem…”

„Nevrť se.” Lůžko se pod jeho vahou prohnulo, ruce se opět octly na zadním dílu mušelínových šatů.

Vnímala, jak se mu chvějí prsty. To ji ponouklo k poznámce: „Dlouháni mě nikdy nepřitahovali. Ale ve tvé společnosti si připadám…”

„Jestli neudržíš jazyk za zuby,” obořil se na ni chladně, „budu ti muset zavázat pusu.”

Daisy zmlkla. Soustředila se na rytmus mužova dechu. Připadal jí hlubší, jako by nad ním ztrácel kontrolu. Naopak prsty nabyly na jistotě. Zakrátko zvládly dlouhou řadu drobných perliček. Šaty se rozevřely, rukávy sklouzly z ramen.

„Kde je?” otázal se.

„Klíč?”

Rozhodně neměl náladu na vtípky. „Ano, Daisy, klíč.”

„Spadl mi do korzetu. Což znamená…, že si jej musím také sundat.” Swift se ani nepohnul, nevydal hlásku. Proto se k němu otočila.

Připadal jí jako očarovaný. V uzardělém obličeji zářily světlé oči. Zdály se nepřirozeně modré. Uvědomila si, že muž bojuje sám se sebou. Umírá touhou sevřít ji v náruči.

Převalila se přes ni vlna horka, dostavil se stud. Odhodlaně si proto stáhla živůtek přes boky, zavrtěla se a nechala heboučkou bílou nádheru klesnout na podlahu.

Matthew civěl na pomačkanou róbu pod sebou jako na nějakého exotického tvora, jehož v životě nespatřil. Pomalu, velice zvolna stočil oči k Daisy a z hrdla se mu vydral nesrozumitelný protest, když si dívka začala

odhodlaně rozepínat háčky korzetu.

Cítila se provinile a styděla se. Vadilo jí, že se před ním svléká, ale povzbuzovala ji mládencova reakce. Zdálo se, že Matthew od ní nemůže odtrhnout zrak a hltá každý centimetr odhalené pleti. Jakmile povolil poslední háček, odhodila nenáviděnou část dámské garderoby na zem. Halila ji pouze tenká spodní košilka.

Klíč jí spadl do klína. Sevřela jej v prstech a poočku se zadívala na svého společníka.

Oči měl zavřené, čelo zkrabacené, očividně trpěl. „Ne, tohle se mi jenom zdá,” mumlal si pod vousy.

Daisy se předklonila a zasunula mu klíč do kapsy kabátce. Potom uchopila lem košilky a přetáhla si ji přes hlavu. Okamžitě jí naskočila husí kůže. Byla natolik nervózní, že začala drkotat zuby. „Právě jsem se svlékla,” prohodila.

„Chceš se podívat?”

„Ne.”

Přesto otevřel oči a zaostřil na malá kulatá ňadra s růžovými bradavkami. Dýchal skrze zaťaté zuby. Nehýbal se, tupě na ni civěl, zatímco mu povolovala vázanku a rozepínala vestu a košili. Rudá byla jako pivoňka, přesto dál umanutě pokračovala. Poklekla, aby sňala Matthewovi sako z ramen.

Reagoval na její pobídky jako v mrákotách, poslušně vytahoval paže z rukávů.

Daisy nepolevila. Strnula pouze v okamžiku, kdy se očarovaně zadívala na mužovu svalnatou hruď. Pokožka se mu leskla jako těžký satén. Nesměle se jej dotkla prsty, sklouzla jimi po dosud nepoznaném hájemství.

Vtom ji popadl za ruku. A vzápětí zaváhal, jako by nevěděl, zda ji má odmrštit stranou či přitáhnout blíž.

Propletli se prsty. Pohlédla do mladíkových zmámených očí. „Matthewe,” zašeptala. „Jsem tady a jsem tvoje. Chci s tebou dělat všechno, o čem jsi dosud jenom snil.”

Zadržel dech. Jeho vůle se hroutila. Zčistajasna nezáleželo na ničem jiném než na dlouho potlačované touze. Zmučeně zasténal a přitáhl si dívku na klín. Cítila, jak z jejich vzrušených těl sálá žár.

Začali se dychtivě líbat, zatímco mužovy ruce zvědavě putovaly po ženském těle. Mazlily se s panenskými ňadry, v lůně rozdmýchávaly podivné toužení. Daisy zápolila s Matthewovou košilí, nejradši by ji z něj servala, aby se konečně nasytila vzájemných doteků.

Matthew jí ochotně pomohl a poté ji uložil na lůžko. Sklonil se k Daisy a ta zasténala úlevou. Lačně se zmocnil jejích úst. Palcem obkroužil heboučkou bradavku, okamžitě ztuhla a zahrotila se. Dívka se prohnula v zádech.

Vyhověl němé prosbě, sklonil se a vzal bradavku do úst. Lehce zatáhl a

Daisy pocítila slastné teplo. Zachvěla se mu v náruči. Zažívala neskutečnou rozkoš a zároveň zmatek. Mladíkova ústa se přesunula k druhému ňadru.

„Tušíš, co po tobě chci?” slyšela ho ochraptěle šeptat. „Je ti jasné…, co se může stát, když včas nepřestaneme?”

„Ano.”

Matthew zdvihl hlavu a pochybovačně se na ni zadíval.

„Nejsem tak nevinná, jak si možná myslíš,” prohlásila Daisy na rovinu.

„Jsem velice sečtělá.”

Odvrátil se a vypadalo to, že potlačuje potutelný úsměv. Potom se na ni něžně zadíval. „Daisy Bowmanová,” pravil rozechvěle. „Za jedinou hodinu s tebou bych shnil navěky v pekle.”

„Tak dlouho to trvá? Hodinu?”

„Lásko, za stávajících okolností bude zázrak, když vydržím pouhou minutu.”

Objala ho pažemi kolem krku. „Musíš se se mnou milovat,” sdělila mu.

„Protože jestli ne, nepřestanu ti to vyčítat.”

Matthew ji k sobě přivinul, políbil na čelo a dlouze se odmlčel. Už už se obávala, že ji odmítne. Avšak pojednou sklouzl rukama po jejím těle a srdce jí poskočilo. Uchopil tkanice spodních kalhot a zlehka za ně zatáhl. Sledovala, jak se jí kvůli ztěžklému dýchání znatelně dme bříško, a přepadl ji stud, když zajel dlaní pod tenkou látku. Letmo se dotkl kudrlinek v klíně, rozhrnul je a pohladil poupátko jejího ženství.

„Daisy, lásko,” zamumlal. „Jsi tak měkká…, tak líbezná… Ne, nebraň se mi.” Zručně si s ní pohrával, až zasténala blahem.

Zároveň ji líbal na hrdlo a ňadra. Důvěrně se jí dotýkal, až Daisy ucítila, jak mezi nohama vlhne. Toto zjištění ji zaskočilo. Dospěla k přesvědčení, že není o všem informovaná, jak se prve domnívala.

Chtěla něco říct, ale slova jí odumřela na rtech v okamžiku, kdy do ní Matthew pronikl špičkou prstu. Tak tohle tedy rozhodně nečekala.

Mladík se na ni zadíval, ze zamžených očí mu sálal oheň. Dál se dobýval do jejího těla, zvolil pomalý, podmanivý rytmus. Daisy začala stoupat k výšinám. Prohnula se v zádech, zasténala slastí a jala se mu polibky vášnivě oplácet.

„Líbí se ti to?” otázal se.

„Ano, já…” Vzdychala rozkoší, nemohla mluvit. „Myslela jsem…, že to bude bolet.”

„Tohle ne.” Uculil se. „Později to může být o hodně nepříjemnější. Třeba si začneš stěžovat.” Čelo se mu orosilo potem, jakmile pulzující stahy uvěznily jeho prst v hlubinách dívčího těla. „Netuším, zda se ovládnu,” přiznal zdráhavě. „Dlouho jsem po tobě toužil…”

„Věřím ti,” špitla.

Zavrtěl hlavou a odtáhl se. „Stojíš před závažným rozhodnutím. Skončila jsi v posteli s posledním chlapem na světě, kterému bys měla důvěřovat. Možná se dopouštíš největší chyby svého života.”

„Takhle si představuješ svádění nevinné panny?”

„Považoval jsem za správné tě naposledy varovat. Ted jsi ztracená.”

„Výborně.” Daisy se nadzdvihla, aby mu pomohla zbavit ji spodních kalhot a punčoch.

Oči jí vylézaly z důlků, když si začal rozepínat opasek. Ostýchala se, ale zvědavost byla silnější. Natáhla se, aby mu pomohla. Vysoukala mládenci košili, pak vklouzla drobnou, studenou dlaní do zívajícího poklopce. Ocenil její odvahu spokojeným zamručením. Dívka ho zlehka hladila po připraveném mužství. „Jak se tě mám dotýkat?” zajímala se.

Matthew zavrtěl hlavou a nejistě se zasmál. „Daisy…, byl bych radši, kdybys to teď nedělala.”

„Proč? Něco je špatně?”

„Kdepak, kdepak.” Přivinul ji k sobě a políbil kamsi za ucho a do vlasů.

„Vedeš si skvěle. Až moc.”

Smyslně milou hladil, zatímco ji ukládal zpátky do polštářů. Svlékl se a sklonil se nad ní. Zachvívala se slastným očekáváním. Dělo se toho tolik najednou - nedokázala všechno okamžitě vstřebat: záhadnou vlhkost, horkost Matthewových dobyvačných úst, dlouhé zvědavé prsty, šimrání jeho vlasů na ňadrech a bříšku…

Lechtal ji jazykem v prohlubni pupíku a její krev se proměnila v tekutý oheň. Vzdáleně si uvědomovala, že Matthew putuje ústy stále níž a níž… Poplašeně se zavrtěla.

Avšak muž jako by si nevšiml, kam až se v zápalu vášně dostal. Bez přestání na ni dorážel, dokud zdušeně nezaprotestovala. Rázně odstrčila jeho hlavu stranou.

„Co se děje?” nechápal. Opřel se o lokty.

Daisy se propadala hanbou. Líčka jí znachověla, téměř nedokázala mluvit.

„Příliš ses… Náhodou ses dostal až k…”

Slova jí odumřela na rtech, zato Matthewa osvítilo poznání. Bleskově se odvrátil, aby mu neviděla do obličeje. Ramena se mu třásla potlačovaným smíchem. Odpověděl, aniž se na dívku podíval. „Nešlo o náhodu. Pustil jsem se do toho záměrně.”

Daisy dočista zkoprněla. „Vždyť jsi mě skoro políbil na…” Odmlčela se a zahleděla se mu do očí. Jiskřil v nich smích.

Vůbec se nestyděl - dobře se bavil.

„Nejsi v šoku, že ne?” naléhal. „Jsi přece velice sečtělá.”

„Inu, o něčem takovém by si nikdo netroufl psát.”

Pohodil rameny, oči se mu pobaveně leskly. „Odborníkem na literaturu jsi

tu ty.”

„A ty si ze mě utahuješ,” obvinila ho.

„Jenom trošinku,” zašeptal a znovu ji políbil na bříško. Začala se mu vzpírat.

Nervózně štěbetala, zatímco on, stravovaný touhou, putoval ústy k jejímu boku. „V některých knihách, které jsem četla, se vyskytovaly určité pasáže…” Ostře se nadechla, když na vnitřní straně stehna ucítila jemné kousnutí, „…ale

…byly pojaty velice eufemisticky, takže z nich nevyplývalo… Och…, prosím! Myslím, že tohle bys dělat neměl!”

„A co tohle?”

„To už vůbec ne!” Pokusila se mu vykroutit.

Avšak on ji pevně chytil za kolena, roztáhl jí nohy a jazykem prováděl věci, o nichž spisovatelé romantických knih určitě neměli ponětí. Daisy se začala nekontrolovatelně chvět. Slastně ji bolelo v klíně. Bez odporu se podrobovala naléhání horoucích úst do chvíle, kdy měla pocit, že milostné mučení už dál nevydrží. Prosila Matthewa, aby s tím přestal. Avšak ten vytrval. Mazlil se s ní ještě urputněji, neúnavně na ni dorážel, dokud se nedostala přes pověstný vrchol a dostalo se jí blaženého uvolnění.

Potom ji uchopil do náruče. Dychtivě se k němu přimkla, objala jej pažemi i nohama. Uhnízdil se mezi jejími stehny. Třásl se nedočkavostí, ale snažil se být něžný. Dobyl ji mocným zhoupnutím boků, zatímco jí šeptal do ucha láskyplná vyznání. Dral se do jejího panenského lůna, svíral ji v náruči a konejšil tichoučkými slovy.

Jakmile se spojili, zarazil se. Schválně se nehýbal, aby dívce nepůsobil další bolest. Daisy ho v sobě cítila a vychutnávala si onen zvláštní pocit, že si ji někdo zcela podmanil. Byla bezmocná, vydána na milost muži, který se nad ní tyčil a současně jí tolik patřil. Věděla, že jí má plnou hlavu i srdce, stejně jako ona ted má klín zaplněný jím. Chtěla mu poskytnout tutéž rozkoš, jakou on přinesl jí. Pohnula proto boky.

„Nedělej to, Daisy. Počkej…”

Neposlechla. Jemně se vlnila, aby se mu dostala blíž. Zasténal a vyšel jí vstříc. Splynuli ve shodném rytmu. Divoce ji líbal, přemožen silou vyvrcholení, jež se vzápětí dostavilo.

Poté dlouho spočívali v objetí, Daisy oddechovala s hlavou položenou na jeho rameni. Pojednou z ní jemně vyklouzl a umlčel polibkem její protesty.

„Dovol mi, abych se o tebe postaral.”

Netušila, co tím myslí, ale byla natolik zemdlená, že poslušně ležela na zádech se zavřenýma očima, zatímco Matthew seskočil z lůžka. Vrátil se s namočeným ručníkem. Něžně jí otřel zpocené tělo a rozcitlivělý klín.

Sotva se k ní znovu přitulil, přimkla se k němu a zavrněla blahem. Matthew přes ně přetáhl pokrývku. Daisy se posunula tak, aby mohla naslouchat

pravidelnému bušení jeho srdce.

Nejspíš ji měl sužovat pocit viny a hanby. Přece jenom se schválně zamkla v ložnici mladého muže a bez skrupulí ho svedla. Místo toho však zakoušela pocit vítězství. Přesto si uvědomovala, že se octla v ošidné situaci. Ale vysoký stupeň důvěrnosti, který mezi nimi zavládl, se jí zamlouval.

Chtěla o svém milém vědět všechno - tak silnou zvědavost nikdy předtím nezakusila. Nejradši by Matthewa podrobila důkladnému výslechu, ale nutila se k trpělivosti. Oba potřebují čas, aby se náležitě vyrovnali s novými okolnostmi.

Zpod pokrývky stoupala omamná vůně ukojených těl a Daisy se moc chtělo spát. Nikdy by ji nenapadlo, jak báječné je hovět si v mužově náruči a opájet se jeho blízkostí.

„Ne abys usnula,” dolehl k ní Matthewův tichý, varovný hlas. „Musíme se odsud nepozorovaně dostat.”

„Já nespím. Já jenom…,” odmlčela se a široce zívla. „Dávám odpočinout očím.”

„Tak dobře. Ale jenom minutku.” Dlouze ji pohladil od vlasů až někam dolů k pasu. Než stačil znovu zdvihnout ruku, spala, jako když ji do vody hodí.

Probudilo ji bubnování deště a závan čistého, svěžího vzduchu pronikajícího do místnosti otevřeným oknem. Hampshirem se přehnala krátká, vydatná sprška. Liják netrval déle než půl hodiny, avšak zanechal po sobě vodou nasáklou, voňavou zemi.

Zamrkala a ospale se rozhlížela po nezvyklém prostředí, jež ji obklopovalo. Pánská ložnice. Za zády ucítila nahé tělo. Vlasy jí cuchal vroucí dech. Úlekem ztuhla, ale nepohnula se, aby Matthewa náhodou neprobudila. Zdálo se, že pravidelně oddechuje. Vtom ji objal paží.

Něžně ji přivinul k sobě a společně pozorovali proudy deště. Daisy se pokoušela rozpomenout, zda se někdy předtím cítila v naprostém bezpečí a spokojená. Ne, usoudila. Tohle se nedá s ničím srovnat.

Mladík vycítil, že se usmívá. „Líbí se ti, když prší,” konstatoval.

„Ano.” Prsty u nohou přejížděla po mužově chlupatém lýtku a divila se, jak je dlouhé. „Některé věci jsou hned lepší. Dobře se čte. Nebo spí. Kromě jiného.”

„Myslíš tím milování?” uchechtl se.

Přikývla. „Připadá mi, jako bychom byli jediní lidé na celém světě.” Pohladil ji po šíji. „Bolelo to, Daisy?”

„Inu, když jsi… Zpočátku mi to připadalo trochu nepříjemné.” Zčervenala rozpaky. „Ale s tím jsem počítala. Přítelkyně mi povídaly, že poprvé je to nejhorší. Potom prý je to docela hezké.”

Zkoumal prsty mušli jejího ucha a křivku uzardělé líce. „Vynasnažím se tě nezklamat,” slíbil a v hlase mu zazníval smích.

„Mrzí tě, že k tomu došlo?” Napjatě čekala, co odpoví. Bezděčně semkla ruku v pěst.

„Proboha ne.” Přitáhl ji k sobě. Povolila sevření a on ji políbil do dlaně. Potom se o ni opřel tváří. „Moc jsem po tom toužil. Ale domníval jsem se, že takového požehnání se mi nikdy nedostane. Překvapila jsi mě. Možná dokonce zaskočila. Ale rozhodně ničeho nelituji.”

Daisy se k němu přivinula, obemkla mužovo stehno svýma nohama.

Liják nabral na intenzitě, vztekle bušil do stěny domu. Voda stříkala pootevřeným oknem dovnitř. Při představě, že by se měla zvednout, se Daisy zachvěla. Matthew jí ihned přikryl nahé rameno.

„Daisy,” oslovil ji věcně. „Kam jsi dala ten klíč?”

„Do kapsy tvého kabátce,” odvětila. „Nevšiml sis toho? Ne? Inu, asi jsi měl v tu chvíli jiné starosti.” Pohladila jej po hrudi a ozkoušela bříškem palce jeho bradavku. „Asi se na mě zlobíš, když jsem nás tu tak zamkla…”

„V tom případě tě nejspíš překvapím svým požadavkem. Až se vezmeme, trvám na tom, abys tentýž postup zopakovala každý večer.”

„My se budeme brát?” zašeptala ohromeně a zvedla hlavu z polštáře. Matthewův pohled hřál, avšak v hlase se neobjevila ani stopa vlídnosti.

„Ano, vystrojíme si svatbu. Ačkoliv mě za to budeš jednou nenávidět.”

„Proč bych tě proboha za to měla…?” Odmlčela se v okamžiku, kdy si všimla, jak se zatvářil neproniknutelně. Jako by za sebou zatáhl oponu.

„Dobrá. Rozhodl ses hrát si na tajemného, a já nebudu naléhat. Avšak měl by ses nad sebou zamyslet. Nesluší se trousit záhadné poznámky, které mi odmítáš objasnit. Rozčiluje mě to.”

Náhle mu v hrudi zaburácel smích. „Jenom tohle? Domníval jsem se, že ti lezu na nervy v mnoha směrech.”

„Nemýlíš se.” Vyhoupla se nad něj a mazlila se s ním jako s kotětem. „Ale jak se zdá, vzpurní muži mě přitahují mnohem víc než ti hodní.”

Mezi obočím mu naskočily dvě vrásky. „Jako kupříkladu Llandrindod?”

„Ano. Ten je náhodou o hodně milejší než ty.” Odvážila se ochutnat jazykem Matthewovu bradavku. „Dělá to s tebou stejné věci jako se mnou?”

„Ne. Ačkoliv si cením tvého úsilí.” Chytil ji za bradu a přiměl, aby se mu zadívala do obličeje. „Líbala ses s ním?”

Váhavě přikývla. „Ale jenom jednou.”

Do hlasu se mu vkradla žárlivost. „A líbilo se ti to?”

„Chtěla jsem, aby mi to bylo příjemné. Snažila jsem se.” Sklapla víčka a vložila mu obličej do dlaně. „Jenže tvoje ústa na mě působila úplně jinak.”

„Daisy,” zašeptal. Znovu nad ní nabyl vrchu. „Nechtěl jsem, aby k tomu došlo.” Konečky prstů se zlehka dotýkal dívčina obličeje a usměvavých úst.

„Avšak teď mi připadá nemožné udržet si od tebe odstup.”

Cítila, jak silně na ni působí, vnímala vzrůstající žár. „Matthewe… Co teď uděláš? Promluvíš si s mým otcem?”

„Zatím ne. Alespoň navenek musíme zachovat dekorum. Počkám s tím, až se vrátím z Bristolu. Do té doby odsud odjede většina hostů a dostaneme příležitost vyřešit tuhle situaci v soukromí.”

„Táta se zblázní radostí, zato máti vznese spoustu námitek. A Lillian…”

„Pukne zlostí.”

Daisy si povzdechla. „Ani moji bratři tě nemají zrovna v lásce.”

„Skutečně?” žasl naoko.

Pousmála se a s obavami se na něj zahleděla. „Co když si nakonec všechno rozmyslíš? Možná mi po návratu oznámíš, že ses zmýlil, nechceš mě a…”

„Kdepak.” Zavrtěl hlavou a pohladil ji po bohatých černých kadeřích.

„Není cesty zpět. Připravil jsem tě o poctivost. Nemám ve zvyku vyhýbat se odpovědnosti.”

Nelíbilo se jí, jaká zvolil slova. Zamračila se.

„Co se děje?” vyzvídal.

„Způsob, jakým jsi to řekl… Hovoříš o zodpovědnosti, jako bys musel nést následky smrtelného hříchu. Nevyznělo to zrovna romanticky. Zvlášť za stávajících okolností.”

„Ach.” Matthew se ušklíbl. „Nejsem romantik, zlato. Domníval jsem se, že to víš.” Sklonil se, aby ji políbil na šíji a pohrál si s jejím ušním lalůčkem. „A pravdou zůstává, že se za tebe cítím zodpovědný.” Putoval ústy dolů k rameni.

„Za tvoje bezpečí…, blahobyt…, radost… Beru své povinnosti velice vážně.”

Zasypal polibky drobná ňadra, probudil bradavky k životu. Srdce se jí rozbušilo v dosud nepoznaném rytmu. Vklouzl dlaní mezi dívčina stehna a začal si s ní pohrávat.

Daisy zasténala blahem a on se zazubil. „Báječně vzdycháš,” liboval si.

„Když se tě dotknu tady…, a tamhle… A také se mi líbí, jak nadšeně výskáš, když jsi v extázi.”

Myslela si, že shoří studem. Pokusila se zmlknout, avšak vzápětí se jí vydral z pusy další spokojený sten.

„Matthewe…” Zatetelila se slastí, když ji jazykem lechtal na pupíku.

„Ano?” ozvala se zdušená odpověď, neboť uvízl hlavou pod pokrývkou.

„Hodláš udělat…?” Odmlčela se očekáváním, když jí roztáhl kolena, „…to, co předtím?”

„To se uvidí.”

„Ale vždyť jsme se už…” Daisy zajímalo, proč se Matthew chce milovat dvakrát v jednom dni. Avšak sotva se jí znovu dotkl, zvědavé myšlenky se kamsi rozutíkaly. Podvolila se jemnému naléhání, laskání a dobývání. Dovedně ji škádlil a pokoušel, slastně ji mučil. Zvolna se od ní vzdaloval, aby

se vzápětí náruživě vrátil. Žebronila o další doteky a tetelila se rozkoší.

Opět ji vynesl k výšinám, až kamsi nad oblaka…, a když se vzpamatovala, shledala, že bezpečně spočívá v jeho náruči a za oknem ševelí déšť.

Toho večera se konala slavnostní, opulentní večeře na rozloučenou, neboť většina hostů, včetně Huntových a St. Vincentových, ráno odjížděla. Na dvou dlouhých stolech ozářených masivními lustry se třpytil drahý křišťál a lesklo se nádobí z křehkého porcelánu. Služebnictvo se převléklo do stejnokrojů v modré, světle hnědé, černé a zlaté barvě a čile se pohybovalo mezi stolovníky. Tu bylo zapotřebí dolít číši vody či vína, tamhle odnést prázdný talíř.

Jednalo se o vskutku velkolepou událost. Avšak Daisy ji neprožívala tak jako jindy. Nedokázala ocenit pestrou tabuli, na níž se octl skotský losos, šťavnatá vepřová pečeně, zvěřina, lahůdkové uzenky a brzlík, různorodá zelenina dušená na másle, zdobená smetanou a vylepšená lanýži. Místo dezertu se podávalo nepřeberné množství rozličného ovoce: maliny, nektarinky, třešně, broskve a ananas. Samozřejmě nechyběly ani dorty, koláče a sladké likérové poháry.

