Lisa Kleypas

Čekanky 05. Vše pro lásku

Žily, byly čtyři mladé dámy, které v průběhu londýnské společenské sezony potupně proseděly na židli každý bál či večírek. Nakonec se spolu daly do řeči. Uvědomily si, že ačkoliv si navzájem konkurují, neboť se zajímají o stejnou skupinu pánů, víc získají jako přítelkyně než soupeřky. Kromě toho si stačily jedna druhou oblíbit.

Rozhodly se spojit síly a společně se pustit do hledání vhodných manželů. Začaly s tou nejstarší, Annabelle, a skončily u nejmladší Daisy.

Říkaly si čekanky a Annabelle z nich byla rozhodně nejkrásnější. Jenže neměla ani penny, což ji velice znevýhodňovalo. Třebaže většina svobodných pánů snila o manželce s půvabnou tvářičkou, posléze se obvykle spokojili s tučným věnem.

Ostýchavá Evie na první pohled upoutala zářivě rusou hřívou a spoustou pih. Vědělo se o ní, že jednoho dne jí spadne do klína ohromné dědictví po otci. Bohužel nemohla spoléhat na urozený původ. Její otec býval kdysi boxerem a vlastnil hráčské doupě, čímž hodně poškodil dobrou pověst své dcery. Takovou překážku nevinná mladá dáma hned tak nepřekoná. Ba co hůř! Evie navíc ošklivě koktala. Každý muž, který se s ní pokoušel navázat rozhovor, posléze připustil, že v průběhu kostrbaté konverzace nevýslovně trpěl.

Sestry Lillian a Daisy pocházely z New Yorku. Jejich otec nesmírně zbohatl výrobou a prodejem mýdla. V žilách jim nekolovala modrá krev, neovládaly etiketu, nikdo je nechtěl představit urozené společnosti. Tvrdohlavá Lillian se občas chovala panovačně, zato její sestra Daisy, věčný snílek, s politováním shledávala, že skutečný život není tak zajímavý jako romány, které dychtivě čte.

Čekanky si vzájemně pomohly proplout nástrahami londýnské společnosti. Utěšovaly se, podporovaly, čelily mnoha nebezpečím, smutku i radostem. Všem se podařilo najít hodného manžela a už se jim nikdo neposmíval. Avšak s každou novou společenskou sezonou se objevily nové čekanky. (Vždycky se najdou děvčata, která pánové ke své škodě okatě přehlížejí.)

Zrovna se blížily Vánoce, když do Anglie přijel Rafe Bowman, nejstarší bratr Lillian a Daisy. Tehdy nikdo netušil, že se život jedné londýnské čekanky záhy změní …

1

Londýn 1845

„Už je to jisté,” prohlásila spokojeně lady Westcliffová a odložila stranou dopis od svého bratra. „Rafe přijede přesně za čtrnáct dní. Loď, na které připluje, se jmenuje Vzdušný vír, což se podle mě s ohledem na bratříčkovy zásnuby docela hodí.”

Pohlédla na Annabelle a Evii, které se na podlaze salonu potýkaly s velkým kruhem z červeného sametu. Sešly se v Lilianině londýnském sídle, aby si dopřály odpolední čaj a trochu si popovídaly.

Přítelkyně se snažily vyrobit podložku pod vánoční stromek, přesněji řečeno napravit Lillianin neúspěšný pokus a zachránit tím látku před vyhozením. Evie na jedné straně párala kus ledabyle přišité brokátové stuhy, zatímco Annabelle opatrně zastřihovala a špendlila původně křivý okraj.

Chyběla jen Lillianina mladší sestra Daisy, která žila se svým manželem v Bristolu. Annabelle z duše toužila ji vidět a zjistit, jak se jí vede. Naštěstí budou brzy Vánoce a všechny se sejdou v Hampshiru.

„Co myslíš, bude mít tvůj bratr velké potíže přesvědčit Natálii, aby si ho vzala?” vyzvídala Annabelle a hned nato se zamračila, neboť na látce spatřila velkou tmavou skvrnu.

„Ale vůbec ne!” odvětila pohotově Lillian. „Je hezký, šarmantní a velmi bohatý. Co by proti němu mohla Natálie mít? Tedy opomineme-li skutečnost, že je Američan.”

„Nuže… Daisy říkala, že je to pěkný darebák, a některé ženy nemají…”

„Nesmysl!” zvolala dotčeně Lillian. „Rafe žádný darebák není! Ano, zoral už několik políček, ale který zdravý chlap ne?”

Annabelle ji pochybovačně pozorovala. Ačkoliv většina lidí považovala Lillianinu mladší sestru za romantického snílka, její postřehy bývaly věcné a výstižné. Jestliže prohlásila, že je její bratr darebák, určitě k tomu měla pádný důvod.

„Pije? Holduje hazardním hrám?” zeptala se na rovinu Annabelle. Lillian ostražitě nakrčila čelo. „Občas.”

„Chová se hrubě a nevhodně?”

„Je Bowman. My to jinak neumíme.”

„Prohání ženské?”

„Samozřejmě.”

„Byl vůbec někdy nějaké věrný? Zamiloval se?” Lillian se zakabonila. „O tom mi není nic známo.”

Annabelle povytáhla obočí a pohlédla na Evii. „Co si o tom myslíš ty?”

„Je to darebák,” zazněla stručná odpověď.

„Tak dobrá,” broukla Lillian. „Tak je darebák. Ale to neznamená, že by se nemohl Natálii dvořit. Některé ženy takoví muži přitahují. Jenom se podívej na Evii.”

Evie se dál trpělivě zabývala brokátovou stuhou. Rty jí zvlnil potutelný úsměv. „Všechny darebáky ráda nenemám,” prohlásila, aniž odtrhla zrak od práce. „Jenom jednoho.”

Evii, nejjemnější a nejplašší ze všech čekanek, se podařilo získat srdce neblaze proslulého zhýralce lorda St. Vincenta, který darebákem rozhodně byl. Evie, mimořádná kráska s velkýma modrýma očima a rusými vlasy, byla nepředstavitelně ostýchavá. Kromě toho zadrhávala v řeči. Avšak vyzařovaly z ní klidná síla a noblesa, díky nimž svému manželovi dočista zamotala hlavu.

„A ten tvůj bývalý darebák tě očividně zbožňuje,” prohlásila Annabelle. Na okamžik se odmlčela, aniž spustila rusovlásku z očí. „Udělala mu zpráva o děťátku radost?”

„Ach ano, je…” Evie se odmlčela a věnovala přítelkyni užaslý pohled. „Jak to víš?”

Annabelle se zakřenila. „Všimla jsem si, že tvoje nové róby mají vpředu a vzadu sklady, což se dá vysvětlit jedině tím, že začneš přibývat na váze. Šaty tě okamžitě prozradily, má drahá.”

„Ty čekáš malé?” vypískla nadšením Lillian. Vyskočila z pohovky, padla na kolena vedle kamarádky a vroucně ji objala. „Tomu říkám novina! Jak se cítíš? Už tě trápí nevolnosti?”

„Zle se mi udělalo pouze ve chvíli, kdy jsem uviděla, cos provedla s podložkou pod vánoční stromek,” smála se tázaná nevázanosti své přítelkyně. Člověk často zapomínal, že má před sebou hraběnku. Lillian na bujarosti neubralo ani vysoké společenské postavení.

„Ach! Neměla bys sedět na podlaze!” zhrozila se. „Ukaž, dej mi ty nůžky! Já tu zatracenou věc odpářu sama.”

„Ne!” odvětily dvojhlasně Annabelle a Evie.

„Lillian, drahá,” pokračovala energicky Annabelle, „ty se k téhle podložce ani nepřiblížíš. To, co dokážeš s jehlou a nití, by se mělo považovat za trestný čin.”

„Snažila jsem se,” bránila se hraběnka. Čtverácky se zazubila a posadila se na paty. „Myslela jsem to dobře a zpočátku se mi dařilo. Jenže pak mě začaly ty drobné stehy unavovat, tak jsem to kapku urychlila. Ale podložku pod stromek mít musíme. A velikou, aby měl kam kapat rozehřátý vosk, až zapálíme svíčky.”

„Mohla bys mi prozradit, od čeho je tahle skvrna?” Annabelle ukázala na tmavý flek na sametu. Lillian se ospale zakřenila. „Myslela jsem, že se to vzadu schová. Převrhla se mi sklenice s vínem.”

„Ty při šití popíjíš?” zhrozila se Annabelle. Napadlo ji, že tím se všechno vysvětluje.

„Doufala jsem, že se tak lépe uvolním. Práce s jehlou mě děsně znervózňuje.” Annabelle se na ni tázavě usmála. „Proč?”

„Připomíná mi chvíle, kdy jsem vyšívala a stála nade mnou matka. Kdykoliv jsem popletla vzor, klepla mě pravítkem přes prsty.” Mladá žena se zazubila, avšak její oči zůstaly smutné. „Byla jsem příšerné dítě.”

„Bylas báječné dítě, o tom nepochybuji,” ujistila ji vlídně Annabelle. Považovala za zázrak, že s ohledem na protivnou a upjatou matku vyrostly ze sester Bowmanových tak příjemné ženy. Jejich rodiče, Thomas a Mercedes, jsou nesmírně nároční, kritičtí a zároveň bezcitní, což je hrozná kombinace.

Před třemi roky Bowmanovi přivezli své dvě dcery do Londýna poté, co zjistili, že ani obrovské bohatství nepřiměje pány z vyšších newyorských kruhů, aby se o ně ucházeli.

Thomas Bowman se díky tvrdé práci, troše štěstí a ostrým loktům stal majitelem největší a nejrychleji se rozvíjející továrny na mýdlo na světě. Cena mýdla klesla natolik, že náhle bylo dostupné všem, a manufaktury v New Yorku a Bristolu stěží pokrývaly poptávku.

Ovšem ani dostatek peněz nikomu nezaručil, že si najde svoje místo mezi newyorskou smetánkou. O neurozené dědičky nikdo nestál, protože i potenciální ženiši si chtěli sňatkem především polepšit a na pomyslném společenském žebříčku postoupit o stupeň výš. Z toho důvodu se pro americké vdavekchtivé zbohatlíky stal Londýn pravým rájem, neboť město se zchudlými aristokraty jenom hemžilo.

Bowmanovým se splnil sen víc než bohatě, protože se jim podařilo Lillian provdat za Marka, váženého hraběte z Westcliffu. Zpočátku tomu nikdo nechtěl uvěřit. Že by si odměřený a mocný šlechtic vzal paličatou a hubatou dívku, jako je Lillian? Avšak Westcliff správně rozpoznal pod drsnou slupkou křehké jádro a vášnivě milující srdce, jež citově strádající dívka horko těžko skrývala.

„Byla jsem uličnice,” přiznala Lillian na rovinu, „a Rafe jakbysmet. Naši druzí dva bratři, Ransom a Rhys, jsou na tom o chloupek lip. Někdy se mých lotrovin účastnila i Daisy, ale ta se po většinu času spíše oddávala snění a ležela v těch svých knihách.”

„Lillian,” Annabelle pečlivě smotávala stuhu, „proč tvůj bratr souhlasil, že se setká s lady Natálií a Blandfordovými? Doopravdy se míní oženit? Potřebuje peníze, anebo jenom chce potěšit otce?”

„Nejsem si jistá,” přiznala Lillian. „Nemyslím, že jde o finance. Rafe spekuloval na burze a vydělal spoustu peněz. Myslím, že už ho přestává bavit být s otcem věčně na kordy. Anebo…” Zaváhala a přes obličej jí přelétl stín.

„Anebo?” připomněla jí tiše Evie.

„Nuže, Rafe se chová jako bezstarostný kluk, ale ve skutečnosti nebyl nikdy šťastný. Naši se k němu chovali hnusně. Vlastně k nám všem. Nikdy jsme si nesměli hrát s dětmi, které podle nich neměly patřičnou úroveň. Dvojčata si vystačila mezi sebou, já měla Daisy, ale Rafe byl vždycky sám. Otec z něho chtěl vychovat vážného a důstojného chlapce, proto ho držel dál od ostatních dětí. Rafe nikdy neudělal nic, co otec považoval za rozpustilé.”

„Takže se nakonec vzbouřil,” usoudila Annabelle.

Lillian se krátce ušklíbla. „Ach ano.” Vzápětí ji veselí opustilo. „Ted mě napadá… Co se stane, když má mladý muž zčistajasna plné zuby serióznosti i rozmarného veselí? Co jiného mu zbývá?”

„To zřejmě brzy zjistíme.”

„Chci, aby byl šťastný,” přiznala Lillian. „Aby našel někoho, o koho by se mohl starat.”

Evie zamyšleně pohlédla na kamarádky. „Už jste se s lady Natálií ně-někdy setkaly? Víte o ní něco?”

„Já tedy ne,” přiznala Lillian, „ale má vynikající pověst. Do společnosti byla uvedena teprve minulý rok a vzbudila značný zájem. Slyšela jsem, že je rozkošná a náramně dobře vychovaná.” Odmlčela se a protáhla obličej. „Bratříček ji vyděsí k smrti. Jen Bůh ví, proč Blandfordovi s tímhle manželstvím souhlasili. Zřejmě potřebují peníze. Otec zaplatí cokoliv, jen když do naší rodiny napumpuje víc modré krve.”

„Kéž bychom si mohly promluvit s ně-někým, kdo ji zná,” dumala Evie. „Třeba by mohl tvému bratrovi poradit, jak na ni. Co má ráda, a ta-tak.”

„Natálie má společnici,” vzpomněla si Lillian. „Chudou sestřenici jménem Hannah. Příjmení si nepamatuji. Co kdybychom ji pozvaly na čaj?”

„Podle mě je to výborný nápad!” zvolala Annabelle. „Jestli nám na svou chráněnku něco prozradí, Rafeovi by to mohlo velice pomoct.”

„Ano, musíš tam jít,” prohlásil rozhodně lord Blandford.

Hannah před ním přešlapovala v salonu rodinného sídla v Mayfairu. Obývali jeden z menších domů, avšak na dobré adrese.

Mayfair se stal bydlištěm mnoha vážených aristokratických rodin, avšak v posledním desetiletí došlo v oblíbené oblasti k oživení stavebního ruchu a k půvabným náměstíčkům a širokým ulicím přibyly přemrštěně velké budovy postavené v gotickém stylu, do nichž se stěhovali bohatí průmyslníci.

„Udělej, co je v tvých silách,” pokračoval Blandford, „abys mé dceři a panu Bowmanovi napomohla vytvořit láskyplný vztah.”

Hannah na strýce užasle zírala. O lordu Blandfordovi bylo známo, že je mužem soudným a uvážlivým. Proto nemohla uvěřit, že chce Natálii, své jediné dítě, provdat za neotesaného syna amerického podnikatele. Natálie je krásná, jemná a na svých dvacet let náramně moudrá. Může mít každého muže, na kterého ukáže.

„Strýčku,” spustila opatrně, „nikdy by mě nenapadlo zpochybňovat vaše rozhodnutí, ale…”

„Ale zajímá tě, jestli jsem se náhodou nepomátl na rozumu, že?” Uchechtl se a přikývl. Ukázal na křesla přistavená ke krbu. „Posad se, má drahá.”

Málokdy spolu hovořili v soukromí, avšak dnes lady Blandfordová odjela spolu s Natálií navštívit nemocnou příbuznou. Hannah zůstala v Londýně, aby své sestřenici připravila šaty a osobní potřeby, které si vezme s sebou do Hampshiru, kde stráví nadcházející svátky.

Dívka se podívala do rozvážné a laskavé tváře muže, který k ní byl tak velkorysý, a otázala se: „Smím s vámi hovořit na rovinu, strýčku?”

Oči se mu zatřpytily. „Vždyť to ani jinak neumíš, Hannah.”

„Dobrá. Nuže… Pozvání od lady Westcliffové jsem vám ukázala z pouhé zdvořilosti. Nemám v úmyslu je přijmout.”

„Proč ne?”

„Protože mě k sobě zve jenom z toho důvodu, aby ze mě páčila informace o Natálii a ohromila mě údajnými ctnostmi pana Bowmana. Kromě toho je nad slunce jasnější, že bratr lady Westcliffové není pro Natálii dost dobrý!”

„Zdá se, že už jsi ho odsoudila,” konstatoval mírně muž. „Proč jsi na Američany tak přísná?”

„Nevadí mi, že je Američan,” bránila se dívka. „Za to přece vůbec nemůže. Jenže přichází z úplně jiného světa. Z jiné kultury. Má zcela odlišný žebříček hodnot. A bůhvíjaké chutě. Natálie si s ním nebude rozumět a nikdy nepozná opravdové štěstí.”

„Bůhvíjaké chutě?” Blandford tázavě povytáhl obočí.

„Ano. Hovořím o moci a penězích. V New Yorku má možná nějaké postavení, ale tady je nula. A na to není Natálie zvyklá. Naprosto se jeden k druhému nehodí.”

„Máš samozřejmě pravdu,” připustil Blandford, čímž ji překvapil. Pohodlně se uvelebil v křesle a propletl si prsty. „V některých ohledech budou nesourodý pár, ale možná se jim podaří zachránit příští generace téhle rodiny. Má drahá, mám tě rád jako svou druhou dceru, proto k tobě budu zcela upřímný. Nemám syna, který by po mně zdědil titul. Avšak je mou povinností postarat se o Natálii a svou choť, a já odmítám spoléhat na spornou velkorysost příštího lorda Blandforda. Chci je zabezpečit. Ke své hluboké lítosti jsem zjistil, že moje prostředky jsou velmi omezené.”

„Přece známe urozené Angličany, kteří by se s Natálií milerádi oženili. Co například lord Travers? Vaše dcera pro něho má slabost a on jistě vlastní hojné prostředky…”

„Přijatelné prostředky,” opravil ji tiše strýc. „Nikoliv hojné. V porovnání s Bowmanem je chuďas. A to nemluvím o tom, co ten člověk zdědí po svém otci.”

Hannah nevěřila svým uším. Znala lorda Blandforda dlouhé roky. Věděla, že nikdy po majetku nebažil. Příslušníci aristokracie považovali hovory o financích za nepřípustné a hluboko pod svou úroveň. Z toho důvodu jimi okázale pohrdali. Proč má strýc najednou takovou starost o peníze?

Blandford si všiml jejího výrazu a nerudně se ušklíbl. „Ach dítě… Jak bych ti to jenom vysvětlil? Svět se na můj vkus příliš rychle mění. Všechno se dnes dělá jinak. Sotva si na něco zvyknu, už to neplatí. Povídá se, že nepotrvá dlouho a vlaky budou jezdit po celé Anglii. Všichni se budou mýt mýdlem, cpát se jídlem z plechovek a oblékat do šatů, které si koupí v obchodě. Rozdíl mezi obyčejnými lidmi a námi se citelně zúží.”

Hannah mu pozorně naslouchala. Uvědomila si, že uvízla někde v půli cesty mezi urozeným panstvem a lůzou, o níž strýc hovoří.

„Myslíte, že je to špatně, strýčku?”