Daisy se nutila do jídla, smíchu i hovoru. Snažila se působit co nejpřirozeněji. Ale nebylo to jednoduché. Matthew seděl několik míst od ní na opačné straně stolu. Kdykoliv se střetli pohledem, málem se začala dusit.

Konverzace plynula mimo ni, málokdy něco řekla. Hlavu měla plnou událostí, k nimž došlo před několika hodinami. Ti, kdo ji dobře znali - sestra a její přítelkyně - si samozřejmě všimli, že není v pořádku. Dokonce i hrabě Westcliff jí věnoval několik podezíravých pohledů.

Připadalo jí, že v lidmi přeplněné místnosti panuje neuvěřitelné horko. Tváře jí žhnuly, tělo pálilo. Škrtilo ji spodní prádlo, v korzetu nemohla dýchat, podvazky se jí zařezávaly do stehen. Stačilo se pohnout a odpoledne strávené s Matthewem se jí ostře připomnělo. Bolelo a pálilo ji nejenom v klíně, ale i na naprosto nepředpokládaných místech. Přesto její tělo prahlo po dalším hlazení, polibcích a milování.

Cítila, jak jí do tváří stoupá zrádná červeň. Proto se natáhla po krajíci a jala se jej mazat máslem. Kradmo zašilhala na Matthewa. Povídal si s dámou po své levici.

Jako by vytušil její pohled, pohlédl Daisyiným směrem. Oči mu modře žhnuly, zhluboka se nadechl. Pak se znovu obrátil ke své společnici. Zahrnul ji takovou pozorností, až se dáma spokojeně zachichotala.

Daisy se chopila sklenice s vinným střikem a zaposlouchala se do rozhovoru, odehrávajícího se po její pravici. Týkal se oblasti jezer a skotské

vysočiny. Zakrátko už zase rozjímala o své situaci.

Svého rozhodnutí nelitovala…, ale nebyla tak naivní, aby věřila, že od nynějška půjde všechno hladce. Spíše naopak. V prvé řadě šlo o to, kde budou po svatbě bydlet a zda ji Matthew odveze zpátky do New Yorku. Otázkou zůstávalo, zda dokáže být šťastná i bez blízkosti své sestry a přítelkyň. Dále bylo sporné, zda zapadne do světa svého budoucího manžela. Prostředí obchodníků a průmyslníků jí odjakživa připadalo cizí. Kromě toho ji znepoko-jovalo zjištění, že před ní Matthew cosi záměrně tají. Co když je to vážné?

Pak si ale vzpomněla na jeho prohlášení: „Jsi přesně taková, jak jsem si představoval svou budoucí ženu.”

S údivem shledala, že Matthew je první muž, který ji chce takovou, jaká je. Kupříkladu lord Llandrindod k ní vzplál s neuvěřitelnou rychlostí a dalo se předpokládat, že jeho zájem stejně záhy opadne.

V tomto ohledu, pomyslela si, se naše manželství bude podobat svazku Marka a Lillian. Oba jsou to silní, paličatí lidé, kteří na spoustu věcí pohlížejí odlišnýma očima. Často se přou a dlouze spolu vyjednávají. Nicméně jejich manželství to, jak se zdá, neoslabuje. Přímo naopak - jejich pouto jako by se tím utužovalo.

Zauvažovala nad životy svých kamarádek. Annabelle a Hunt mají hodně společného. Evie a St. Vincent jsou naprosto rozdílní, přesto k sobě neoddělitelně patří jako den a noc. Nedá se říct, že některý z párů je na tom lépe než jiný.

Snad je to tím, že vzdor četným tvrzením něco jako ideální manželství neexistuje. Možná je každé soužití dvou lidí něčím jedinečné.

Uklidňující pomyšlení. A plné naděje.

Po nekonečném stolování se Daisy vymluvila na bolest hlavy. Klevetění nad šálkem čaje by už nevydržela. Vlastně nelhala - ostré světlo, hluk a emocionální napětí způsobily, že se opravdu necítila ve své kůži. S usouženým úsměvem se omluvila a zamířila k hlavnímu schodišti.

Avšak sotva se octla v hale, ozval se za ní sestřin naléhavý hlas.

„Daisy? Chci si s tebou promluvit.”

Znala ji natolik dobře, aby postřehla v jejím hlase podrážděný tón. Lillian se zmocnila neblahá předtucha. A také obavy. Rozhodla se celou záležitost vyřešit, probrat každičkou svízel, která ji trápí.

Avšak dívka si připadala vyčerpaná. „Ted ne, prosím.” Omluvně se na hraběnku usmála. „Nemohlo by to počkat?”

„Ne.”

„Mám ukrutnou migrénu.”

„Já taky. Přesto si pohovoříme.”

Daisy podrážděně pohodila rameny. Roky sestru trpělivě podporovala, stála při ní v dobrém i zlém. Proč by ji nemohla pro změnu požádat, aby na ni

přestala naléhat a podřídila se jejímu přání?

„Jdu do postele,” pronesla tiše, ale její nesmlouvavý pohled nepřipouštěl žádné námitky. „Nemíním ti cokoliv vysvětlovat. Zvlášť když vidím, že nemáš zájem mě poslouchat. Dobrou noc.” Neušlo jí, jak se Lillian zarazila. Proto o něco vlídněji dodala: „Mám tě ráda.” Postavila se na špičky a políbila sestru na tvář. Potom se jala stoupat po schodišti.

Lillian bojovala s pokušením ji následovat. Vtom si všimla, že u ní někdo stojí. Obrátila se a spatřila po svém boku Annabelle a Evii. Z jejich výrazů vyčetla soucit.

„Odmítla se mnou mluvit,” postěžovala si ohromeně.

Evie, jež se vždycky držela stranou, se do hraběnky zavěsila. „Pojďme do oranžérie,” navrhla.

Zimní zahradu měla Lillian z celého sídla nejraději. Stěny sestávaly z vysokých oken, podlahu tvořilo železné mřížoví, skrze nějž dovnitř stoupal z rozpálených kamen horký vzduch. Pomerančovníky a citronovníky jej sytily svěží vůní, exotické rostliny rozestavěné na policích přispívaly svým zvláštním, neotřelým aroma. Venku plály pochodně a vrhaly do skleníku strašidelné stíny.

Přítelkyně se usadily na pohodlných židlích. Lillian poklesla ramena.

„Myslím, že to spolu dělali,” pronesla chmurně.

„Kdo dělal co?” nechápala Evie.

„Daisy a Swift,” zamumlala pobaveně Annabelle. „Máme podezření, že se ti dva…, ehm…, blíže poznali.”

Evie se zatvářila ohromeně. „Proč myslíš?”

„Inu, večeřela jsi u druhého stolu, drahá, takže ti to uniklo, ale…,” Annabelle významně povytáhla obočí. „Něco se mezi nimi odehrávalo.”

„Och.” Evie pokrčila rameny. „V tom případě vůbec nevadí, že s vámi nesedím u jednoho stolu. Skrytý podtext jednotlivých věcí mi vždycky unikal.”

„Tohohle by si všiml i slepý,” podotkla chmurně Lillian. „Bylo to nad slunce jasnější. Swift mohl klidně vyskočit na stůl a veřejně to oznámit.”

„Nikdy by se nechoval tak vulgárně,” zastala se ho Evie. „Přestože je Američan.”

Lillian se zlověstně zaškaredila. „Kam se podělo Daisyino: ,S bezcitným průmyslníkem bych nemohla být nikdy šťastná.’? Proč vykřikovala: ,Nás čtyři v životě nikdo nerozdělí!’? Nemůžu uvěřit, že to Daisy udělala! S lordem Llandrindodem se to vyvíjelo tak slibně… Co ji to popadlo, že se vyspala s Matthewem Swiftem?”

„Pochybuji, že spolu spali,” poznamenala Annabelle. Oči se jí rošťácky třpytily.

Lillian se na ni úkosem zadívala. „Jak dokážeš na tohle téma žertovat,

Annabelle?”

„Daisy se o lorda Llandrindoda nikdy nezajímala,” přispěchala s vysvětlením Evie, aby zabránila hrozící hádce. „Pouze s jeho pomocí provokovala Swifta.”

„Jak to víš?” vyhrkly přítelkyně současně.

„Inu, já… já…” Evie bezmocně rozhodila ruce. „Minulý týden jsem se ne-neprozřetelně zmínila, že by to možná pomohlo probudit v panu Swiftovi žárlivost. A ono to zabralo.”

Lillian překotně polykala, aby se vůbec zmohla na slovo. „Ze všech hlupáků, idiotů, pitomců…”

„Proč, Evie?” zeptala se Annabelle o poznání vlídnějším tónem.

„Společně jsme vyslechly tajný ro-rozhovor. Pan Swift se pokoušel přesvědčit lorda Llandrindoda, aby se Daisy dvořil. Avšak na první pohled bylo patrné, že o ni sám stojí.”

„Vsadím se, že si to naplánoval,” vyštěkla hraběnka. „Určitě zjistil, že ho posloucháte. Byla to úkladná, dovedně nastražená past, a vy jste do ní spadly!”

„Nemyslím,” oponovala Evie. Zahleděla se do Lillianiny brunátné tváře.

„Hodláš na mě křičet?” otázala se s obavami v hlase.

Lillian zavrtěla hlavou a ukryla obličej v dlaních. „Ječím tady jako hysterka,” procedila mezi prsty. „Jako kdyby to k něčemu bylo… Bohužel jsem si jistá, že se Daisy s tím plazem sblížila. Není v mých silách ji spasit.”

„Možná o žádné zachraňování nestojí,” podotkla Evie.

„Protože se dočista zbláznila,” zamumlala nešťastná Lillian.

Annabelle přikývla. „Očividně. Daisy se vyspala s hezkým, mladým, bohatým a inteligentním mužem, který ji miluje. Co si o sobě proboha myslí?” Soucitně se usmála, jako by už slyšela Lillianinu rouhavou odpověď. „Drahá,” obrátila se k přítelkyni. „Dobře víš, že jsem se octla v situaci, kdy mi nezáleželo na tom, zda se provdám za člověka, jehož miluji, nebo ne. Potřebovala jsem dostat rodinu ze zoufalé situace, v níž jsme se octli. Ale při pomyšlením, že budu se svým chotěm sdílet lože… a celý svůj život, jsem si uvědomila, že tohle dokážu jenom se Simonem.” Odmlčela se a náhle se jí v očích zatřpytily slzy. Krásná, sebevědomá Annabelle stěží přemáhala dojetí.

„Kdykoliv stůňu,” pokračovala ochraptěle, „něčeho se bojím, něco potřebuji, vím, že pohne nebem i zemí, aby dal všechno do pořádku. Naprosto mu důvěřuji. Když jsem se prvně zadívala na dítě, které jsme spolu stvořili, a spatřila, že je dokonalou směsicí nás obou…, jsem vděčná bohu, že mě svedl se Simonem dohromady. Všechny jsme si vybraly svoje manžely o vlastní vůli, Lillian. Měla bys tutéž výsadu dopřát i své sestře.”

Lillian podrážděně mávla rukou. „Jenže tenhle chlap je docela jiný. Nepodobá se žádnému z našich mužů. Dokonce ani St. Vincentovi, který sice byl zhýralým sukničkářem, ale přinejmenším měl srdce.” Odmlčela se.

„Nechtěla jsem tě urazit, Evie.”

„To je v pořádku,” zamumlala dotčená. Rty se jí chvěly, jako by potlačovala smích.

„Jde o tohle,” vyhrkla Lillian. „Samozřejmě že souhlasím s tím, aby měla moje sestra svobodnou možnost volby, akorát si nesmí vybrat špatně.”

„Drahá,” Annabelle se chystala poukázat na chybu v logickém úsudku přítelkyně, avšak Evie ji předešla.

„Do-domnívám se, že Daisy má právo dopustit se omylu. My můžeme udělat pouze jediné - pomoci jí, když nás o to požádá.”

„Jenže pokud skončí v tom příšerném New Yorku, naše pomoc jí nebude nic platná,” odsekla Lillian.

Kamarádky se s ní nepřely. Mlčky souhlasily s tím, že existují problémy, které pouhá slova nevyřeší, a obavy, jež se nedají lehko zaplašit. Učinily proto to, co věrní druhové dělají v případech, kdy všechno ostatní selže - seděly s Lillian v naprostém tichu a beze slov jí tím dávaly na vědomí, že jim na ní záleží.

Horká lázeň pomohla ukonejšit Daisyino rozbolavělé tělo a uklidnit rozjitřené nervy. Vydržela ve vodě tak dlouho, až krásně zvláčněla únavou a přestala ji bolet hlava. Osvěžená se převlékla do pomuchlané bílé noční košile a jala si kartáčovat vlasy, zatímco dvojice služebných odklízela potřeby na koupání.

Pročesávala si po pás dlouhé černé lokny, až se proměnily v ebenový vodopád. Dveře vedoucí na balkon zůstaly pootevřené. Zahleděla se do vlhké jarní noci. Obloha bez hvězd nabyla odstínu zralých švestek.

Nepřítomně se usmála. Vtom se ozvalo cvaknutí kliky. Daisy se domnívala, že se některá z komorných vrátila pro použité ručníky a mýdlo, proto ji ani nenapadlo otáčet se za důvěrně známým zvukem. Dál zírala do tmy.

Náhle se kdosi dotkl jejího ramene a nechal ruku sklouznout přes hruď níž. Vyděsila se. Vyskočila ze židle, ale široká mužská dlaň jí zabránila v útěku. Místo toho ji přivinula k nepoddajnému svalnatému tělu.

V uchu ji zašimral Matthewův hluboký hlas. „Na co myslíš?”

„Na tebe, samozřejmě.” Daisy se o něho důvěřivě opřela a pohladila ho po předloktí. Znovu se zadívala ven. „Tahle komnata kdysi patřila Markově sestře,” poznamenala. „Povídá se, že její milenec - čeledín od koní - šplhal nahoru na balkon, aby se mohli potají scházet. Stejně jako Romeo s Julií.”

„Doufám, že odměna za to riziko stála,” usmál se.

„Ty bys ho kvůli mně nepodstoupil?”

„Pokud by to byl jediný způsob, jak se s tebou sejít… Jinak nechápu, proč bych měl lézt do druhého patra, když jsou k dispozici solidní dveře.”

„Jenže na otevřeném vchodu není nic romantického.”

„Stejně jako na zlomeném vazu.”

„Mluvíš jako typický pragmatik,” smála se Daisy a otočila se k němu čelem. Matthew voněl deštěm a čerstvým tabákem. Zřejmě po večeři postával s ostatními pány na zadní terase. Přimkla se k němu blíž a do nosu se jí vetřela nejenom vůně škrobu, ale také důvěrně známé aroma jeho pleti. „Líbí se mi, jak voníš,” zavrněla. „Mohla bych poslepu přijít do přeplněného sálu a okamžitě bych tě našla.”

„Další salonní hra,” prohodil a oba se tomu srdečně zasmáli.

Daisy popadla Matthewa za ruku a vlekla jej k posteli. „Pojď si ke mně lehnout.”

Bránil se a rázně zavrtěl hlavou. „Zdržím se jenom pár minut. Za rozbřesku s Westcliffem vyrážíme.” Hladově přelétl zrakem po tenké noční košilce.

„Kdybychom se přiblížili k lůžku, neodolal bych pokušení.”

„Ne že by mi to vadilo,” přiznala plaše dívka.

Uchopil ji do náruče a něžně objal. „Nespěchej tolik. Musíš si odpočinout.”

„Proč jsi přišel?”

Cítila, jak se otírá tváří o temeno její hlavy. Přes všechno, co spolu prožili, stále nemohla uvěřit, že z Matthewa Swifta sálá tolik něhy. „Jenom jsem ti chtěl popřát dobrou noc,” zamumlal, „a říct ti, že…”

Daisy k němu tázavě vzhlédla a on jí ukradl polibek, jako by si nedokázal pomoct. „Chtěl jsem tě ubezpečit, že co se naší svatby týče, nemusíš se bát. Názor určitě nezměním. Naopak. Měla bys dost velký problém se mě zbavit.”

„Ano,” culila se. „Dobře vím, jak jsi spolehlivý.”

Přinutil se pustit ji z náruče a neochotně se přesunul ke dveřím. Opatrně je pootevřel a vykoukl na chodbu, aby se ujistil, že je prázdná.

„Matthewe,” zašeptala.

Ohlédl se přes rameno. „Ano?”

„Brzy se mi vrať.”

Cosi v dívčině obličeji způsobilo, že mu zajiskřilo v očích. Krátce přikývl a radši odešel, dokud se ovládal.

Matthew záhy zjistil, že cesta ve společnosti hraběte Westcliffa probíhá úplně jinak, než kdyby se byl do Bristolu vypravil sám. Původně plánoval, že se ubytuje v hostinci v srdci přístavního města, nicméně s vlivným mužem po boku nalezl dočasné útočiště v rodině bohatého stavitele lodí. Usoudil, že tohle pozvání rozhodně není jediné, které Markus obdržel. Tamější smetánka se mohla přetrhnout, aby hrabě přijal pohostinství někoho z nich.

Každý se s ním přátelil, anebo po přátelství s ním toužil. Taková je síla starobylého rodinného titulu. Avšak Markovi bylo nutno připsat ke cti, že na tyto výsady nespoléhal a o svoji popularitu se do značné míry postaral sám. Vstoupil ve známost jako pokrokový politik a schopný obchodník, což jsou přednosti, pro něž každý, kdo něco znamenal anebo znamenat chtěl, vyhledával jeho společnost.

Bristol, druhé největší město po Londýnu, procházel etapou významného rozvoje. Obchodní plochy se rozrůstaly, dávno překonaly staré městské opevnění. Úzké uličky se dočkaly rozšíření, každý den jako by přibylo něco nového a moderního. Nejdůležitějším krokem postupující industrializace se stalo dokončení železničního systému, spojujícího nádraží Temple Mead s přístavními doky. Nikde v Evropě se průmysl netěšil většímu rozmachu než právě v Bristolu.

Matthew musel neochotně přiznat, že s Westcliffem je vyjednávání o hodně snazší. Nejenom že mu jméno pana hraběte otvíralo dveře, lidé mu obrazně řečeno přímo podstrkovali celou budovu. A on byl v koutku duše rád. Mohl se od Marka hodně přiučit, jelikož ten se vyznal jak v obchodování, tak v samotné výrobě.

Když kupříkladu diskutovali o produkci železničních souprav, hrabě nejenom že prokázal znalosti z designérství a strojního inženýrství, ale uměl dokonce vyjmenovat dvanáct typů odlišných šroubů, které vyžadovalo sestrojení největšího druhu lokomotivy.

Ve vší skromnosti - Matthew se dosud nesetkal s člověkem, který by byl stejně zběhlý v technice jako on. Až na Westcliffa. Alespoň si spolu báječně popovídali, ačkoliv jiný by začal už po pěti minutách znuděně zívat.

Co se Marka týkalo, tak ten podstoupil týdenní cestu do Bristolu hned ze dvou důvodů. Oficiálně kvůli svému podnikání, avšak kromě toho se chtěl rozhodnout, co si počít s Matthewem Swiftem.

Nebylo pro něho lehké opustit Lillian. Zjistil totiž, že na rození dětí ani na samotných kojencích není nic mimořádného, pokud se jedná o rodinné příslušníky druhých. Ovšem jakmile se tyto události týkaly jeho rodiny, nabývaly na významu. Na novorozené dceři ho fascinovalo úplně všechno. Jak spinká i jak se budí, jak se koupe, jak vrtí prstíky na nožkách, jak statečně saje z matčina prsu.

Přestože i urozené ženy občas kojily svoje ratolesti, mnohem běžnější bylo najmout si za tímto účelem kojnou. Nicméně po narození malé Merritt si Lillian postavila hlavu. „Naše holčička chce jenom mě,” oznámila nekompromisně Markovi. Hrabě se ani neodvážil podotknout, že miminko není schopno o této záležitosti diskutovat a jistě by se spokojilo s jakýmkoliv prsem.

Jeho obavy, aby Lillian po porodu netrpěla horečkou omladnic, každý den slábly. Manželka už zase byla jako dřív - zdravá, štíhlá a plná života. Pocit absolutního štěstí jí kalily pouze starosti o Daisy. Už kvůli těm dvěma hodlal Westcliff podrobit Matthewa důkladnému zkoumání.

Sešli se se zástupci Velké západní železnice, správcem doků, různými radními i vedoucími činiteli a na Marka udělalo dojem, jak si Swift počínal. Až doposud ho pozoroval, jak se pohybuje mezi urozenými hosty ve Stony Cross Parku, avšak okamžitě si uvědomil, že mládenec se snadno spřátelí s rozličnými typy lidí - od postarších aristokratů po urostlé mladé přístavní dělníky. Když došlo na smlouvání, dokázal Swift trvat na svém, aniž by působil nepříjemně. Vystupoval jako hodný, čestný hoch a svým projevem omámil druhé natolik, že je hravě dostal tam, kde je chtěl mít.

Markus rozpoznával ve Swiftově neústupnosti vliv Thomase Bowmana, jeho odhodlání stát si za svým. Avšak na rozdíl od svého zaměstnavatele dovedl být mladý muž okouzlující a přirozený, což na ostatní zabíralo. V Bristolu mu to půjde jako po másle, pomyslel si. Pro ambiciózního člověka je tohle místo jako stvořené.

Co se týče otázky, jak se Matthew hodí k Daisy… inu, tak tohle je sporné. Hrabě tyto záležitosti nerad posuzoval. Ze zkušenosti věděl, že se může mýlit. Zpočátku byl proti svazku svého přítele Hunta s Annabelle a ukázalo se, že zcela zbytečně. Ovšem nějaký obrázek si udělat musel. Už kvůli Lillian. Nemluvě o vlastní míře zodpovědnosti. Daisy si zaslouží manžela, který k ní bude laskavý.

Po setkání s představiteli železnice kráčeli Westcliff a Swift po Corn Street poseté stánky, v nichž se prodávaly zelenina a ovoce. Chodník nedávno vyvýšili, aby uchránili chodce před blátem a odpadky z ulice. Kromě kiosků zde sídlily obchůdky s knihami, toaletními potřebami a skleněnými předměty vyráběnými z místního materiálu.

Zastavili se v taverně a objednali si prosté jídlo. Lokál byl plný rozličných

typů lidí od bohatých kupců po nemajetné přístavní dělníky.

Všudypřítomný hlahol způsobil, že se hrabě konečně uvolnil a vděčně donesl k ústům korbel tmavého bristolského piva. Studený nahořklý nápoj krásně klouzal dolů hrdlem a zanechával po sobě překvapivě sladkou příchuť.

Markus zrovna přemítal, jak by nadnesl citlivé téma, když ho Matthew překvapil přímou žádostí. „Pane, rád bych se s vámi o něčem poradil.”

Westcliff nasadil kamarádský, vstřícný výraz. „Nuže…”

„Ukázalo se, že… si se slečnou Bowmanovou náramně rozumíme. Poté, co jsem vzal v úvahu vzájemné výhody, jež by naše spojení přineslo, jsem dospěl k logickému a správnému závěru, že bychom se měli…”

„Jak dlouho jste do ní zamilovaný?” přerušil ho usmívající se Markus.

Swift si povzdechl. „Roky,” přiznal. Prohrábl si husté, krátce střižené vlasy a chlapecky si je pocuchal. „Avšak připustil jsem si to teprve nedávno.”

„Smýšlí moje švagrová stejně?”

„Domnívám se…” Matthew si zhluboka přihnul ze džbánku. Vypadal nesmírně mladě a utrápeně. „Já nevím. Doufám, že časem… Ach, k čertu!”

„Podle mého názoru získáte Daisyinu náklonnost celkem snadno,” prohlásil hrabě laskavějším tónem než plánoval. „Podle toho, co jsem zjistil, by se jednalo o velice rozumné řešení.”

Swift jako by se sám sobě vysmíval. „Čili si nemyslíte, že by jí bylo lépe s nějakým venkovským básníkem s modrou krví?”

„Podle mě by jí v takovém případě hrozila katastrofa. Daisy nepotřebuje mít po svém boku stejného snílka, jakým je ona sama.” Natáhl se k dřevěnému podnosu a vložil mezi dva plátky hutného chleba porci světlého wensleydaleského sýra. Podezřívavě se zadíval na mládence před sebou. Přemítal o tom, proč neprojevuje více nadšení. Většina mužů se nemůže dočkat, až spojí svůj život s milovanou ženou.