„Ne tak docela,” připustil po dlouhém rozmýšlení. „Pouze mě mrzí, že modrá krev a ušlechtilý původ nebudou za chvíli nic znamenat. Budoucnost závisí na nás. Musíme si uvědomit, že patří takovým společenským šplhounům, jako je Bowman. A také lidem typu lorda Westcliffa, kteří jsou ochotni obětovat, co musejí, aby udrželi krok s dobou.”

Hrabě Westcliff, švagr Raphaela Bowmana, je nesporně majitelem nejušlechtilejšího rodokmenu v Anglii a krev má modřejší než královna. Mimoto se o něm ví, že je nesmírně pokrokový co se týče politiky i financí.

Prozíravé investice mu vynesly majlant, zejména ty, které vložil do výroby lokomotiv.

Povídalo se o něm, že se živě zajímá o obchod. A to prosím v době, kdy se většina urozených lidí spokojí se starými tradičními pořádky a získává skrovný výnos z pronájmu půdy.

„Takže vy si přejete vytvořit vztah jak k lordu Westcliffovi, tak k Bowmanovým,” poznamenala Hannah.

„Zajisté. Moje dcera se tím pádem ocitne ve zcela mimořádné pozici. Provdá se za bohatého Američana a zároveň získá nadmíru urozeného švagra. Jako paní Bowmanová sice bude sedět na vzdáleném konci stolu, ale bude to stůl hraběte Westcliffa, což není zrovna zanedbatelný detail.”

„Aha,” ucedila zamyšleně dívka.

„Ty s tím nesouhlasíš?”

Kdepak. Hannah rozhodně není přesvědčená, že její milovaná Natálie udělá bůhvíjaké štěstí s nevychovaným buranem, a to jenom kvůli tomu, aby se stala švagrovou lorda Westcliffa. Nicméně úsudek svého strýce nehodlala zpochybňovat. Alespoň ne nahlas.

„Spoléhám na vaši prozíravost, strýčku. Pouze doufám, že se výhody anebo nevýhody tohoto svazku brzy ukážou.”

Muž se tiše zasmál. „Ty jsi mi ale diplomat! Mám před sebou vskutku pozoruhodně bystrou mladou dámu. Možná chytřejší, než je zdrávo. Pro dívku bývá výhodnější, když má pohlednou tvářičku a prázdnou hlavinku jako moje dcera, než když je úplně obyčejná, zato mazaná.”

Hannah se neurazila, ačkoliv mohla k oběma připomínkám ledacos namítnout. Například že její sestřenice je všechno možné, jenom ne hloupá husička. Avšak dobře věděla, že to není inteligence, co k Natálii vábí houfy ctitelů.

Mimoto se nepovažovala za úplně obyčejnou. Měla hnědé vlasy, zelené oči, milý úsměv a slušnou postavu. Kdyby se mohla oblékat do módních šatů a přizdobit se šperky, mnozí by ji považovali za přitažlivou. Krása je v očích toho, kdo se dívá.

„Běž na čaj do Marsden Terrace,” nařídil jí s úsměvem lord Blandford. „Zasej semena romantiky. Tenhle svazek musí vyjít. Jak správně podotýká Bard: ,Svět musí být zalidněn.’” Významně se na dívku zahleděl. „Až se nám podaří Natálii provdat, jistě si najdeš vlastního ctitele. Mám takové podezření, že se ti líbí pan Clark.”

Hannah cítila, jak se jí do tváře vkrádá zrádný ruměnec. V uplynulém roce obstarávala drobné sekretářské práce pro Samuela Clarka, blízkého přítele a vzdáleného příbuzného Blandfordových. Pravdou je, že ke štíhlému pohlednému blonďákovi, který byl o něco málo starší než ona, chovala tajné sympatie. Nyní se ukázalo, že nejsou tak tajné, jak se domnívala. „Nechápu, o čem to mluvíte, strýčku.”

„Jsem si jistý, že to víš až moc dobře,” uchechtl se lord Blandford. „Ale na to je ještě čas. Nejprve zabezpečíme uspokojivou budoucnost pro Natálii, potom přijdeš na řadu ty.”

Hannah se usmála, ale svůj názor si nechala pro sebe. Věděla, že její představa „uspokojivé budoucnosti” pro Natálii se od té strýčkovy zásadně liší. Sestřenice si zaslouží manžela, který bude plný lásky, zodpovědnosti a hoden její důvěry.

Ale jestli je tím pravým Rafe Bowman, to se teprve uvidí.

2

„Nerad bych, aby to vyznělo nafoukaně,” poznamenal Rafe, „ale nemyslím si, že potřebuji radit, jak se mám dvořit dámě.”

Včera dorazil do Londýna a dnes se uvolil, že si dá čaj se svou sestrou Lillian a jejími přítelkyněmi. Lord Westcliff se omluvil, neboť musel navštívit továrnu na výrobu lokomotiv, jejímž byl spoluvlastníkem.

Rafe dlouho odolával pokušení odjet s ním. Je synem průmyslníka a kromě toho jej nesmírně zajímají nové stroje. Na druhou stranu ho Lillian požádala, aby s nimi zůstal, a on jí nikdy nedokázal nic odmítnout. Odjakživa ji obdivoval. Podle jeho názoru je tím nejlepším, co po sobě jeho rodiče na tomto světě zanechali.

„Slečna Appletonová ti radit nebude,” opáčila Lillian a zamilovaně mu pocuchala vlasy. „Pozvaly jsme ji na čaj, aby nám o Natálii něco řekla. Napadlo mě, že by ses chtěl o budoucí nevěstě dozvědět co nejvíc.”

„O budoucí nevěstě bych zatím nemluvil,” podotkl kysele Rafe. „I kdybych o ni stál, konečné rozhodnutí je na ní.”

„Právě proto teď musíš být zosobněný šarm, aby tě slečna Appletonová po návratu domů své sestřenici vřele doporučila.” Lillian se odmlčela a vrhla na bratra teatrální výhružný pohled. „Uděláš to?”

Rafe se na sestru zazubil. Na koleni houpal její osmiměsíční dcerku Merritt. Děťátko zdědilo po svých rodičích tmavé vlasy a hnědé oči. Natáhlo baculatou ručku a vší silou uškublo strýčkovi z vesty jeden z knoflíků, který se vzápětí pokusilo nacpat do buclatých úst. „Kdepak, miláčku.” Mladík vyprostil knoflík ze zatnuté pěstičky a Merritt začala na protest kvílet. „Je mi to líto,” prohlásil kajícně. „Taky bych řval, kdyby mi někdo vzal něco, co mě zajímá. Ale tímhle by ses mohla udusit, zlato, a tvoje máma by mě vystěhovala do Číny.”

„Pouze za předpokladu, že bys dřív nepadl do spárů Westcliffovi,” upřesnila Lillian a převzala plačící batole.

„Pojď ke mně, srdíčko. Maminka nedovolí, aby tě ošklivý strýček Rafe dál trápil.” Čtverácky se ušklíbla, nakrčila nos a dál chlácholila vřískající dceru.

Manželství a mateřství jí sluší, pomyslel si Rafe. Lillian byla odjakživa tvrdohlavá až běda, avšak nyní se uklidnila a nikdy předtím ji neviděl šťastnější. Za což je nutno poděkovat Westcliffovi. Ovšem jak toho ten rezervovaný a panovačný chlap docílil, zůstává záhadou. Člověk by si myslel, že se ti dva navzájem povraždí hned v průběhu prvního měsíce po svatbě.

Jakmile se dítě uklidnilo, matka je předala chůvě, aby je odnesla do dětského pokoje v patře. Zároveň do salonu vstoupily Annabelle a Evie.

Rafe zdvořile povstal a oběma se uklonil. Následoval představovací rituál.

O Annabelle Huntové, choti podnikatele v železniční dopravě Simona Hunta, se říkalo, že patří k nejkrásnějším ženám v Anglii. Těžko uvěřit, že by ji mohla nějaká dáma zastínit. Byla dokonalou představitelkou anglického půvabu. V obličeji s bezchybnou pletí vynikaly blankytně modré oči, tvář rámovaly vlasy barvy medu. Smyslnou postavou by hravě svedla světce k hříchu, avšak stačilo by, aby se na něho podmanivě usmála, a ihned by se přestal svým prohřeškem trápit.

Evie, lady St. Vincentova, tak přístupná nebyla. Lillian stačila bratra upozornit na její ostýchavost, která byla často mylně považována za odměřenost. Každého na ní na první pohled upoutala smetanová pleť posetá nazlátlými pihami a bohatá rudě zářící hříva. V modrých očích se zračily opatrnost, vlídnost i zranitelnost.

Všechny tyto vlastnosti Rafea dojímaly.

„Drahý pane Bowmane,” smála se Annabelle, „vás bych poznala i bez představení. Jste si s Lillian podobní. Copak jsou všichni Bowmanové vysocí a tmavovlasí?”

„Až na Daisy,” odvětil mladý muž. „Obávám se, že my čtyři, co jsme přišli na svět dřív než ona, jsme si nabrali tolik centimetrů, že na ni už moc nezbylo.”

„O co je Daisy menší na výšku, o to je větší osobnost,” prohlásila Lillian.

Rafe se rozchechtal. „Pravda. Chci toho našeho malého skřítka vidět a na vlastní uši slyšet, že se za Matthewa Swifta provdala dobrovolně, a ne kvůli otcovu naléhání.”

„Daisy pana Swifta u-upřímně miluje,” hlesla Evie.

Mladík se na ni povzbudivě usmál. Sestra ho varovala, že rusovláska zadrhává v řeči, proto byl na tuto situaci připraven. „To rád slyším,” pravil přívětivě. „Vždycky jsem Swifta považoval za slušného člověka.”

„Nikdy ti nevadilo, že ho otec de facto povýšil na syna?” otázala se kysele Lillian. Klesla na židli a naznačila ostatním, aby se také posadili.

„Právě naopak,” přiznal Rafe. „Byl jsem rád, že ode mě odvrátil otcovu pozornost. Už jsem totiž měl starouška plné zuby. Jediný důvod, proč nyní nekladu odpor, je ten, že se chci podílet na rozšiřování našeho podniku a budování evropských poboček, a přihřát si tu svou polívčičku.”

Annabelle se otevřeností obou sourozenců příjemně bavila. „Koukám, že dnes si servítky nebereme,” podotkla. Rafe se ušklíbl. „Vsadím se, že o Bowmanových dávno všechno víte, takže se neobtěžujme s diskrétností a věnujme se předmětu našeho zájmu.”

„Myslíš tím zdejší dámy?” zeptala se Lillian.

„Zajisté. Vyprávěj mi o nich.”

„Jsou úplně jiné než ty v New Yorku,” varovala ho sestra. „Zejména ty mladší. Až budeš představován dívce ze spořádané anglické rodiny, všimni si, že způsobně klopí zrak k zemi a nebrebentí ani se nechichotá, jak mají ve zvyku Američanky. Anglická děvčata jsou mnohem nevinnější a nebývají zvyklá na společnost mužů, takže ať tě ani nenapadne před nimi žvanit o obchodování nebo politice.”

„O čem tedy mohu mluvit?” vyzvídal s obavami v hlase Rafe.

„O hudbě, umění a koních,” odvětila Annabelle. „Nezapomínejte, že anglická děvčata málokdy vysloví svůj názor, zato zhusta papouškují domněnky svých rodičů.”

„Ale po s-svatbě,” dodala Evie, „jsou daleko přístupnější a ukážou, co se v nich doopravdy skrývá.” Mladík se na ni vyděšeně podíval. „Nedalo by se to zjistit dřív?”

„Tě-těžko,” připustila pochmurně Evie a Rafeovi začalo cukat v koutcích. Jenže pak mu došlo, že dívka nežertuje.

V tu chvíli pochopil, proč se Lillian a její přítelkyně snaží zjistit něco o povaze lady Natálie. Iniciativa tedy nepochází od budoucí snoubenky.

Mladý muž se podíval z jedné ženy na druhou a pak ze sebe vysoukal: „Oceňuji vaši pomoc, dámy. Zdá se, že ji budu potřebovat víc, než jsem si myslel.”

„Nejvíc ti pomůže slečna Appletonová,” prohlásila Lillian. „Alespoň doufám.” Opatrně poodhrnula záclonu v okně vedoucím na ulici. „A pokud se nemýlím, pak právě přijela.”

Nato pospíchala do vstupní haly, aby návštěvnici náležitě přivítala. Rafe se ledabyle opíral o židli a přemítal o tom, jak je hezké, že se slečna Appletonová obtěžovala. Ještě vykoumat, jak z báby vymámit patřičné informace, a pak ji poslat šupem pryč.

Lhostejně sledoval osobu v nevýrazně modrých šatech, jaké nosí výše postavené služky, která váhavě vstoupila do salonu.

Nejprve zabloudil očima k vosímu pasu, pak k něžným oblinám ňader, a teprve poté pohlédl příchozí do tváře. Vzápětí se ho zmocnil údiv, neboť obličej patřil mladé dívce zhruba ve věku jeho sestry Daisy. Z jejího výrazu

se dalo vyčíst, že má ze setkání stejnou radost jako on, avšak mile vykrojená ústa dávala tušit, že dotyčná má smysl pro humor. Dále se mu líbily drobný nos a brada.

Mladá žena nepůsobila přísně a upjatě, naopak z ní sálala přívětivost okořeněná špetkou nedbalosti. Působila dojmem, že si lesklé hnědé vlasy sepnula ve spěchu. Rukavičky si sundala tím způsobem, že elegantně popotáhla za špičku každého prstu. Poté upřela na Rafea oči barvy oceánu.

Mladík v tu chvíli vůbec nepochyboval o tom, že se slečně Appletonové nelíbí a podvědomě mu nedůvěřuje. A dobře dělá, pomyslel si s náznakem pobavení. Je o něm známo, že jakmile dojde na ženy, jeho úmysly vůbec nejsou ušlechtilé.

Přistoupila k němu s klidem, jenž Rafea z nějakého důvodu popuzoval. Přiměla ho zatoužit… Vlastně sám nevěděl po čem, ale určitě by začal tím, že ji zvedne a hodí na nejbližší pohovku.

„Slečno Appletonová,” ozvala se Lillian, „dovolte, abych vám představila svého bratra, pana Bowmana.”

„Slečno Appletonová,” zamumlal mladík a podal dívce ruku.

Hannah zaváhala a bezděčně si špičkami prstů uhladila sukni na bocích.

„Tohle se tady nedělá,” sykla nervózně Lillian.

„Velice se vám omlouvám.” Rafe svěsil pravici a zadíval se do hlubokých zelených očí. „V americké společnosti je potřásání rukou běžné.”

Slečna Appletonová se na něho pochybovačně podívala. „V Londýně postačí prostá úklona,” poznamenala melodickým hlasem a Rafe ucítil, jak se ho zmocňuje podivný žár. „Vdaná žena někdy nabízenou ruku přijme, avšak svobodná jen výjimečně. V našich podmínkách se toto gesto ujalo mezi dělným lidem. Kromě toho je velmi osobní. Zejména bez rukavic.” Upřeně na mladíka zírala a na rtech se jí objevil náznak úsměvu. „Ale proč to nezkusit? Osobně proti americkým zvykům nic nemám.” Nato k němu odvážně natáhla štíhlou ručku. „Jak si vedu?”

Horko se z mladíkových zad a krku rozšířilo až do ramen. Sevřel drobnou dlaň ve své široké ruce. Udivilo ho, že náhle cítí v břiše tisíce jehliček. Pojednou byl ve střehu. „Pevný stisk je obvykle považován…” Odmlčel se.

Dívčin dotek způsobil, že mu slova uvázla v hrdle.

„Takhle?” Hannah zesílila tlak prstů. Podívala se Rafeovi zpříma do očí a tváře jí zrůžověly.

„Ano.” Mladý muž byl dočista omámený. Nechápal, co se to s ním děje. Stisk malé sebevědomé ruky na něho zapůsobil daleko víc než laskání zkušené milenky.

Ihned dívku pustil, sklopil zrak a pokusil se zkrotit zrychlený dech.

Lillian a Annabelle si vyměnily nechápavé pohledy. Rozpačité ticho narůstalo.

„Nuže,” zašveholila vesele hostitelka, když služebnictvo konečně přineslo čaj, „co kdybychom se lépe seznámili? Smím vám nalít?”

Annabelle se usadila na pohovku vedle Lillian, zatímco Rafe a slečna Appletonová se uvelebili na židlích na opačné straně nízkého stolku. Po několik následujících minut se společnost věnovala rituálům spojeným s odpolední svačinou.

Zdálo se, že Rafe nedokáže spustit zrak ze slečny Appletonové, která se držela dokonale zpříma a způsobně usrkávala čaj. Nejradši by jí vytahal z účesu všechny vlásenky a omotal si hedvábné kadeře kolem prstů. Je tak ukázněná, a tak dobře vychovaná. Dřepí tu na židli se sukněmi cudně uhlazenými kolem boků.

A bezděčně v něm probouzí to nejhorší, co skrývá hluboko v nitru.

Hannah se nikdy dřív neocitla ve větších rozpacích. Muže, který vedle ní seděl, považovala za zvíře. Zíral na ni dravčím pohledem. Navíc svým chováním potvrzoval to, co o amerických mužích slyšela. Čišela z něho ryzí mužnost, což považovala za nechutné. Když se podívala, jak se nenucené rozvaluje na židli, nejradši by ho kopla.

Popuzoval ji jeho newyorský přízvuk. V zájmu spravedlnosti však musela přiznat, že má sytý a příjemný hlas. A mimořádné oči. Velmi tmavé a hoří v nich nezkrotný plamen.

Opálená pleť prozrazuje, že tráví hodně času venku, na hladce oholené bradě neúprosně vyráží tmavé strniště. Je vskutku mužný až běda. V žádném ohledu se pro Natálii nehodí. Neuměla si ho představit v pracovně, salonu či jiném civilizovaném prostředí.

Obracel se na ni s bezprostředností, která ji zarážela. „Povězte mi, slečno Appletonová… Co taková společnice vlastně dělá? A dostáváte za to plat?”

Jak se opovažuje ptát na takové věci?! Hannah potlačila příval nevole a odvětila: „Je to placená pozice, ovšem nedostávám mzdu, ale spíše rentu.”

Nachýlil hlavu stranou, aniž z ní spustil zrak. „Jaký je v tom rozdíl?”

„Kdybych pobírala plat, byla by ze mě služka.”

„Aha. Čím jste si tedy svou rentu zasloužila?”

Jeho zvídavost jí lezla na nervy. „Dělám dámám společnost a povídám si s nimi. Někdy vystupuji v roli gardedámy lady Natálie. Také trošku šiju a starám se o pohodlí své paní. Nosím jí čaj a vyřizuji drobné pochůzky.”

V temných očích se objevil posměch. „Ale služka nejste.”

Hannah ho zpražila mrazivým pohledem. „Ne.” Rozhodla se, že mu oplatí toutéž mincí. „A co přesně dělá finanční spekulant?”

„Hledám výhodné investice. Také sleduji lidi, kteří vkládají peníze do beznadějných podniků. Počkám, až se začnou dusit ve vlastní šťávě, potom ze situace vytěžím, co se dá, a sbohem.”

„Jak se vám v noci spí?” otázala se ohromeně. Bowman se široce zazubil. „Výtečně. Díky za optání.”

„Nechtěla jsem…”

„Já vím, co jste tím naznačovala, slečno Appletonová. Odpočívám v klidu, neboť mě blaží vědomí, že jsem prokázal svým obětem službu.”

„Jakou?”

„Uštědřil jsem jim cennou lekci.”

Dříve než mu Hannah stačila odpovědět, vložila se do hovoru Annabelle: „Proboha, hlavně nesmíme připustit, aby se konverzace zvrhla v probírání obchodních záležitostí. Toho si vyposlechnu doma dost. Slečno Appletonová, slyšela jsem o lady Natálii samé pěkné věci. Jak dlouho jste její společnicí?”

„Tři roky,” odvětila pohotově Hannah. Byla o dva roky starší a stala se svědkem toho, jak její sestřenice rozkvetla do krásy. „Lady Natálie je okouzlující, přátelská a vlídná. Lidé si považují její noblesy a charakteru. Inteligentnější a rozkošnější dívku hned tak nenajdete.”

Bowman se tiše uchechtl. Znělo to pochybovačně. „Vzor všech ctností,” ucedil. „Podobné chvalozpěvy na mladé dámy jsem bohužel už slyšel, ale kdykoliv jsem se s nimi setkal, vždycky jsem objevil nějakou tu vadu na kráse.”

„Někteří lidé po vadách pátrají schválně, přestože žádné neexistují,” namítla Hannah.

„Každý máme své chyby, slečno Appletonová.”

Tahle provokace se už nedala snést. Ostře se na něho podívala a otázala se: „Jaké jsou ty vaše, pane Bowmane?”

„Je o mně známo, že jsem darebák,” odvětil vesele. „Když zjistím, že můžu získat nějakou výhodu oproti ostatním, neváhám jí využít. Nekoukám na to, co se hodí, a mám příšerný zlozvyk říkat, co si myslím. Jaké nedostatky máte vy?” Pobavil ho dívčin ohromený výraz i výmluvné mlčení. „Anebo jste shodou okolností stejně dokonalá jako lady Natálie?”

Ničím nezastíraná neomalenost vyrazila tázané dech. Jiné dámy by se posměch zaznívající v mužově hlase možná dotkl, avšak Hannah se nenechala zastrašit.

„Rafe,” prohlásila Lillian varovným tónem, „jsem si jistá, že se náš host nechce stát předmětem výslechu ještě dřív, než začne svačina.”

„Nic se nestalo, madam,” ohradila se poněkud škrobeně Hannah. „Všechno je v nejlepším pořádku.” Nato pohlédla zpříma na mladíka. „Jsem nesmírně tvrdohlavá,” sdělila mu. „To je asi moje nejhorší vada. Často jednám impulzivně. Navíc jsem děsně upovídaná a často se nechávám unést.” Záměrně se odmlčela, než dodala:

„Kromě toho nemám trpělivost s nestydatými lidmi.”

Nato se rozhostilo napjaté ticho. Pohledy dvou mladých lidí se zkřížily jako meče. Hannah nedokázala odvrátit zrak. Cítila, jak se jí orosily rozpálené dlaně. Věděla, že jí líčka rudě planou.

„Bravo!” pravil tiše Rafe. „Upřímně se vám omlouvám, slečno Appletonová. Nechtěl jsem působit nestydatě.” Přesto se mu to povedlo. Zkoušel ji. Záměrně ji popichoval, aby zjistil, jak na jeho narážky zareaguje. Pohrával si s ní jako kočka s myší. Hannah zírala do hlubiny jeho očí a cítila, jak jí po zádech přebíhá palčivý mráz.

„Rafe!” dolehl k ní hlas rozzlobené Lillian. „Jestli tohle má být ukázka tvého společenského chování, potom si s tebou musíme dát pořádnou práci, než ti dovolíme seznámit se s lady Natálií.”

„Lady Natálie je velmi bezelstná,” poznamenala Hannah. „Obávám se, že pokud se nebudete chovat jako opravdový gentleman, nic s ní nepořídíte, pane Bowmane.”

„Beru si vaši připomínku k srdci.” Pokorně se na ni podíval. „Umím se chovat lépe, než jak jsem právě předvedl.”

Hannah by mu nejradši vmetla do tváře, že o tom pochybuje, ale radši hněvivou odpověď moudře spolkla. Poté se rozhovor stočil zpátky k Natálii a Hannah odpovídala na běžné otázky: které květiny má její sestřenice nejraději, jaké jsou její oblíbené knihy a hudba, a čemu dává přednost a čemu ne. Na okamžik ji napadlo, že

poskytne panu Bowmanovi nepravdivé informace, aby se před její chráněnkou ocitl v nevýhodě. Jenže neuměla lhát. Kromě toho měla na paměti, oč ji požádal lord Blandford. Jestliže je přesvědčen, že je v zájmu jeho dcery přivdat se do Bowmanovy rodiny, pak Hannah nemá právo stát jí v cestě. Blandfordovi jsou k ní laskaví a nezaslouží si, aby jim házela klacky pod nohy.

Připadalo jí zvláštní, že se mladík na svou nastávající moc nevyptává. S povděkem přenechal volné pole působnosti ostatním ženám, popíjel čaj a chladně na Hannah zíral, jako by ji hodnotil.

Ze všech tří přítomných žen si Hannah nejvíc oblíbila Annabelle. Díky ní rozhovor probíhal v přátelském duchu a mimoto se vyznala v mnohých oblastech. Takhle nějak by mohla za několik let vypadat Natálie.

Kdyby nebylo znepokojivé přítomnosti pana Bowmana, Hannah by mrzelo, že se setkání chýlí ke konci. Za daných okolností však s povděkem přijala zprávu, že na ni čeká strýcův kočár, aby ji odvezl domů. Zmocnil se jí pocit, že další znepokojivé zkoumání z Rafeovy strany už nevydrží.

„Děkuji vám za příjemné odpoledne, paní hraběnko.” Zvedla se ze židle a uhladila si sukni. „Bylo mi potěšením se s vámi seznámit.”

Lillian se čtverácky zakřenila. Pojednou velice připomínala svého bratra. Až na to, že se tvářila mnohem přívětivěji. „Je od vás laskavé, že jste vůči nám projevila tolik tolerance, slečno Appletonová. Doufám, že jsme nebyli moc nevycválaní.”

„Vůbec ne,” odvětila Hannah. „Už teď se těším na setkání v Hampshiru.”

V průběhu několika dní Hannah odjede s Blandfordovými a Natálií na panství lorda Westcliffa, aby tam spolu s ostatními oslavila Vánoce. Po více než čtrnáct dní budou mít pan Bowman a Natálie možnost zkoumat, zda se k sobě hodí nebo ne.

„Ano, čekají nás velkolepé a báječné svátky!” zvolala Lillian a oči jí zajiskřily. „Hudba, hostiny, tanec a spousta zábavy. Lord Westcliff slíbil, že budeme mít ten nejvyšší vánoční stromek v zemi.”

Hannah se zazubila. Hraběnčino nadšení bylo nakažlivé. „Nikdy jsem žádný neviděla.”

„Že ne? Ach, je to nádhera, když na něm planou všechny svíčky. Vyrůstala jsem v New Yorku a tam jsou vánoční stromečky v módě. Původně se jedná o německou tradici, která se v Americe rychle rozšířila, v Anglii však není zcela běžná. Zatím.”

„Královská rodina už vánoční stromek nějakou dobu strojí,” dodala Annabelle. „Královna Charlotte vždycky nechávala jeden ozdobit ve Windsoru. Slyšela jsem, že princ Albert pokračuje v této tradici po vzoru svých německých předků.”

„Už se na stromeček moc těším,” radovala se Hannah. „I na to, že vás všechny zase uvidím.” Zdvořile se ženám uklonila. Pak se zarazila a rozpačitě pohlédla na pana Bowmana. Byl velmi vysoký a statný, takže málem ostražitě ucouvla, když k ní přikročil blíž. Pohlédla mu do sympatické, leč arogantní tváře a myslela pouze na to, jak je jí protivný. Přesto jí z jeho blízkosti kupodivu vyschlo v ústech. Nechápala, proč jí zběsile buší srdce a žaludek se svírá nervozitou.

Kývla mu hlavou na pozdrav.

Rafe se usmál a zuby mu bíle zářily v opáleném obličeji. „Předtím jste mi potřásla rukou,” připomněl a nabídl dívce pravici.

Taková smělost! Už se ho nechtěla dotýkat a on to věděl. Hruď se jí sevřela tak prudce, až se musela znovu nadechnout. Zároveň cítila, jak jí rty zvlnil kyselý úsměv. Ano, je to darebák. Natálie to brzy zjistí.

„Máte pravdu,“přisvědčila a přijala nabízenou ruku. Sotva se dotkli jeden druhého, dívka se zachvěla. Vnímala živočišnou sílu čišící z mužské dlaně, jež by hravě rozdrtila její křehké kosti, avšak Rafe se spokojil s něžným stiskem. Z jeho ruky sálal žár. Hannah se na něho nechápavě podívala a vyškubla se mu. Srdce jí zběsile tlouklo. Kéž by na ni přestal zírat! „Čeká na mě kočár,” hlesla rozpačitě.

„Doprovodím vás do haly,” nabídla se Lillian. „Zazvoním na komorníka, aby vám přinesl plášť a…” Vtom zaslechla dětský pláč a odmlčela se. „Proboha!”

Do salonu vstoupila chůva. V náruči nesla tmavovlasé batole zabalené do růžové přikrývky. „Omlouvám se, madam, ale nedokážu ji ukonejšit.”

„Moje dcera Merritt,” prohodila Lillian k Hannah a natáhla se pro děvčátko, aby je uchlácholila. „Miláčku můj, ty dneska zlobíš. Kdybyste chvilku počkala, slečno Appletonová…”

„Neobtěžujte se, madam, zvládnu to sama,” usmála se dívka. „Jenom zůstaňte u své dcery.”

„Půjdu s vámi,” nabídl se pohotově Rafe. „To je od tebe hezké,” zazněla Lillianina vděčná odpověď dřív, než Hannah stihla něco namítnout.

Hannah cítila, jak se jí nervozitou sevřel žaludek, nicméně statečně opustila salon v doprovodu Rafea Bowmana. Dříve než stačil uchopit táhlo zvonku, zamumlala: „Směla bych s vámi chvilku soukromě mluvit?”

„Samozřejmě.” Vyzývavě se na ni podíval. Oči se mu ďábelsky třpytily. Čišelo z něho sebevědomí muže, který je zvyklý v ústraní jednat se ženami, které sotva zná. Jemně ji uchopil za loket a odvedl do stínu pod schodištěm.

„Pane Bowmane,” zašeptala naléhavě Hannah, „nemám právo vyjadřovat se k vašemu chování a nechci vás opravovat, ale… Ta záležitost s potřásáním rukou…”

Sklonil k ní hlavu. „Ano?”

„Za žádných okolností nesmíte podat ruku starší osobě anebo člověku s vyšším postavením, než je vaše. Zejména dámě ne. Ledaže by vám tito lidé sami ruku podali. Tento zvyk se tady nepěstuje. Vaše jednání mě dráždí a popuzuje, přesto si nepřeji, aby vámi začali zdejší lidé opovrhovat.”

S úžasem shledala, že ji Bowman pozorně poslouchá. Odpověděl jí zcela vážným tónem: „Jste velice ohleduplná, slečno Appletonová.”

Odvrátila se od něho a rozpačitě se rozhlédla kolem sebe. Zrychleně oddechovala. „Nejsem ohleduplná. Přece jsem vám řekla, že mě dráždíte a popuzujete. Vůbec jste se nepokusil být zdvořilý.”

„Máte pravdu,” přisvědčil mírně. „Ale věřte mi, že kdykoliv se pokouším být zdvořilý, bývám naopak ještě protivnější.”

Stáli velmi blízko u sebe. Dívce se vtírala do nosu vůně naškrobené košile, vlněného saka a také aroma vymydlené mužské pleti. Rafe na ni zíral téměř fascinovaně. Podobně si ji prohlížel i v salonu. Hannah znervózňovalo, že na ni tak civí.

Bezděčně se napřímila v ramenou. „Budu k vám upřímná, pane Bowmane. Nejsem přesvědčena o tom, že se k Natálii hodíte. Nejste si v ničem podobní. Nemáte vůbec nic společného. Myslím, že vaše manželství by byla katastrofa, a je mou povinností podělit se o svůj názor s lady Natálií. Vlastně učiním, co bude třeba, abych těmto zásnubám zabránila. Možná tomu nebudete věřit, ale je to pro vaše dobro stejně jako pro dobro mé sestřenky.” Zdálo se, že Bowmana její mínění ani varování nezajímají. „Co mám udělat, abyste na mě změnila názor?” „Nic. Já názor nezměním.”

„Potom je mou povinností vám ukázat, co se stane ženám, které mi stojí v cestě.”

Pohotově dívku objal. Zastihl ji dočista nepřipravenou. Dříve než si uvědomila, co se děje, jedna ze svalnatých paží ji přitiskla k nepoddajnému mužnému tělu. Druhá se uhnízdila na

jejím zátylku a něžně jí zaklonila hlavu. Vtom se na ni snesla nesmlouvavá ústa.

Hannah ztuhla. Pokusila se ucouvnout, ale mladík s jejím uskokem počítal a bystře si ji přidržel. Přimkl dívku blíž k sobě. Postaral se, aby si uvědomila, oč je vyšší a silnější. Hannah zalapala ohromením po dechu. Chtěla něco namítnout, avšak Rafe pohotově využil jejích pootevřených rtů.

Hannah sebou trhla a zvedla paže, aby ho od sebe odstrčila. Jeho ústa byla překvapivě měkká, sváděla ji a zkušeně si ji podmaňovala. Netušila, že polibek může být tak opojný. Ani ve snu by ji nenapadlo, že její tělo uvítá něco, co mysl zatvrzele odmítá.

Avšak Bowman ji přinutil přijmout náruživé a opojné splynutí rtů a podvolit se mu. Cítila, jak v jeho náruči ochabuje a poddává se mámení svých smyslů. Zrádné prsty se zabořily do mužových havraních kudrn příjemných na dotek jako hedvábí. Místo aby ho od sebe energicky odstrčila, přistihla se, že ho k sobě tiskne. Rty se jí chvěly a nestydatě se nabízely slastnému dobyvateli. V žilách jako by jí proudil tekutý oheň.

Rafe se od ní zvolna odtáhl a přivinul si její hlavu k hrudi. Hannah cítila, jak se pod jejím ouškem dme a zase klesá. Zaslechla čtverácký šepot: „Takhle se dvoříme dívkám v Americe. Popadneme je do náruče a líbáme. A když se jim to nelíbí, uděláme to znovu. Líbáme je vášnivěji a déle, dokud se nepodrobí. Ušetříme tím hodiny duchaplné konverzace.”

Ostře se na něho podívala a spatřila, jak se v jeho šibalských očích zrcadlí smích. Dotčeně se nadechla.

„Řeknu…”

„Vykládejte si, co chcete. Všechno popřu.”

Zamračeně svraštila obočí. „Vy jste horší než darebák. Jste sprosťák!“

„Když se vám to nelíbilo, měla jste mě políbit vy,” zamumlal.

„Nechtěla jsem…”

Umlčel ji svými ústy. Hannah se zajíkla a zabušila mu pěstí do hrudi. Rafe však na její běsnění nedbal. Zvedl ruku a schoval celou její pěst v dlani. Vášnivě dívku líbal. Zkoumal její ústa jazykem, pohrával si s ní a prováděl věci, o kterých Hannah neměla ani tušení. Ovšem víc než nemilosrdný útok ji překvapila radost, kterou při něm zakoušela. Všemi smysly mu vycházela vstříc. Chtěla, aby přestal, a zároveň si přála, aby tenhle polibek nikdy neskončil.

Na tváři cítila závany mužova horkého dechu, hrud se mu trhaně dmula. Pustil její ruku. Hannah se podlamovala kolena. Musela se o Rafea opřít a chytit ho za ramena, aby neupadla. Tlak jeho úst způsobil, že hluboce zakláněla hlavu. S tichým zasténáním se mu oddala. Prahla po něčem, co nedokázala pojmenovat. Po něčem, co by upokojilo její zrychlený tep. Zdálo se jí, že kdyby ho dokázala přimknout těsněji k sobě, polevilo by smyslné napětí, jež naplnilo každou část jejího těla.

Bowman se neochotně odtáhl a ukončil slastný okamžik škádlivým políbením na rty. Pobavení z jeho očí zmizelo a vystřídal je nebezpečný žár.

„Jak ti říkají křestním jménem?” Jeho šepot se proměnil v pouhé vydechnutí. „Pověz mi to nebo se tě znovu zmocním.”

„Hannah,” hlesla. Věděla, že víc už nevydrží.

Palcem ji pohladil po uzardělém líčku. „Od nynějška, milá Hannah, bez ohledu na to, co řekneš nebo uděláš, pohlédnu na tvá ústa a vzpomenu si, jak sladce chutnáš.” Rty mu zvlnil potutelný úsměv. „Ksakru!” dodal tiše. Opatrně povolil sevření a škubl táhlem zvonku, aby přivolal komornou. Když služka přinesla dívčin klobouk a plášť, pohotově se jich chopil. „Pojďte, slečno Appletonová.”

Hannah se nedokázala přimět, aby se na něho podívala. Věděla, že je v obličeji rudá jako pivoňka. Nikdy se nestyděla víc a nezakoušela větší zmatek. Vyčkávala v ohromeném tichu, až jí Rafe přehodí plášť přes ramena a zapne knoflík u krku.

„Než se znovu setkáme v Hampshiru, dávej na sebe pozor, zlato,” slyšela ho zašeptat. Špičkou prstu se dotkl její brady. „Vyděsil jsem tě?”

Pohlédla na něho vykulenýma očima a nepatrně přikývla. Hlas se jí trochu třásl. „Nerada vás zklamu, pane Bowmane, ale mě hned tak nevystrašíte.”

V tmavých očích se objevil náznak veselí. „Měl bych tě varovat, Hannah. Až se setkáme ve Stony Cross Parku, důsledně se vyhýbej jmelí. Kvůli nám oběma.”

Po odchodu půvabné slečny Appletonové zůstal Rafe stát ve vstupní hale. Po chvíli klesl na lavičku z dubového dřeva. Pln vzrušení i pobavení přemítal o tom, jak nad sebou právě ztratil kontrolu. Chtěl Hannah dát obyčejnou

pusu, aby ji vyvedl z míry, avšak horoucí polibek se přetavil v něco naléhavého a natolik příjemného, že nebyl schopen přestat a dostal se mnohem dál, než původně zamýšlel.

Dokázal by ta nevinná ústa líbat celé hodiny. Jednu po druhé by překonal její zábrany, aby se k němu beze studu vinula, pochopitelně nahá, a prosila ho, aby se jí zmocnil. Uvažoval o tom, jak by asi bylo obtížné ji svést a kolik by zažil švandy, než by se jí dostal pod sukně. Pocítil vzrušení. Zazubil se. Líně a zároveň kysele. Napadlo ho, že jestli může od Angličanek očekávat tohle, pak se v Londýně usadí natrvalo.