„Bowman bude v sedmém nebi,” poznamenal a pátravě vyčkával na Swiftovu reakci.

„Nemám v úmyslu se mu vlichotit. Rozhodně se nežením kvůli němu. Je to sama slečna Bowmanová, kdo má hodně co nabídnout.”

„Nemusíte ji hned bránit,” odvětil Markus. „Daisy je okouzlující dívka, nemluvě o tom, jak je půvabná. Kdyby si víc věřila a neprojevovala tolik citlivosti, hravě by se naučila, jak k sobě přivábit muže. Avšak je jí nutno přičíst ke cti, že nikdy nepojímala lásku jako sport. Bohužel, jen málokterý muž má dost rozumu, aby ocenil upřímnou ženu.”

„Já ano,” ucedil Swift.

„Vypadá to tak.” Hrabě se zamyslel nad dilematem mladého muže a pocítil k němu příval sympatií. Matthew je střízlivě uvažující člověk s chvályhodným odporem k melodramatu. Proto mu připadá poněkud trapné, že zrovna jeho zasáhl Amorův šíp. „Ačkoliv jste mě nepožádal o podporu,” prohodil, „máte ji

mít.”

„I když bude lady Westcliffová proti?”

Zmínka o milované ženě způsobila, že Marka krátce zabolelo v hrudi. Chyběla mu víc, než čekal. „Lady Westcliffová,” odvětil suše, „se musí vyrovnat s tím, že události se občas neodehrávají tak, jak si ona přeje. Jistě se časem ukáže, že jste pro Daisy jako stvořený. Pak na vás změní názor. Je to spravedlivá duše.”

Avšak Swift se dál tvářil zkroušeně. „Pane…” Nepřítomně sevřel v prstech ucho svého korbele. Zíral na svého společníka jako uhranutý.

Markovi neušlo, že přes Mathewovo čelo přelétl stín. Přestal ukusovat chléb a cele se soustředil na muže proti sobě. Instinkt mu napovídal, že je něco špatně. K čertu se vším, pomyslel si, copak s Bowmanovými jde někdy něco hladce?

„Co si myslíte o člověku, který celý svůj život postavil na lži, avšak stal se tím pádem lepší bytostí, než jakou se narodil a mohl za někdejších okolností být?”

Markus pečlivě rozžvýkal a spolkl další sousto. Pořádně je zapil pivem.

„Nicméně veškerou jeho existenci obestírá čiročirá faleš?”

„Přesně tak.”

„Okradl ten muž někoho? Přivlastnil si něco, co mu nepatří? Způsobil někomu fyzickou či citovou újmu?”

„Ne,” zavrtěl hlavou Swift a zahleděl se mu zpříma do očí.

Hrabě se ihned cítil mnohem lépe. Ačkoliv…, podobné novinky z úst budoucího švagra nikdo neslyší rád.

„Obávám se, že musím vzít svoje slovo zpátky,” pravil tiše. „Dokud se nedozvím podrobnosti a nepochopím vzniklou situaci, nemůžete počítat s mojí podporou. Nechcete mi o tom povědět víc?”

Swift zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Bože, kéž bych mohl!”

„Co kdybych vám odpřísáhl, že za žádných okolností nezradím vaši důvěru?”

„Kdepak,” zašeptal mládenec. „Opět se vám musím s politováním omluvit.”

Markus si ztěžka povzdechl a opřel se pohodlně v židli. „Bohužel neumím vyřešit problém, o němž nic nevím. Ani zmírnit jeho případný dopad. Na druhou stranu vezměte laskavě na vědomí, že podle mého názoru si lidé zaslouží druhou šanci. Rozhodně každého posuzuji podle toho, jaký je, a ne jaký kdysi byl. Tolik pro pořádek. Ale teď bych si přál, abyste mi něco slíbil.”

Swift k němu vzhlédl, tvářil se ostražitě. „Ano, pane?”

„Žádám vás, abyste ještě před ohláškami nalil Daisy čistého vína. Všechno jí o sobě povězte a nechte ji, ať sama rozhodne, zda má dál zájem o život po vašem boku. V žádném případě ji nevoďte k oltáři dřív, než jí sdělíte plnou a

nezkreslenou pravdu.”

Swift ani nemrkl. „Máte mé slovo.”

„Dobrá.” Markus gestem přivolal hostinskou.

Situace se nečekaně zkomplikovala. Nyní potřeboval něco silnějšího, než je tmavé pivo.

Sotva Westcliff a Matthew Swift odjeli do Bristolu, celá domácnost pozoruhodně ztichla. K nezměrné úlevě obou sester Markus vše zařídil tak, aby jejich rodiče společně s rodinou ze sousedství navštívili město Stratford nad řekou Avon. Čeká je týden plný hostin, divadelních her, přednášek a hudebních večerů pořádaných při příležitosti dvoustého osmdesátého výročí narození Williama Shakespeara. Jak hrabě dokázal Bowmanovy přesvědčit, zůstávalo pro Daisy záhadou.

„Máti ani otce slavný dramatik nezajímá,” prohodila k Lillian, sotva kočár s rodiči zmizel z dohledu. „Nechápu, že táta dal přednost oslavám před obchodním jednáním v Bristolu.”

„Westcliff nehodlal připustit, aby je papá doprovázel,” ušklíbla se vědoucně Lillian.

„Proč ne? Koneckonců je to otcův kšeft.”

„Ano, ale jakmile dojde na vyjednávání, je táta na britský vkus moc zbrklý. Dohodnout se s ním bývá svízel. Proto ho Markus raději poslal šupem do Stratfordu a to s takovým patosem, že otec nedostal příležitost se z výletu vyvléknout. Kromě toho se můj geniální manžel neopomněl před mátí jen tak mimochodem zmínit o tom, že na festival míří všechny nóbl rodiny z celé Anglie. Potom už táta neměl sebemenší šanci.”

„Umím si představit, že hrabě a pan Swift si v Bristolu vedou náramně dobře,” podotkla Daisy a Lillian byla okamžitě ve střehu.

„O tom nepochybuji.”

Daisy neušlo, že bez chlácholivé přítomnosti přítelkyň nabyla jejich vzájemná komunikace nových rozměrů. Jako by pojednou pečlivě volily slova a bály se vyjádřit. Vůbec se jí to nezamlouvalo. Vždycky si všechno vyříkaly a byly k sobě náramně otevřené. Znenadání se však začaly některým námětům vyhýbat, což působilo, jako by se pokoušely přehlížet slona v salonu. Přesněji řečeno - celé stádo slonů.

Lillian se sestry nezeptala, zda se zapletla s Matthewem. Zdálo se, že se o něm nehodlá vůbec bavit. Dokonce ji ani nezajímalo, proč zčistajasna vyprchala Daisyina náklonnost k lordu Llandrindodovi, anebo proč se dívka nechystá strávit zbytek společenské sezony v Londýně.

Ani Daisy se nechtělo o těchto věcech diskutovat. Vzdor Matthewovu ujišťování si připadala neklidná a nervózní. Poslední, o co stála, byla zbytečná hádka se sestrou.

Proto se obě ženy zaměřily na malou Merritt. Střídavě ji chovaly, převlékaly a koupaly jako panenku na hraní. Ačkoliv měla Lillian k ruce hned dvě chůvy, odmítala se miminka vzdát. Zkrátka se o ně ráda starala sama.

Mercedes ji před odjezdem varovala, že by neměla dcerku pořád nosit.

„Rozmazlíš ji,” varovala Lillian. „Potom se okamžitě rozbrečí, jakmile ji položíš.”

Nato dcera matce připomněla, že ve Stony Cross Parku je rukou dost, takže mohou Merritt chovat tak často, jak bude sama chtít.

„Přeji si, aby měla jiné dětství než my,” svěřila se později Daisy, zatímco tlačily dětský kočárek zahradou. „Moje vzpomínky na rodiče nejsou zrovna veselé. Pamatuji si, jak se matka strojila, když vyráželi s otcem někam ven. Anebo za ním spěchala do pracovny, aby si na nás stěžovala, že jsme něco provedly. A on nás potom potrestal.”

„Vzpomínáš,” uculovala se Daisy, „jak máti řádila, když jsme jezdily po chodníku na kolečkových bruslích a tu a tam někoho smetly?”

Lillian se zachichotala. „Vyváděla jako pominutá. Akorát v případě Astorových udělala výjimku. Kdykoliv se válel v prachu někdo z nich, bylo všechno v pořádku.”

„Anebo jak si dvojčata založila zeleninovou zahrádku a my jsme jim vykopaly brambory dřív, než stačily vyrůst.”

„A jak jsme na Long Islandu lovily kraby a ryby…”

„A hrály pasáka…”

Následovalo odpoledne plné vzpomínek. Opět si rozuměly.

„Kdo by si byl, kdy pomyslel,” ušklíbla se Daisy, „že se jednoho dne provdáš za anglického šlechtice a já skončím jako stará…,” maličké zaváhání,

„panna.”

„Nebuď hloupá,” obořila se na ni tiše Lillian. „Staropanenství ti očividně nehrozí.”

Tehdy se nejvíc přiblížily debatě o Daisyině poměru s Matthewem Swiftem. Nicméně když Daisy přemítala o nezvyklé odtažitosti své sestry, uvědomila si, že Lillian se záměrně vyhýbá jakékoliv neshodě, která by mezi nimi mohla vzniknout. Jestliže bude nutné přijmout Matthewa Swifta do rodiny, vynasnaží se jej tolerovat. Daisy si uvědomovala, jak je pro Lillian obtížné nechávat si svoje názory pro sebe. Toužila ji obejmout a přitisknout k sobě. Avšak místo toho se chopila madla kočárku. „Ted jsem na řadě já.”

Pokračovaly v procházce.

Daisy se vrátila ke vzpomínkám. „Pamatuješ, jak jsme na rybníku převrátily kánoi?”

„S guvernantkou na palubě,” dodala sestra a společně se tomu zasmály. Jako první se v sobotu vrátili Bowmanovi. Jak se dalo předpokládat,

shakespearovský festival byl pro Thomase hotovým utrpením.

„Kde je Swift?” zajímal se, sotva překročil práh sídla. „Kde je Westcliff?

Chci vědět, jak dopadlo vyjednávání.”

„Jsou stále v Bristolu,” odvětila Lillian, jež se s otcem setkala ve vstupní hale. Vrhla na Thomase vyčítavý pohled. „Copak se mě nezeptáš, jak se mám, tati? Nechceš vědět, jak se daří tvé vnučce?”

„Proč bych se vyptával? Mám přece oči. Vidím, že přímo kveteš,” odsekl popuzeně. „A z tvého rozpoložení usuzuji, že i mimino je v pořádku. Jinak by sis dávno stěžovala. Kdy se mají ti dva objevit?”

Lillian obrátila oči v sloup. „Každou chvíli.”

Ovšem už nyní bylo patrné, že muži budou mít zpoždění. Na vině je nejspíš proměnlivé jarní počasí. Venkovské silnice se po zimě nacházely v hrozném stavu. Brázdily je četné výmoly, jež často působily poškození kočárů. Zranění se nevyhýbala ani koním. Mívali oteklé nohy, nemocné klouby a korunky kopyt.

Blížil se večer a po Westcliffovi s Matthewem nebylo ani vidu ani slechu.

Lillian prohlásila, že by se měli odebrat do jídelny, jinak bude kuchař zuřit.

Hostila pouze menší společnost včetně rodičů, vikáře, jeho manželky a dvou místních rodin. Ještě nedojedli, když se dostavil majordomus a cosi pošeptal hraběnce do ucha. Ta se usmála a zrůžověla. Oči jí zajiskřily vzrušením. Oznámila přítomným, že právě dorazil pán domu a zakrátko se k nim připojí.

Daisy zachovala neutrální výraz, jako by si nasadila na obličej ledovou masku. Avšak v jejím nitru řádila bouře, až se jí vařila krev v žilách. Náhle si uvědomila, že se jí viditelně chvějí ruce. Položila tedy příbor a schovala je do klína. Na půl ucha naslouchala hovoru okolo sebe a nespouštěla přitom zrak ze dveří.

Když se muži konečně objevili na prahu - poté, co se po cestě umyli a převlékli - rozbušilo se dívčino srdce natolik, že stěží mohla dýchat.

Matthew přelétl společnost pohledem a po Westcliffově vzoru se uklonil. Oba pánové vypadali upraveně a nezvykle svěží. Člověk by řekl, že se vrátili po sedmi minutách, a ne po sedmi dnech.

Dříve než zamířil na své místo v čele stolu, vydal se hrabě ke své choti. Uchopil její obličej do širokých dlaní a přede všemi ji políbil na ústa. Všechny tím zaskočil, včetně své ženy. Markus si na citové výlevy na veřejnosti nikdy nepotrpěl. Lillian se zapýřila a podotkla, že by neměl zapomínat na vikářovu přítomnost. Westcliff se rozesmál.

Matthew mezitím usedl na prázdnou židli vedle Daisy. „Slečno Bowmanová,” oslovil ji tiše.

Dívka se nezmohla na slovo. Zadívala se mládenci do očí a spatřila v nich příval ryzí něhy a náklonnosti. Musela se odvrátit dřív, než provede něco

nepatřičného. Mohla by se mu kupříkladu vrhnout kolem krku. Přesto ostře vnímala mužovu přítomnost.

Westcliff a Matthew bavili společnost líčením, jak jejich kočár uvízl v blátě. Naštěstí jim pomohl okolo jedoucí statkář s volským potahem. Avšak v průběhu vyprošťovacích prací se všichni zamazali od hlavy až k patě, což se nelíbilo zejména volovi. Všichni stolovníci se náramně bavili.

Potom se konverzace stočila k shakespearovskému festivalu a Thomas Bowman se pustil do výčtu toho, co všechno ve Stratfordu navštívili. Matthew mu položil jednu dvě otázky. Zdálo se, že ho toto téma nevýslovně zajímá.

Vtom Daisy zkoprněla. Ucítila totiž, jak se jí pod stolem do klína plíží jeho dlaň. Mužovy prsty se jemně propletly s jejími. A při tom všem se Matthew vesele bavil s ostatními a mile se usmíval. Dívka sáhla volnou rukou po sklenici s vínem a zhluboka se napila. Dopřávala si jeden doušek po druhém a málem se zakuckala, když si mládenec začal pohrávat s její rukou. Pocity, jež celý týden setrvávaly ve vynuceném klidu, náhle s veškerou intenzitou vypluly na povrch.

Aniž se na ni podíval, navlékl jí muž cosi na prsteníček. Potom jí vrátil ruku zpátky do klína. Přistoupil k nim sluha, aby jim doplnil číše.

Daisy kradmo mrkla pod stůl a zamžikala úžasem. Na prstu se jí třpytil žlutý safír obklopený malými kulatými brilianty. Sevřela ruku v pěst a odvrátila se, aby skryla ruměnec stoupající jí do tváří.

„Potěšil jsem tě?” zašeptal Matthew.

„Ach ano.”

Víc si při večeři neřekli. Ale docela to stačilo. Měli toho na srdci spoustu, avšak jednalo se o přísně soukromé záležitosti. Daisy se v duchu připravila na nekonečně dlouhý rituál spočívající v pití portského a čaje. Naštěstí se ukázalo, že všichni jsou unavení a chystají se jít brzo spát, včetně jejího otce. Byla jim za to vděčná. Jakmile se odporoučeli postarší vikář a jeho žena, všichni se v tichosti rozešli.

Matthew se nenápadně přidal k Daisy. „Mám dneska v noci šplhat po fasádě,” zamumlal, „anebo necháš odemčené dveře?”

„To druhé,” odvětila kuse.

„Díkybohu.”

Přibližně za hodinu Matthew opatrně stiskl kliku a vkradl se dovnitř. Nevelkou komnatu zalévalo světlo stolní lampičky, jejíž plamínek tancoval v proudu svěžího vzduchu, deroucího se do místnosti otevřeným francouzským oknem.

Daisy seděla na posteli a četla si. Vlasy měla zapletené do úhledného copu spadajícího jí přes rameno. Oblečená byla do střízlivé bílé noční košile s volánky na živůtku. Vypadala tak čistá a nevinná, až se mladík zastyděl za to,

že se za ní plíží pln divoké touhy. Avšak stačilo, aby odrhla zrak od knihy, a on shledal, že ho svýma podmanivýma, exoticky šikmýma očima bez ostychu vábí k sobě.

Odložila román stranou a světlo lampy ozářilo její jemně cizelovaný profil.

Pleť připomínala chladnou, vyleštěnou slonovinu. Přál si zahřát ji v dlaních.

Koutky Daisyiných úst se stočily vzhůru, jako by mu četla myšlenky. Když odhazovala pokrývku stranou, zatřpytil se jí na prstu žlutý safír. Matthewa zaskočila reakce vlastního těla. Pojednou zatoužil, aby mu cele patřila. Navěky. Odmítal se vrátit zpátky do reality. Poslušně zareagoval na dívčino gesto, jímž ho zvala k sobě.

Opatrně usedl na kraj matrace. Nervy měl napjaté k prasknutí, když Daisy pozvedla ruce ke stuhám noční košile a kurážně za ně zatáhla. Potom se mu usadila na klín a uvelebila se tam jako rozmazlená domácí kočka. Do nosu se mu vetřela vůně ženy, na stehnech cítil váhu její zadničky. Zvolna ho objala pažemi kolem krku a vážně pravila: „Postrádala jsem tě.”

Opsal dlaněmi siluetu jejího těla. Jemné křivky, štíhlý pas, pevné boky ve tvaru srdíčka. Jakkoliv obdivoval dívčiny tělesné půvaby, neuchvátily jej zdaleka tolik jako její živá, veselá povaha a přirozená inteligence.

„I mně se stýskalo.”

Pohrávala si s jeho vlasy a libé pocity se přelévaly z hlavy až do klína. Vtom se provokativně otázala: „Seznámil ses v Bristolu s mnoha ženami? Westcliff se zmínil o hostinách a večírcích pořádaných na vaši počest.”

„Žádných ženských jsem si nevšiml.” Zjistil, že narůstající touha mu nedovoluje jasně uvažovat. „Ty jsi jediná, kterou jsem kdy chtěl.”

Škádlivě do něho strčila špičkou nosu. „Nepovídej, žes až doteďka žil v celibátu.”

„Ne,” přiznal Matthew a zavřel oči. Cítil, jak ho Daisy ovívá hřejivým dechem. „Přesto jsem si připadal sám. Svíral jsem v náruči jakousi ženu a přál jsem si, aby to byl někdo jiný. Krátce před odjezdem z New Yorku jsem si uvědomil, že každá z mých náhodných milenek se ti nějakým způsobem podobá. Jedna má tvoje oči, jiná ruce, další vlasy… Napadlo mě, že budu po zbytek života pátrat po všem, co mi tě vzdáleně připomíná. Myslel jsem si…”

Zakryla jeho ústa svými a zabránila mu tím dokončit bolavé přiznání. Vstřícně pootevřela rty. Další pobídku nepotřeboval. Něžně ji líbal, dobýval zvědavým jazykem. Při každém nadechnutí cítil, jak se o něho zlehka otírá ňadry.

Opatrně položil Daisy na záda, sáhl po lemu noční košile a přetáhl ji dívce přes hlavu. Pomáhala mu, aby se snáze zbavila jediného kousku oblečení. Pohled na mladé svůdné tělo způsobil, že se mu povážlivě zrychlil tep. Spočívala před ním nahá, zaléval ji ruměnec i světlo lampy, cudně se zakrývala pažemi. Vpíjel se do ní pohledem, zatímco se kvapně zbavoval

oblečení.

Pak se vedle ní položil a zcela se soustředil na to, aby ji zbavil přetrvávajícího ostychu. Hladil ji po ramenou, po šíji, po lehce vystouplých klíčních kostech. Po chvíli zapudil svým žárem chlad její pokožky, zdálo se, jako by pod jeho doteky roztávala. Daisy zavzdychala a přimkla se k němu. Umlčel ji svými ústy. Poté jí pošeptal do ucha, že musí být zticha, neboť okna zejí dokořán.

Rty líně putoval cestičkou mezi drobnými ňadry, ústy pokoušel bradavky, dokud se vzdorně nezašpičatily. Daisy spokojeně zamručela, proto je navíc smyslně obkroužil jazykem. Pohrával si s dívkou tak dlouho, dokud si rukou nezakryla ústa, aby v sobě zdusila slastné steny.

„Nemůžu,” zachvívala se. „Nemůžu mlčet.”

Matthew se tiše usmál a políbil ji doprostřed zad. „Ale já nehodlám přestat,” zamumlal a převalil ji. „Tak mysli na to, jaký by se strhl poprask, kdyby nás tu přistihli.”

„Matthewe, prosím…”

„Pššt.” Dál dorážel na její tělo ústy, líbal je a ochutnával, dokud mu blahem nevrněla v náruči. Občas se umanutě odkutálela

„Zato já ano.”

Daisy se zazubila. „V tom případě bych si tě asi měla vzít.” Putovala drobnými dlaněmi po jeho svalnatém těle. „Ironií osudu tím poprvé v životě potěším svého otce.”

Matthew cosi zamručel a přitiskl ji k sobě blíž. Znal Thomase Bowmana lépe než kdokoliv jiný. Vyznal se v jeho náladách, uvědomoval si, jaký je nenapravitelný sobec a že před jeho nároky hned tak někdo neobstojí. Zároveň Bowmanovo počínání chápal. Kdyby neprojevil zničující tvrdost, nevydupal by téměř z ničeho tak obrovitý majetek. Ač se to na první pohled nezdálo, i on přinesl své rodině velkou oběť. Aby dosáhl svých vysokých cílů, nesmělo ho nic rozptylovat. Zbavil se tedy všeho, co by mu mohlo překážet v cestě. Včetně blízkosti své manželky a dětí.

Matthewa poprvé napadlo, že napjatou situaci panující v Bowmanově rodině by pomohl zmírnit člověk, který by vystupoval v roli vyjednavače. Usnadnil by vzájemnou komunikaci mezi jednotlivými členy. Kdyby bylo něco takového v jeho silách, s chutí by se tohoto úkolu zhostil.

„Ty,” zašeptal Daisy do ucha, „jsi to nejlepší, co tvůj otec kdy udělal.

Jednou na to přijde sám.”

Vytušil, že se dívka usmívá. „Pochybuji. Ale je hezké, že to říkáš. S tím si starosti nedělej. Dobře vím, jaký táta je, a dávno jsem se s tím smířila.”

Matthewa opět zaskočila nesmírná síla citu, nezměrná touha učinit Daisy absolutně šťastnou.

„Dám ti všechno, co potřebuješ,” zašeptal. „Cokoliv budeš chtít. Snesu ti

modré z nebe. Stačí říct.”

Daisy se labužnicky protáhla, údy jí proběhlo slastné zachvění. Dotkla se prsty Matthewových rtů a soustředila se na jejich hladkost. „Zajímalo by mě, jaké přání ti stálo za pět dolarů.”

Provinile se uculil. „Přál jsem si, abys našla někoho, kdo po tobě bude toužit tak vroucně jako já. Ale věděl jsem, že tahle tužba se nevyplní.”

Daisy se opřela o loket a její obličej ozářilo světlo lampy. „Proč by ne?”

„Protože nikdo tě nemůže milovat tak silně jako já.”

Dívka se nad mužem sklonila, až je oba obklopily její kadeře jako temná opona.

„Jak znělo tvoje přání?” vyzvídal, zatímco se prsty probíral lesknoucí se hřívou.

„Abych našla toho pravého a provdala se za něho.” Sladce se usmála a Matthewovi se zastavilo srdce. „Pak ses objevil ty.”

Po neobvykle dlouhém spánku sestoupil Matthew do přízemí. Služebnictvo se už pilně činilo a uklízelo kilometry podlah pokrytých dlažbou, dřevěnými parketami či koberci. Jiní čistili stínidla lamp, vyměňovali ohořelé svíčky a leštili předměty z mosazi.

Jakmile vstoupil do ranního salonku, přitočila se k němu komorná s nabídkou, že mu odnese snídani na zadní terasu. Jelikož počasí slibovalo nádherný den, mladík rád souhlasil.

Usadil se u jednoho ze stolků a pozoroval mladého zajíce hopkajícího po úhledně zastřiženém trávníku.

Tiché rozjímání přerušil zvuk otvíraných francouzských dveří. Matthew se kvapně probral ze zamyšlení a vzhlédl. Avšak místo očekávané služky s jídlem spatřil nezvanou Lillian Bowmanovou.

V duchu zasténal. Věděl, že Westcliff už jí stačil prozradit, jaké má úmysly s její sestrou.

Ale zdálo se, že hrabě uplatnil na vznětlivou ženu svůj konejšivý vliv. Ne že by zářila nadšením, samozřejmě, ale přinejmenším se k němu neblížila se sekerou v ruce, což považoval za dobré znamení.

Zatím.

Lillian mu naznačila, aby zůstal sedět. Přesto se postavil a projevil očekávanou dávku zdvořilosti.

Z hraběnčina hlasu i obličeje sálalo napětí. „Nemusíte se na mě dívat, jako bych seslala na Egypt morovou ránu. I já jsem občas schopna rozumného chování. Smím si s vámi promluvit?”

Než stihl jakkoliv zareagovat, klesla na židli.

Ostražitě se na ni zahleděl a poslušně si zase dřepl. Čekal, až spustí.

Navzdory napjaté atmosféře byl v pokušení se usmát.

V obličeji nečekané společnice totiž rozpoznával nezaměnitelné rysy svého zaměstnavatele. Ten se většinou tvářil podobně. Z Lillian vyzařovalo odhodlání. Nejradši by se s ním pustila do křížku, a díky svému ostrému jazyku by určitě vyhrála, což by jí přineslo jisté uspokojení. Ale zároveň si uvědomovala, že ječením ničeho nedosáhne.

„Oba dobře víme,” pronesla s nuceným klidem, „že ačkoliv není v mých silách zabránit chystanému sňatku, mohla bych všem zatraceně znepříjemnit

život. Zejména vám.”

„Ano, jsem si toho vědom,” odvětil Matthew věcně. Ať už si o Lillian myslel cokoliv, věděl, že její oddanost Daisy je neotřesitelná.

„Nemá význam, abychom kolem sebe chodili po špičkách,” prohlásila.

„Proto si otevřeně promluvme jako chlap s chlapem.”

Mládenec potlačil pousmání. „Dobrá,” přikývl. „Jsem téhož názoru.” Napadlo ho, že by si mohl Lillian časem oblíbit. Když už nic jiného, tak u ní člověk vždycky věděl, na čem je.

„Jsem ochotna tolerovat vás jako svého budoucího švagra a to pouze z jediného důvodu,” pokračovala. „Učinil jste příznivý dojem na mého chotě a já musím brát v úvahu jeho mínění, ačkoliv i on se může někdy mýlit.”

„To je poprvé, co slyším, že i hrabě je omylný smrtelník.”

„Inu, ano…” Žena ho udivila nečekaným pousmáním. „Právě proto si mě Westcliff vzal. Domnívám se totiž, že můj muž je člověk jako každý jiný, a on sám už měl toho věčného uctívání dost.” Pátravě se na něho podívala očima, jež byly o hodně kulatější než Daisyiny. „Manžel mě požádal, abych se pokusila být nestranná. Což není zrovna snadné, když osud mé sestry visí na vlásku.”

„Milá paní hraběnko,” vyhrkl Matthew upřímně, „rád bych vás ubezpečil o svých nejlepších úmyslech…”

„Ne! Počkejte! Dovolte, ať si udělám názor sama.” Zdvořile se odmlčel.

„Pro mě jste odjakživa ztělesňoval to nejodpornější z mého otce,” sdělila mu. „Chlad, neukojené ambice, sebestřednost. Vlastně jste byl o hodně horší, neboť jste dokázal svoje nectnosti mistrně skrývat. Přesně takhle by vypadal můj táta, kdyby se mu dostalo požehnání v podobě příjemného zevnějšku a větší oduševnělosti. Daisy má nejspíš pocit, že se vaším prostřednictvím otci přiblížila. Že konečně získala jeho náklonnost.” Lillian soustředěním vraštila obočí a mluvila dál: „Moje sestra vždycky milovala ty, na něž se ostatní dívali s opovržením - zatoulaná zvířata, ztracené existence, nedostižitelné idoly. Jakmile někoho vpustila do svého srdce, přestalo jí záležet na tom, kolikrát ji zradil či zklamal. Pokaždé ho přijala s otevřenou náručí. Vy však nejste schopen ocenit tuto vlastnost o nic víc než otec. Vezměte proto na vědomí, že pokud jí něčím ublížíte, půjde po vás spousta lidí. A já budu první. A než s vámi skončím, nezbude z vás nic, na čem by si mohli zchladit žáhu ostatní.”

„Tolik o nestrannosti,” podotkl tiše Matthew. Oceňoval, jak nepokrytě mu dala najevo svoje stanovisko, přestože ho tím krutě trestala. „Smím projevit tutéž upřímnost?”

„V to doufám.”

„Má paní, neznáte mě tolik, abyste dokázala posoudit, nakolik se podobám vašemu otci. Projevit ctižádost není zločin, zvlášť když začínáte prakticky od

nuly. Nejsem nepřístupný, jsem Bostoňan. Což znamená, že nemám sklony projevovat veřejně svoje emoce. Co se mé sobeckosti týče, bohužel netušíte, kolik jsem toho udělal pro ostatní. Avšak nehodlám před vámi chrlit předlouhý seznam svých dobrých skutků jenom proto, abych tím získal vaši přízeň.” Mrazivě se na ni zadíval. „Ožením se s Daisy, ať už se vám to líbí nebo ne. A to z jediného důvodu. Oba si to přejeme. Nemám proč vám lhát. Klidně bych mohl prohlásit, že mi na Daisy čerta záleží a že stejně dostanu, co chci. Ale pravda je taková, že ji velice miluji. Jsem do ní zamilován už dlouho.”

„Čili tím chcete říct, že roky tajně zbožňujete mou sestru,” poznamenala pochybovačně Lillian. „Ó, jak důmyslné!”

„Nezamýšlel jsem se nad povahou svých citů. Věděl jsem jenom to, že Daisy mě k sobě silně a neodolatelně přitahuje. Získala si moje preference.”

„Preference?” zhrozila se hraběnka nad zvoleným výrazem a vzápětí propukla v smích. „Propána! Vy opravdu pocházíte z Bostonu!”

„Věřte tomu nebo ne,” naježil se Matthew, „kdyby záleželo na mně, s radostí bych se bez tohoto citu obešel. Zvolil bych si jinou nevěstu a ušetřil si tím spoustu starostí. Když si pomyslím, jaké díky Daisy získám příbuzné… Člověk musí mít pořádnou dávku kuráže, aby se přiženil k Bowmanovým.”

„Zásah!” Lillian se nepřestávala uculovat. Podepřela si bradu dlaní. Vtom pronesla klíčovou větu. Čišelo z ní podezření. Stačilo pár slov a Matthewovi se zježily na těle všechny chlupy. „Připadá mi zvláštní, když příslušník bostonské smetánky, člen slavného rodu Swiftů, o sobě prohlásí, že začínal od nuly. Zřejmě jsem se celé roky mýlila. Domnívala jsem se totiž, že pocházíte ze starobylého, bohatého rodu. Nemám pravdu?”

Mladík ani nemrkl. „Hlavní větev našeho klanu je vskutku movitá. Jenže já patřím k houfu chudých bratranců, jimž nezbývá nic jiného, než se o vlastní blaho přičinit prací.”

Lillian užasle povytáhla obočí. „Chcete tím naznačit, že zazobaní Swiftové tiše přihlížejí, jak jejich chudobní příbuzní třou bídu s nouzí, jak naznačujete?”

„Maličko přeháním,” připustil. „Avšak nemá význam, abyste se tím šířeji zabývala. O to tu přece nejde. Je třeba soustředit se na věci podstatné.”

„Myslím, že jsem dokonale pochopila vaše záměry, pane Swifte.” Lillian se postavila a tím ho přinutila učinit totéž. „Ještě něco. Uvažoval jste někdy o tom, zda bude Daisy šťastná, když ji odvezete zpátky do New Yorku?”

„Ne,” připustil sotva slyšitelně. Neušel mu záblesk překvapení v hraběnčiných očích. „Je očividné, že se bez vás neobejde. Ani bez svých přítelkyň.”

„Čili jste… Jste ochoten natrvalo přesídlit do Anglie? I kdyby s tím otec nesouhlasil?”

„Ano, pokud to bude Daisyino přání.” Matthew musel zabojovat s

nenadálým přílivem rozladění, což se mu podařilo pouze částečně. „Nebojím se Thomasova hněvu, drahá lady. Nejsem loutka, aby mě vodil na nitích. Skutečnost, že pro něho pracuji, neznamená, že nemám dostatek svobodné vůle a nepoužívám vlastní hlavu. I zde se výtečně uplatním, ať už v rámci Bowmanových podniků nebo mimo ně.”

„Pane Swifte,” přiznala Lillian, „ani netušíte, jak ráda bych vám věřila.”

„Což znamená?”

„Že na vás budu vlídnější.”

„Kdy s tím začnete?”

Pobaveně povytáhla koutek úst. „Možná příští týden.”

„Už se na to těším,” zamumlal Matthew, a sotva odešla, klesl zpátky na židli.

Podle očekávání přijala Mercedes Bowmanová zprávu o dceřině zasnoubení s Matthewem Swiftem velmi špatně. Starší dcera nadmíru splnila její očekávání - provdala se za vysoce uznávaného hraběte. Od mladší dcery očekávala totéž - přinejmenším ženicha s modrou krví. Nikterak ji nezajímalo, že Swift má obchodní zájmy na dvou kontinentech a pravděpodobně vydělá spoustu peněz. A na tom, že Daisy konečně našla partnera, který oceňuje všechny její přednosti a má ji upřímně rád, jí záleželo ještě méně.

„Koho zajímá, že se mu prachy jenom hrnou?” bručela dotčeně, zatímco prodlévala s oběma svými děvčaty v soukromém salonu rodiny Marsdenů.

„Manhattanville se zazobanými podnikavci jenom hemží. Proč jsme sem tedy jezdili, když ne proto, abychom získali do rodiny gentlemana s původem? Kéž bys, milá dcero, k sobě dokázala přivábit kultivovaného šlechtice s rodokme-nem.”

Lillian, jež právě kojila malou Merritt, drze poznamenala: „I kdyby se Daisy provdala za lucemburského prince, máti, nic se tím nezmění na skutečnosti, že Bowmanovi vzešli ze skromných poměrů a naše babička - Bůh jí dej nebe - byla jen obyčejnou pradlenou v docích. Trochu to s tou posedlostí aristokracií přeháníš, nezdá se ti? Přestaň se tím zaobírat a raduj se společně s Daisy.”

Mercedes dotčeně nafoukla tváře, takže její hubený obličej na chvíli připomínal měchy, jimiž se rozdmýchává oheň v krbu. „Však nemáš pana Swifta v lásce o nic víc než já,” opáčila.

„Ne,” přiznala hraběnka na rovinu. „Nerada to říkám, ale i tak jsme v menšině. Jak se zdá, oblíbili si ho všichni obyvatelé severní polokoule včetně Westcliffa a jeho kamarádů, mých přátel, služebnictva, sousedů…”

„Přeháníš.”

„…dětí, zvířat a vyšších rostlin,” dokončila posměšně Lillian. „Kdyby kořenová zelenina mohla mluvit, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se ted za

něho postavila.”

Daisy, jež seděla s knihou u okna, vzhlédla a ušklíbla se. „Avšak na drůbež se jeho šarm nevztahuje,” podotkla. „Horko těžko vychází s housery.” Užasle se zazubila. „Děkuji za podporu, Lillian. Očekávala jsem, že začneš řádit.”

Oslovená si lítostivě povzdechla. „Dospěla jsem k názoru, že spíše dostrkám nosem hrášek odsud až do Londýna, než ti rozmluvím tuhle veselku. Mimoto, v Bristolu mi budeš mnohem blíž, než kdybys následovala lorda Llandrindoda do Thursa.”

Při zmínce o uhlazeném vikomtovi Mercedes málem zaslzela. „Povídal, že v Thursu je přenádherná krajina jako stvořená k procházkám,” pronesla smutně. „Spojená s historií Vikingů. Tak ráda bych se o nich něco dozvěděla.”

Lillian si znechuceně odfrkla. „Odkdy tě zajímají krvežízniví pohané, kteří nosili na hlavách přilby s kravskými rohy, v nichž vypadali jako volové?”

Daisy nepřítomně odtrhla zrak od knihy. „Už zase probíráte babičku?”

Mercedes ovládla rozhořčení a povýšeně pohlédla na dcery. „Zdá se, že nemám na vybranou. Nezbývá, než se s touto skutečností smířit. Musí mi stačit slabá útěcha, že tentokrát mi snad bude dopřáno uspořádat náležitý svatební obřad.” Nikdy Lillian a Markovi zcela neodpustila, že se nechali nakvap oddat v Gretna Greenu, čímž jí odepřeli podílet se na velkolepých ceremoniích a hostinách, o nichž vždycky snila.

Lillian se potutelně usmála na Daisy. „Bůh ti pomáhej.”

„Nečekej nic příjemného,” varovala Matthewa Daisy. Seděli spolu na travnatém břehu mělkého rybníka situovaného západně od vesnice. „Cílem této události je připomenout světu věhlas a slávu Bowmanových.”

„Jenom Bowmanových?” podivil se. „Copak já u toho nebudu?”

„Ženich je to poslední, na čem v tomhle případě záleží,” chechtala se. Chtěla Matthewa pobavit, ale úsměv mu nevystoupal až k očím.

Nepřítomně zíral na hladinu rybníka, jako by byl duchem někde jinde.

Obrovitánské dřevěné kolo starobylého vodního mlýna se již dávno přestalo točit, nahradil je výkonnější mlýn stojící blíže Stony Cross Parku. Přesto si prastará stavba s doškovou střechou a větrem ošlehaným průčelím podržela své neopakovatelné kouzlo. Půvabně zapadala do okolní krajiny.

Zatímco Matthew zkušeně nahodil háček s návnadou, ponořila Daisy nohy do mělké vody. Čas od času zavrtěla palci, čímž k sobě přilákala zvědavé střevle.

Pokradmu studovala Matthewův obličej, očividně nad něčím dumal. Z jeho profilu vyzařovala síla a odhodlání. Dominoval mu rovný, poměrně velký nos, ostře řezané rty a výrazná brada. Líbila se jí jeho neupravenost - košili měl na několika místech mokrou, kalhoty samé suché listí, husté vlasy podobné vrabčímu hnízdu mu uličnicky spadaly do čela.

Svářila se v něm fascinující dvojakost, s níž se Daisy u nikoho jiného

dosud nesetkala. Občas vystupoval jako průbojný, upjatý obchodník s pronikavým pohledem, který sypal z rukávu čísla a fakta. Jindy býval něžný, chápající milenec, jenž ze sebe setřásl cynismus jako starý kabát a vtáhl ji do hravých debat o tom, která starověká civilizace se pyšní zajímavější mytologií, anebo jakou zeleninu si oblíbil Thomas Jefferson. (Přestože Daisy byla přesvědčena o tom, že se mohl utlouct po hrášku, Matthew zaníceně obhajoval rajčata.)

Dlouze si povídali o dějinách a pokroku v politice. Na člověka, který vzešel z velice konzervativní a elitářské rodiny, zastával Matthew překvapivě moderní názory a horoval pro reformy. Ti, kdo šplhali vzhůru po společenském žebříčku, obvykle zapomínali na ty, kteří uvízli na nižších příčkách. Avšak Matthew projevoval upřímný zájem o lidi, kteří nejsou tak úspěšní jako on.

V průběhu důvěrných rozhovorů se opatrně zmiňovali o společné budoucnosti. Musí se v Bristolu poohlédnout po nějakém přiměřeně velkém domě. Matthew trval na tom, že z něho bude výhled na moře a také musí mít pořádně velkou knihovnu, aby se do ní vešly všechny Daisyiny knihy. A také vysoký zděný plot, dodal vážně, aby se mohl manželky kdykoliv zmocnit v zahradě, a nikdo je při tom nenachytal.

Paní vlastního domu… Tuto roli si Daisy dříve neuměla ani představit. Nicméně vize nového domova, který si zařídí podle svého vkusu, jí pojednou připadala velmi vzrušující.

Přesto častokrát zůstávalo mnoho nevyřčeného. Ačkoliv se s ní snoubenec dělil o řadu svých myšlenek, stále se vyskytovaly takové, k nimž neměla dovolený přístup. Hovory s ním občas připomínaly procházku po stezce vinoucí se nádhernou krajinou, na jejímž konci člověk neodvratně vrazí do kamenné zdi.

Když Daisy naléhala, aby jí vyprávěl o svém dětství, vágně se zmínil o Massachusetts a o tom, jak vyrůstal poblíž řeky Charles. Vyptávání na rodinné poměry znamenalo jedno veliké tabu. Rovněž odmítal diskutovat o tom, které příslušníky rodu Swiftů pozve na svatební obřad. Zvláštní. Snad netouží významný životní krok absolvovat sám?

Náhodný pozorovatel by jistě dospěl k názoru, že předtím, než ve svých dvaceti letech začal pracovat pro Thomase Bowmana, Matthew vůbec neexistoval. Daisy toužila odkrýt všechna jeho tajemství. Věděla, že před ní cosi skrývá. Někdy mívala pocit, že stojí před jakýmsi zásadním odhalením. Jejich vztah jí připomínal ztělesnění jedné z hegelovských teorií. Pořád se proměňoval, ustavičně se vyvíjel, stával se jiným a nikdy nedosáhl celistvosti.

Dívka se přenesla zpátky do přítomnosti. Rozhodla se získat si Matthewovu pozornost. „Samozřejmě,” pravila opatrně, „bychom žádný svatební obřad mít nemuseli. Můžeme se vrátit do historie a pojmout vstup do

manželství jako výměnný obchod. Dej za mě tátovi krávu a hotovo. Anebo spolu můžeme žít na psí knížku. Nebo se uchýlíme k rituálu, který si oblíbili staří Řekové. Ustřihnu si vlasy a obětuji je bohyni Artemis. Potom se vykoupám v posvátném prameni…”

Náhle ležela na zádech, nad ní se vznášela Matthewova tmavá silueta. Vesele se rozesmála. Pobavilo ji, s jakým gustem zahodil rybářský prut a vrhl se na ni. Modré oči se mu darebácky blýskaly. „Získat manželku výměnou za krávu… hm, to vůbec není špatné. Ani psí knížka by mi nevadila. Budu o těchto možnostech uvažovat,” prohlásil. „Ale představa, že se žením s plešatou ženskou…”

Daisy si vychutnávala tíhu mužského těla, jež ji mačkalo do měkoučké trávy. Plnými doušky vdechovala vůni země a bylin. „A co rituální koupel?” vyzvídala.

„Tu si klidně dopřej. Vlastně…” Zajel dlouhými prsty pod zapínání jejích šatů. „Můžeš si ji rovnou vyzkoušet. Pomůžu ti.”

Nesouhlasně se zavrtěla a vykřikla na protest, když jí stahoval živůtek.

„Tohle není posvátný pramen, nýbrž bahnitý mlýnský náhon!”

Jenže mládenec se nedal snadno odbýt. Smál se jejímu úsilí vymanit se mu, kurážně jí svlékl šaty až k pasu. Daisy ten den neučinila zadost dobrým mravům a nevzala si korzet. Částečně za to mohlo neobvykle teplé počasí. Prudce strčila do Matthewovy svalnaté hrudi. Popadl ji do náruče a začal se s ní kutálet. Svět se proměnil v barevný kaleidoskop, a když bláznivé víření ustalo, shledala, že leží na snoubenci a košilku má neúprosně přetaženou přes hlavu.

„Matthewe…,” bránila se hlasem utlumeným bavlněnou látkou.

Mladík ji zcela zbavil prádla a odhodil je stranou. Uchopil ji v podpaží a zdvihl do vzduchu jako bezmocné kotě. Dech se mu zrychlil, když spočinul očima na oblých ňadrech s růžovými bradavkami.

„Dej mě dolů!” nařídila mu. Zčervenala, zahanbená jeho dychtivým pohledem. Ačkoliv se s ním již dvakrát milovala, představa intimností na veřejně přístupném místě jí nesmírně vadila.

Matthew jí vyhověl. Přesunul si dívku tak, aby mu svůdná bradavka vklouzla přímo do pusy.

„Ne,” vyděsila se. „Takhle jsem to nemyslela. Já…, ach…”

Pomocí jazyka a zubů střídavě laskal obě její ňadra. Pohrával si s nimi, zvolna probouzel v ženě dřímající touhu. Zarazil se jen na tak dlouho, aby ji zbavil zbývajícího oblečení. Hladově ji líbal, zatímco nemotornými prsty zápasila s jeho košilí.

Vyšel jí vstříc a přetáhl si ji přes hlavu. Nic se nevyrovná dotekům nahého těla. Člověku se okamžitě vypaří z hlavy všechny souvislé myšlenky. Daisy objala muže kolem krku a dychtivě, tvrdě se přisála k jeho rtům.

Vtom vytřeštila oči údivem, neboť z mladíkových úst se linul zdušený smích.

„Měj se mnou trochu trpělivosti, zlato,” zašeptal. „Pokouším se na to jít zvolna.”

„Proč?” nechápala. Její ústa žhnula, připadala jí nesmírně citlivá. Zkusmo se dotkla špičkou jazyka spodního rtu a shledala, že nepatrné gesto přitáhlo Matthewovu plnou pozornost.

„Protože potom ti budu moci poskytnout víc slasti.”

„Nepotřebuji zakoušet víc,” oznámila mu. „Nevydržela bych to.”

Tiše se usmál. Uchopil do široké dlaně dívčin křehký obličej a přivinul jej k sobě blíž. Špičkou jazyka nahmatal nepatrný žlábek v jejím spodním rtu a setrval v něm tak dlouho, dokud nezačala přerývaně oddechovat. Potom se dychtivě přimkl k jejím ústům.

Nakonec ji spustil do trávy na svoji rozprostřenou košili. Tenké plátno si ponechalo slabou, důvěrně známou vůni jeho kůže. Slastně přivírala oči v záři prudkého slunce. Matthew se nad ni sklonil. Rozepnul si kalhoty, jež ji šimraly na nohou. Daisy vzrušila skutečnost, že se k ní vine oblečený, ačkoliv ona je nahá jako prst. Omámeně rozevřela stehna a on se mezi nimi uvelebil.

„Chci se stát tvou součástí,” zašeptal.

„Ano, ano…” Objala ho rukama i nohama, pokusila se s ním splynout.

Zvolna do ní vstoupil a tam, kde se prve ozývala bolest, objevila se čirá rozkoš. Nořil se stále hlouběji a odolával pokusům vše urychlit. Daisy se pod ním nedočkavě vrtěla, ponoukala ho k větší aktivitě. Vzrušeně oddechovala a sténala, až ji popadl za boky a přinutil klidně ležet.

„Nespěchej…,” vyzval ji tiše. „Projev špetku trpělivosti.”

Jenže ona ho potřebovala celého a hned. V těle jí tepalo, nervy se proměnily v přecitlivělá vlákna. „Prosím…” Ústa zmírala touhou po prudkých polibcích, téměř nedokázala zformulovat slova. „Nemůžu tady jenom ležet, zatímco ty…”

„Ale ano, můžeš.”

Zůstával v ní, ale ani se nepohnul s výjimkou nedočkavých rukou, které se vydaly na průzkumnou pouť po oblém těle. Daisy se pod ním neklidně svíjela, její touha s každým dotekem stoupala, ústy dusil její divoké sténání. S každou další uplynulou minutou jí bylo větší horko. Žádostivě se k muži tiskla, téměř ho nadzvedávala.

Matthew se tlumeně zachechtal a nastolil vlastní tempo. „Není kam pospíchat, Daisy.” Jeho hlas zněl dutě a ochraptěle. „Není důvod…, ano, to je ono…, lásko moje sladká…, ano…” Položil si hlavu na její rameno a ovíval ji horoucím dechem. Svaly na pažích se mu nadouvaly, jak po stranách dívčina těla zarýval prsty do země, jako by chtěl zabránit tomu, aby se náhodou nevznesli k nebesům.

Daisy si připadala jako divoký tvor tisknoucí se do trávy a oddávající se pradávnému rytmu. Octla se lapená ve zvláštním světě, stala se součástí jediné bytosti. Soustředila se pouze na bod spojení, odkud pramenilo dosud nepoznané blaho a šířilo se do celého těla.

Matthew dostoupil vrcholu a silně se otřásl. Spočinul hlavou na Daisyině hrudi, prudce oddechoval. Tam, kde jejich těla splynula v jedno, se pramen rozkoše proměnil v mohutný proud.

Dívka věděla, že ji miluje. Vyprávěl jí o tom tlukot jeho srdce. Přiznal to Westcliffovi, nemlčel před Lillian, avšak osobně jí z nějakého důvodu lásku dosud nevyznal.

Daisy nebyla zastánkyní teorie, že láska se má dávkovat po kapkách. Toužila se jí cele oddat, pěstovat ovzduší naprosté důvěry a příchylnosti…, na což Matthew zjevně nebyl připravený.