Zaslechl kroky a zvedl zrak. Do haly vstoupila Lillian. Podrážděně na něho pohlédla.

„Jak je malé?” otázal se.

„Annabelle ji chová. Co tady ještě děláš?”

„Potřeboval jsem si zchladit… žáhu.”

Lillian si založila ruce na hrudi a zvolna potřásla hlavou. Nikdy nic nezastírala, což jí přidávalo na kráse. S Rafem si vždycky rozuměli z toho důvodu, že ani jeden z nich nedokázal tolerovat přísná pravidla nastolená rodiči.

„Jenom ty dovedeš proměnit čajový dýchánek v opravdový souboj,” podotkla klidně.

Rafe se ušklíbl. Rozhodně se necítil provinile. Bezděčně pohlédl ke vchodovým dveřím. „Má v sobě něco, co ve mně probouzí ďábla.”

„V tom případě bys ho měl pořádně uspat, protože jestli si chceš vydobýt přízeň lady Natálie, tak musíš předvést víc zdvořilosti a noblesy než dnes odpoledne. Co si myslíš, že o tobě slečna Appletonová poví své zaměstnavatelce?”

„Ze jsem nevycválaný a špatně vychovaný mizera?” Rafe pokrčil rameny. Pak věcně poznamenal: „Přece už vědí, že pocházím z Wall Streetu.”

Lillian přimhouřila oči a tázavě na bratra pohlédla. „Vzhledem k tomu, že jsi naprosto klidný, předpokládám, že víš, co děláš. Ale dovol mi, abych ti připomněla, že slečna Natálie si chce vzít gentlemana.”

„Podle mých zkušeností,” pronesl líně, „si ženy nikdy nestěžují tolik, jako když dostanou, co chtějí.” Lillian se zachichotala. „Koukám, že nás čeká zajímavá dovolená. Vrátíš se do salonu?”

„Za okamžik. Stále se chladím.”

Tázavě se na něho podívala. „A netrvá to nějak dlouho?”

„Tomu nerozumíš,” odvětil vážně.

Lillian se vrátila do salonu. Mezi dveřmi se zastavila a pohlédla na svoje kamarádky. Annabelle chovala nyní již klidnou Merritt, zatímco Evie dolévala čaj.

„Co říkal?” vyzvídala Annabelle.

Tázaná zakoulela očima. „Mému omezenému bratříčkovi je dočista fuk, že ho slečna Appletonová pomluví u Blandfordových a lady Natálie.” Povzdechla si. „Moc dobře to nedopadlo, co? Už jste někdy viděly takovou nevraživost mezi dvěma lidmi, kteří nemají sebemenší důvod se nenávidět?”

„Ano,” odvětila Evie.

„Já také,” přidala se Annabelle.

Lillian se zamračila. „Kdy? U koho?” nechápala a užasla ještě víc, když si kamarádky vyměnily významný úsměv.

4

K nesmírnému údivu ohromené Hannah Natálii průběh čajového dýchánku u Westcliffových ani v nejmenším nešokoval. Naopak se velice bavila. Když se sestřenice na závěr zmínila o polibku pod schody, Natálie se smíchy zhroutila na postel.

„Natálie,” mračila se Hannah. „Očividně se mi nepodařilo přesvědčit tě, jaký je ten chlap hrozný mizera. Je to barbar, surovec a chlípník.”

„Vypadá to tak.” Natálie se stále zalykala veselím. Zvolna se posadila. „Už se nemůžu dočkat, až se s ním seznámím.”

„Cože?”

„Pan Bowman je mazaný lišák. Dobře si spočítal, že mi povíš, co ti provedl, a tím mě dozajista zaujme. Až se setkáme v Hampshiru, bude se chovat jako dokonalý gentleman v naději, že mě tím vyvede z rovnováhy.”

„Neměla bys být zaujatá, ty by ses měla zhrozit!”

Natálie se usmála a poplácala sestřenici po ruce. „Ah, Hannah, ty to skutečně s muži neumíš. Nesmíš všechno brát tak vážně.”

„Ale dvoření je vážná věc,” bránila se Hannah. Ve chvílích, jako je tahle, si ostře uvědomovala rozdíl mezi sebou a mladší příbuznou. Zdálo se, že Natálie se vyzná ve spletitých vztazích mezi ženami a muži mnohem lépe než ona.

„Ach, nebesa! Když dívka začne brát dvoření příliš vážně, pak v tu ránu prohrála. Musíme pozorně střežit své srdce a pečlivě skrývat svoje pocity. Je to jediný způsob, jak v tomhle klání zvítězit.”

„Domnívala jsem se, že v průběhu dvoření si ti dva svá srdce naopak navzájem odhalují,” hlesla Hannah. „A zatím je to souboj kdo s koho.”

Natálie se zazubila. „Netuším, kam na tyhle nápady chodíš. Jestli chceš, aby po tobě chlap šílel, pak mu svoje srdce nikdy neotvírej. Alespoň zpočátku ne. Muži si váží pouze toho, o co musí usilovat.” Poklepala si ukazovákem na bradu. „Hmm… Měla bych vymyslet vhodnou proti strategii.”

Hannah vstala z lůžka a šla posbírat rukavice, punčochy a další věci, které její sestřenice ledabyle pohodila na podlahu. Nikdy jí nevadilo po ní uklízet. Znala společnice, které jejich paní vysloveně týraly. Ponižovaly je a vystavovaly všemožným drobným krutostem. Natálie byla laskavá a milá. Občas sice bývala trochu moc zahleděná do sebe, ale to čas vyřeší.

Hannah pečlivě uložila jednotlivé propriety tam, kam patří, a otočila se čelem k zahloubané dívce.

Naskytl se jí pěkný pohled. Natálie se choulila na bílém pomačkaném povlečení a přes ramena jí spadaly bohaté zlaté kadeře. V průběhu první společenské sezony mnozí pánové zcela propadli neodolatelnému kouzlu jejích modrých očí. Odmítala je s předstíranou lítostí a byla při tom tak roztomilá, že tím jejich vášeň nikterak neutlumila. Sezona dávno skončila a do Blandfordova sídla stále přicházely bohaté kytice a na stříbrném talířku v hale se kupily navštívenky.

Natálie si nepřítomně navíjela na prst pramen zářivých vlasů. „Pan Bowman zřejmě sází na skutečnost, že jsem po dlouhé společenské sezoně ze všech těch neslaných nemastných urozených povalečů unavená a toužím po změně.” Krátce se zasmála. „V tom se nemýlí.”

„Přece se na mě nemusí vrhat, aby upoutal tvoji pozornost,” namítla Hannah.

„On se na tebe nevrhl, jenom tě políbil.” V dívčiných očích se čtverácky zablýsklo. „Přiznej se, Hannah, líbá hezky?”

Dívka si vzpomněla na teplo a vzrušení, jež zakoušela pod tíhou Bowmanových úst, a zrudla jako pivoňka.

„Nevím,” ucedila kuse. „Nemám s čím srovnávat.”

Natálie vykulila oči. „Chceš tím říct, že tě předtím nikdo nepolíbil?” Hannah zavrtěla hlavou.

„Ale pan Clark jistě…”

„Ne.” Sevřela v dlaních rozpálené tváře.

„Určitě se o to alespoň pokusil,” naléhala Natálie. „Strávili jste spolu tolik času.”

„Pracovala jsem pro něho,” bránila se Hannah. „Pomáhala jsem mu v kanceláři.”

„Chceš tím říct, že ti pouze diktoval obchodní dopisy?”

Sestřenice se na ni udiveně podívala. „Co jiného bych měla dělat?”

„Žila jsem v přesvědčení, že mu v ,rámci diktátu’ dovolíš, aby tě líbal.”

Hannah údivem otevřela pusu. „Když mi diktuje, tak zapisuji jeho slova na papír. Neznamená to, že se podvoluji jeho nízkým pudům!”

Natálie byla očividně zklamaná. „Prokristapána! Strávila jsi s ním tolik času a on tě ani jednou nepolíbil. To je jasný důkaz toho, že jeho posedlost prací zastiňuje všechno ostatní. Kdyby ses za něho provdala, zanedbával by tě. Proto ti musíme najít někoho jiného.”

„Nevadilo by mi být u pana Clarka až na druhém místě,” přiznala upřímně Hannah. „Jednou to někam dotáhne. Způsobí druhým hodně dobrého…”

„Ale to neznamená, že bude dobrým manželem. Jsi úžasná dívka. Byla by tě pro něho škoda.” Natálie znechuceně zavrtěla hlavou. „Každý z těch, kteří zůstali po sezoně nezadaní, by se k tobě hodil lépe než starý hloupý pan Clark.”

Hannah bleskla hlavou znepokojivá myšlenka, avšak skoro se bála vyslovit ji nahlas. „Natálie, dovolila jsi někdy některému ze svých nápadníků, aby tě políbil?”

„Ne,” odvětila sebejistě dívka. Sestřenice vydechla úlevou.

„Dovolila jsem, aby mě políbili všichni,” pokračovala vesele Natálie. „Samozřejmě každý zvlášť.” Běda! Hannah se prudce opřela o prádelník. „Ale… Přece jsem na tebe dávala pozor.

„Jako gardedáma jsi příšerná, má drahá. Někdy se natolik zabereš do rozhovoru, že mě zapomeneš hlídat. Což je jeden z důvodů, proč tě tolik obdivuji.”

Hannah by ani ve snu nenapadlo, že by její půvabná a oduševnělá sestřenice dovolila některému muži zajít tak daleko. Tím méně několika mužům. „Dobře víš, že takové věci bys dělat neměla,” prohlásila slabým hláskem.

„Ještě tě začnou pomlouvat. Lidé tě snadno odsoudí a pak…”

„Nikdo se se mnou nezasnoubí?” zazubila se kysele dívka. „Minulou sezonu jsem dostala čtyři nabídky k sňatku, a kdybych o to stála, mohla bych jich mít o půl tuctu víc. Věř mi, Hannah, já to s muži umím. Přines mi kartáč, prosím.”

Poslušně jí vyhověla. Věděla, že Natálie nemluví do větru a má důvod být sebejistá. Bude z ní ideální nevěsta. Podala sestřenici kartáč a sledovala, jak si pročesává bohaté kadeře. „Proč jsi žádnou z nabídek nepřijala?”

„Cekám na někoho mimořádného,” zazněla zamyšlená odpověď. „Neumím si představit, že bych žila s někým obyčejným.” Dívka se usmála a prostořece dodala: „Když líbám muže, chci slyšet zpívat anděly.”

„A co lord Travers?” Ze všech gentlemanů, kteří o Natálii projevili zájem, si Hannah nejvíc považovala Edwarda, lorda Traverse. Byl to zdrženlivý tichý muž dokonalého zevnějšku a vystupování. Ačkoliv se nedal označit za pohledného, měl celkem sympatický obličej. Nezdál se být Natálií okouzlený, nicméně kdekoliv se objevila, projevoval jí úctu a pozornost. Kromě toho byl bohatý a pocházel z význačného rodu, což z něho činilo vynikající partii.

Při zmínce o Traversovi se Natálie zamračila. „Z mých známých je jediný, kdo si ke mně nikdy nic nedovolil, ani když dostal ideální příležitost. Připisuji to jeho věku.”

Hannah se neubránila smíchu. „Jeho věku?”

„Vždyť je mu hodně přes třicet!”

„Je to dospělý muž,” připustila Hannah. „Je sebevědomý, inteligentní a v plné síle.”

„Proč mě potom nepolíbil?”

„Protože si tě váží?” navrhla Hannah.

„V tom případě bych byla radši, kdyby po mně toužil.”

„Dobrá,” přisvědčila kysele Hannah. „Já bych řekla, že pan Bowman je pro tebe ten pravý.”

Natálii se vrátila povznesená nálada. „Možná. Hlavně musíš říct mamá a papá, že je náramně slušně vychovaný. Ne, tomu by nevěřili, je to Američan. Radši jim pověz, že celkem ujde. Ale o líbání pod schodištěm ani slovo!”

Stony Cross Park

Hannah nikdy neočekávala, že dostane příležitost na vlastní oči spatřit proslavené sídlo lorda Westcliffa. Získat pozvání nebylo jen tak. Stony Cross Park, jenž se rozkládal v jižní části hrabství Hampshire, okouzloval návštěvníky úrodnými poli, rozkvetlými loukami a hlubokými hvozdy. Na každoroční slavnosti a večírky sem přijížděli příslušníci těch nejváženějších rodin. Ten, kdo byl vyškrtnut ze seznamu hostů, měl oprávněný důvod ke vzteku.

„Jenom si to představ,” dumala Natálie během dlouhé cesty kočárem z Londýna, „pokud se provdám za švagra lorda Westcliffa, budu smět Stony Cross Park navštívit, kdy si zamanu!”

„Ovšem draze za to zaplatíš budeš mít za manžela pana Bowmana,” poznamenala suše Hannah. Třebaže před lordem a lady Blandfordovými zakázaný polibek zatajila, dala jim jasně na srozuměnou, že nevěří, že je Bowman vhodným partnerem pro jejich dceru. Strýc s tetou se nechali slyšet, že s konečným úsudkem vyčkají, dokud se s mladým Američanem všichni lépe neseznámí.

Sotva se před nimi objevilo honosné sídlo, lady Blandfordová, světlovlasá, půvabná a temperamentní jako její dcera, zadržela dech. Bylo postaveno z kamene barvy medu a vévodily mu čtyři vysoké věže, které se hrdě vypínaly k večerní obloze.

Stony Cross Manor stojí na ostrohu nad řekou Itchen a obklopují jej nádherné zahrady a sady. V rozlehlých parcích se klikatí jezdecké stezky i pěšinky vhodné k procházkám. Klima je zde mírnější než v ostatních částech Anglie.

„Ach Natálie!” zvolala lady Blandfordová. „Když si pomyslím, že se přivdáš do takové rodiny! Až budeš Bowmanová, můžeš si pořídit vlastní venkovské sídlo i dům v Londýně. Anebo vilu na kontinentu! Nemluvě o kočáře se čtyřspřežím a těch nejkrásnějších šatech a špercích…”

„Nebesa! To jsou Bowmanovi tak bohatí?” užasla její dcera. „A převezme pan Bowman po otcově smrti rodinný podnik?”

„Jsem si jistý, že zdědí převážnou část,” odvětil s úsměvem lord Blandford. Dceřin zájem ho pobavil. „Disponuje vlastním jměním a určitě hodně vydělává. Pan Bowman starší naznačil, že až se zasnoubíš s jeho synem, oba vás čeká štědrá odměna.”

„Mělo mě to napadnout,” broukla věcně Natálie. „Něco za něco. Vždyť se vdám pod svou úroveň, přestože bych se mohla stát chotí šlechtice.” V jejím konstatování nezazněla ani stopa znevažování či arogance. Hovořila o tom, že choti aristokrata se otevřou určité dveře, které manželce amerického průmyslníka zůstanou nadobro uzavřené.

Když kočár zastavil před branou, Hannah si všimla, že sídlo bylo vystavěno po francouzském způsobu, kdy jsou stáje umístěny před domem, místo aby se ukrývaly stranou. Konírna měla velká vrata ve tvaru oblouku, jež směřovala na vydlážděné nádvoří.

Komoří jim pomohli z kočáru a čeledíni přišli převzít koně. Služebnictvo spěchalo odnést zavazadla. Postarší majordomus je uvedl do prostorné vstupní haly, kde se to hemžilo lidmi jako v úle. Domácí personál se pilně činil, aby dokončil poslední úpravy.

„Lorde a lady Blandfordovi!” K příchozím pospíchala Lillian oblečená v temně červené róbě. Černé vlasy měla úhledně sčesané a zakryté síťkou posetou drahokamy. Celá zářila. Sotva Hannah spatřila její široký přátelský

úsměv, pochopila, proč se s ní odtažitý hrabě Westcliff neváhal oženit. Lillian se zdvořile uklonila a návštěvníci jí poklonu oplatili.

„Vítejte ve Stony Cross Parku,” zašveholila. „Doufám, že cesta byla příjemná. Omluvte prosím ten všudypřítomný shon. Zoufale se snažíme připravit na zástupy hostů, které k nám začnou zítra proudit. Až se osvěžíte, přijďte prosím do hlavního salonu. Jsou tam moji rodiče a samozřejmě můj bratr a…” Odmlčela se uprostřed věty, neboť právě v té chvíli si všimla Natálie. „Má drahá lady Natálie,” hlas jí zněžněl. „Velmi jsem se těšila, až se s vámi seznámím. Vynasnažíme se, abyste mezi námi prožila nádherné svátky.”

„Děkuji vám, paní hraběnko,” odvětila plaše dívka. „Nepochybuji, že budou báječné.” Usmála se na Lillian.

„Moje společnice mi prozradila, že budete mít vánoční stromeček.”

„Čtyři metry vysoký,” vyhrkla nadšeně hostitelka. „Dalo nám sakra práci… Dělalo nám trochu potíže jej ozdobit, neboť na nejvyšší větve nikdo nedosáhne. Ale povolali jsme na pomoc nejvyšší z komořích se žebříky a nakonec se nám to povedlo.” Otočila se k Hannah. „Ráda vás opět vidím, slečno Appletonová.”

„Děkuji vám, paní hra…” Zarazila se, neboť si uvědomila, že jí Lillian podává ruku. Pobaveně ji přijala a věnovala ženě tázavý pohled.

Hraběnka na ni spiklenecky mrkla a Hannah došlo, že ji schválně škádlí. Vesele se zachichotala a vřele oplatila stisk hostitelčiných prstů.

„I vy musíte přijít do salonu, protože jste s Bowmanovými projevila značnou trpělivost.”

„Jak si přejete.”

Dostavila se hospodyně, aby příchozí doprovodila do jejich pokojů. Blandfordovým se zdálo, že zdejší chodby jsou nekonečné.

„Hannah, proč ti lady Westcliffová potřásla rukou?” vyzvídala šeptem Natálie. „A proč jste se u toho obě tak hihňaly?”

Natálie a Hannah sdílely jedno apartmá. Natálie obsadila hlavní ložnici, její společnice se spokojila s předpokojem. Stěny zdobily půvabné květinové tapety, jež dokonale ladily s mahagonovým nábytkem. Lůžku kralovala krajková nebesa.

Zatímco si Natálie oplachovala ruce a obličej, Hannah pro ni vyhledala čisté šaty. Byly ušity z příjemně modré látky, dlouhé úzké rukávy mírně spadaly z ramen a výstřih lemovala krajka. Natálie přetékala očekáváním.

Usadila se před zrcadlem a Hannah jí začala upravovat vlasy. Jakmile se ujistila, že sestřenice vypadá skvěle, lehce jí poprášila nos pudrem a rty potřela růžovou pomádou. Potom přistoupila ke svému kufru a začala se jím probírat.

Vtom se ve dveřích objevila lady Blandfordová. Působila svěžím a sebejistým dojmem. „Pojďte, děvčata,” pravila vesele. „Je načase připojit se ke společnosti.”

„Ještě chvilku, mamá,” ozvala se Natálie. „Hannah se dosud nestačila převléknout a učesat.”

„Nesmíme nechat ostatní čekat,” trvala na svém lady Blandfordová. „Pojď, jak jsi, Hannah. Nikdo si toho nevšimne.”

„Ano, madam,” hlesla poslušně dívka, přestože se v duchu vyděsila. Cestovní šaty měla zaprášené a nedbale zapletené kadeře hrozily, že jí každou chvíli vypadnou z vlásenek. Nechtěla před Bowmanovy a Westcliffovy předstoupit v tak neutěšeném stavu. „Radši bych zůstala tady a pomohla komorným s vybalováním.”

„Ne,” povzdechla si netrpělivě lady Blandfordová. „Za jiných okolností bych souhlasila, ale hraběnka si vyžádala tvoji přítomnost. Musíš jít tak, jak jsi, Hannah, a příliš na sebe neupozorňovat.”

„Ano, madam.” Dívka si uhladila neposlušné pramínky vlasů za uši a pospíchala k umyvadlu, aby si alespoň opláchla obličej. Kapky vody zanechaly na zaprášených šatech ošklivé mapy. Hannah v duchu zasténala a následovala lady Blandfordovou a její dceru z místnosti.

„Moc mě to mrzí,” špitla Natálie a zamračila se. „Neměly jsme ztrácet tolik času se mnou.”

„Hloupost,” zamumlala Hannah a poplácala sestřenici po paži. „Ty jsi ta, kterou chtějí všichni vidět. Tvoje mamá má pravdu, nikdo si mě nevšimne.”

Dům byl krásně vyzdobený. Okna lemovaly pruhy zlatého hedvábí, dveře zase girlandy uvité z jehličí, cesmíny a břečťanu. Na stolech voněly připravené svíčky a květinová aranžmá z chryzantém, vánočních růží a kamélií. V průchodech, které zůstávaly otevřené, visely drobné svazky jmelí.

Když na ně Hannah pohlédla, ucítila bodnutí nervozity. Vzpomněla si na Rafea Bowmana. Uklidni se! poručila si v duchu a mimoděk se ušklíbla na svoje pomačkané šaty. Tebe by jistě nepolíbil ani pod fůrou jmelí.

Vstoupili do hlavního salonu, velké pohodlně zařízené místnosti s hracím stolem, stohy knih a časopisů, pianinem a malým psacím stolem.

Hannah si nejprve všimla Marka, lorda Westcliffa. Čišela z něho nezdolnost a na muže, který teprve překročil třicítku, i netypická vážnost. Když se postavil, aby je přivítal, ukázalo se, že je pouze středně vysoký, avšak svalnatý a sebejistý. Nesl se s lehkostí člověka, který je sám se sebou spokojený.

Zatímco je Lillian představovala, Hannah se nenápadně přesunula do kouta a z diskrétní vzdálenosti sledovala dění před sebou.

Thomas Bowman byl podsaditý, malý a brunátný. Nad horním rtem mu visel mohutný mroží knír. Na holé temeno si připlácí tupé, které jako by mu chtělo každou chvíli sklouznout z lebky a rozlétnout se po místnosti.

Jeho žena byla naopak hubená jako chrt a působila křehkým dojmem. Oči měla tvrdé a škrobený úsměv připomínal popraskaný led na zamrzlém rybníku. Zdálo se, že jediné, co mají ti dva společného, je nespokojenost se životem a sebou navzájem.

Jejich děti se podobaly jeden druhému daleko víc. Oba vysocí, bezprostřední a uvolnění. Rafe a Lillian působili dojmem, že od každého rodiče podědili jenom to nejlepší.

Hannah zvědavě pozorovala, jak Lillian představuje Natálii svého bratra. Výraz své sestřenice sice neviděla, zato měla výborný výhled na Bowmana. Pro tuto příležitost zvolil dokonale padnoucí tmavý kabátec, šedé kalhoty, naškrobenou bílou košili a úhledně uvázaný černý šátek. Uctivě se Natálii uklonil a zamumlal něco, zač si vysloužil tichý smích. Nedalo se popřít, že mu to moc sluší a je okouzlující.

Hannah by zajímalo, co si myslí o její sestřenici. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst, avšak byla si jistá, že na Natálii nenajde jedinou chybičku.

Jen co se přítomní zabrali do hovoru, Hannah se začala opatrně krást k východu. Chtěla nepozorovaně zmizet. Dveře zůstaly dokořán a neodolatelně ji k sobě vábily. Slibovaly svobodu. Nemohla se dočkat, až zmizí ve svém pokoji, převlékne se do čistých šatů a vykartáčuje si vlasy. Ale sotva se ocitla u dveří, zaslechla Bowmanův hluboký hlas:

„Slečno Appletonová, snad nám nemíníte upřít svou okouzlující společnost?”

Hannah zůstala stát jako přibitá. Váhavě se otočila a shledala, že na ni všichni civí. Zrovna teď, když nejméně stojí o pozornost. Nasadila neutrální výraz a zamumlala: „Dobré odpoledne, pane Bowmane.”

„Pojďte k nám, slečno Appletonová,” volala na ni pohotově Lillian. „Chci vám představit svého manžela.” Hannah potlačila povzdech, uhladila si pramínky vlasů, které jí spadaly do tváře, a kurážně vykročila kupředu.

„Westcliffe,” pravila Lillian ke svému muži, „tohle je společnice lady Natálie, slečna Hannah Appletonová.” Hannah se uklonila a znepokojeně pohlédla na hraběte. Tvářil se vážně, možná až trochu hrozivě. Avšak jakmile na ní spočinul pohledem, zjistila, že z jeho očí čiší vlídnost. Oslovil ji hlubokým a zároveň nesmírně příjemným hlasem: „Vítejte, slečno Appletonová.”

„Děkuji, pane hrabě,” hlesla. „Jsem vám velice vděčná, že jste mi umožnil strávit svátky ve vašem sídle.”

„Hraběnku minulý týden velice potěšila vaše společnost,” odvětil Markus a krátce se usmál na svou choť. „A každý, kdo ji potěší, zároveň udělá radost mně.” Úsměv ho dočista změnil, neboť prozářil jeho obličej.

Lillian se obracela na svého manžela s žoviální nenuceností, jako by hovořila s obyčejným smrtelníkem a ne nejvýznačnějším šlechticem v Anglii. „Westcliffe, možná by tě zajímala spolupráce slečny Appletonové s panem Samuelem Clarkem.” Pohlédla na Hannah a dodala: „Manžel četl některá jeho pojednání a docela se jimi pobavil.”

„Och. Ale já s ním nespolupracuji,” vyhrkla kvapně Hannah. „Tu a tam mu s něčím vypomůžu. Jsem jeho sekretářka.” Obezřetně se na muže usmála. „Trochu mě udivuje, že ho znáte.”

„Jsem obeznámen s prací mnoha progresivních londýnských teoretiků,” odvětil Markus. „Čím se pan Clark nyní zabývá?”

„Momentálně píše knihu pojednávající o tom, jak mohou přírodní zákony působit na vývoj lidské mysli.” „Rád bych se o tom při večeři dozvěděl víc.”

„Ano, pane.”

Poté Lillian představila Hannah svým rodičům, kteří odpověděli přívětivým pokynutím hlavy. Bylo však jasné, že ji považují za nedůležitou osobu nehodnou zvláštní pozornosti.

„Rafe,” navrhla hraběnka bratrovi, „možná bys mohl lady Blandfordovou a Natálii před večeří provést po domě.”

„Ach ano!” vyhrkla okamžitě Natálie. „Půjdeme, mamá?”

„Zní to báječně,” zašveholila její matka.

Bowman se na obě zazubil. „Bude mi potěšením.” Nato se obrátil k Hannah. „Doprovodíte nás, slečno Appletonová?”

„Kdepak,” ohradila se překotně tázaná. Pak si uvědomila, že ho odmítla příliš rezolutně, a zmírnila tón. „Dům si prohlédnu později. Děkuji vám.”

Sjel ji pohledem od hlavy až k patě, poté se jí zadíval do očí. „Co když vám posléze nebudu moci být k službám?”

Hannah neunikl jemný výsměch skrývající se v jeho hlase a zarazila se. Nedokázala od něho odtrhnout zrak. „V tom případě mi nezbude, než prohlídku zvládnout bez vás, pane Bowmane,” odpověděla kousavě a on se ušklíbl.

„Neřekla jsi mi, že je pan Bowman tak pohledný,” vyčetla jí po večeři Natálie. Připozdívalo se. Na obě dívky doléhala únava z dlouhé cesty a rozvleklého stolování. Odebraly se proto do svého pokoje, zatímco ostatní si ještě dopřávali čaj a portské.

Ačkoliv na jídelníčku byla spousta lahůdek, jako například opékaný kohout nadívaný lanýži a hovězí žebírka zapékaná v bylinkové krustě, Hannah se moc dobře necítila. Nepříjemně si uvědomovala svůj zanedbaný zevnějšek. Sotva se stačila umýt a převléknout do čistých šatů, už musela pospíchat do jídelny. K jejímu zděšení hrabě Westcliff trval na tom, že si spolu budou povídat o práci Samuela Clarka, což k Hannah přitáhlo nežádoucí pozornost. A po celý ten čas na ni Rafe Bowman zíral s neskrývaným zájmem, což si dokázala vysvětlit jen jako výsměch.

Přinutila se vrátit do přítomnosti. Sledovala, jak si Natálie před zrcadlem vytahuje z účesu vlásničky. „Zřejmě bychom mohly pana Bowmana označit za přitažlivého,” souhlasila neochotně. „Tedy pro ty, kterým se líbí tenhle typ.”

„Myslíš vysoký, tmavovlasý a úchvatný?”

„Úchvatný není,” namítla Hannah.

Natálie se rozesmála. „Pan Bowman je jedním z nejlépe stavěných mužů, které jsem kdy viděla. Co ti na něm vadí?”

„Jeho postoj,” broukla sestřenice.

„Co je s ním?”

„Hrbí se.”

„Je to Američan. Ti se hrbí všichni. K zemi je táhne tíha jejich peněženek.”

Hannah se neubránila smíchu. „Natálie, přitahuje tě víc Raphael Bowman jako takový, anebo spíše hmotnost jeho peněženky?”

„Pan Bowman má určitě spoustu předností. Například ta jeho kudrnatá kštice… Nebo podmanivé tmavé oči… Nemluvě o urostlé postavě.” Dívka zvedla kartáč a zvolna si pročesávala dlouhé kadeře. „Ale kdyby byl chudý, tak bych ho nechtěla.”

„Existuje vůbec nějaký muž, za něhož by ses provdala bez ohledu na majetek?”

„Nuže, kdybych musela být chudá, radši bych se stala chotí šlechtice. Je to daleko lepší, než být nicka.”

„Pochybuji, že pan Bowman bude někdy chudý,” zadumala se Hannah. „Vypadá to, že co se finančních záležitostí týče, bravurně se v nich vyzná. Je to úspěšný člověk. Jen s tou ctihodností bude na štíru.”

„Je to darebák, o tom nepochybuji,” souhlasila Natálie a vesele se zachichotala.

Hannah ztuhla. Zachytila pohled své sestřenice odrážející se v zrcadle. „Proč to říkáš? Dopustil se snad nějaké nepatřičnosti?”

„Kdepak. Ani to neočekávám, když se spolu máme zasnoubit. Očividně však trpí nedostatkem úcty. Zajímalo by mě, zda vůbec dokáže být v něčem upřímný.”

„Třeba svou suverénnost jenom předstírá,” navrhla Hannah, aniž o tom byla přesvědčená. „Třeba je uvnitř úplně jiný.”

„Většina lidí něco předstírá,” prohlásila suše Natálie. „Tedy každý si myslí, že ne, ale když se dostaneš za jejich masku, zjistíš, že se pod ní skrývá druhá.”

„Někteří jsou upřímní.”

„Jenže ti jsou nejhloupější ze všech.”

„Já tedy upřímná jsem,” trvala na svém Hannah.

„Ano, budeš na tom muset pořádně zapracovat, drahá. Otevřenost ti neponechává žádný prostor pro tajemství, a pokud

muže na ženách něco doopravdy zajímá, pak jsou to záhady, které se v nich skrývají.”

Hannah se usmála a zavrtěla hlavou. „Píšu si. Ale teď jdu spát.” Převlékla se do bílé noční košile s volánky, odebrala se do předpokoje a vklouzla na měkké lůžko. Vzápětí slyšela Natálii šeptat: „Dobrou noc.” Nato zhasla lampu.

Natálie má bezpochyby pravdu do tajuplné ženy má Hannah daleko.

V žilách jí nekoluje modrá krev, nemá žádné věno. Není ani bůhvíjak krásná nebo schopná, nikterak nevyniká nad průměr. Kromě Blandfordových nezná nikoho významného. Ale má dobré srdce, upřímnou duši a je od pohledu příjemná. A sní o tom, že jednoho dne založí vlastní rodinu.

Neuniklo jí, že v Natáliině privilegovaném světě lidé očekávají, že najdou štěstí a lásku mimo manželství. Pevně však doufala, že její sestřenice skončí v náruči muže, k němuž bude pociťovat náklonnost a on jí bude něžné city oplácet.

Otázkou však zůstává, zda Rafe Bowman vůbec nějaké srdce má.

6

Zatímco Westcliff pokuřoval doutníky s lordem Blandfordem, Rafe se odebral se svým otcem do ústraní, aby si pohovořili v soukromí. Uchýlili se do knihovny, velké místnosti s vysokým stropem, jíž dominovaly mahagonové police, v nichž bylo vyskládáno přes tisíc svazků. V útulném výklenku stála komoda s řadou vzorně vyrovnaných lahví a karaf.

Při pohledu na svéráznou sbírku Rafe pocítil příval vděku. Potřeboval něco silnějšího, než je portské, proto sáhl po lahvi whisky. „Dvojitou?” otázal se otce, který přikývl a souhlasně zabručel.

Rozhovory s otcem odjakživa nesnášel. Thomas Bowman patřil k lidem, kteří žijí v přesvědčení, že znají ostatní lépe než oni sami sebe. Proto Rafeovi od raného dětství vtloukal do hlavy, že ví, co si jeho syn myslí a co má zalubem, a pak ho za svoje domněnky trestal. Zdálo se, že nezáleží na tom, zda chlapec provedl něco dobrého či špatného. Důležité bylo jenom to, jak se na danou záležitost díval jeho otec.

Ustavičně mu vyhrožoval vyděděním a tato hrozba odjakživa visela Rafeovi nad hlavou jako pověstný Damoklův meč. Nakonec syn otce vyzval, ať ho tedy vydědí. Alespoň bude mít definitivně pokoj od věčných výhrůžek. Rozhodl se, že si vydělá vlastní jmění. Začínal prakticky od nuly.

Nyní je svým pánem. Ano, přál si získat podíl z evropských aktivit, ale nehodlal kvůli tomu zaprodat svou duši. podal otci whisky a usrkl ze své sklenky. Převaloval lahodný doušek na jazyku.

Thomas se uvelebil v koženém křesle před krbem. Zamračil se a zvedl ruku, aby překontroloval pozici svého tupé. Celý večer mu padalo.

„Možná by sis k němu měl přišít šňůrky a uvazovat si je pod bradou,” navrhl mu nevinně syn. Otec se na něho zle zamračil.

„Tvé matce se to líbí.”

„Otče, nemůžu uvěřit, že by ta tvoje chlupatina v někom vzbudila libé pocity. Snad kromě zamilované veverky.” Rafe popadl příčesek a odhodil jej na nejbližší stolek. „Vykašli se na to a udělej si pohodlí.”

Thomas sice zabručel na protest, avšak vzápětí se spokojeně rozvalil.

Mladík se paží opřel o krbovou římsu a pohlédl na něho s náznakem úsměvu na rtech.

„Nuže?” otázal se Thomas a pln očekávání povytáhl huňaté obočí. ,,Jak se ti líbí lady Natálie?” Rafe líně pokrčil rameny. „Ujde.”

Obočí se nesouhlasně zkrabatilo. „Ujde? To je všechno, co mi řekneš?”

„Lady Natálie je přesně taková, jak jsem si ji představoval. Nic víc, nic míň.” Usrkl lahodné tekutiny a prohlásil na rovinu: „Nevadí mi se s ní oženit, ačkoliv mě ani trochu nezajímá.”

„Nikdo neočekává, že jeho manželka bude zajímavá.”

Rafe uvažoval, zda na této smutné připomínce není kousek pravdyŽivot s osobou typu lady Natálie mu nepřinese žádné překvapení. Bude to klidný a spořádaný svazek, který mu ponechá spoustu prostoru pro práci a osobní záležitosti. Úplně postačí/ když své choti poskytne štědrý zdroj peněz a ona se mu bude vzorně starat o domácnost a rodit děti.

Lady Natálie je příjemná a krásná, má hedvábné blond vlasy a pozoruhodně sebejisté vystupování. Kdyby ji Rafe vzal do New Yorku, hladce by zapadla mezi tamější smetánku a dočkala by se upřímného obdivu.

Stačila hodina strávená v její společnosti a člověk o ní všechno věděl.

Zato Hannah Appletonová je svěží a okouzlující. V průběhu večeře nebyl schopen od ní odtrhnout zrak, ačkoliv není tak líbezná jako Natálie. Vyzařuje z ní půvab prostého lučního kvítí. Vlasy jí měkce splývají podél obličeje, až má nutkání natáhnout ruku a pohrávat si s lesklými uvolněnými pramínky. Sálá z ní takový elán, s jakým se nikdy dřív u nikoho nesetkal. Instinktivně po ní zatoužil.

Tento pocit zesílil, když pozoroval, jak Hannah otevřeně hovoří s Westcliffem. Nadšeně a poutavě popisovala práci Samuela Clarka týkající se vývoje lidské mysli. Natolik se pohroužila do této problematiky, že zapomněla jíst, a pak zamyšleně sledovala, jak komorník odnáší misku polévky, které se ani nedotkla.

„Budeš se ucházet o její ruku, že?” dožadoval se otec ujištění, čímž vrátil Rafea zpátky do přítomnosti. Zadumaně na Thomase pohlédl. „Později. Očekává se ode mě, že snoubence přinesu prsten. Nebo jsi mi už nějaký vybral?”

„Vlastně jej koupila tvá matka. Domnívala se, že se může hodit…”

„Prokristapána! Co kdyby ses vyslovil místo mě a přišel mi říct, jak to dopadlo?”

„Odvažuji se tvrdit, že bych si počínal s větším nadšením než ty,” opáčil Thomas.

„Povím ti, co bych dělal s nadšením, otče. Rozjel bych po celé Evropě továrny na výrobu mýdla. Neměl bych se ženit, nýbrž se hned pustit do práce.”

„Co ti v tom brání? Proč bys i ty nemohl přinést svůj vklad? Jenom se pokus mě potěšit.”

„Proč se do toho nepustím?” Rafe se na něho tvrdě podíval. „Možná proto, že jsem se po dlouhé roky snažil prorazit

hlavou zeď a nikdy se mi nepodařilo udělat do ní sebemenší prasklinu.”