Avšak jednou přijde den, slibovala si, kdy mezi námi padnou všechny zábrany.

Jednou…

Májové slavnosti se ve Stony Cross Parku konaly po staletí. Původně se jednalo o pohanský rituál pořádaný na konci zimy k velebení jara, s nímž se půdě navracela plodnost. Postupně přerostl v třídenní festival plný her, hostin, tance a všemožného hýření.

Všeobecného jásání se účastnili všichni tamější obyvatelé, přijížděli i lidé z města. Navzájem se družili a veselili, což nelibě nesli především představitelé církve a další konzervativně založení jedinci, kteří v májových oslavách viděli především záminku k bezbožnému smilnění a opíjení se. Jak Lillian plaše poznamenala k Daisy: „Zdá se, že čím hlasitější jsou protesty, tím vyšší bývá návštěvnost.”

Oválnou náves osvětlovaly louče, zatímco o kousek dál plál mohutný oheň. Požíral masivní polena a vysílal k nebi sloupce hutného kouře. Vysoká vlhkost vzduchu a zatažená obloha věštily blížící se bouřku. Naštěstí zasáhli starověcí pohanští bohové a tohle nebezpečí zažehnali, takže svátek mohl vypuknout v plném rozsahu.

Daisy a Matthew kráčeli kolem řady dřevěných stánků táhnoucí se podél hlavní ulice. Prodávaly se tu látky, hračky, klobouky, stříbrné šperky a výrobky ze skla. Dívka byla rozhodnutá načerpat v krátkosti co nejvíc zážitků, neboť Westcliff jim přísně doporučil, aby se vrátili včas do sídla.

„Jak se připozdívá,” kázal hrabě, „stává se zábava nevázanější. To víte - vliv vína. Navíc lidé nosí masky, takže se propůjčují k věcem, na něž by se za denního světla neodvážili ani pomyslet.”

„No a co?” nechápala Daisy. „Provádějí obřady na oslavu plodnosti.” Potutelně se usmála. „Už nejsem tak nevinná, jak…”

„Vrátíme se brzy,” ubezpečil Matthew kvapně hraběte.

Nyní si razili cestu přeplněnou vesnicí a Daisy konečně pochopila, co měl její švagr na mysli. Ačkoliv panoval časný podvečer, víno tekoucí proudem už stačilo vykonat své. Lidé se smáli, objímali, hádali se a dováděli. Někteří kladli k patám starých dubů květinové věnce, jiní lili víno ke kořenům, anebo…

„Propánakrále,” zhrozila se Daisy, když její pozornost upoutalo vzdálené dění. „Co to provádějí s tím chudákem stromem?”

Matthew ji rázně uchopil za hlavu a obrátil ji opačným směrem. „Nedívej

se tam.”

„To je nějaká forma uctívání nebo co?”

„Pojď se podívat na provazochodce,” navrhl zčistajasna a odváděl ji na druhou stranu.

Zvolna míjeli polykače ohně, kejklíře a akrobaty. Zastavili se pouze na tak dlouho, aby si zakoupili láhev vína. Daisy pomalu upíjela z číšky, přesto se jí zatoulaná kapka skoulela z koutku úst. Její společník se zazubil a začal se shánět po kapesníku. Vtom si vše rozmyslel, sklonil hlavu a drobnou rubínovou krůpěj slíbal. Jeho ústa zahřála dívku na bradě.

„Tvým úkolem je chránit mě před skandálním chováním,” napomenula ho škádlivě, „a ty mě přitom svádíš na scestí.”

Zlehka ji pohladil po tváři klouby prstů. „Netoužím po ničem jiném,” přiznal. „Nejradši bych tě zavedl přímo do tamtoho lesa a…” Náhle se odmlčel, jako by ztratil nit. Zahleděl se do jejích měkkých, tmavých očí.

„Daisy Bowmanová,” zašeptal. „Kéž bych…”

Avšak nebylo jí dopřáno zjistit, co si přeje. Kdosi do ní hrubě strčil. To se diváci hrnuli ke dvěma žonglérům, kteří si mezi sebou pohazovali holemi a obručemi. V nastalém zmatku vypadla Daisy láhev z rukou a skončila kdesi mezi početnýma nohama. Matthew milou ochranitelsky objal.

„Upustila jsem víno,” postěžovala si.

„To je dobře.” Otřel se jí ústy o ouško. „Mohlo by mi stoupnout do hlavy, a pak bys nade mnou měla převahu.”

Daisy se usmála a přivinula se k němu blíž. Vychutnávala si teplo jeho náruče. „Copak jsou moje úmysly tak průhledné?” zeptala se tiše. Mazlil se s jemným místem pod dívčiným ušním lalůčkem. „Obávám se, že ano.”

Pevně ji tiskl ke svému boku a prováděl ji lesem lidských těl, dokud se nedostali na otevřený prostor mezi stánky. Koupil jí kornout pražených ořechů a marcipánového králíka. Malé Merritt pořídil stříbrné chrastítko a Annabellině dcerce hadrovou panenku s malovaným obličejem. Zrovna se vydali k čekajícímu kočáru, když je zastavila žena v křiklavém oblečení. Měla na sobě šátky pošité kovovými třpytkami a byla ověšená šperky z falešného zlata.

Daisy připomínala panenky z jablek, které si v dětství vyráběla spolu s Lillian. Vyřezaly do kulatých plodů obličeje a nechaly je vyschnout, dokud krásně nezhnědly a nezvrásnily se. Oči udělaly z černých korálků, svazečky měkké vlny představovaly vlasy. Ano…, tahle paní vypadala stejně.

„Nemá dáma zájem nahlédnout do své budoucnosti, pane?” zeptala se Matthewa.

Muž pohlédl na svou společnici a pobaveně povytáhl obočí.

Daisy se ušklíbla. Věděla, že Matthew nemá pro mysticismus, věštění a jakékoliv nadpřirozené jevy náležité pochopení. Na to, aby věřil v něco, co se

nedá empiricky dokázat, byl příliš praktický.

„To, že nevěříš na kouzla,” poznamenala proto, „neznamená, že neexistují.

Copak tě ani trošku nezajímá, co se odehraje v příštích dnech?”

„Radši si počkám, až ony dny nastanou,” ucedil kysele.

„Stojí to pouhý šilink,” naléhala věštkyně.

Mladík si ztěžka povzdechl. Přendal si balíčky do druhé ruky a zalovil v kapse. „Lépe bychom udělali, kdybychom ten peníz utratili u stánku za mašli do vlasů nebo uzenou rybu.”

„Od člověka, který hází do studánky stříbrné pětidolarovky, to sedí.”

„Tohle sem nepleť,” ohradil se. „Tehdy jsem tím jenom chtěl přitáhnout tvoji pozornost.”

Daisy se zachichotala. „A také se ti to povedlo. Ale…,” významně na něj pohlédla, „tvoje přání se přece vyplnilo, nemám pravdu?” Převzala minci a předala ji cikánce. „Jakou metodu používáte?” vyzvídala rozmarně. „Máte křišťálovou kouli? Nebo nahlížíte do tarotových karet? Vyčtete osud z ruky?”

Žena místo odpovědi sáhla za pásek sukně a podala Daisy příruční zrcadlo.

„Pohleďte na svůj obraz,” doporučila jí. „Je to brána do světa duchů. Dívejte se a neodvracejte zrak.”

Matthew si povzdechl a obrátil pohled k nebi.

Daisy poslušně civěla na svůj odraz, sledovala, jak se kolem jejího obličeje míhají plamínky loučí. „Vy se budete dívat se mnou?“

„Ne,” odvětila vědma. „Mně stačí pozorovat vaše oči.”

A pak se rozhostilo překvapivé ticho. Někde o kousek dál lidé zpívali májové písně a bušili do bubnů. Daisy se utápěla ve vlastních zřítelnicích, v nichž tančily drobné jiskérky světla, podobné těm, co stoupaly z táboráku. Kdyby na sebe zírala intenzivně ještě dlouho, jistě by samu sebe přesvědčila, že zrcadlo je vskutku branou do světa kouzel. Snad si to namlouvala, ale přísahala by, že cítí sílu cikánčina soustředění.

Vtom jí stařena vyškubla předmět z rukou. Dívka se polekala, „Lituji,” zaskřehotala babice. „Nic jsem neviděla. Vrátím vám váš šilink.”

„Není třeba,” zazubila se Daisy. „Přece nemůžete za to, že mám neprůhledného ducha.”

Matthewův hlas byl tak drsný a suchý, že by o něj člověk mohl škrtnout sirkou. „Klidně si něco vymyslete, nám to bude stačit.”

„Ona si nemůže vymýšlet,” bránila ženu dívka. „Tím by ohrozila svůj prorocký dar.”

Daisy se upřeně zahleděla do věkem poznamenaného obličeje a shledala, že cikánku doopravdy něco trápí. Jistě udělá lépe, když se s tím smíří, a přestane naléhat. Jenže pokud se nepokusí přijít téhle záhadě na kloub, bude ji zvědavost dohánět k šílenství.

„Nechceme zpátky svůj šilink,” prohlásila. „Musíte mi přece něco povědět.

Jestli pro mě máte špatné zprávy, měla bych na ně být připravená, nemyslíte?”

„Tohle pravidlo vždycky neplatí,” prohlásila babka chmurně.

Daisy se k ní naklonila blíž. Ucítila sladkou vůni fíků a jakýchsi bylin.

Vavřínu? Bazalky? „Chci to vědět,” trvala na svém.

Věštkyně jí věnovala dlouhý, zadumaný pohled. „Sladká je noc, kdy srdce rozdává, avšak hořké je ráno, kdy dívka vstává. Co duben slíbí, to květen zničí. Nezbude více, než zlomené srdce.”

Zlomené srdce? To se jí vůbec nelíbilo.

Vycítila, že si Matthew stoupl za ni. Objal ji v pase. Ačkoliv mu neviděla do obličeje, věděla, že se tváří výsměšně. „Co kdybyste nám za dva šilinky předpověděla něco optimistického?”

Vědma ho ignorovala. Zastrčila si rukojeť zrcadla za pásek u sukně a pravila k Daisy: „Udělejte škapulíř ze čtyřlístků. Ochrání ho. Ale musí je u sebe nosit.”

„Před čím ho mají chránit?” vyhrkla Daisy.

Ale to už žena rázovala pryč. Barevné sukně se kolem ní vlnily, svižně si to šinula na náves, aby k sobě nalákala další zvědavce.

Daisy se otočila ke svému milému a zahleděla se mu do bezvýrazného obličeje. „Tobě hrozí nějaké nebezpečí?”

„Že pořádně promoknu,” odvětil a významně natočil dlaň vzhůru. Vtom si Daisy uvědomila, že se jí o hlavu a o ramena rozstřikují první těžké kapky.

„Měl jsi pravdu,” přikývla. Nechápala, proč by se nad ní měla stahovat zlověstná mračna osudu. „Radši jsem si měla koupit uzenáče.”

„Daisy…” Volnou rukou ji pohladil po šíji. „Přece bys nevěřila té snůšce výmyslů? Ta stará babizna se naučila několik říkanek a za šilink je dává k dobru. Jediný důvod, proč nám přiřkla neblahou sudbu, je ten, že jsem nežasl nad jejím kouzelným zrcadlem.”

„Ano, ale… Připadala mi upřímně rozhozená.”

„Na té čarodějnici není upřímného vůbec nic. Nevěřil bych jí ani slovo.” Matthew se k ní přivinul blíž. Nestaral se, zda je někdo vidí. Když k němu dívka vzhlédla, rozprskla se jí na tváři další krůpěj a druhá v koutku jejích úst.

„Vymýšlela si,” domlouval mladík své milé tiše, oči měl tmavé jako půlnoc. Potom ji začal naléhavě líbat. Na ulici, přímo přede všemi. Jejich polibky získaly příchuť deště. „Tohle je opravdové.”

Daisy se k němu dychtivě mačkala, stoupla si na špičky, aby mu byla blíž. Balíčky s nákupy padaly Matthewovi z rukou a on se je snažil pochytat, aniž by ztratil kontakt s dívčinými ústy. Vtom se od něho Daisy odtrhla a začala se chechtat. Zaburácel hrom a způsobil, že se jim země zachvěla pod nohama.

Koutkem oka zahlédla, jak se lidé rozutíkávají všude tam, kde se mohli schovat. „Kdo bude dřív u kočáru?” vyzvala Matthewa. Na nic nečekala, vykasala si sukně a divoce se rozběhla k čekajícímu vozu.

V době, kdy kočár dosáhl konce dlážděné příjezdové cesty, se liják proměnil v těžkou šedou vodní clonu a nelítostně bičoval dveře kabiny. Když si Matthew vzpomněl na hýřily, kteří se ve vsi oddávali prostopášnostem, neubránil se úsměvu. Kolikpak slibně se rozvíjejících milostných aférek asi spláchla průtrž mračen?

Povoz zastavil, na střechu dál útočil přívalový déšť. Za běžných okolností by ke schůdkům přispěchal komorník s deštníkem, ale v téhle slotě by stejně nepochodil.

Matthew si svlékl kabátec, zabalil do něj Daisy a vytáhl jej tak, aby zahalil dívčinu hlavu a ramena. Jednalo se o nedostatečnou ochranu, avšak zbývalo nějak překonat prostor mezi kočárem a vchodovými dveřmi.

„Promokneš,” bránila se Daisy při pohledu na mužovu tenkou košili a vestu.

Rozesmál se. „Ale nerozpustím se.”

„Však já taky ne.”

„Ty si vezmeš sako,” stál na svém. „Ke dveřím je to jenom pár metrů.” Usmál se, když spatřil její obličejík vykukovat ze záhybů silné látky. Připomínala mu sovu v lese. Nedokázal odolat. Sklonil se a hlasitě ji políbil.

Vtom se ozvalo zaklepání. Dvířka se otevřela a objevil se majordomus statečně zápasící s deštníkem. Dovnitř vtrhl závan studeného vzduchu. Matthew vyskočil ven a okamžitě na něj zaútočil déšť. Proto zaklepal komorníkovi na rameno. „Běžte,” poručil mu. „O slečnu Bowmanovou se postarám.”

Muž přikývl a chvatně se vracel do sídla.

Mladík uchopil dívku v pase a pomohl jí na pevnou zem. Kličkovali mezi loužemi, pospíchali, dokud nestanuli v hale.

Obklopilo je teplo a světlo. Mokrá košile k Matthewovi lnula jako druhá kůže. Pomyslel na posezení u planoucího krbu a pln očekávání se slastně zachvěl.

„Proboha!” zděsila se Daisy a shrnula mu z obličeje vodou slepené vlasy.

„Jsi nacucaný jako houba.”

Přispěchala k nim služka s náručí čistých ručníků. Muž jí poděkoval kývnutím hlavy a jal si vysoušet zplihlou kštici. Potom se poslušně sklonil,

aby mu jeho společnice mohla prsty upravit poničený účes.

Pojednou za sebou uslyšel kroky. Ohlédl se přes rameno. Kráčel k němu Westcliff. Tvářil se vážně, ale nejvíc Matthewa znepokojil výraz jeho očí. Ze zamračeného pohledu přeběhl mládenci po zádech mráz.

„Swifte,” pravil hrabě tiše. „Dostavili se nečekaní hosté. Zatím nám neobjasnili, proč se zde objevili bez ohlášení. Uráčili se akorát sdělit, že jejich zdejší přítomnost se týká výhradně vás.”

Vnitřní chlad, jejž cítil, narůstal. Matthew měl náhle pocit, že má pod pokožkou krystaly ledu. „Jak se vám představili?” zeptal se.

„Je tu pan Wendell Waring z Bostonu… a dva strážníci z Bow Street.”

Mladík se ani nepohnul, jen tiše vstřebával neblahou novinu. Projela jím bolestivá vlna zoufalství.

Prokristapána, pomyslel si. Jak ho mohl Waring vyčenichat tady, v Anglii? Jak…? Panebože! Už na tom nezáleží, je po všem. Roky prchal před svým osudem, ale ten ho právě dostihl. Srdce se mu rozbušilo, nejradši by ihned utekl. Jenže se nemá kam podít… A i kdyby měl - už ho unavuje žít s Damoklovým mečem věčně nad hlavou.

Cítil, jak mu do dlaně vklouzla Daisyina drobná ručka, ale neopětoval stisk jejích prstů. Upřeně zíral na Westcliffa. Hrabě vyčetl z jeho očí cosi, co způsobilo, že si ztěžka povzdechl.

„Kruci,” zamumlal. „Je to špatné, že jo?”

Mladík se zmohl na pouhé přikývnutí. Vyprostil se z dívčina sevření.

Nepokusila se ho znovu dotknout, její zmatek byl takřka hmatatelný.

Po dlouhém uvažování se Markus narovnal v ramenou. „Nuže,” prohlásil rozhodně, „pojďme to vyřídit. Ať už to dopadne jakkoliv, zůstanu vaším přítelem.”

Matthew se krátce, nevěřícně uchechtl. „Vždyť ani nevíte, o co se jedná.”

„Nemám ve zvyku trousit laciné sliby. Jdeme. Jsou ve velkém salonu.”

Mladík přikývl. V ústech mu vyschlo, avšak sálalo z něj odhodlání. Udivilo jej, že jeho tělo funguje, jako by se nic nestalo. Jako by se mu právě nezhroutil celý svět. Připadalo mu, že pozoruje sám sebe zvenčí. Takhle na něho strach nikdy předtím nepůsobil. Ale možná to bylo tím, že dříve neměl co ztratit.

Sledoval Daisy jdoucí před ním. Zdvihala obličej k Westcliffovi a ten jí mumlal cosi do ucha. Krátce přikývla. Zdálo se, jako by z hraběte čerpala jistotu.

Matthew sklopil zrak k podlaze. Stačilo na ni jenom pomyslet a už jej štípalo v krku, jako by mu někdo proklál hrdlo dýkou. Kéž by ho znovu zachvátila ta milosrdná, ochromující otupělost! Tohle přání se mu vzápětí splnilo.

Vstoupili do místnosti a jeho se zmocnil pocit, že pro něj nastal soudný den. Nejprve spatřil Thomase, Mercedes a Lillian. Rozhlédl se kolem sebe a

hned nato zaslechl vyštěknout mužský hlas: „To je on!”

Zčistajasna mu v hlavě explodovala prudká bolest. Nohy se pod ním podlomily, jako by byly z hadrů. Před očima mu vybuchla jasně bílá hvězda, aby jí vzápětí pohltila tma. Jen tak tak se mu dařilo udržet se při vědomí.

Vzdáleně si uvědomoval, že leží na podlaze. Cítil, jak ho do tváře škrábe vlněný koberec. Z úst mu vytékal pramínek slin. Polykal. Chutnaly slaně. Z hrdla se mu vydralo slabé zasténání. Soustředil se na tepání v lebce a shledal, že vystřeluje z temene. Někdo ho zezadu udeřil něčím tvrdým.

Pohled měl rozostřený, avšak nelibě vnímal, jak ho kdosi tahá za paže vzhůru. Někdo křičí… Muži se rozčilují, ženský hlas ječí jako pominutý… Zamrkal, aby si projasnil vidění, avšak oči dál slzely proti jeho vůli. Mohla za to pronikavá bolest. Nedokázal pohnout zápěstími. Pojednou mu to došlo - vězí v poutech. Tenhle pocit přece dobře zná. Zazmítala jím panika.

Zvolna mu přestávalo bzučet v uších, rozeznával jednotlivá slova.

Westcliff řádil.

„Jak se opovažujete vtrhnout do mého domu a napadnout jednoho z mých hostů? Tušíte vůbec, kdo jsem? Okamžitě mu sundejte ty náramky, nebo se postarám, abyste všichni shnili ve věznici Newgate!”

Ozval se nový hlas.

„Ani za nic! Na tenhle okamžik jsem čekal dlouhé roky. Nedopustím, aby mi utekl, a já zase utřel nos!”

To promluvil pan Wendell Waring, patriarcha bohaté rodiny z Nové Anglie. Druhý muž, jímž Matthew pohrdal nejvíc na světě. Tím prvním byl jeho syn Harry.

Připadalo mu zvláštní, jak určitý zvuk nebo vůně dokážou snadno přivolat minulost, přestože by na ni Matthew nejradši dočista zapomněl.

„Kam by podle vás prchal?” otázal se mrazivě Westcliff.

„Dostal jsem povolení zajistit uprchlíka všemi prostředky. Volba závisí jenom na mně. A vy nemáte právo mi v tom bránit!”

Hrabě rozhodně nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval a upíral mu jeho oprávnění. Nadto ve vlastním domě. Není proto divu, že ho opovážlivý výrok přímo rozohnil.

Rázem se strhla hádka natolik zuřivá, že zastínila řádění bouře venku, avšak Matthew ji přestal vnímat ve chvíli, kdy se ho dotkly něžné ruce. Instinktivně ucukl. Pak zaslechl Daisyin tichý hlas.

„Ne. Nehýbej se.”

Otírala mu obličej suchým ručníkem. Osušila mu oči i ústa, shrnula z čela mokré vlasy. Posadil se a spoutané ruce složil v klíně. Snažil se potlačit příval zoufalství. Sklíčeně se na ni zadíval.

Daisy byla bledá jako stěna, ale zachovávala obdivuhodný klid. Z rozčilení jí naskákaly na bílých tvářích rudé skvrny. Poklekla na koberec a jala se

zkoumat železné náramky. Jednoduché kruhy uprostřed spojoval zámek, od něhož visel řetízek, za nějž konstábl vězně povede.

Matthew zvedl hlavu a zaznamenal přítomnost dvou mohutných policistů oděných do standardní uniformy sestávající ž bílých letních kalhot, černých kabátců s vysokým límcem a vyztužených přileb. Zarputile mlčeli a tvářili se odtažitě, zatímco se Wendell Waring, Westcliff a Thomas Bowman bez zábran překřikovali.

Daisy se lopotila se zámkem. Mládenci se bolestně sevřelo srdce, když spatřil, jak se ho pokouší osvobodit pomocí vlásenky. Sestry Bowmanovy to se všemožnými uzávěry nadmíru uměly. Jejich dovednosti v tomto oboru byly proslulé, měly letitý trénink. Ve chvílích, kdy selhaly všechny výchovné pokusy, je rodiče za trest zamykali v různých pokojích. Avšak tentokrát se Daisy příliš chvěly ruce, zápasila s neznámým typem zabezpečení. Očividně nemělo význam pokoušet se je zdolat. Panebože, kéž by ji mohl ušetřit téhle špíny a uchránit ji před svou odpornou minulostí…! Před sebou samým. „Ne,” zarazil ji. „Nemá to význam. Daisy, prosím…”

„Vy tam!” zvolal jeden z policistů, když si všiml dívčina podezřelého počínání. „Odstupte od zadrženého, slečno.” Jakmile si uvědomil, že mladá žena nedbá na jeho slova, vykročil k ní s napřaženýma rukama. „Slečno, povídal jsem vám…”

„Nedotýkejte se jí!” vyštěkla Lillian s takovou razancí v hlase, až se v místnosti nakrátko rozhostilo udivené ticho. Dokonce i Westcliff a Waring se zarazili.

Lillian výhrůžné pohlédla na ohromeného konstábla. Přistoupila k sestře a odstrčila ji stranou. Potom se zle zamračila a zpražila policisty nenávistným pohledem. „Dříve než se vydáte mým směrem, zvažte, jak se bude vyvíjet vaše kariéra, až se rozkřikne, že jste napadli hraběnku Westcliffovou v jejím vlastním domě.” Vyňala z účesu vlásenku a poklekla před Matthewa jako prve Daisy. Za několik vteřin v zámku cvaklo, pouta se rozevřela a spadla mládenci do klína.

Dříve než jí stačil poděkovat, už zase si vylévala zlost na konstáblech. „Co jste vy dva za chlapy, že si necháte poroučet od špatně vychovaného Američana? Jak se opovažujete tyranizovat slušné občany, kteří vám poskytli útočiště v bouři? Nejspíš jste příliš natvrdlí, abyste si uvědomili, jaký má můj manžel vliv - politický i finanční - na novou policii. Stačí, aby kývl prstem, a během několika dní přijde o místo nejenom váš velitel na Bow Street, ale i ministr vnitra! Takže pokud vám smím radit…”

„Prosím o prominutí, paní hraběnko, ale my nemáme na vybranou,” chabě se bránil jeden z mužů. „Dostali jsme rozkaz přivézt pana Phaelana na služebnu v Bow Street.”

„Kdo je kčertu pan Phaelan?” nechápala Lillian.

Policista úžasem vykulil oči. Ještě nikdy neslyšel urozenou dámu klít. „No tady ten,“ ukázal na Matthewa.

Obviněný si uvědomil, že se k němu stočily všechny pohledy, proto schválně nasadil prázdný výraz.

Jako první se vzpamatovala Daisy. Chopila se cinkajících pout a vydala se ke dveřím, kde se shromáždil hlouček zvědavých sluhů. Něco jim šeptem poručila, poté se vrátila a usadila se na židli vedle Matthewa.

„Když si představím, že jsem na dnešek prorokovala nudný večer…,” prohodila Lillian a zaujala místo z druhé strany.

Daisy se otočila k Matthewovi. „Tak se doopravdy jmenuješ? Matthew Phaelan?”

Nemohl jí odpovědět. Všechny svaly měl zaťaté, jak se podvědomě bránil zvuku tohoto příjmení.

„Přesně tak,” ozval se ostře Wendell Waring. Bohužel patřil k těm nešťastníkům, jimž příroda k povýšenému, arogantnímu zevnějšku nadělila nepříjemný, pronikavý hlas. Na svém vzhledu si dával nadmíru záležet. Honosil se hustou hřívou stříbrných vlasů, pečlivě načesanými licousy a dokonale zastřiženým neproniknutelným plnovousem. Byl na hony cítit starým Bostonem - kdysi prvotřídní oblek z kvalitního tvídu nesl stopy opotřebení a vznášela se kolem něho aura blazeovanosti, kterou získá pouze člověk vzešlý ze starobylého rodu, jenž se pyšní pokoleními harvardských učenců. Oči měl jako nebroušené drahokamy - tvrdé a pronikavé, naprosto bez lesku.

Přistoupil k Westcliffovi a vrazil mu do rukou svazek papírů. „Prověřte si moje pověření,” ucedil nepřátelsky. „Zde je kopie diplomatické noty, v níž americký ministr zahraničních věcí žádá o zadržení obviněného. Tady je rozkaz britského ministra zahraničí, pana Jamese Grahama, v němž nařizuje vrchnímu soudci z Bow Street, aby vydal zatykač na Matthewa Phaelana, alias Matthewa Swifta.”

„Pane Waringu,” přerušil ho Westcliff s vlídností, jež nikterak neumenšila výhrůžný tón skrytý v jeho hlase. „Klidně mě na místě zasypte všemožnými dokumenty, od zatykačů po opisy Gutenbergovy bible. Přesto vám tohoto muže nevydám.”

„Nemáte jinou volbu! Je to usvědčený kriminálník, jenž bude vydán do Spojených států, ať už se to někomu líbí nebo ne!”

„Já že nemám na vybranou?” Westcliff vytřeštil zrak a zbrunátněl zlostí.

„Propána, moje trpělivost je u konce! Nikdy žádný smrtelník nepokoušel moji trpělivost tolik jako vy. Nacházíte se v sídle, jež náleží mojí rodině po pět staletí, a v tomhle domě, na tomto území, o všem rozhoduji výhradně já! A teď mi můžete laskavě vysvětlit - tím nejponíženějším tónem, na nějž se zmůžete, jaká obvinění vznášíte proti tomuto muži.”

Pohled na rozzuřeného lorda Westcliffa, byl vskutku impozantní. Matthew pochyboval, že se Wendell Waring, muž, jenž se kamarádil s prezidenty a dalšími vlivnými lidmi, dosud setkal s tak od přírody autoritativním člověkem. Konstáblové si vyměnili znepokojený pohled.

Waring se na Matthewa ani nepodíval, jako by mu byl nanejvýš odporný.

„Vy všichni tohoto muže znáte jako Matthewa Swifta. Víc o něm nevíte. Podvedl a zradil každého, s kým se kdy setkal. Světu se uleví, až tenhle nechutný hmyz zmizí z jeho povrchu. Ten den…”

„Promiňte, pane,” ozvala se Daisy se zdvořilostí hraničící až s výsměchem.

„Osobně bych dala přednost stručnější, zato výstižnější verzi. Váš názor na charakter pana Swifta mě nezajímá.”

„Jmenuje se Phaelan, ne Swift,” opáčil muž podrážděně. „Je synem irského opilce. Jeho matka zemřela při porodu a on skončil v sirotčinci v Charles River. Udělal jsem tu chybu, že jsem si ho odtamtud odvezl. Koupil jsem si ho, když mu bylo jedenáct, aby sloužil mému synovi a stal se jeho společníkem.”

„Vy jste si ho koupil?” opakovala ledově Daisy. „Netušila jsem, že sirotci jsou na prodej.”

„Dobře, tak jsem si ho najal,” ucedil Waring a nenávistně se na ni zahleděl.

„Kdo že ráčíte být, slečno Nevychovaná, že si dovolujete skákat starším do řeči?”

Vtom se do debaty vložil Thomas Bowman. Zlostně naježil knír. „Je to moje dcera!” zaburácel. „A smí hovořit, kdy se jí zlíbí!”

Daisy udivilo, že se jí otec zastal, a krátce se na něj usmála. Potom se obrátila zpátky k Waringovi. „Jak dlouho byl pan Phaelan vaším zaměstnancem?”

„Sedm let. Doprovázel mého syna Harryho do internátní školy. Vyřizoval jeho pochůzky, pečoval o jeho osobní věci a o prázdninách se s ním vracel do našeho domu.” Nato se muž zadíval na Matthewa, jeho oči žalovaly a sálala z nich únava.

Teď když konečně dostihl svou kořist, přetavil se Waringův hněv v nezlomné odhodlání. Náhle vypadal jako člověk, který s sebou příliš dlouho vláčí těžké břemeno. „Netušili jsme, že si na prsou hřejeme hada. Když se jednou v létě vrátil společně s Harrym ze školy, zmizela z rodinného sejfu velká částka peněz a šperky. Byl mezi nimi i briliantový náhrdelník, jejž naše rodina vlastnila sto let. Můj pradědeček jej získal z pozůstalosti rakouské arcivévodkyně. Loupež mohl spáchat buď někdo z rodiny, anebo sluha, který se těšil naší velké důvěře a měl přístup ke klíči. Všechny důkazy ukazovaly na jediného člověka - na Matthewa Phaelana.”

Obviněný mlčel. Ač navenek předstíral klid, uvnitř jím zmítal chaos. Vší silou se ho snažil ovládnout. Věděl, že panikaření není k ničemu.

„Jak víte, že se k vám nevloupal obyčejný zloděj?” zeptala se chladně Lillian.

„Náš trezor je zajištěn speciálním bezpečnostním zámkem, který se zablokuje v okamžiku, kdy se někdo pokouší vniknout do schránky násilím. Otevře se pouze pomocí originálního klíče nebo duplikátu. Phaelan věděl, kde jej hledat. Čas od času jsme ho pověřili, aby ze sejfu něco přinesl.”

„Jenže on není zloděj!” Matthew slyšel, jak ho Daisy vášnivě hájí dřív, než sám stačil otevřít pusu. „Není schopen něco někomu ukrást!”

„Porota dvanácti učených soudců se s vaším názorem neztotožnila,” vyštěkl Waring, s nímž opět začal cloumat hněv. „Phaelan byl usvědčen z loupeže velkého rozsahu a odsouzen k patnácti letům ve státní káznici. Při převozu do cely uprchl a zmizel jako pára nad hrncem.”

Mladík usoudil, že po těchto slovech má u Daisy utrum. Avšak ta ho překvapila tím, že vyskočila ze židle a postavila se vedle něho. Položila mu dlaň na rameno. Ač navenek nehnul ani brvou, v duchu se cele upínal k tomuto doteku a čerpal z něho sílu.

„Najal jsem detektivy a roky jsme ho hledali,” pronesl melodramaticky Waring. Jeho přátelé v Bostonu by jistě prohlásili, že se nechává příliš unášet city. „Věděl jsem, že se nemůže věčně skrývat. Sirotčinec v Charles River dostával od neznámého dobrodince štědré finanční dary. Domníval jsem se, že za tím stojí on, ale nemohl jsem se dostat skrze bariéru všemožných právníků a obchodních organizací. Potom mě napadlo, že se Phaelan možná vydá hledat svého otce, který se ho před mnoha roky zřekl. Tak jsme se za ním vypravili taky. Stačilo zaplatit mu pár drinků a ochotně vyklopil vše, co jsme potřebovali vědět. Prozradil nám jeho nové jméno i adresu v New Yorku.” Waring se zatvářil nanejvýš spokojeně, když se zadíval na Matthewa a jízlivě dodal: „Prodal tě za pět lahví whisky.”

Mladík zadržel dech. Ano, vyhledal svého tátu. A proti diktátu zdravého rozumu se mu se vším svěřil. Zahodil veškerou opatrnost a rozhodl se mu důvěřovat. Prahl po náklonnosti. Po nějakém poutu. A ve své citové vyhládlosti se spokojil i s nespolehlivým opilcem. Lidskou troskou. Bylo toho bolestně málo, co mohl pro otce udělat. Našel mu byt a platil za něho veškeré výdaje.

Kdykoliv ho potají navštívil, všude se povalovaly prázdné lahve. „Kdybys mě někdy potřeboval,” sdělil mu tenkrát a vtiskl mu do dlaně přeložený papír,

„pošli pro mě na tuhle adresu. Ale nikomu o ní neříkej, ano?” Táta tehdy poslušně přitakal, jako že rozumí.

Kdybys mě někdy potřeboval… Matthew zoufale toužil k někomu náležet.

Kéž by byl pro otce důležitý… A ted zaplatí za svoji lehkomyslnost.

„Swifte,” oslovil ho Thomas Bowman. „Jsou Waringova prohlášení pravdivá?” Důvěrně známé soptění v sobě mělo příchuť výzvy.

„Ne tak docela.” Matthew se ostražitě rozhlédl kolem sebe. Očekával, že ve tvářích svých známých vyčte obvinění, strach, zlost - ale kupodivu nic z toho v nich nenašel. Dokonce i Mercedes Bowmanová, kterou by nikdo jistě neoznačil za soucitnou ženu, na něho pohlížela nezvykle laskavýma očima.

Vtom si uvědomil, že dnes je v úplně jiné situaci než před dlouhými roky. Tehdy neměl peníze ani přátele. Mohl se hájit pouze pravdou, což, jak se později ukázalo, byla slabá zbraň. Nyní má finance a vliv, nemluvě o mocných spojencích. A zejména má Daisy, jež mu stále neochvějně stojí po boku, chlácholivě se ho dotýká a netuší, že z ní čerpá nezlomnou sílu.

Proto vzdorovitě přimhouřil víčka a zpříma se podíval do obviňujících očí pana Waringa. Ať se mu to líbí nebo ne, teď si stařík poslechne, jak to bylo doopravdy.

„Stal jsem se komorníkem Harryho Waringa,” spustil ochraptělým hlasem.

„A vskutku dobrým, třebaže on ve mně ani neviděl lidskou bytost. Podle jeho názoru se služebnictvo rovnalo psům. Existovalo pouze pro Harryho pohodlí. Mým úkolem bylo brát na sebe vinu za jeho darebáctví, odpykávat následné tresty, napravit, co on pokazil, a donášet mu vše, co si žádal. Už od útlého mládí se Harry choval jako protřelý mizera, žijící v přesvědčení, že mu projde všechno kromě vraždy, neboť on přece pochází z význačné rodiny…”

„Nedopustím, aby jakýsi kriminálník špinil pověst mého syna!” vypěnil nenávistně Waring.

„Vy už jste si svoje řekl,” zaburácel Thomas Bowman. „Teď si chci poslechnout Swifta.”

„On se nejmenuje…”

„Nechte ho mluvit,” rozhodl mrazivě Westcliff a uťal tak začínající hádku v zárodku.

Matthew mu poděkoval kývnutím hlavy. Pak jeho pozornost upoutala Daisy. Pomaloučku přesouvala svoji židli blíž, až se jeho pravá noha začala ztrácet v záhybech její sukně.

„Odjel jsem s Harrym do Boston Latin,” pokračoval mládenec, „potom na Harvard. V internátě jsem spal v domě pro služebnictvo. Půjčoval jsem si od Harryho spolužáků poznámky a pečlivě je studoval, abych mohl svému pánovi psát písemné práce. Harry totiž některé přednášky vynechával.”

„To je lež!” rozčilil se Waring. „Ty že ses za něj učil?! Ty, kterého v sirotčinci vzdělávaly senilní jeptišky? Jsi blázen, jestli si myslíš, že ti tohle někdo uvěří!”

Matthew si neodpustil malý úsměšek. „Od zmíněných senilních jeptišek jsem se naučil mnohem víc, než Harry od nekonečné řady soukromých učitelů. Váš syn hlásal, že on nic umět nemusí, neboť má významné jméno a peněz jako slupek. Jenže já neměl vůbec nic. Mojí jedinou šancí byly vědomosti. Musel jsem toho do sebe co nejvíc vstřebat a doufat, že se s pomocí svých znalostí jednoho dne prosadím.”

„Kam ses propánakrále chtěl vyhrabat?” ucedil Waring s patrným opovržením. „Byl jsi pouhý sluha. Irský poskok. Neměl jsi nejmenší šanci stát se gentlemanem.”

Daisy se vševědoucně pousmála. „Ale přesně se jím v New Yorku stal,

pane Waringu. Matthew si našel své místo ve společnosti i v životě. Proměnil se v plnohodnotného člověka.”

„Jenže falešného, který vystačí s přetvářkou,” odsekl kvapně Waring. „Je to podvodník. Copak to nevidíte?”

„Ne,” odvětila Daisy a zahleděla se přímo na Matthewa. Oči jí zářily. „Já vidím pravého gentlemana.”

Za to by jí Matthew nejradši zlíbal nohy. Místo toho se přinutil odtrhnout od ní zrak a pokračoval: „Dělal jsem, co bylo v mých silách, abych Harryho na Harvardu udržel, zatímco on činil všechno proto, aby ho z univerzity vykopli. Chlastal, věnoval se hazardu a…” Zaváhal. V místnosti dlely dámy.

„…a dalším neřestem. Byl stále horší a horší. Jeho měsíční výdaje dalekosáhle přesahovaly částku, již měl k dispozici. Hráčské dluhy narostly do takových rozměrů, že dokonce i Harry si začal dělat starosti. Obával se následků, jimž bude čelit, až se jeho otec dozví o rozsahu jeho potíží. Avšak nebyl by to on, kdyby nehledal co nejsnazší řešení. Což vysvětluje onen incident s vykradeným trezorem. Okamžitě jsem pochopil, kdo za tím stojí.”

„Vykládáš tu prachsprosté lži!” vyštěkl Waring.

„To Harry mě označil za zloděje,” nedal se umlčet Matthew. „Uloupil rodičům peníze a šperky, aby uklidnil věřitele. Usoudil, že nejlepší bude, když obětuje mě, čímž si elegantně zachrání vlastní kůži. Rodina přirozeně svému synáčkovi plně důvěřovala a moje slovo pro ně nemělo žádnou váhu.”

„Z viny tě usvědčil soud,” ohradil se krutě Waring.

„Nikdy mi nic nedokázali.” V mladíkovi vřel hněv. Zhluboka oddechoval, aby nad sebou neztratil kontrolu. Cítil, jak se k němu sune Daisyina ruka, proto ji uchopil. Nemilosrdně ji sevřel, uvědomoval si to, avšak nedokázal se ovládnout a stisk povolit.

„To nebyl soud, nýbrž fraška,” ucedil ledově. „Schválně se se vším spěchalo, aby do případu nezačali vrtat novináři. Můj obhájce, přidělený mi ex offo, celé řízení doslova a do písmene prospal. Neexistoval jediný důkaz o tom, že jsem loupež spáchal já. Sluha jednoho z Harryho spolužáků zprvu vypověděl, že slyšel vašeho syna a dva jeho kumpány, jak se usnášejí, že krádež svedou na mě. Avšak nakonec se bál vše veřejně dosvědčit.”

Vtom si všiml, že Daisyina ručka, již nevědomky nelítostně drtil, zbělala. Rychle ji pustil a jemně pohladil palcem po hebkém hřbetu. „Štěstí se na mě usmálo,” pokračoval o něco tišeji, „když reportér z Daily Advertiser napsal článek o Harryho zálibě v hazardu a následných dluzích, které se po činu jakoby zázrakem rozplynuly. Výsledkem byla bouřlivá reakce veřejnosti, jež se domnívala, že celý proces někdo zinscenoval.”

„Přesto vás odsoudili?” zlobila se Lillian.

Matthew se kysele zazubil. „Spravedlnost je slepá,” prohlásil, „zato miluje šustění bankovek. Waringovi jsou mocní lidé a já byl tehdy nemajetný sluha.”

„Jak se ti podařilo uprchnout?” zajímala se Daisy.

Na mladíkových ústech dál pohrával náznak hořkého úsměvu. „Jsem z toho kousku udivený jako všichni ostatní. Naložili mě do povozu, jímž převáželi vězně. Do káznice jsme vyrazili ještě před východem slunce. Jakmile jsme se dokodrcali do liduprázdné ulice, někdo zastavil koně. Dvířka kočáru se znenadání rozlétla, do kabiny vtrhla šestice mužů a vyvlekla mě ven. Zpočátku jsem se domníval, že mě zlynčují. Avšak ukázalo se, že se jednalo o spořádané občany, kteří nesouhlasili s bezprávným rozsudkem. Osvobodili mě. Bachaři nekladli vůbec žádný odpor. Moji zachránci mi věnovali koně. Vydal jsem se do New Yorku, kde jsem ho prodal a začal nový život.”

„Proč sis vybral jméno Swift?” vyzvídala Daisy.

„V té době jsem se stačil poučit, jakou moc má vlivné jméno. A Swiftové jsou rozvětvená rodina s mnoha odnožemi. Věděl jsem, že mi moje drzost projde, aniž by vzbudila větší pozornost.”

Nato se ozval Thomas Bowman. Uražená pýcha ho nutila jednat úsečně.

„Proč jste u mě zažádal o práci? Chtěl jste ze mě udělat hlupáka?”

Matthew se na něj kurážně zadíval. Připomněl si jejich první setkání, a jaký dojem na něho zaměstnavatel učinil. Stál před ním významný muž ochotný dát mu šanci, natolik vytížený, že se nezdržoval zbytečnými dotazy. Mazaný, paličatý, s chybami na kráse, umanutý. Nejvýraznější mužská postava Matthewova života.

„Toho bych se nikdy neodvážil,” zazněla upřímná odpověď. „Obdivuji vás pro všechno, co jste v životě dokázal. Chtěl jsem se od vás učit. A…” Hrdlo se mu bolestivě stáhlo. „Pohlížel jsem na vás s úctou a vděčností. Mám vás rád.”

Bowmanův obličej úlevou zrudl. Nepatrně přikývl a oči se mu podezřele zaleskly.

Waring nasadil uštvaný výraz, bojovně napřímená ramena se zhroutila jako sklenice z laciného skla. Nenávistně se zahleděl na obviněného. „Pokoušíš se svými výmysly pošpinit památku mého syna,” zasyčel. „A to já nedovolím! Domníval ses, že když utečeš do ciziny, nikdo tě nebude…”

„Památku?” zarazil se Matthew. Pojednou vypadal ohromeně. „Harry zemřel?”

„Jenom kvůli tobě! Po soudním přelíčení se vyrojily pomluvy, lži a pochyby. Jeho přátelé se mu začali vyhýbat. Ztratil svoji čest. To ho zlomilo. Kdybys přiznal svoji vinu - kdybys mu sloužil, jak jsi měl - stál by tu Harry dneska se mnou. Avšak hnusná podezření nepřejícných lidí narůstala. Harry byl nucen živořit ve stínu. Není divu že pil a hýřil…”

„Jak se zdá,” poznamenala sarkasticky Lillian, „s tímto životním stylem začal už před krádeží.”

Hraběnka měla ojedinělý dar přivádět druhé k nepříčetnosti.

„Tamhle sedí usvědčený kriminálník!” zařval na ni Waring a rozběhl se k

ní. „Jak se opovažujete brát jeho tvrzení vážněji než mé!”

Westcliff vyrazil za rozčileným chlapíkem, ale Matthew byl rychlejší.

Kurážně se postavil před Lillian, aby ji chránil před mužovým hněvem.

„Pane Waringu!” zasáhla Daisy. „Vzpamatujte se, prosím! Tímhle chováním svému případu nikterak neprospějete.” Její vyrovnanost pronikla clonou Američanovy zloby.

Věnoval dívce zvláštní, úpěnlivý pohled. „Můj syn je mrtev. A může za to Phaelan!”

„To vám jej nevrátí,” namítla tiše. „A ublížíte tím jeho památce.”

„Ale budu mít klid v duši!” vykřikl.

Daisy se tvářila vážně, téměř soucitně. „Vy tomu věříte?” Všichni viděli, že na tom nezáleží. Waring byl dočista vykolejený.

„Na tento okamžik jsem čekal spoustu let. Najezdil jsem kvůli němu tisíce mil,” zahromoval. „Nenechám se jen tak odbýt. Viděl jste dokumenty, Westcliffe. Zákony platí i pro vás. Konstáblové mají rozkaz použít sílu, kdyby bylo třeba. Proto vás žádám, abyste mi zadrženého ihned předal.”

„Obávám se, že vám nemohu vyhovět.” Markovy oči se proměnily v obsidián. „Připadá mi šílené, abyste v tomhle počasí někam cestovali. Jarní bouřky v Hampshiru jsou pověstné svou prudkostí a nevypočitatelností. Zůstanete přes noc zde, a já pak rozhodnu, co podnikneme dál.”

Policistům se očividně ulevilo. Venku se ženili všichni čerti a za takového počasí žádný rozumný člověk z domu nevychází.

„A poskytneme tím Phaelanovi příležitost k dalšímu útěku?” otázal se podezíravě Waring. „Kdepak. Svěříte ho mně, a to bez řečí.”

„Máte moje slovo, že nikam neuprchne,” slíbil mu pohotově hrabě.

„Vaše slovo pro mě nemá žádnou váhu,” odsekl Waring. „Je zřejmé, že mu straníte.”

Zapomněl, že slovo anglického gentlemana platí nade vše. Tím se dopustil té nejhorší možné urážky. Matthewa překvapilo, že hrabě nevybuchl spravedlivým hněvem. Napjaté líce se mu zlověstně zachvívaly.

„Teď jste tomu dal,” zamumlala ohromená Lillian.

„Tohoto muže,” zavrčel varovně Westcliff, „odsud odvezete jenom přes moji mrtvolu.”

V tom okamžiku si Matthew uvědomil, že situace zašla příliš daleko. Spatřil, jak Waringova ruka vklouzla do kapsy tam, kde látku vyboulil jakýsi těžký předmět. Rýsovala se zde pažba pistole. Samozřejmě. Zbraň měla posloužit v případě, že strážníci selžou.

„Počkejte!” zarazil ho Matthew. Udělal by cokoliv, jen aby zabránil ozbrojenému konfliktu. Kdykoliv dojde na zbraně, situace se vyostřuje. Špatně se z ní couvá a hrozí nebezpečí úrazu či smrti. „Pojedu s vámi.” Zadíval se na Waringa v naději, že se uklidní. „Byl na mě vydán zatykač, a já si dobře

uvědomuji, že se nevyhnu trestnímu stíhání.”

„Ne!” vykřikla Daisy a vrhla se mu kolem krku. „Ten chlap je zrádný.

Nedá se mu věřit.”

„Odjíždíme,” oznámil mladík svému bývalému zaměstnavateli. Opatrně se vymanil z dívčina sevření a zaštítil ji svým tělem.

„Nepřipustím…,” prohlásil Westcliff.

Matthew mu odhodlaně skočil do řeči. „Takhle je to lepší.” Toužil dostat nepříčetného Waringa a dva policisty co nejdřív ze Stony Cross Parku pryč.

„Teď musím s nimi. V Londýně se vše vyřeší. V této chvíli není vhodná doba na hádky. O místu nemluvě.”

Hrabě tiše zaklel. Jakožto zdatný stratég pochopil, že momentálně nedrží otěže v rukou a tohle není bitva, jež by se dala vyhrát silou. Tady promluví peníze, zákony a politické tahání za drátky.

„Doprovodím vás,” prohlásil proto úsečně.

„Nepřipadá v úvahu,” zasáhl Waring. „V kočáře je místo pouze pro čtyři.

To znamená pro mě, konstábly a našeho vězně.”

„Naštěstí mám svůj vlastní.”

„Kam se vejdu i já,” přidal se rozhodným hlasem Thomas Bowman. Westcliff odvedl Matthewa stranou. Bratrsky mu stiskl rameno a zašeptal:

„Dobře se znám s velitelem londýnské policie. Dohlédnu, abyste před ním stanul, jakmile se dostaneme na Bow Street. Na moji žádost vás okamžitě propustí. Ubytujeme se v mé londýnské rezidenci, kde vyčkáme na stanovisko amerického velvyslance. Mezitím shromáždím armádu právníků a uplatním veškerý svůj politický vliv.”