Thomas zbrunátněl vzteky. „Od prvopočátku jsem s tebou měl jenom kříž. Všechno jsi dostával naservírované až pod nos a tvoji sourozenci… Škoda slov! Všichni jste rozmazlení a líní spratci, kteří nikdy nechtěli nic dokázat.”

„Líní?” Rafe se ze všech sil ovládal. Zlost v něm vzplála, jako když škrtne sirkou. „Dělali jsme všechno možné, abychom se ti zavděčili. Málem jsme se stavěli na hlavu, abychom na tebe učinili dojem, a ty řekneš, že jsme se dost nesnažili! Víš, co se stane, když nazveš chytrého člověka pitomcem? Anebo pracovitého lenochem?

Uvědomí si, že nemá význam se snažit, protože tebe stejně nepřesvědčí!”

„Zato ty ses domníval, že z tebe budu celý pryč jenom proto, že ses narodil jako Bowman.”

„Tvůj souhlas dávno nepotřebuju,” procedil Rafe přes zaťaté zuby. Trochu ho překvapilo, že míra jeho zlosti se vyrovná otcově. „Chci…” Opanoval se a hodil do sebe zbytek whisky. Vychutnával si, jak ho příjemně pálí v hrdle. Když slastný žár odezněl, mrazivě se podíval na svého tátu. „Ožením se s lady Natálií, protože na tom

vůbec nezáleží. Od prvopočátku jsem věděl, že skončím v chomoutu s někým, jako je ona. Ale svoje zatracené požehnání si můžeš nechat. Jediné, co požaduji, je podíl ve tvých podnicích.”

Ráno začali přijíždět hosté. Odevšad se ozýval ruch a shon, služebnictvo přenášelo zavazadla do všech koutů budovy. Ostatní návštěvníci se ubytují v přilehlých usedlostech anebo v hostinci ve vsi a na jednotlivé události budou pouze docházet.

Jakmile Hannah probudily tlumené zvuky nesoucí se z chodby, už nedokázala usnout. Opatrně vstala z lůžka, aby neprobudila Natálii, rozčesala si vlasy a spletla si je do úhledného uzlu v týle. Oblékla si šedozelené vlněné šaty s lesklými černými knoflíky. Protože se chtěla projít venku, obula si střevíce na nízkém podpatku a zahalila se do teplého pláště.

Zvolna se proplétala mezi hemžícími se lidmi a jen tu a tam se některého z komorníků zeptala na cestu. Posléze se jí podařilo najít ranní salonek přeplněný hosty, které neznala. Vévodil mu bohatě prostřený stůl s porcemi ryby, opečené slaniny, krajíci chleba, vejci naměkko, saláty, koblihami a několika druhy sýra. Nalila si šálek čaje, chléb si obložila plátky slaniny a francouzskými dveřmi vyklouzla ven na otevřenou terasu. Panovalo jasné chladné ráno. Její dech se srážel do bílých obláčků.

Rozprostírala se před ní zahrada postříbřená jinovatkou. Na terase si hrály děti, vesele pobíhaly sem a tam. Hannah s úsměvem sledovala, jak poskakují po kamenných dlaždicích jako kůzlata. Hrály hru, jejímž účelem bylo co nejdéle udržet ve vzduchu bílé pírko. Drobotina se rozdělila do dvou skupin, jejichž členové se střídali ve foukání.

Dívka stála stranou a se zájmem je pozorovala. Klání nabíralo na obrátkách a děti řádily čím dál víc. Vtom pírko doplachtilo až k ní a zvolna se snášelo k zemi.

Malá holčička divoce zapištěla: „Foukněte, slečno, foukněte! Hrajeme holky proti klukům!”

Hannah neměla na vybranou. Potlačila smích, našpulila rty a prudce vydechla. Pírko vylétlo vzhůru a začalo se točit ve vzduchu. Zapojila se do hry, ani nevěděla jak. Foukala, kdykoliv se pírko ocitlo poblíž ní, a neváhala za ním popoběhnout. Její spoluhráčky výskaly nadšením.

Peříčko jí proplulo nad hlavou. Zaklonila se a pohotově ucouvla. Vzápětí se lekla, neboť narazila do něčeho pevného. Kdosi ji chytil za paže a přidržel, aby neupadla.

Muž silně foukl a pírko vznášející se nad její hlavou přelétlo půlku terasy. Rozdováděné děti se hnaly za ním.

Hannah se ani nepohnula, ohromená do morku kostí. Uvědomila si totiž, že se zády opírá o hrud Rafea Bowmana. Zpravila ji o tom sytá vůně jeho mýdla na holení.

V ústech jí vyschlo, což byl patrně důsledek hry s peříčkem. „Vejde se do vás pozoruhodné množství vzduchu, pane Bowmane.”

Mladík se usmál a otočil ji čelem k sobě. Tyčil se nad ní, vysoký a energický, a čišela z něho uvolněnost, která jí naháněla strach. Upřeně na ni zíral. „Proč ještě nejste v posteli?”

„Jsem ranní ptáče.” Rozhodla se mu oplatit toutéž mincí. „Proč nejste v posteli vy?”

Čtverácky mu zajiskřilo v očích. „Samotného mě to v ní nebaví.”

Dívka se obezřetně rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že žádné z dětí neposlouchá. Drobotina se nabažila hry a hrnula se do hlavní haly. „Předpokládám, že to se moc často nestává, pane Bowmane.”

Nic neskrýval. „Ano, dochází k tomu jen zřídka. Většinou je v mém lůžku pěkně rušno. Jako na jaře v salaši při stříhání ovcí.”

Hannah na něho znechuceně pohlédla. „Což zrovna nelichotí ženám, s nimiž se stýkáte. Ani o vás to nevypovídá nic hezkého. Zřejmě se spokojíte se vším, co se vám nabídne.”

„Mýlíte se, naopak jsem velmi vybíravý. Jenom mám štěstí na ženy, které vyhovují mým vysokým nárokům, a dovedu je přesvědčit, aby mě následovaly až do ložnice.”

„Kde se stanou vašimi obětními beránky.”

Provinile se usmál. „Pokud vám to nevadí, slečno Appletonová, rád bych vzal svoje ovčí přirovnání zpět. Ani mně se nelíbí. Šla byste se projít?”

Nechápavě zavrtěla hlavou. „S vámi? Proč bych měla?”

„Máte na sobě vycházkové šaty a boty. Mimoto se domnívám, že vás zajímá můj názor na lady Natálii. Podle hesla: Nespouštěj svého nepřítele z očí a tak dál…”

„Vím, co si o lady Natálii myslíte.”

Zvedl obočí. „Skutečně? Za těchto okolností na procházce trvám. Vždycky si rád poslechnu, co si myslím.” Dívka si ho změřila přísným pohledem. „Dobrá,” přisvědčila. „Ale nejprve odnesu tenhle šálek…”

„Nechte ho tady.”

„Venku? Kdepak. Někdo by jej měl uklidit.”

„Ano. A ten někdo se jmenuje sluha a na rozdíl od vás pobírá za svou práci plat.”

„To neznamená, že bych měla někomu jinému přidělávat práci.”

Bowman se zmocnil šálku dřív, než se jej stačila chopit. „Postarám se o to.”

Hannah nevěřícně sledovala, jak nonšalantně kráčí ke kamenné balustrádě, a zalapala údivem po dechu, když hrnek ledabyle odhodil dolů. Následoval zvuk tříštícího se porcelánu.

„No prosím,” prohodil nevzrušeně, „problém je vyřešen.”

Chvíli trvalo, než se Hannah vzpamatovala natolik, aby mohla mluvit. „Proč jste to udělal? Klidně bych jej odnesla dovnitř.”

Zdálo se, že Bowmana její úžas pobavil. „Myslel jsem, že vás potěší můj nedostatek zájmu o hmotné statky.” Dívka na něho civěla, jako by mu na hlavě vyrašily čertovské rohy. „Pokud vás to potěší, tak nedostatkem zájmu o hmotné statky bych vaše počínání rozhodně nenazvala. Spíše nedostatkem úcty k věcem okolo vás. Což je stejně zavrženíhodné jako v případě, že jim lidé přikládají přílišný význam.”

Bowmanův úsměv povadl, neboť si uvědomil hloubku jejího hněvu. „Slečno Appletonová, ve zdejším sídle mají tolik porcelánu, že by ho bylo dost pro celý Hampshire. O šálky zde rozhodně nouze není.”

„To neznamená, že se jimi může plýtvat. Neměl jste jej rozbíjet.”

Mladý muž se posměšně uchechtl. „Vždycky jste měla slabost pro porcelán, slečno Appletonová?” Samolibějšího muže nikdy dřív nepotkala. „Jak už jsem řekla, nesnáším plýtvání. Což vám, jak se zdá, vadí.”

„Já jsem si zase jist,” odvětil uhlazeně, „že zmíněný nedostatek použijete jako výmluvu, abyste se mnou nemusela na procházku.”

Hannah se na okamžik zamyslela. Vytušila, že Bowmana její přístup popuzuje. Nechápe, proč ji tolik mrzí ztráta takové maličkosti, jako je porcelánový šálek, na němž v podstatě vůbec nezáleží. Jenže to, co jí předvedl, bylo neomalené gesto bohatého muže, který něco záměrně a bezdůvodně zničil.

Bowman měl pravdu, Hannah se opravdu chystala procházku odříct. Na druhou stranu nedokázala odolat chladnému vzdoru, který se mu zračil v očích. Na okamžik se zatvářil jako vzpurný školák, který byl přistižen při nějaké lotrovině a nyní očekává potrestání.

„Kdepak,” odvětila, „stále jsem odhodlaná se s vámi projít. Ale přála bych si, abyste se zdržel rozbíjení předmětů, na které cestou narazíme.”

Spokojeně sledovala, že ho její poznámka zaskočila. V mužově obličeji cosi zjihlo. Vlídně se na ni podíval a Hannah se kupodivu rozbušilo srdce.

„Dobrá, nebudu nic ničit,” slíbil.

„Platí.” Nasadila si na hlavu kapuci krátkého pláště a zamířila ke schodům vedoucím do zahrady. Bowman ji dohnal několika dlouhými kroky. „Přijměte, prosím, mé rámě,” nabídl se. „Schody mohou být kluzké.”

Hannah krátce zaváhala, a pak vklouzla ručkou do ohbí jeho lokte. Pod bříšky prstů ucítila pevné svaly. Tolik pospíchala, aby Natálii neprobudila, že si zapomněla vzít rukavice.

„Co myslíte, naštval bych svým chováním lady Natálii?” zeptal se Rafe.

„Kvůli tomu rozbitému hrníčku?” Dívka se na okamžik zamyslela. „Nemyslím. Pravděpodobně by se tomu zasmála, aby vám polichotila.”

Věnoval jí kradmý úsměv. „Na lichotkách stran mé osoby není nic špatného, slečno Appletonová. Nesmírně mě těší a následně je se mnou lehké pořízení.”

„Nehodlám se o tom přesvědčit, pane Bowmane. Za takové úsilí mi nestojíte.”

Úsměv mu zmizel ze rtů. Bezděčně zatnul zuby, jako by se dotkla jeho citlivého místa. „V tom případě si počkám na lady Natálii.”

Prošli brankou v živém plotě a vkročili na pěšinu vysypanou štěrkem. Pečlivě sestříhané keře a zazimované trvalky obalené jinovatkou připomínaly dorty s ledovou polevou. Na obloze se vznášel dravý pták pátrající po potravě.

Ačkoliv přidržovat se Bowmanovy paže bylo celkem příjemné, Hannah se od něho neochotně odtáhla.

„A teď mi povězte,” pravil tiše Rafe, „co si podle vás myslím o lady Natálii.”

„Nepochybně se vám líbí. Domnívám se, že jste ochoten se s ní oženit, neboť vyhovuje vašim potřebám. Umete vám cestičku do vyšší společnosti a porodí zlatovlasé děti. Kromě toho je výborně vychovaná, takže se bude urputně dívat jinam, až se rozhodnete porušit manželský slib.”

„Z čeho usuzujete, že ji podvedu?” Znělo to spíše zvědavě než uraženě.

„Bedlivě jsem vás poslouchala a zdá se mi, že nedokážete být věrný.”

„Mohl bych být, ale jen po boku té správné ženy.”

„Kdepak, to nezvládnete,” pravila s nepříjemnou jistotou v hlase. „Jestli je muž věrný nebo ne, nemá se ženou nic společného. Záleží zcela a výhradně na jeho charakteru.”

„Proboha, vy jste ale umíněná! Musíte vyděsit každého muže, kterého potkáte.”

„Setkávám se s nimi jen zřídka.”

„Tím se to vysvětluje.”

„Co?”

„Proč vás předtím nikdo nepolíbil.”

Hannah se zastavila a zvolna se otočila ke svému společníkovi. „Proč jste…? Jak jste…?”

„Čím víc má muž zkušeností, tím snáze rozpozná nezkušený protějšek.”

Dospěli na prostranství, jemuž vévodila fontána v podobě mořské panny, již obklopovaly nízké kamenné lavičky. Hannah na jednu z nich vystoupila, přešla ji a elegantně přeskočila na druhou.

Bowman ji následoval. Kráčel vedle laviček, po nichž zrovna šla. „Takže váš pan Clark si na vás nikdy nic nedovolil?”

Hannah zavrtěla hlavou. Doufala, že Rafe přičte ruměnec na jejích tvářích mrazivému počasí. „Není to můj pan Clark. A co se dovolování týče… Nejsem si celkem jistá. Jednou…” Vtom si uvědomila, že se mu chystá svěřit, a prudce semkla rty.

„Ale ne! Nemůžete něco nakousnout a pak mlčet. Ven s tím!” Bowmanovy prsty vklouzly za pásek jejího pláště a pevně zatáhly, čímž ji donutily zastavit.

„Přestaňte!” vydechla a zamračila se na něho z lavičky, která jí poskytla výškovou převahu.

Mladík ji chytil v pase a postavil na zem. Lehce ji držel za boky. „Co udělal? Něco neslušného? Pokusil se vám nakouknout do živůtku?”

„Pane Bowmane,” bránila se rozčileně, „přibližně před měsícem pan Clark studoval knihu o frenologii a požádal mě, zda by si mohl sáhnout na mou…”

Rafe se ani nepohnul, jen nepatrně vykulil oči. „Na vaši…?”

„Lebku.” Neušel jí jeho nechápavý výraz, proto pokračovala: „Frenologie je vědní obor, který se zabývá analýzou tvaru lebky a…”

„Ano, já vím. Zastánci této teorie se domnívají, že každý rozměr a hrbolek něco znamenají.”

„Přesně tak. Z toho důvodu jsem mu dovolila, aby posoudil mou hlavu a vypracoval seznam mých charakterových vlastností.”

Bowman se nepokrytě bavil. „A na co přišel?”

„Zdá se, že mám velký mozek, vlídnou a stálou povahu, sklon uchylovat se k předčasným závěrům a schopnost pociťovat silnou náklonnost. Moje lebka bohužel vzadu vykazuje mírné zúžení, což naznačuje zločinecké sklony.”

Rafe vyprskl smíchy. „Že mě to hned nenapadlo! Ta největší neviňátka bývají vždycky schopná těch nejhorších věcí. Počkejte, chci si sáhnout. Rád bych věděl, jak vypadá lebka kriminálníka.”

Hannah pohotově uhnula, sotva po ní mladík sáhl. „Nedotýkejte se mě!”

„Vždyť už jste jednomu muži dovolila, aby se dotýkal vašeho zátylku,” namítl a pohotově kráčel za ní. „Nevidím důvod, proč bych si na něj nemohl sáhnout i já.”

Dívka si uvědomila, že si z ní utahuje. Ačkoliv se to v dané situaci nehodilo, cítila, jak jí v hrdle klokotá smích a zahání rozčilení a nervozitu. „Zkoumejte si vlastní hlavu,” vykřikla a utekla na opačnou stranu fontány. „Jsem si jistá, že zločineckých hrbolků je na ní spousta.”

„V mém případě budou výsledky zkreslené,” sdělil jí vesele, „neboť jsem v dětství schytal spoustu pohlavků. Otec oznámil učitelům, že je zastáncem hesla: Škoda rány, která padne vedle.”

Ačkoliv hovořil lehkovážným tónem, Hannah se zarazila a soucitně na něho pohlédla. „Chudáčku.” Bowman se před ní zastavil. „Nelitujte mě, bohatě jsem si to zasloužil. Odmalička jsem byl zlomyslný.”

„Žádné dítě nezlobí bezdůvodně.”

„Však jsem také důvod měl. Věděl jsem, že nikdy nesplním vysoké nároky svých rodičů, a tak jsem se rozhodl vydat opačným směrem. Jsem si jistý, že kdyby se za mě matka nepřimluvila, otec by mě přivázal ke stromu u silnice a na krk by mi pověsil ceduli se vzkazem: ,Odvézt do sirotčince!”’

Hannah se pousmála. „Je mezi vašimi sourozenci někdo, s kým je otec spokojený?”

„Ani ne. Zato si náramně rozumí s mým švagrem Matthewem Swiftem. Ti dva si notovali ještě předtím, než se Matt oženil s Daisy. Táta ho má rád jako syna. Swift pro něho v New Yorku pracoval. Má totiž svatou trpělivost, jinak by v otcově společnosti dlouho neobstál.”

„Váš otec je vznětlivý?”

„Starouš je typem člověka, který naláká psa na kost, a pak ho s ní bací po hlavě. Následně ztropí strašlivý povyk, když k němu pes nepřiběhne na zapískání.”

Opět nabídl Hannah rámě, ta je přijala a zamířili zpátky k sídlu.

„Znamená to, že i sňatek pana Swifta s vaší sestrou byl předem domluvený?” vyzvídala.

„Zajisté. Ale potom se to nějak zvrtlo a nakonec z toho byla láska jako trám.”

„Což se občas stává,” přisvědčila Hannah.

„Ano, ale jenom proto, že někteří lidé tváří v tvář nevyhnutelnému sami sebe přesvědčí o vzájemné lásce, aby vzniklou situaci zvládli s nadhledem.”

Hannah nesouhlasně mlaskla jazykem. „Jste cynik, pane Bowmane.”

„Realista.”

Zvědavě na něho pohlédla. „Myslíte, že byste se mohl do Natálie někdy zamilovat?”

„Mohlo by mi na ní začít záležet,” připustil opatrně.

„Mám na mysli opravdovou lásku. Takovou, která vás současně nutí bláznit radostí i trápit se nevýslovným smutkem. Lásku, pro niž jste ochoten obětovat cokoliv na světě.”

Mladíkovy rty zvlnil sarkastický úsměv. „Proč bych měl ke své ženě něco takového cítit? Vždyť bych si tím pokazil dokonalé manželství.”

Dál kráčeli v naprostém tichu. Hannah si uvědomila, že její společník je mnohem nebezpečnější, než se domnívala. Vůbec se k Natálii nehodí. Nakonec sestřenici ublíží a připraví ji o iluze. Nebude mu moci důvěřovat.

„Vy se k Natálii nehodíte,” slyšela se říkat přiškrceným hlasem. „Čím víc vás poznávám, tím větší mám jistotu. Přála bych si, abyste ji nechal na pokoji, našel si jinou urozenou kořist a zaměřil se na ni.”

Zastavili se v blízkosti živého plotu.

„Vy jste ale troufalá potvůrka,” pravil tiše Rafe. „Já jsem si tuhle kořist nevybral. Pouze se snažím za daných okolností udělat to, co je správné. A pokud se s Natálií ožením, není to vaše věc.”

„Mám ji ráda, a proto jsou moje námitky oprávněné.”

„O náklonnost možná nejde. Jste si jistá, že z vás nemluví žárlivost?”

„Žárlit? Na Natálii? Musel jste se zbláznit, když vás něco takového napadlo.”

„Važte slova,” pokáral ji s krutou upřímností. „Třeba už vás nebaví stát v jejím stínu a sledovat, jak si užívá všech radostí a přízně ctitelů, zatímco vy přešlapujete v koutě spolu s vdovami a čekankami.”

Hannah hněvivě zasyčela a zvedla zatnutou pěst, jako by ho chtěla udeřit.

Pohotově chytil dívku za zápěstí a přejel špičkou prstu po bělavých kloubech. Do uší se jí vetřel tichý posměšek.

„Dělá se to takhle,” poznamenal, když ohnul její palec a přeložil jej přes ostatní prsty. „Nikdy nikoho nebijte se vztyčeným palcem -mohla byste si ho zlomit.”

„Pusťte mě!” vykřikla a vší silou škubla rukou.

„Kdybych neudeřil na vaši citlivou strunu, nikdy byste takhle neřádila,” dobíral si ji. „Chudinka Hannah! Ustavičně tvrdne v rohu a čeká na příležitost! Něco vám povím bez ohledu na modrou krev Natálii hladce strčíte do kapsy. Zasloužíte si něco daleko lepšího, než je tohle.”

„Přestaňte!”

„Manželka na reprezentaci a milenka pro potěchu! Copak se tím šlechta neřídí?”

Hannah se zarazila a dotčeně zalapala po dechu. Bowman ji nesmlouvavě přitiskl ke své hrudi. Přestala se s ním prát. Správně odhadla marnost svého úsilí. Odvrátila se a vyděšeně sebou trhla, když ucítila, jak se jí mužova teplá ústa otřela o ucho.

„Měl bych si z vás udělat svoji milenku,” zašeptal. „Krásná Hannah. Kdybyste byla moje, položil bych vás do hedvábného povlečení a zahalil šňůrami perel. Krmil bych vás medem podávaným na stříbrné lžíci. Jako padlá žena byste samozřejmě nemohla vynášet své oduševnělé soudy, ale to by vám nevadilo, protože bych vám každou noc poskytl takovou slast, že byste zapomněla, jak se jmenujete, a byla byste ochotná provádět věci, na které byste za denního světla nedokázala ani pomyslet. Dočista bych vás zkazil a zneuctil, od vaší vznešené hlavy po nevinné prstíky na nohou.”

„Och, jak vámi pohrdám!” vykřikla a bezmocně se zavrtěla. Začala pociťovat opravdový strach a to nejenom z jeho pevného objetí. Děsila ji i posměšná slova a vlny horka, které probíhaly jejím tělem.

Po tomhle setkání už nikdy nebude schopná podívat se mu do očí. O což mu pravděpodobně jde. Bezděčně zasténala, když ji něžně políbil na skryté místečko pod uchem.

„Chceš mě,” zamumlal. Náhle byl něžný. Jeho ústa líně putovala po dívčině hrdle. „Přiznej to, Hannah apeluji na tvé zločinecké sklony. Pravdou je, že ve mně probouzíš to nejhorší.” Smyslně ji laskal. Zdálo se, že čerpá potěšení z jejího vzrušeného dechu. „Polib mě,” zašeptal. „Jenom jednou, pak tě pustím.”

„Jste opovrženíhodný nemrava a…”

„Já vím. Sám se za sebe velice stydím.” Avšak neznělo to dvakrát upřímně a jeho sevření nepovolilo ani o píď.

„Jediný polibek, Hannah.”

Tlukot dívčina srdce jako by rezonoval v celé její bytosti. Cítila jej v hrdle i v nejhlubších zákoutích svého těla. Dokonce i ve rtech. Byly tak vnímavé, že jí vadily i samotné závany vlastního dechu.

Mrazily, kamkoliv se přitiskly. Ve štěrbině mezi nimi se vznášely bílé obláčky sraženého dechu. Hannah pohlédla do mužových očí zastřených touhou a omámeně si pomyslela: Nedělej to, má milá, tohle ne! Avšak nedokázala si poručit. Stoupla si na špičky a vyšla muži vstříc.

Pevně ji objal pažemi a začal ji hladově líbat. Vinul ji k sobě stále blíž, až se jedno z jeho chodidel ocitlo mezi dívčinými střevíčky a oblá ňadra se vší silou tiskla k jeho hrudi. Hannah mu dala víc než jediný polibek.

Horoucně ho líbala ústy i jazykem a připadala si jako opilá. Rafe zvedl ruku a jemně Hannah pohladil. Dívka se pod jeho dotekem zachvívala. Špičkami prstů opatrně prozkoumal křivku její brady, ušní lalůček i rudou skvrnu, která jí naskočila na tváři.

Netrvalo dlouho a svíral její tvář v obou dlaních. Jeho rty se jemně vznášely nad jejím obličejem. Zlehka se otřely o oční víčka, hřbet nosu a nakonec spočinuly na ústech. Krátce ji políbil. Hannah se zhluboka nadechla ledového vzduchu a s povděkem uvítala, když ji ostře zaštípal v plicích.

Když se konečně přiměla na muže pohlédnout, očekávala, že se bude tvářit samolibě nebo drze. Avšak ke svému údivu shledala, že z jeho tváře čiší napětí a vypadá zadumaně.

„Přeješ si, abych se ti omluvil?” otázal se.

Hannah se od něho odtáhla. Nervózně si třela paže. Nejradši by se znovu přimkla k jeho hřejivému tělu. Tohle poznání ji ohromilo.

„Nevidím v tom žádný smysl,” pronesla tiše. „Stejně byste to nemyslel vážně.” Odvrátila se a kvapnými kroky zamířila zpátky k sídlu. V duchu se modlila, aby ji nenásledoval.

Tížilo ji vědomí, že každá žena, která je natolik pošetilá, aby si s ním něco začala, skončí se srdcem roztříštěným na kusy -jako ten šálek na terase.

7

Jakmile Hannah vstoupila do vyhřáté haly, začaly ji štípat promrzlé tváře. Vydala se do zadní části domu a zároveň se snažila vyhýbat hostům, kteří právě dorazili. Na první pohled bylo vidět, jak jsou bohatí, na dámách oblečených v pláštích s kapucemi lemovanými kožešinou se třpytily šperky.

Natálie se brzy probudí. Je zvyklá zahájit den šálkem čaje, který popíjí v posteli. Hannah míjela služebnictvo, jež mělo zjevně plné ruce práce, a pochybovala, že za těchto okolností najde komornou, která se jí bude moci věnovat. Napadlo ji, že zaběhne do ranního salonku, nalije šálek čaje a donese jej sestřenici sama. Možná by mohla vzít jeden i pro lady Blandfordovou…

„Slečno Appletonová,” ozval se náhle z davu povědomý hlas. Z hloučku příchozích se oddělil muž a svižně kráčel k dívce, aby se s ní pozdravil.

Byl to Edward, lord Travers. Toho by Hannah ve Stony Cross Parku určitě nečekala. Vřele se na něho usmála a napětí, jež pociťovala v hrudi, mírně povolilo. Z Traverse vždycky čišela naprostá pohoda. Byl sám se sebou spokojený, věděl, kde je na světě jeho místo, a za všech okolností byl nadmíru zdvořilý. Sympatický obličej nebrázdila jediná vráska, v krátce sestřižených hnědých vlasech nesvítil jediný stříbrný vlas. Působil dojmem silného a čestného člověka a Hannah se od prvopočátku moc zamlouval.

„Ráda vás tu vidím, pane.”

Zazubil se. „Mě zase těší, že celá jenom záříte. Ostatně, tak jako vždycky. Doufám, že vám nic nechybí. Jak se daří Blandfordovým a lady Natálii?”

„Celkem dobře. Ovšem Natálie o vašem příjezdu určitě neví, jinak by mě na něj upozornila.”

„Neví,” přiznal Travers. „Původně jsem zdejší pobyt neplánoval. Očekávali mě příbuzní ve Shropshiru. Ale pak jsem obdržel pozvání od lorda Westcliffa a nedokázal mu odolat.” Odmlčel se a zvážněl. „Jistě chápete…

Dozvěděl jsem se, jaké má lord Blandford záměry se svou dcerou a… tím Američanem.”

„Ano, panem Bowmanem.”

„Přeji si, aby byla lady Natálie šťastná a dobře zajištěná,” připustil Travers tiše, „ale nejde mi do hlavy, jak mohl její otec přijít na to, že tenhle nápadník pro ni bude tím nejlepším.”

Hannah s ním nemohla souhlasit, aniž by kritizovala svého strýce, proto pečlivě volila slova: „I já pociťuji jisté obavy.”

„Lady Natálie se vám určitě svěřila. Co si o této záležitosti myslí? Líbí se jí ten Američan?”

„Je ochotna o tomto svazku uvažovat, aby potěšila svého otce,” přiznala Hannah. „Mimoto… pan Bowman je sympatický.” Odmlčela se a zamrkala, neboť spatřila Rafea stát na opačné straně haly. Hovořil se svým otcem.

„Stojí tamhle.”

„Myslíte toho malého podsaditého cvalíka?” otázal se Travers s nadějí v hlase.

„Ne, to je pan Bowman starší. Snoubencem lady Natálie má být jeho syn, ten vysoký muž vedle něho.”

Stačil jediný pohled a Travers věděl vše, co potřeboval. Rafe Bowman dobře vypadá, z jeho uvolněného postoje čiší síla a sebedůvěra. Husté černé vlasy mu pocuchal vítr a tváře na čerstvém vzduchu získaly zdravou barvu. Černýma očima ledabyle klouzal po místnosti, zatímco mu na rtech pohrával náznak nemilosrdného úsměvu.

Vypadal jako šelma číhající na svou kořist. Hannah si vzpomněla na ranní polibek a náhle nechápala, kde se v něm vzala všechna ta něha.

Lord Travers vytušil, že má v mladíkovi silného soupeře. „Proboha,” zamumlal tiše. „Ano,” přisvědčila Hannah.

Evie vstoupila do tanečního sálu s těžkým košíkem v rukou. „Tady jsou po-poslední,” oznámila. Právě se vracela z kuchyně, kde spolu se dvěma pomocnicemi plnila papírové kornouty ořechy a sušeným ovocem a uzavírala je červenou stužkou. „Doufám, že jich bude dost. Když si představím, ko-kolik nás tu je…” Zarazila se a udiveně pohlédla na Annabelle. „Kam se poděla Lillian?”

„Tady jsem,” ozval se přidušený hlas zpod spodních větví stromku. „Aranžuji podložku. Ne že by na tom záleželo, protože stejně není vidět.”

Annabelle se usmála, stoupla si na špičky a uvázala malou hadrovou panenku na nejvyšší větev, na kterou dosáhla. V ledově bílých šatech, s blond vlasy a tvářemi zrůžovělými námahou vypadala jako anděl. „Myslíš, že takhle vysoký stromeček byl dobrý nápad, drahá? Obávám se, že jej budeme strojit až do Tří králů.”

„Malý být nemohl,” odvětila Lillian a vysoukala se ven. Ve vlasech měla jehličí a na šatech chomáčky vaty. Vůbec nevypadala jako ctihodná hraběnka, ale ze širokého úsměvu se dalo vyčíst, že jí na tom ani za mák nezáleží. „Tahle místnost je natolik prostorná, že by tu méně urostlý exemplář vypadal směšně.”

V následujících čtrnácti dnech se v tanečním sále odehraje několik významných společenských událostí, včetně štědrovečerního plesu. Lillian si usmyslela, že vánoční stromek musí být dokonalý, aby sálu přidal na slavnostní

atmosféře. Zdobení urostlého velikána se bohužel ukázalo složitější, než se na první pohled zdálo. Služebnictvo bylo natolik vytíženo domácími povinnostmi, že žádný z nich nemohl zastat práci navíc. A poněvadž Westcliff zakázal Lillian a jejím přítelkyním lézt po žebříku a balancovat na vysokých stoličkách, zela horní polovina stromku dosud prázdnotou.

A aby toho nebylo málo, nová móda dámám nařizovala nosit róby s úzkými rukávy a výstřihy přes celá ramena, takže téměř nemohly zvedat paže. Vtom se ozval zvuk trhající se látky.

„Zatracená práce!” zvolala hraběnka a natočila se tak, aby viděla na díru pod pravým rukávem. „Tohle jsou třetí zničené šaty v tomto týdnu.”

„Já tenhle nový typ rukávů nemám ráda,” přiznala Annabelle a názorně předvedla, jak jsou její elegantní paže omezené v pohybu. „Rozčiluje mě, že nikam nedosáhnu. Dokonce i chovat Isabellu je nepříjemné, když je látka takhle našponovaná.”

„Najdu je-jehlu a nit,” nabídla se Evie a zapátrala po krabici se šicími potřebami.

„Kdepak, chop se nůžek,” nařídila jí rázně Lillian.

Evie se tázavě usmála, ale ochotně jí vyhověla. „Co s nimi mám udělat?”

Lillian zvedla paži, kam až to jenom šlo. „Stříhej, a dej si záležet, ať jsou obě strany stejné.” Evie ani nemrkla a pečlivě vystřihla požadovaný otvor.

„Konečně jsem volná!” Lillian zvedla obě paže ke stropu jako nějaká primitivní uctívačka slunce a ukázala štěrbiny v podpaží. „Co když se mi podaří odstartovat novou módu?”

„Děravých šatů?” prohodila Annabelle. „O tom pochybuji, drahá.”

„Kdybys věděla, jak je božské podat si, co potřebuješ…” Lillian se natáhla po nůžkách. „Nechceš, abych ti upravila šaty, Annabelle?”

„Ani se ke mně nepřibližuj,” varovala ji přítelkyně. Vzápětí zavrtěla hlavou a zakřenila se, neboť Evie noblesně zvedla paže, aby jí Lillian mohla pod rukávy vystřihnout otvory. Právě tuhle vlastnost na ostýchavé rusovlásce nejvíc obdivovala vždycky se bez váhání a s chutí propůjčila k sebeztřeštěnějšímu dobrodružství. „Copak jste se obě pomátly?”

„Provdala se za St. Vincenta, který na ni bezesporu má špatný vliv,” bránila se Lillian. „Kolik škody pak můžu napáchat já?” Když si dostatečně protáhla paže, spokojeně si promnula ruce. „A teď zpátky do práce! Kde je krabice se svíčkami? Nějaké sem přidám.”

„Co kdybychom si zazpívaly?” navrhla Annabelle a připevnila na špičku větve andílka vyrobeného z krajkového kapesníku a bavlnky.

Točily se kolem smrčku jako pilné včelky a vesele si notovaly. Natolik se zabraly do svých úkolů, že si nevšimly, když do sálu někdo vstoupil. Na nezvaného hosta je upozornil až ženský smích.

„Daisy!” vykřikla Lillian a rozběhla se k mladší sestře. Byly si neuvěřitelně blízké, protože kam až paměť sahá, jedna od druhé se nehnuly. Kdykoliv se přihodilo něco zábavného, děsivého, úžasného nebo ošklivého, Daisy byla vždycky první, komu to Lillian chtěla říct.

Daisy s oblibou četla a oddávala se snům. Byla okouzlující a rozmarná, měla smysl pro humor, avšak zároveň vždy stála nohama pevně na zemi což bylo až s podivem a uměla přijít na kloub komplikovaným věcem. Před třemi měsíci se provdala za Matthewa Swifta, Bowmanova oblíbence. Lillian zpočátku s tímto sňatkem zásadně nesouhlasila, neboť jej prosazoval její dominantní otec. Obávala se, že Daisy bude odsouzena k životu bez lásky po boku ctižádostivého muže, který neocení její kvality. Nicméně nakonec se ukázalo, že Matthew Daisy opravdu miluje, takže na něho Lillian posléze změnila názor. Dohodli se na příměří, neboť je spojovala láska k Daisy.

Lillian svou drobnou sestru nejprve láskyplně objala a pak se od ní poodtáhla, aby si ji pořádně prohlédla. Zdálo se jí, že to Daisy sluší tak, jako nikdy předtím. Tmavě hnědé vlasy měla zapletené do důmyslného účesu, oči jí zářily štěstím. „Nyní mohou svátky konečně začít!” zvolala spokojeně a pohlédla na Matthewa Swifta, který se zdravil s Annabelle a Evii. „Veselé Vánoce, Matthewe!”

„Veselé Vánoce, má paní,” odvětil. Pohotově se sklonil a políbil švagrovou na nastavené líčko. Swift byl vysoký, dobře stavěný muž, který svým vzhledem nezapřel irské předky. Dokonale to uměl s nevypočitatelným starým Bowmanem, dostalo se mu diplomatického nadání, byl spolehlivý a nechyběl mu smysl pro humor.

Lillian těšilo, že chová očividnou náklonnost k její sestře, proto procítěně pravila: „Díkybohu, že jsi tady, Matthewe. Otec nás všechny tyranizuje a ty jsi jediný, kdo ho dokáže uklidnit. S Rafem jsou jako obvykle na kordy, a když si vzpomenu, jak se jeden na druhého dívají, divím se, že se ještě nepovraždili.”

Swift se zamračil. „Hodlám si s tvým otcem promluvit o tom směšném dohazování.”

„Zdá se, že z toho bude událost roku,” přisadila si Daisy. „Když se mu přede dvěma roky podařilo dát dohromady mě a Matthewa, teď nutí do manželství Rafea. Co na to říká matka?”

„Nic moc,” odvětila Lillian. „Ono se špatně mluví, když člověk slintá blahem. Máti by si ze srdce přála mít urozenou snachu, s níž by se mohla chlubit.”

„A co si myslíme o lady Natálii?” vyzvídala Daisy.

„Je to moc milá dívka,” hlásila Lillian. „Určitě si ji oblíbíš. Ale vadí mi, že sňatek s aristokratkou má být podmínkou, bez jejíhož splnění se Rafe nemůže stát podílníkem v Bowmanově podniku.”

„Neměl by si nikoho brát jen proto, aby s námi směl pracovat,” namítl Swift a nesouhlasně svraštil obočí.

„Potřebujeme někoho, kdo rozjede nové manufaktury, a já neznám lepšího kandidáta, než je tvůj bratr. Dokonale se vyzná. Čert ví, že já na to nestačím v Bristolu mám plné ruce práce.”

„Chápu. Jenže otcův požadavek zní jasně sňatek s lady Natálií, nebo nic,” chmuřila se Lillian. „On si zkrátka nenechá ujít jedinou příležitost, kdy může své potomky nutit do něčeho, oč nestojí.”