Matthew nemohl dojetím ani mluvit. „Děkuji vám,” vysoukal ze sebe.

„Pane,” špitla Daisy. „Mohou Matthewa vyhostit?”

Rysy v Markově obličeji ztvrdly. Vyzařovala z nich sebejistota. „V žádném případě.”

Dívka se nervózně zasmála. „Inu, beru vás za slovo, přestože Waring doufá v pravý opak.”

„S ním jsem prozatím skončil,” zabručel hrabě popuzeně a zavrtěl hlavou.

„Omlouvám se. Musím nařídit služebnictvu, aby připravilo kočár.”

Jakmile se odporoučel, dívka se zadívala do tváře svého snoubence. „Teď už chápu, proč jsi mě tak zatvrzele odmítal.”

„Ano, já…” Hlas měl ochraptělý. „Vím, že jsem udělal chybu. Uvědomoval jsem si, že tě ztratím v okamžiku, kdy se dozvíš o mé minulosti.”

„Nikdy tě nenapadlo, že bych pro tebe měla pochopení?” otázala se vážným tónem.

„Kdybys věděla, čím vším jsem prošel… Nikdo mi nevěřil. Pravda je nezajímala. Když člověk získá takovou zkušenost, těžko se před někým obhajuje. Byl jsem nevinný, ale nemohl jsem to nikterak dokázat.”

„Matthewe, já věřím každému tvému slovu.”

„Proč?” hlesl.

„Protože tě miluji.”

Prostinká věta ho zasáhla jako šíp. „Tohle neříkej. Neměla bys…”

„Miluji tě,” trvala na svém a pro větší důraz ho popadla za klopy u vesty.

„Nikdy dřív jsem ti to neřekla. Vadilo mi, že přede mnou tajíš svou minulost. Ale nyní, když jsem se dozvěděla to nejhorší…” Odmlčela se a hořce se zasmála. „Je to to nejhorší, že? Nechceš se ještě k něčemu přiznat?”

Mladík omámeně přikývl. „Ano. Ne. Tohle úplně stačí.” Pojednou zrozpačitěla. „Copak ty mi nevyznáš lásku?”

„Nemám na to právo,” ohradil se. „Neudělám to, dokud se tenhle případ nevyřeší. Nemohu, dokud se jmenuji…”

„Pověz mi to,” naléhala a znovu ho zatahala za klopy.

„Miluji tě,” zamumlal.

Škubla jimi znovu. Tentokrát se jednalo o majetnické gesto. Matthew odolával. Popadl ji za lokty. Skrze navlhlou látku sálal žár jejího těla. Vzdor napjaté situaci jeho tělo nevhodně zareagovalo na dívčinu blízkost a vzplálo touhou. Daisy, nechci tě opustit…

„Brzy za tebou přijedu do Londýna,“ slyšel ji slibovat.

„Ne. Zůstaň zde se svou sestrou. Nechci tě do toho tahat.”

„Na to už je trochu pozdě, nezdá se ti? Jakožto tvoje snoubenka mám na výsledku eminentní zájem.”

Sklonil hlavu a zlehka ji políbil do vlasů. „Ponesu všechno hůř, když budeš poblíž,” prohlásil tiše. „Potřebuji vědět, že jsi v bezpečí tady v Hampshiru.” Uchopil ji za ruce, pozdvihl je k ústům a políbil na špičky prstů. „Jdi se za mě zítra přimluvit ke studánce přání,” zašeptal. „Budu potřebovat další kouzlo za pět dolarů.”

Povzbudivě mu stiskla prsty. „Radši se pojistím desetidolarovým.”

Matthew vycítil, že se k němu kdosi zezadu blíží a otočil se. Střetl se s očima dvou zamračených konstáblů. „Podle zákona mají ti, kdo se vyhýbají trestu, za všech okolností mít na rukou pouta,” prohlásil jeden z nich a vrhl na Daisy vyčítavý pohled. „Promiňte, slečno, ale co jste udělala s těmi klepety, co vaše sestra sundala panu Phaelanovi?”

Dívka nevinně zatřepotala řasami. „Předala jsem je hospodyni. Bohužel je velmi roztržitá. Pravděpodobně je někam založila.”

„Kde bychom měli začít s pátráním?” ošil se netrpělivě strážník.

Daisy nehnula ani brvou a odpověděla: „Navrhuji důkladně prohledat všechny nočníky.”

Následoval překotný odjezd. Markus a Bowman si zabalili jen to nejnutnější - nějaké šaty na převlečení a toaletní potřeby. Usadili se proti sobě v hraběcím kočáře a trochu si spolu povídali. Kabinu bičoval déšť a cloumal s ní vítr, až si Westcliff začal dělat starosti o kočího a koně.

Cestovat v takovém počasí byla naprostá neuváženost, avšak Markus by nikdy nepřipustil, aby ti tři odvlekli Swifta… Phaelana z Hampshiru bez jakékoliv ochrany. Wendell Waring prahl po pomstě a neváhal zajít do extrému.

Daisy měla pravdu, když řekla Waringovi, že nemá význam, aby za Harryho zločin pykal někdo jiný. Syna mu to nevrátí a falešné obvinění památce zesnulého rozhodně neprospěje. Jenže zoufalý otec se domníval, že potrestání „viníka” je to poslední, co může pro zemřelého potomka učinit. Snad byl přesvědčený o tom, že skončí-li Matthew ve vězení, očistí tím Harryho pověst.

Mladý Waring se pokusil Matthewa obětovat, aby zamaskoval své vlastní přečiny. Markus jeho otci nedovolí, aby uspěl tam, kde jeho syn selhal.

„Pochybujete o něm?” zeptal se ho zčistajasna Bowman. Takhle ztrápeného Thomase neznal. Očividně procházel peklem, neboť protřelý obchodník považoval svého společníka téměř za syna. Dokonce mu dával přednost před vlastními dětmi. Není divu, že se mezi těmi dvěma utvořilo pevné pouto. Swift vyrůstal bez táty a Bowman potřeboval někoho stejného smýšlení, kdo by se s povděkem nechal poučovat a postrkovat v kariéře vzhůru.

„Ptáte se, zda pochybuji o Swiftovi? Ani v nejmenším. Jeho verze příběhu mi připadá o hodně důvěryhodnější než Waringova.”

„Jsem téhož názoru. Dobře Swifta znám. Ubezpečuji vás, že s ním mám bohaté zkušenosti a mohu zaručit, že byl vždycky čestný, až to bolelo.”

Markus se pousmál. „Copak může být někdo čestný, ,až to bolí’?”

Bowman pohodil rameny a neochotně se pod mohutným knírem zazubil.

„Inu…, když se to s upřímností přehání, obchodu to zrovna neprospívá.”

Vtom oblohu pročísl blesk a někde docela blízko sjel do země. Hrabě se varovně napřímil. „Tohle je šílenství,” zavrčel. „Zakrátko budou muset někde zastavit. I kdyby v nějaké taverně těsně za hranicí Hampshiru. Některé z místních potoků jsou horší než řeky, když se rozvodní. Tyhle přívalové lijáky jsou zrádné. Cesty budou za chvíli nesjízdné.”

„Bože, v to doufám,” vyhrkl Bowman. „Nic by mě nepotěšilo víc, než pohled na Waringa a ty dva svalnaté hlupáky, jak se potupně vracejí i se Swiftem do Stony Cross Parku.”

Kočár zpomalil, hned nato zůstal stát jako přibitý. Déšť do něj bušil jako neodbytné pěsti.

„Co se děje?” Bowman nadzdvihl záclonku halící okénko, avšak kromě naprosté temnoty a vody stékající po skle neviděl nic.

„Kčertu!” ulevil si Westcliff.

Vtom se ozvalo zoufalé bušení do dvířek. Vzápětí se otevřela. Objevil se kočí. Byl bledý jako stěna. Díky černému cylindru a pláštěnce téhož odstínu vyhrnuté až ke krku se zdálo, že se před nimi vznáší hlava bez těla.

„Milostpane,” zalykal se. „Stala se nehoda. Pojďte se podívat…”

Markus vyskočil z kabiny a lijavec na něj udeřil plnou silou. Sňal z držáku kočárovou lucernu a následoval vozku k potoku před nimi.

„Prokristapána,” vydechl ohromený hrabě.

Kočár, vezoucí Waringa a ostatní, uvízl na prostém mostě z dřevěných trámů, který se pod náporem vody a náhlé zátěže vychýlil ze své osy. Jeho zadní část nyní vězela v divokém proudu, jenž vytrhal některá prkna, takže zadní kola povozu skončila pod vodní hladinou. Koně se mamě pokoušeli vytáhnout je ven. Dřevěná konstrukce se pojednou zdála křehká, hrozivě se otřásala pod náporem běsnícího živlu. Hrozilo nebezpečí, že se most odtrhne i od druhého břehu a bude nadobro smeten.

Neexistoval způsob, jak se ke kočáru dostat. Most se odlomil právě tam, kde muži stáli, a pokusit se o přebrodění rozvodněného toku se rovnalo sebevraždě.

„Proboha živého!” vyděsil se Bowman.

Posádka druhého vozu bezmocně přihlížela, jak se kočí z Waringova kočáru pokouší zachránit koně a zběsile rozepíná přezky postrojů. Jakmile se kočár neopíral o sílu koní, začal pomalu a jistě klesat do zpěněné vody.

Vtom se otevřela dvířka a z potápějící se kabiny se začala zvolna a s potížemi soukat lidská postava.

„Není to Swift?” křikl Bowman a rozběhl se ke břehu, jak nejdál se opovážil. „Swifte!” Avšak jeho hlas zanikl v burácení bouře a skučení rozvodněné říčky, které doprovázelo zlověstné skřípání bortícího se mostu.

Poté se odehrála spousta věcí najednou. Koně klopýtali do bezpečí na druhém břehu. Na mostě se mihla jedna dvě tmavé postavy a vzápětí těžký kočár sklouzl pomalu a majestátně do ledové vody. Zpola se potopil a hned nato se na okamžik zastavil, jako by se teatrálně loučil. Pak zhasly lucerny a prudký proud smetl kabinu nemilosrdně stranou a převaloval ji dál dolů po proudu.

*

Tu noc Daisy spala jen na půl oka. Nedokázala se ubránit dotírajícím myšlenkám. Opakovaně se probouzela, neklidná, co se asi děje s Matthewem. Obávala se o jeho bezpečí. Útěchu čerpala z vědomí, že je mu nablízku Westcliff, jenž nedopustí, aby se mu dál děla příkoří.

Ustavičně si v duchu přehrávala okamžik, kdy se Matthew v salonu vyznal ze své minulosti. V té chvíli jí připadal nesmírně zranitelný a osamělý. Roky s sebou vláčel takové břemeno… Projevil nezvyklou dávku odvahy a představivosti, a vzdor všem nástrahám si dokázal vybudovat jinou identitu a nový život.

Daisy věděla, že v Hampshiru dlouho nevydrží. Zoufale toužila snoubence vidět, stát se pro něho zdrojem naděje a v případě potřeby ho bránit proti celému světu.

Později toho večera se jí matka otázala, zda nečekané zjištění nějak ovlivnilo její rozhodnutí ohledně chystané svatby.

„Ano,” odvětila. „Toužím po životě po Matthewově boku ještě víc než dřív.”

I Lillian přispěchala se svou troškou do mlýna. Přiznala, že po překvapivém přiznání je jí Matthew o hodně sympatičtější. „Ačkoliv,” dodala významně, „bych docela ráda věděla, jak se budeš po svatbě vlastně jmenovat.”

„Copak na tom záleží?” opáčila sestra. Vyňala ze zásuvky list papíru a začala si s ním pohrávat.

„Co to provádíš?” zajímala se Lillian. „Neříkej, že jsi teď dostala chuť napsat nějaký dopis.”

„Nevím, čím bych se zaměstnala,” přisvědčila Daisy. „Napadlo mě zpravit o nejnovějších událostech Annabelle a Evii.”

„Brzy se všechno dozvědí od Westcliffa,” mínila hraběnka. „A rozhodně je to nepřekvapí.”

„Proč myslíš?”

„Protože ty si odjakživa libuješ v příbězích plných dramatických zvratů, v nichž se to postavami s tajemnou minulostí jenom hemží. Každého rozumného člověka tím pádem napadne, že tvůj ctitel nemůže být v žádném případě obyčejný, nudný patron.”

„Buď jak buď,” odsekla dívka. „Všední a suchopárné zásnuby je právě to, čemu bych dala v současné době přednost.”

Po bezesné noci plné převalování na lůžku Daisy procitla v okamžiku, kdy někdo vstoupil do jejího pokoje. Zpočátku se domnívala, že služka přišla zatopit v krbu. Na to však bylo příliš brzy. Ještě nezačalo svítat. Liják se změnil v drobné mrholení.

Z nezvaného návštěvníka se vyklubala Lillian.

„Dobré ráno,” pronesla Daisy hlasem ochraptělým spánkem. „Proč jsi tak časně vzhůru? Děťátku se nechce spát?”

„Kdepak, spinká jako andílek.” Lillian měla zastřený hlas. Oblékla si těžký sametový župan, vlasy zapletla do jednoduchého copu. V ruce nesla šálek čaje, z něhož se kouřilo. „Na, vezmi si to.”

Daisy se zamračila a poslechla. Sledovala, jak sestra usedá na kraj matrace.

Takhle se obyčejně nechová. Něco se přihodilo.

„Co se děje?” vyhrkla a po zádech jí přeběhl mráz.

Lillian ukázala bradou na hrnek. „To počká, dokud se trochu neprobereš.”

Na zprávy z Londýna je příliš brzy, blesklo dívce hlavou. Matthewa se to jistě netýká. Nejspíš onemocněla máti. Nebo došlo k neštěstí ve vesnici.

Spolkla několik horkých doušků a postavila šálek na noční stolek. Poté obrátila pozornost k sestře. „Jsem dočista vzhůru. Pověz mi, proč jsi přišla.”

Lillian si odkašlala. „Westcliff a táta jsou zpátky,” vysoukala ze sebe.

„Cože?” Daisy na ni užasle zírala. „Proč neodjeli s Matthewem do Londýna?”

„Ani on tam nedorazil.”

„Tedy se všichni vrátili?”

Sestra krátce zavrtěla hlavou. „Ne. Je mi to líto. Špatně ti to vysvětluji. Řeknu to rovnou. Krátce poté, co opustili Stony Cross Park, museli cestu přerušit, neboť na mostě došlo k nehodě. Víš, na kterém? Na tom starém rozvrzaném, co stojí na hlavním tahu.”

„Na tom, co se klene nad říčkou?”

„Přesně tak. Jindy krotká říčka se mezitím proměnila v divoký proud. Může za to bouřka. Následkem povodně byl most nejspíš podemletý, a sotva na něj vjel Waringův kočár, zřítil se pod ním.”

Daisy zkoprněla. Zřítil se most, opakovala si v duchu, přestože slovům nerozuměla. Jako by je kdosi zaklel do starodávného jazyka. Vzpamatovávala se jen s největším úsilím. „Zachránil se někdo?” slyšela se ptát.

„Všichni. Až na Matthewa,” přiznala rozechvěle sestra. „Uvízl v kočáře.

Smetl jej proud.”

„Ale kdepak. Určitě je v pořádku,” vyhrkla bez uvažování Daisy. Srdce jí začalo poskakovat v hrudi jako lapené ptáče. „Umí plavat. Voda ho neodnesla. Dozajista se někde zachytil a vylezl na břeh. Někdo by se po něm měl jít podívat.”

„Všude ho hledají,” špitla Lillian. „Westcliff zorganizoval velkou záchrannou akci. Většinu noci strávil venku. Před chvílí se vrátil. Kočár je rozbitý na kusy…, ale po Matthewovi nezůstala nikde ani stopa. Daisy, jeden z konstáblů se Westcliffovi svěřil, že…” Mladá žena se odmlčela a v očích se jí objevily slzy. „Přiznal se, že… že mu spoutali ruce.”

Dívka prudce přitáhla k tělu nohy schované pod pokrývkou. Toužila se

zmenšit, stáhnout se z tohoto světa, uniknout před strašlivým odhalením.

„Ale proč?” zeptala se tiše. „Neměli žádný důvod.”

Hraběnce se roztřásla brada, jak se pokoušela ovládnout rozjitřené emoce.

„Kvůli tomu, co už jednou provedl. Báli se, že jim znovu uteče. Ale hlavně chtěli vyhovět Waringovi.”

Dívčin tep se povážlivě zrychlil, hlavu měla podivuhodně lehkou. Ochromoval ji strašlivý strach, avšak částečně jako by zůstávala mimo sebe. Před očima jí vyvstala vize, jak Matthew se svázanýma rukama bojuje s vražedným živlem…

„Ne!” vyhrkla a přitiskla si dlaně k spánkům třeštícím bolestí. Měla pocit, jako by se jí nehty zarývaly až do mozku. Nemohla dýchat. „Neměl žádnou naději, že?”

Lillian zavrtěla hlavou a odvrátila se. Na přikrývku dopadly horké krůpěje.

Zvláštní, pomyslela si Daisy. Proč vlastně nepláču? Cítila za očima pálivý tlak. Usadil se hluboko v hlavě, jako by se jí měla každým okamžikem rozskočit. Avšak slzy nejspíš čekaly na jakési zaklínadlo, jež protrhne hráz potlačovaného zoufalství.

Svírala obličej v dlaních. Migréna propukla naplno a téměř ji oslepovala.

„Truchlíš pro Matthewa?”

„Ano.” Lillian vytáhla z rukávu kapesník a hlasitě se vysmrkala. „Ale nejvíc je mi líto tebe.” Předklonila se a sevřela sestru v náruči, jako by ji tím mohla uchránit od všeho zlého. „Mám tě moc ráda, Daisy.”

„Však já tebe taky,” zamumlala dívka. Nevýslovně trpěla. Oči měla suché, ztěžka lapala po dechu.

Pátrání pokračovalo po celý následující den a noc. Všechno ostatní jako by ztratilo svůj význam - práce, spánek, jídlo. Daisy upadla do podivné otupělosti, jíž pronikl pouze jediný vzruch - hrabě jí zakázal účastnit se hledání.

„Nikomu tím neprospějete,” oznámil jí na rovinu. Byl příliš vyčerpaný a ztrápený, aby si bral servítky. „Je to obtížné a nebezpečné. Hladina povážlivě stoupla. Vaše přítomnost by byla pouze na obtíž. A kdyby došlo k nejhoršímu, příšerně si tím ublížíte.”

Daisy chápala, že má pravdu, ale porozumění nikterak neumenšilo její hněv. Ten v ní naopak vzrůstal a hrozilo, že nad sebou dočista ztratí kontrolu. Proto se raději stáhla do sebe.

Matthewovo tělo se možná nikdy nenajde. Kruté pomyšlení, ale musí se na ně připravit. Zmizení beze stopy je snad ještě horší než samotná smrt. Nezvěstný člověk jako by nikdy neexistoval, není nad kým tesknit. Dříve nechápala, proč někteří pozůstalí chtějí stůj co stůj vidět tělo zesnulého. Nyní pochopila. Byl to jediný způsob, jak procitnout z této bdělé noční můry.

Potom snad najde úlevu v slzách a bolesti.

„Napadá mě, že bych měla vycítit, jestli zemřel,” svěřila se sestře, když spolu seděly u krbu v salonu. Kolem ramen měla omotaný starý, opotřebovaný šál. Halila se do něj dlouhá léta a nyní z něho čerpala útěchu. Navzdory planoucímu ohni, několika vrstvám ošacení i šálku čaje ochuceného kapkou brandy se nedokázala zahřát. „Měla bych to poznat. Jenže nic nevnímám. Připadám si jako zmrazená zaživa. Toužím se někam schovat. Někam před tím utéct. Nechci být silná.”

„Ani nemusíš,” ubezpečila ji tiše Lillian.

„Ale ano, musím. Protože jinak bych se rozsypala na milion kousků.”

„Sebrala bych je a slepila dohromady. I ten sebemenší střípek.”

Daisy se sotva postřehnutelně pousmála. Zpříma se zahleděla na sestru. Shledala, že Lillian má o ni velký strach. „Co bych si bez tebe počala, Lilly?”

„O tom nepřemýšlej. Nikdy tě neopustím.”

Na naléhání matky a sestry se Daisy přinutila sníst u večeře pár soust. Vypila plnou číši vína v naději, že silný nápoj otupí vír splašených myšlenek, který jí bez přestání krouží v hlavě.

„Westcliff a táta by se měli každou chvíli vrátit,” poznamenala Lillian.

„Vůbec neodpočívají a pravděpodobně ani nejí.”

„Pojďme do salonu,” navrhla Mercedes. „Mohly bychom si zahrát karty.

Anebo si hlasitě předčítat z některé Daisyiny oblíbené knihy.”

Dcera se na ni smutně zahleděla. „Omlouvám se, ale já nemůžu. Kdyby vám to nevadilo, šla bych nahoru. Chci být sama.”

Umyla se a převlékla do noční košile. Pohlédla na rozestlané lůžko. Padala únavou, nohy se pod ní podlamovaly, ale mysl tvrdošíjně odmítala usnout.

Dům podivně ztichl. Odebrala se do soukromého salonu rodiny Marsdenů. Stíny na koberci, jichž se dotýkala bosými chodidly, jí připomínaly skvrny po rozlitém víně. Plála zde jediná lampa. Zalévala místnost mdlou, nažloutlou září, jež se zachytila ve fasetách pohaslých křišťálových lustrů a proměnila se v bílé, jasné tečky tančící po květovaných tapetách. Před pohovkou se povalovala hromada tiskovin - časopisů, románů a sešitů humorné poezie, z níž Matthewovi kdysi hlasitě předčítala a číhala na jeho prchavá pousmání.

Jak to, že se všechno tak rychle změnilo? Jak se někomu může zčistajasna natolik zamotat život, že se octne na úplně jiné cestě, než kam původně směřoval?

Daisy usedla na koberec a jala se líně probírat jednotlivými výtisky. Tohle vrátí do knihovny…, támhleto odveze při návštěvním dnu vesničanům. Zřejmě neměla pít tolik vína. Místo aby vytvořila dvě úhledné hraničky, poskládala jakési křivolaké komíny, které se záhy zhroutily k zemi. Jako její sny.

Zkřížila nohy, opřela se bokem o pohovku a hlavu si položila na polštář. Prsty nahmatala plátěnou vazbu jedné z knih. Podívala se na ni

přimhouřenýma očima. Romány pro ni odjakživa představovaly brány do jiných světů… světů mnohem zajímavějších a barvitějších, než byla skutečnost. Avšak nyní bolestně zjišťovala, že realita mnohdy předčí tu nejdivočejší fantazii.

A že láska umí proměnit obyčejný svět v kouzelný.

Hodiny na krbové římse zvolna odpočítávaly teskné minuty, jež se nesnesitelně vlekly. Sklapla víčka a pohroužila se do dřímoty. Vtom vrzly dveře. Stočila k nim unavený zrak.

Na prahu se objevil jakýsi muž.

Zastavil se ve veřejích. Upřeně se zahleděl jak na ni, tak na podlahu posetou výtisky.

Otupěle k němu pozvedla oči. Náhle se jí zastavilo srdce přetékající touhou, strachem, zoufalstvím i lítostí.

Spatřila ducha. Stál před ní Matthew. Vypadal jako živý, avšak ustrojený byl do neznámých, prostých šatů.

Bála se, že se vize rozplyne. Proto se nehýbala, ačkoliv tep se jí divoce zrychlil. V očích ji zaštípalo, zpod víček vyhrkly slzy, ale přinutila se neodvrátit zrak. Chtěla, aby s ní přelud zůstal.

Opatrně se k ní blížil. Přidřepl na podlahu, sálala z něj něha. Zvedl širokou dlaň a odsunul stranou několik rozházených knih, aby mezi nevězela žádná překážka.

Daisy pohnula rozpraskanými rty. V ústech jí vyschlo. „Jestli jsi duch…, pak doufám, že mě budeš navěky pronásledovat.”

Matthew se posadil na koberec a natáhl se pro její studené ruce. „Copak přízraky chodí dveřmi?” zeptal se tiše a přivinul dívčiny prsty ke svým poškrábaným tvářím.

Dotek hřejivé pokožky jako by Daisy navrátil život. Konečně se vzpamatovala. Procitla z ochromující letargie, popustila uzdu emocím. Vytrhla mu jednu z dlaní a přitiskla ji na rozpálenou líc. Z hrudi se jí vydraly těžké, bolestné vzlyky. Nebránila se jim.

Matthew ji popadl do náruče a pevně přivinul k sobě. Něco jí sotva slyšitelně šeptal. Daisy plakala, přitiskl ji proto k sobě ještě úžeji, jako by pochopil, že potřebuje intenzivně pocítit jeho přítomnost.

„Kéž se mi to jenom nezdá. Ať jsem doopravdy s tebou.”

„Copak jsem sen?” otázal se ochraptěle. „Už se netrap. Daisy, lásko…” Sevřel její hlavu v dlaních, trpělivě dívku líbal a konejšil. Zoufale se k němu mačkala, jako by se nedokázala nasytit znovunalezené blízkosti. Položil ji na podlahu a zakryl celým svým tělem, líbal ji a plnil promrzlé tělo živočišným žárem.

Spojili ruce, propletli si prsty. Daisy prudce oddechovala. Sklonila hlavu a zadívala se na mužovo obnažené zápěstí. Bylo zarudlé a opuchlé. „Měl jsi

spoutané ruce,” pronesla hlasem, jejž nepoznával. „Jak ses osvobodil?”

Matthew ji políbil na skráň mokrou od slz. „Zavíracím nožem,” odvětil kuse.

Dívka vykulila oči. Nespouštěla zrak ze zhmožděné pokožky. „Podařilo se ti vytáhnout jej z kapsy a přeřezat provazy, přestože kočár strhával proud a zvolna se potápěl?”

„Připadalo mi to o hodně snazší než přeprat housera, to ti povím.” Smutně se pousmála a vzápětí znovu propukla v pláč.

„Začal jsem s tím už při prvních náznacích problémů,” pokračoval Matthew. „Získal jsem tak několik minut k dobru. Stihl jsem to dřív, než se kočár skutálel do vody.”

„Proč ti ostatní nepomohli?” zlobila se Daisy, zatímco si rukávem utírala uslzený obličej.

„Měli příliš práce se zachraňováním vlastní kůže,” přiznal. „Neměl jsem pro ně větší cenu než koně. Ale ve chvíli, kdy se kočár octl v řece, jsem už měl volné ruce. Kameny rozbily kabinu na třísky. Skočil jsem do proudu a snažil se doplavat ke břehu. Trochu jsem se při tom potloukl. Našel mě jakýsi stařík, který se vydal hledat zatoulaného psa. Odvedl mě do svého domku a jeho manželka mě ošetřila. Ztratil jsem vědomí a probudil se o šestatřicet hodin později. V té době se k mým zachráncům doneslo, že po mně Westcliff pátrá. Vydali se za ním, aby mu sdělili, kde jsem.”

„Myslela jsem, že jsi umřel,” zajíkala se Daisy. „Že už tě nikdy neuvidím.”

„Kdepak, kdepak.” Matthew ji hladil po vlasech, líbal na tváře, víčka i chvějící se rty. „Vždycky se k tobě vrátím. Jsem spolehlivý, vzpomínáš?”

„Ano. Kdybych…” Musela se znova nadechnout, neboť jí svůdně putoval ústy po křivce hrdla. „Kdybych nevěděla, jak jsi žil, než jsme se poznali, řekla bych, že tvoje chování lze s naprostou přesností předvídat.”

„Zřejmě tím narážíš na tu malou šarádu spojenou se změnou mé identity a nařčení, že jsem se dopustil krádeže.” Mladíkova ústa mezitím doputovala přes bradu až k uchu.

„Ale ne,” vydechla Daisy. „Tohle jsem ti odpustila ještě dřív, než jsem se dozvěděla, jak to vlastně všechno bylo.”

„Zlato,” zašeptal Matthew, aniž se s ní přestal mazlit. Vší silou se k němu tiskla, nedokázala se ho nabažit. Pojednou se zarazil a pátravě se zahleděl snoubence do obličeje. „Když už je tahle špína venku, nezbývá mi, než očistit své dobré jméno. Počkáš tu na mě?”

„Ne.”

Pořád posmrkávajíc, pustila se do rozepínání dřevěných knoflíků vypůjčené košile.

„Že ne?” Mladík se tázavě zazubil. „Usoudila jsi, že je se mnou příliš mnoho starostí?”

„Dospěla jsem k názoru, že život je velice krátký.” Zamručela, když mu stahovala z ramen hrubou látku. „Škoda každého promarněného dne. K čertu s těmi knoflíky…”

Zakryl její umanuté dlaně svými. „Nemyslím, že bude tvoje rodina souhlasit, aby ses provdala za usvědčeného zločince na útěku.”

„Můj otec by ti odpustil úplně všechno. Kromě toho nebudeš prchat věčně. Teď když vyšly najevo nové skutečnosti, bude tvůj případ znovu otevřen.” Daisy se vymanila z mužova sevření, aby se mu mohla pověsit kolem krku.

„Odvez mě do Gretna Greenu,” žebronila. „Ještě dnes večer. Nechala se tam oddat moje sestra. I Evie. Milenci na útěku - to už je zkrátka taková čekankovská tradice. Vezmi mě…”

„Pššt…” Matthew ji sevřel v náruči a přimkl ke své tvrdé hrudi. „Už žádné útěky,” zašeptal. „Jsem rozhodnut zpříma čelit své minulosti. Ačkoliv…, všechno by se vyřešilo snáze a dřív, kdyby ten mizera Harry Waring neumřel.”

„Pořád žijí lidé, kteří si na něho dobře pamatují,” vyhrkla vzrušeně dívka.

„Třeba jeho přátelé. A ten sluha, co ses o něm zmínil. Kromě toho neexistuje žádný důkaz…”

„Ano, já vím. Přestaňme se teď o tom bavit. Bůh ví, že na to máme ještě spoustu času.”

„Chci se za tebe provdat,” trvala na svém. „Nehodlám nic odkládat. Chci to udělat hned. Po tom všem, čím jsem prošla…Kdy jsem si myslela, že jsi navěky ztracen… Na ničem jiném teď nezáleží.” Poslední slova doprovázelo malé vzlyknutí.

Matthew ji pohladil po vlasech a vysušil bříškem palce stopu po slze.

„Dobrá, dobrá. Promluvím si s tvým otcem. Hlavně už neplač. Přestaň nabírat, Daisy.”

Jenže ona nedokázala ovládnout příval úlevných slz, jež se jí objevily v koutcích očí. Zachvívala se, třas vycházel z hloubky jejího nitra. A čím víc se mu bránila, tím byl silnější.

„Co je ti, zlato?” vyděsil se a přejížděl jí rukama po roztřesených údech.

„Bojím se, že se mi tohle všechno jenom zdá. Děsí mě, že se vzbudím a…” Další zajíknutí. „A zjistím, že jsem zase sama, ty ses mi nevrátil a…”

„Kdepak. Jsem tady a nikam neodejdu.” Nepřestával ji líbat, pomalu rozevíral cudnou noční košili. Ruce měl něžné, chlácholily ji a zároveň rozptylovaly její smutek. Klouzal dlaněmi po dívčině těle a Daisy se neubránila roztouženému zasténání, když jí prolétl příval horka.

Po zaslechnutí toho zvuku se Matthew přerývaně nadechl. Zjistil, že se přestává ovládat. Jediné, co vnímal, byla touha. Toužil svou milou potěšit. Proto ji na podlaze svlékl a laskal její ledovou pokožku tak dlouho, dokud pod jeho doteky neroztála a nezrůžověla.

Daisy byla ztracená… Zasněně sledovala paprsky světla lámající se v

křišťálových fasetách a tmavovlasou hlavu, sklánějící se nad jejím tělem a zasypávající je něžnými polibky. Nohy, bříško, dmoucí se ňadra…

Kamkoliv ji políbil, tam se chlad proměnil v žár. Povzdechla si a podvolila se naléhání milencových dlaní a úst. Když se natáhla po jeho košili, vyšel jí vstříc. Hrubá vlněná látka zmizela a odhalila saténovou pokožku. Pohled na čerstvé škrábance a modřiny Daisy zvláštním způsobem uklidňoval - tohle nemohl být sen. Přitiskla k jedné z pohmožděnin pootevřená ústa a ochutnala ji jazykem.

Matthew zamumlal její jméno a opatrně ji přivinul k sobě. Dlaní sklouzl po křivce pasu a boku s takovou jemností, až dívce naskočila husí kůže. Prsty se probíraly kudrlinkami v klíně a opatrně se dobývaly hlouběji. Daisy se zavrtěla blahem i nepohodlím, neboť vlněná vlákna koberce neprospívala její přecitlivělé pleti - štípala ji do holé zadničky.

Matthew pochopil. Nehlasně se zasmál a přitáhl si ji do klína.

„Nepřestávej,” špitla a bradavkami se mu smyslně otřela o hruď.

Významně přitiskl dlaň na podrážděnou kůži. „Odřela by ses do krve.”

„Nevadí. Jenom jsem chtěla… Chci…”

„Tohle?” Posadil ji tak, aby pod sebou ucítila vydutou látku jeho kalhot. Zahanbená i vzrušená raději zavřela oči, když do ní vklouzl prstem. Hladil ji tam, kam nikdo jiný nesmí. Připadala si vlhká i rozpálená.

Objala ho pažemi kolem krku a ucítila, jak se z nich vytrácí síla. Proto se jednou rukou chytila za zápěstí druhé. Kdyby ji Matthew nepodpíral v zádech, neudržela by se zpříma a upadla by. Úplně se soustředila na jeho doteky…

„Nepřestávej,” slyšela se opakovat.

Prudce vytřeštila oči, když místo jednoho prstu v sobě ucítila dva, potom tři. Žádostivost v ní narůstala jako oheň krmený proschlým dřevem.

„Pořád se bojíš, že je to jenom sen?” škádlil ji.

Křečovitě polkla a zavrtěla hlavou. Copak může mluvit, když ji hladí uvnitř těla? „Já… Takové sny se mi nikdy nezdají.”

V očích se mu zablýsklo a ruka se stáhla. Laskání nahradila prázdnota. Zachvěla se a položila mu hlavu na svalnaté rameno. Ochranitelsky ji objal a přivinul k sobě.

Dívka se k němu tiskla, zamženýma očima sledovala, jak se místnost kolem ní rozplývá. Proměnila se v mozaiku sestávající ze žlutého světla a černého stínu. Jako v mrákotách vnímala, jak ji Matthew zvedl, obrátil a postavil na kolena, jež se zabořila do koberce. Ani nevěděla, jak a pojednou klečela před pohovkou. Tváří se zabořila do měkkého polstrování a pootevřela rty, aby se jí lépe dýchalo. Matthew ji zakryl svým mohutným tělem a konečně ji dobyl.

Nehýbala se, dál zůstávala pasivní a vychutnávala si každý jeho pomalý pohyb. Jedna z dlaní vklouzla zepředu do jejího klína, nahmatala v něm malý

pahrbek a začala jej jemně masírovat. Krouživý pohyb přivolal rozkoš nesmírné intenzity, jež se přes ni přehnala jako uragán, zmocnila se jí a nehodlala ji pustit ze svých spárů.

O hodně později Matthew oblékl Daisy do noční košile a odnesl ji ztemnělou chodbou do jejího pokoje. Uložil ji do postele a ona ho požádala, aby u ní zůstal.

„Nejde to, lásko.” Trpělivě se nad ní sklonil. „Moc rád bych se k tobě přidal, ale už takhle zacházíme příliš daleko.”

„Jenže já bez tebe neusnu,” mukala. „A chci se vedle tebe probouzet.”

„Však se dočkáš.” Vášnivě ji políbil na ústa. „Už brzy spolu budeme ve dne v noci. Budu tě svírat v náruči tak dlouho, jak se mi zlíbí.” Pak dodal ochraptěle: „Na to se můžeš spolehnout.”

O poschodí níž ležel na pohovce vyčerpaný hrabě Westcliff. Hlavu měl podloženou polštářem spočívajícím v klíně jeho manželky. Po dvou dnech nepřetržitého pátrání a téměř beze spánku byl takřka vyřízený, nicméně šťastný, že se jim tragédie vyhnula a Daisy nepřišla o snoubence.

Trochu jej překvapilo, jaký povyk spustila po příjezdu jeho žena. Sotva se objevil, zahrnula ho obloženými chleby a horkou brandy. Vlhkým ručníkem mu stírala špínu z obličeje, škrábance natírala mastí a znepokojeně ovazovala pořezané prsty. Dokonce mu osobně sundala zablácené holínky.

„Vypadáš mnohem hůř než pan Swift,” vyčetla mu, když se bránil jejímu opečovávání. „Vyrozuměla jsem, že poslední dva dny proležel v jakémsi domku, zatímco ty ses potloukal po lesích v dešti a blátě.”

„Uvědom si, že se tam nezašil schválně,” zdůraznil Markus. „Byl zraněný.”

„To ale nic nemění na skutečnosti, že ty sis za tu dobu, cos ho hledal, vůbec neodpočinul a prakticky jsi nic nejedl.”

Markus se tedy podrobil naléhání své ženy. V duchu se radoval, že má o něho takovou starost. Jakmile ho řádně nakrmila a zafačovala, položila si jeho hlavu do klína a podepřela ji polštářem. Hrabě si spokojeně povzdechl a zahleděl se do plamenů.

Lillian si nepřítomně pohrávala s jeho kadeřemi. „Už je to dlouho, co se Swift vydal za Daisy. Je tu takové ticho… Nepůjdeš se podívat, co tam nahoře provádějí?”

„Ani za všechno konopí z Číny,” odpověděl jí manžel novou oblíbenou frází své švagrové. „Bůh ví, z čeho bych je vyrušil.”

„Propána!” zhrozila se Lillian. „Snad si nemyslíš, že…”

„Vůbec by mě to nepřekvapilo.” Markus se záměrně odmlčel. „Vzpomeň si, jací jsme bývali my.”

Tou poznámkou záměrně svoji ženu popudil.

„V tomto směru se vůbec nic nezměnilo,” bránila se.

„Od narození naší malé jsme se nemilovali.” Sedl si a zahleděl se na svou tmavovlasou choť osvícenou plameny ohně. Do smrti ji bude považovat za nejpřitažlivější ženu, s jakou se kdy setkal. Hlas mu zdrsněl vzlínající touhou.

„Jak dlouho musím ještě čekat?”

Lillian se loktem opřela o lenoch pohovky a podložila si bradu dlaní. Omluvně se usmála. „Podle lékařova dobrozdání musíš vydržet přinejmenším čtrnáct dní. Je mi líto.” Když spatřila, jak zklamaně se muž tváří, vyprskla smíchy. „Pojďme nahoru.”

„Co z toho budu mít, když stejně neskončíme v posteli?” brblal Markus.

„Připravím ti koupel. A vydrhnu ti záda.”

Nabídka ho očividně zaujala. „A nemohla bys věnovat zvýšenou pozornost i jiným částem mého těla?”

„Jsem připravena s tebou vyjednávat,” odpověděla mu provokativně. „Jako vždycky.”

Markus si ji přivinul k hrudi a povzdechl si. „V tomto ohledu se spokojím se vším, co mi poskytneš.”

„Chudáčku malý.” Lillian se k němu s úsměvem obrátila a políbila ho.

„Hlavně si pamatuj…, na některé věci se vyplatí počkat.”

Matthew a Daisy se vzali až na sklonku podzimu. Hampshirský kraj se mezitím oblékl do šarlatu a svítivě oranžové barvy. Lovečtí psi se pilně činili čtyři rána v týdnu, stromy obtížené ovocem poskytly poslední košíky šťavnatého ovoce. Seno bylo dávno sklizeno, chřástalové opustili pole a jejich volání nahradily tklivé trylky drozdů a strnadů.

Po celé léto a valnou část jeseně Daisy vídala Matthewa pouze zřídka. Odjížděl do Londýna, aby dal do pořádku své záležitosti. S Westcliffovou pomocí dosáhl zrušení amerického zatykače a směl zůstat v Anglii. Najal si dva zkušené právní zástupce, seznámil je s podrobnostmi svého případu a vyslal do Bostonu, aby podali u soudu odvolání.

Mezitím neúnavně pracoval a dohlížel na výstavbu továrny v Bristolu. Najímal zaměstnance a vytvářel distribuční síť po celé zemi. Daisy připadalo, že se od odhalení své minulosti určitým způsobem změnil. Jako by roztál, stal se ještě sebevědomějším a přitažlivějším.

Jakmile Simon Hunt zjistil, že schopný mládenec disponuje nevyčerpatelnou zásobou energie a neúnavně plní jeden úkol za druhým, dal mu na vědomí, že kdyby se mu u Bowmana znelíbilo, je kdykoliv vítán v jeho společnosti na výrobu lokomotiv. Nabídka ponoukla Thomase k tomu, aby Matthewovi věnoval větší podíl akcií továrny na mýdlo.

„Až oslavím třicítku, budu milionářem,” sdělil mládenec suše své snoubence. „Ale jen za předpokladu, že mě dřív nezabásnou.”

Daisy překvapilo a zároveň ji dojalo, že se všichni členové rodiny postavili na Matthewovu stranu. Dokonce i Mercedes ho vášnivě obhajovala, což otec s dcerou absolutně nechápali. Thomas Bowman, který kdysi neznal slitování, mu velkoryse odpustil, že ho oklamal. Vlastně se zdálo, že si jej Bowmanovi považují o hodně víc než předtím a de facto ho pokládají za syna.

„Představ si, že by se Matthew přiznal k chladnokrevné vraždě,” prohodila Lillian ironicky k Daisy. „Vůbec bych se nedivila, kdyby táta ihned poté prohodil něco v tom smyslu jako: ,Inu, ten kluk k tomu musel mít zatraceně dobrý důvod.”’

Daisy zjistila, že čas ubíhá rychleji, když má plné ruce práce. Proto se v Bristolu pustila do shánění vhodného bydlení. Rozhodla se pro velký dům se sedlovou střechou stojící na pobřeží, který patřil staviteli lodí a jeho rodině. V

doprovodu matky a sestry, které se vyžívaly v nakupování, pořídila pohodlný nábytek a barevné látky na závěsy. Pochopitelně nezapomněla na knihovničky a čtecí stolky, které umístila, kam se dalo.

Matthew za Daisy přijížděl, kdykoliv pro sebe ukořistil pár volných dní. Teď když padly všechny zábrany, obavy i tajemství, si spolu dlouze povídali, anebo se do pozdních hodin procházeli ospalou krajinou. Nacházeli nesmírné potěšení ve společnosti toho druhého. V noci Matthew snoubenku potají navštěvoval a bez zábran se s ní miloval, naplňoval její tělo slastí a srdce radostí.

Konečně se ozvali Matthewovi právníci. Sdělili svému klientovi, že porota tří bostonských soudců po prostudování spisu zprostila obžalovaného viny a případ odložila. Proti tomuto výroku nebylo odvolání, takže Waringova rodina už nemohla Swiftovi činit další potíže.

Matthew přijal tyto zprávy nadmíru klidně, a jakmile mu všichni poblahopřáli, poděkoval Bowmanovým a Westcliffovi za podporu. Sebevládu ztratil až poté, co s Daisy osaměli. Úleva byla příliš velká, aby ji dokázal přejít bez mrknutí oka. Dívka se ho pokoušela upokojit tím nejintimnějším způsobem a bylo z toho vášnivé milování, na nějž oba do smrti nezapomenou.

Konečně nastal jejich svatební den.

Obřad, konající se v kapli ve Stony Cross Parku, všem připadal nesnesitelně dlouhý, neboť starý vikář se snažil ohromit zástup vlivných a bohatých hostů, kteří se do jeho farnosti sjeli z Londýna i z New Yorku. Bohoslužba sestávala z nekonečného kázání, bezpočtu žalmů, třikrát se předčítalo z Písma.

Daisy trpělivě přešlapovala v těžké saténové róbě barvy šampaňského. Skrz závoj z husté španělské krajky pošité perličkami téměř nic neviděla. Oddavky se proměnily ve zkoušku vytrvalosti. Snažila se tvářit nezúčastněně, avšak oči se jí ustavičně stáčely k vysokému, pohlednému ženichovi v uhlově černém kabátci a bílé naškrobené vázance. Srdce jí pokaždé poskočilo radostí.

Jakmile složili manželský slib, políbil ji Matthew přede všemi vášnivě na ústa, ačkoliv ho Mercedes předem varovala, že mezi lidmi z lepší společnosti se tenhle barbarský zvyk nepěstuje. Pravda, někteří přítomní zalapali zděšením po dechu, ozýval se potutelný smích.

Daisy se zadívala do třpytících se očí svého muže. „Vyvolal jste pěkný skandál, pane Swifte,” špitla a ušklíbla se.

„To nic není,” odvětil tiše, tvář měl zjihlou láskou. „Moje nejhorší stránka se projeví až v noci.”

Poté se hosté vydali do sídla. Daisy přijala blahopřání snad od tisícovky lidí. Culila se, až ji bolely tváře. Ztěžka si povzdechla. Teď přijde hostina, na níž by se nasytila polovina obyvatel Anglie, následují nekonečné přípitky a loučení. A přitom jediné, co si přeje, je zůstat s ženichem o samotě.

„Hlavně si nestěžuj,” ozval se za ní sestřin pobavený hlas. „Jedna z nás musela mít pořádnou svatbu. Zkrátka jsi to odnesla ty.”

Daisy se otočila a spatřila nejenom Lillian, ale také Annabelle a Evii. „Já si nestěžuji,” namítla. „Jenom mě napadlo, oč by bylo všechno snazší, kdybychom uprchli do Gretna Greenu.”

„Kam se poděla tvoje fantazie, drahá? Svatbu na zapřenou jsem už měla já a Evie.”

„Nádherný obřad,” libovala si Annabelle.

„Jenže nekonečně dlouhý,” namítla Daisy. „Měla jsem pocit, že tam stojím a mluvím celé hodiny.”

„Taky že jo,” ujistila ji Evie. „Pojď s námi - čekanky mají poradu.”

„Teď?” podivila se nevěsta. Těkala pohledem z jedné přítelkyně na druhou.

„Nejde to. Čekají na nás u stolu.”

„Tak ať si čekají!” prohodila vesele Lillian. Popadla sestru za paži a nasměrovala ji k hlavní hale.

Cestou čtveřice mladých žen potkala lorda St. Vincenta, jenž kráčel opačným směrem. Byl přímo ztělesněnou elegancí a v obleku mu to náramně slušelo. Zamilovaně se usmál na svoji manželku.

„Zdá se, že jsi na útěku,” poznamenal.

„Mizíme všechny,” oznámila mu Evie.

Sebastian ji objal kolem pasu, sklonil se k ní a spiklenecky zašeptal: „A kam máte namířeno?”

Evie se krátce zamyslela. „Někam, kde můžeme Daisy přepudrovat nos.”

Vikomt se podezíravě zadíval na nevěstu. „Všechny tři? Není to trochu moc na jeden mrňavý, roztomilý pršáček?”

„Budeme pryč jenom pár minut, drahý. Nemohl bys nás omluvit?”

St. Vincent se chápavě zasmál. „Nebojte se, vytáčky - to je moje,” ubezpečil je. Dříve než svoji ženu propustil, políbil ji na čelo. Nakrátko spočinul svou graciézní dlaní na manželčině bříšku. Letmého gesta si nikdo nevšiml.

Až na Daisy. Ihned pochopila, oč se jedná. Evie má svoje tajemství,

napadlo ji a zazubila se.

Kamarádky odvedly Daisy do oranžérie. Prostornými okny sem dopadalo podzimní slunce, ve vzduchu se vznášela vůně citrusů. Lillian sňala nevěstě z hlavy věneček z pomerančových květů a těžký závoj. Položila je na židli stojící opodál.

Na stolku ležel stříbrný podnos s vychlazeným šampaňským a čtyřmi vysokými křišťálovými sklenkami.

„Připravily jsme ti speciální přípitek, drahá,” prohlásila Lillian, zatímco Annabelle plnila číše a podávala je svým družkám. „Na tvůj úspěch. A poněvadž jsi musela čekat déle než my ostatní, zasloužila by sis jistě celou

láhev,” zakřenila se. „Přesto se s námi podělíš.”

Daisy obemkla prsty křišťálovou stopku. „Měly bychom si připít na nás čtyři,” mínila. „Koneckonců před třemi roky to vypadalo, že všechny zůstaneme na ocet. Dokonce s námi nikdo nechtěl ani tančit. A podívejte, jak vše posléze dopadlo.”

„Jenom jsme se tu a tam za-zapomněly chovat jako d-dámy a občas si dovolily nějaký ten skandálek,” zubila se Evie.

„A také jsme uzavřely opravdové přátelství,” dodala Annabelle.

„Na přátelství!” zavelela Lillian, avšak z jejího hlasu čišelo dojetí.

Čtveřice křišťálových číší se v témže okamžiku střetla ve vzduchu a příjemně o sebe cinkla.