„Jestli bude někomu naslouchat,” vložila se do hovoru Daisy, „pak Matthewovi.”

„Jdu se po něm podívat,” prohlásil jmenovaný. „Ještě jsem ho neviděl.” Usmál se na bývalé čekanky a napolo žertem dodal: „Bojím se nechat vás čtyři pohromadě. Nemáte za lubem nějakou šílenost, že ne?”

„Jistěže ne!” Daisy ho popostrčila ke dveřím. „Slibuji, že se budeme chovat jako usedlé matrony. Běž najít tatínka. A jestli vybuchne vzteky, tak ho rychle zchlaď.”

„Spolehni se.” Poté Matthew odvedl svou choť stranou a zašeptal: „Proč mají díry v šatech?”

„Myslím, že pro to jistě existuje dokonale rozumné vysvětlení,” špitla Daisy a letmo políbila manžela na tvář. Vrátila se k ostatním a objala nejprve Evii a pak Annabelle. „Přivezla jsem pro každého spoustu dárků,” hlásila.

„V Bristolu se báječně nakupuje. Avšak dalo mi celkem práci najít něco vhodného pro pány. Zdá se, že mají úplně vše, co si mohou přát.”

„Včetně úžasných manželek,” smála se Annabelle.

„Má tvůj muž pouzdro na párátka?” zeptala se jí Daisy. „Koupila jsem mu stříbrné, zdobené rytinou. Ale kdyby už náhodou nějaké měl, mám připraveno náhradní řešení.”

„Myslím, že žádné nemá,” dumala Annabelle. „Zeptám se ho, až dorazí.”

„On s tebou nepřijel?”

Annabelle zesmutněla. „Ne, a moc se mi po něm stýská. Bohužel vzrostla poptávka po lokomotivách a Simon je až po uši ponořený do práce. Hledá schopné spolupracovníky, kteří převezmou některé jeho úkoly, ale prozatím…” Povzdechla si a bezmocně pokrčila rameny. „Očekávám, že se po víkendu ukáže. Tedy pokud se bude moci uvolnit.”

„Co St. Vincent?” otázala se Daisy Evie. „Už je tady?”

Mladá žena zavrtěla hlavou. Po rusých kadeřích sklouzl paprsek světla a zažehl v nich ohnivé jiskřičky. „Jeho otec se rozstonal a on považoval za nutné ho navštívit. Ačkoliv vévodovi lékaři tvrdí, že to není nic vážného, v tchánově věku člověk nikdy neví. St. Vincent má v plánu u něho tři čtyři dny zůstat a pak přijet do Hampshiru.” Ačkoliv se snažila hovořit věcně, v hlase se jí objevil náznak melancholie. Nikdo si neuměl představit, že by se plachá Evie provdala za protřelého St. Vincenta. Avšak stalo se a jejich manželství kupodivu klapalo. Přestože nestavěli svůj vztah okázale na odiv, každý brzy vycítil, že jejich soukromý život je zcela mimořádný.

„Ach, kdo tu potřebuje manžely?” zvolala rozverně Annabelle a objala Evii kolem ramen. „Vždyť máme tolik práce, že nebudeme do jejich příjezdu vědět, kam dřív skočit.”

8

Toho večera Hannah připadla role gardedámy. Konal se hudební večírek. Seděla vedle Natálie a prožívala hotová muka. Rafe Bowman zaujal místo po dívčině druhém boku. Koncertu se směly zúčastnit i starší děti. Dostavily se ve svátečních šatech a uvelebily se v zadních řadách. Držely se zpříma a snažily se nevrtět, nešeptat a nerušit.

Hannah si kysele uvědomila, že drobotina se chová daleko lépe než její rodiče. Dospělí spolu bez zábran tiše klevetili, zejména v odmlkách mezi jednotlivými skladbami.

Všimla si, že Rafe Bowman jedná s Natálií nesmírně zdvořile. Zdálo se, že ti dva jsou jeden druhým naprosto okouzleni. Bavili se o rozdílech mezi New Yorkem a Londýnem a zjistili, že se jim líbí podobné knihy a hudba a oba vášnivě rádi jezdí na koni. Bowman přistupoval k Natálii s takovou úctou, že kdyby jej Hannah neznala, pokládala by ho za dokonalého gentlemana.

Avšak věděla své.

Uvědomila si, že není jediná, kdo se zájmem pokukuje po obou mladých lidech. Zvědavosti manželů Blandfordových a Bowmanových se nikdo nedivil, ale tu a tam po dvojici loupl okem i Westcliff a potutelně se usmál. Avšak nejvíc pozornosti jim věnoval lord Travers. Zachovával stoický klid, leč z jeho očí čišel smutek. Hannah mírně píchlo u srdce, když si uvědomila, jak moc mu na Natálii záleží. Stačil by nepatrný podnět a vášnivě by ji miloval. Jenže všechno ukazovalo na to, že dívka si vybere Bowmana.

Natálie, nejsi ani z poloviny tak mazaná, jak se domníváš, říkala si v duchu Hannah. Vyber si muže, který se pro tebe bez váhání obětuje a bude tě milovat za to, jaká jsi, a ne kvůli tomu, co mu manželství s tebou vynese.

Nejhorší část večera nastala v okamžiku, kdy představení skončilo a obecenstvo se rozdělilo do menších skupin. Natálie odvedla sestřenici stranou, modré oči jí plály vzrušením. „Za několik minut se odsud vytratím. Pan

Bowman učiní totéž,” špitala. „Sejdeme se venku na terase, takže se nenápadně ztrať. Kdyby se po mně někdo ptal, něco si vymysli a…”

„Ne!” okřikla ji tiše Hannah a nesouhlasně vykulila oči. „Kdyby tě s ním někdo viděl, vypukl by skandál.” Natálie se rozesmála. „Copak na tom záleží? S největší pravděpodobností si ho tak jako tak vezmu.” Hannah neústupně zavrtěla hlavou. Měla s Bowmanem své zkušenosti a nepochybovala o tom, že by si na Natálii dovoloval. A to nesmí připustit. „Můžeš se s ním setkat, ale já půjdu s tebou.”

Dívčin úsměv povadl. „Rozhodla ses, že budeš bdělá gardedáma? Kdepak, hodlám si prosadit svou, Hannah. Vždycky jsem s tebou jednala vlídně a sama víš, že mi hodně dlužíš. Takže se někam zašij a hlavně nedělej povyk.”

„Hodlám tě před ním ochránit,” zachmuřila se sestřenice, „protože jestli tě pan Bowman kompromituje, nebudeš mít na vybranou a nezbude ti, než se za něho provdat.”

„Nuže, nehodlám o zásnubách přemýšlet dřív, než zjistím, jak líbá.” Natálie přimhouřila oči. „Nerozčiluj mě, Hannah, a nech nás na pokoji!”

Jenže sestřenice neustoupila. A tak nakonec stála na kraji terasy jako hromádka neštěstí a sledovala, jak se Natálie vybavuje s Rafem Bowmanem. Zdálo se, že mladíkovi její přítomnost nevadí, zato sestřenice zuřila.

Pronesla dostatečně nahlas a kousavě: „S gardedámou za zády si člověk nemůže ani pořádně popovídat. Anebo: „Někteří jedinci jsou neodbytní až běda.”

Takovou neomalenost Hannah nikdy dřív nezakusila, proto se cítila zmatená a ublížená. Platilo sice, že Natálii něco dluží za projevené ohledy, ale na druhou stranu mohla své svěřence taky pěkně znepříjemnit život.

„Také vám leze na nervy, pane Bowmane,” prohlásila významně Natálie, „když se někdo cpe tam, kde není vítán?”

Hannah se zarazila. Co je moc, to už je příliš. Dostala Natálii na starost a je její povinností na ni dohlížet. Ale to neznamená, že připustí, aby ji její svěřenka shazovala.

Ozvala se dřív, než Rafe stačil odpovědět. Její hlas zněl mrazivě. „Nechám vás tu o samotě, když si to tolik přeješ, Natálie, a nepochybuji o tom, že toho pan Bowman náležitě využije. Dobrou noc.”

Nato odešla. Zardívala se vztekem a obavami. Protože se nemohla připojit ke společnosti, aniž by vzbudila nevítanou zvědavost týkající se Natálie, zbývaly jí pouze dvě možnosti. Buď se odebrat na lože, anebo si najít klidný koutek a zůstat tam o samotě. Jenže spát se jí nechtělo, na to byla moc rozrušená. Možná by se mohla poohlédnout po nějaké knize a trochu se rozptýlit.

Vydala se ke knihovně. Nejprve diskrétně nakoukla dovnitř klíčovou dírkou, aby se přesvědčila, zda v místnosti někdo není. Spatřila skupinku dětí, většinou rozesazených na podlaze, a postaršího muže uvelebeného v křesle. V rukou svíral knihu s pozlacenými deskami a mžoural do ní přes brýle, které mu balancovaly na nose.

„Cti dál, dědečku!” vykřiklo jedno z dětí. Druhé se přidalo: „Pokračuj! Ted přece nemůžeš přestat.” Stařec si ztěžka povzdechl. „Kdy začali tisknout tak malá písmenka? A proč je tu tak špatné světlo?” Hannah se soucitně usmála a vstoupila dovnitř. „Smím vám pomoci, pane?”

„Ach ano.” Muž jí věnoval vděčný pohled, vstal z křesla a předal jí knihu. Napsal ji Charles Dickens a příběh se jmenoval Vánoční koleda. Vyšel přede dvěma lety a vzbudil úplnou senzaci. Údajně znovu oživil zájem o tradici vánočních svátků. „Vadilo by vám, kdybyste jim chvíli předčítala?” otázal se stařec. „Už mám unavené oči. Rád bych se usadil ke krbu a dopil punč.”

„S radostí vás zastoupím.” Převzala knihu a s nedůvěrou pohlédla na děti. „Smím?”

„Ach ano!” vykřikly všechny najednou. „Hlavně nic nevynechejte, slečno!”

„Právě přišel první z tří duchů,” napověděl jí jeden z chlapců. Hannah se posadila do křesla, vyhledala příslušnou stránku a spustila:

„Vy jste ten duch, pane, jehož příchod mi byl předpovězen?” otázal se Vydřigroš. „Ano.”

Duch hovořil tiše a vlídně, jeho hlas zněl podivně dutě, jako by podivná bytost nestála vedle Vydřigroše, nýbrž prodlévala kdesi v dáli.

„Kdo a co jste?” dožadoval se Vydřigroš vysvětlení.

„Jsem Duch loňských Vánoc.”

Hannah se rozhlédla po svých posluchačích a potlačila spokojený úsměv. Děti okouzleně hltaly každé její slovo a mimoděk se zachvěly, když napodobila duchův hlas.

Jak pokračovala ve čtení, všichni přítomní stále víc a víc propadali půvabu Dickensových slov, jež zázračně vyhnala z dívčina srdce pochyby a zlost. Pojednou si uvědomila něco, nač dávno zapomněla. Vánoce to nejsou jen dny v kalendáři. Především jde o sváteční pocit.

*

Políbit lady Natálii by jistě nebylo utrpením, nicméně Rafe jejím půvabům odolal, a to zejména z toho důvodu, že ho dívka nepokrytě sváděla.

Poté co Hannah odešla, začala Natálie brebentit o tom, jaké mají muži štěstí, že se obejdou bez gardedam, jež dívky doprovázejí na každém kroku a lezou svým svěřenkám nepředstavitelně na nervy. Rafe souhlasil s tím, že je to nepraktické, zároveň však prohlásil, že podle jeho názoru je slečna Appletonová snesitelná společnice.

„Ach, Hannah je po většinu času drahoušek,” souhlasila Natálie. „Občas se chová jako maloměšťácká, ale to se dá ostatně očekávat. Je sice moje příbuzná, ale pochází z té chudší strany rodiny, kde není žádný syn, jen čtyři neprovdané sestry. Navíc jim zemřela matka. Nechci se vytahovat, ale kdybych otci neřekla, že ji chci za společnici, roky by dřela na své mladší sourozence. A protože za sebe nikdy neutratí ani šilink svoji rentu posílá rodině -, dávám jí své obnošené šaty a dělím se s ní o všechno, co mám.”

„To je od vás velkorysé.”

„Ale vůbec ne!” zatrylkovala dívka vesele. „Ráda ji vidím šťastnou. Před chvílí jsem k ní byla tvrdá, ale chovala se nemožně.”

„Obávám se, že s vámi nemohu souhlasit,” namítl Rafe. „Názor slečny Appletonové byl správný.”

Natálie se tázavě usmála. „Chcete tím říct, že vás ohodnotila výstižně?” Přitočila se blíž. Její rty byly měkké a zvoucí. „Víc naše těžce vybojované soukromí využít nehodláte?”

„Nerad dělám věci, které se samy nabízejí,” oznámil jí lítostivě. Pobavilo ho, když dotčeně našpulila rty. „Takže odpověď na vaši otázku zní ne. Asi bychom se měli vrátit nahoru, než si o nás začnou lidé povídat.”

„Já se klepů nebojím,” zacvrlikala dívka a položila mu paži na rameno.

„Protože jste se zatím nedopustila ničeho, co stojí za pomluvu.”

„Třeba je to jenom tím, že mě nikdo nechytil při činu,” zamyslela se Natálie a Rafe vyprskl smíchy.

Nebylo těžké si Natálii zamilovat a rozhodně by stálo za to s ní sdílet lože. Manželství není přehnaná cena za takovou příležitost, nemluvě o podílu v rodinném podniku. Ano, lady Blandfordová je trochu rozmazlená a svéhlavá, ale není o nic horší než ostatní dívky v jejím postavení. Kromě toho z ní její krása, rodinné konexe a původ učiní manželku, kterou mu budou ostatní muži závidět.

Vraceli se do vstupní haly. Když míjeli dveře knihovny, které zůstaly dokořán, mladý muž nakoukl dovnitř. Hannah Appletonová, uvelebená v mohutném ušáku, hlasitě předčítala dychtivě naslouchajícím dětem.

U krbu pochrupoval postarší muž, bradou se opíral o hrud. Tu a tam popotáhl nosem, když rozverný klučina zvedl peříčko a polechtal jej na tváři. Avšak nezbedný chlapec se brzy nabažil, pohlcen vyprávěním o Ebenezeru Vydřigrošovi, kterého navštěvoval Duch Vánoc.

Rafe tuto velice populární knihu zatím nečetl, ale po několika větách příběh poznal. O Vánoční koledě si lidé povídali tak často, že mu zvolna začínala lézt na nervy. Považoval ji za sentimentální slaďák, se kterým nemá význam ztrácet čas.

Když však sledoval Hannah, jak soustředěně a plna vzrušení poutavou historku předčítá, nedokázal si pomoct a i on se nechal vtáhnout do děje.

V doprovodu Ducha loňských Vánoc Vydřigroš spatřil sám sebe jako školáka, osamělého a odloučeného od rodiny, který čeká, až pro něho přijde mladší sestra.

„Ano!” řeklo dítě překypující radostí. „Domů a nadobro. Otec je o hodně laskavější, než býval, a u nás to vypadá jako v nebi! jednou v noci, zrovna když jsem se chystala na kutě, ke mně promlouval natolik vlídně, že jsem se ho odvážila znovu zeptat, zda se smíš vrátit domů. Odpověděl, že ano, že můžeš, a poslal mě za tebou v kočáře, abych tě přivedla…”

Hannah si uvědomila, že ve dveřích někdo stojí. Krátce vzhlédla a zazubila se na Natálii. Vzápětí byla ve střehu, neboť si všimla Rafea. Nato se opět sklonila nad knihou a pokračovala ve čtení.

Mladý muž si znovu uvědomil, jak moc ho to k Hannah táhne. Opět zakoušel ono zvláštní teplo. Dívka se choulila v mohutném křesle. Jednu nohu měla podloženou pod sebou, šaty pomačkané, ale navzdory tomu vypadala neodolatelně. Nejradši by si s ní hrál, líbal ji, rozcuchal lesklé vlasy a zabořil do nich prsty.

„Pojďme,” zašeptala Natálie po jeho boku.

Mladíka se zmocnilo mírné podráždění. Natálie se chtěla přesunout jinam, pokračovat v předchozím rozhovoru, flirtovat a snad i ochutnat slasti dospělých, které pro ni byly naprosto nové a pro něho naopak důvěrně známé.

„Co si kousek poslechnout?” navrhl tiše a postrčil ji dovnitř.

Natálie byla příliš chytrá na to, aby projevila nespokojenost. „Jistě,” ucedila a noblesně se usadila na volné židli u krbu. Rafe se opřel ramenem o krbovou římsu a zahleděl se na Hannah. Příběh zatím pokračoval.

Vydřigroš sledoval další události ze své minulosti, včetně veselého plesu u Fezziwigů. Následuje smutná scéna, v níž je konfrontován mladou ženou, která ho miluje, avšak dospívá k poznání, že Vydřigrošova láska k bohatství zastiňuje všechno ostatní.

„…kdybys alespoň na jediný den zapomněl na peníze, uvěřila bych, že by sis vybral dívku bez věna… Požádal bys ji o ruku, a alespoň na kratičký okamžik předstíral, že si ji bereš z čisté lásky, jenže potom bys toho hořce litoval, že? Ano. Proto tě zbavuji všech závazků. Opouštím tě s čistým srdcem a to z lásky k muži, kterým jsi kdysi býval…”

„Duchu!” prohlásil Vydřigroš zlomeným hlasem, „odved mě odtud!”

Rafe nesnášel sentiment. Viděl a zažil na světě dost, aby dokázal odolat kouzlu plačtivých historek. Ale když naslouchal podmanivému hlasu zcela zaujaté Hannah, cítil, jak se jeho tělem šíří nesnesitelný žár, který nemá nic společného s ohněm praskajícím v krbu. Z dívčiných úst zněl příběh přesvědčivě, jako by byl podmalován její nevinností a vírou ve šťastný konec. Zatoužil být s ní o samotě a poslouchat ji celé hodiny. Nejradši by jí hlavu položil do klína, aby na tváři cítil křivku jejích stehen.

Upřeně na ni zíral a pocítil vzrušení. Bolestně po ní toužil. Hlavou mu prolétla hříšná myšlenka: kéž by Blandfordovou dcerou byla místo Natálie Hannah! Dobrý bože, na místě by se s ní oženil. Jenže to nebylo možné a vůči Natálii nespravedlivé. Sotva na to pomyslel, cítil se jako darebák, za nějž ho označila Hannah. Když Hannah dočetla druhou kapitolu a se smíchem přislíbila protestujícím dětem zítra večer pokračování, Rafe poprvé ve svém životě upřímně pomyslel na blaho jiného člověka, než je on sám. Ze srdce si přál, aby Hannah jednoho dne našla manžela, který ji bude milovat.

Jakmile Lillian poděkovala zpěvákům a hudebníkům za vynikající představení a doprovodila skupinu dam do salonu, kde se podával čaj, vrátila se do pracovny. Stále zde prodlévali někteří hosté. Všimla si, že její manžel, Markus stojí v rohu a důvěrně hovoří s lady Eleonorou z Kittridge.

V žaludku pocítila mrazivé bodání, ale rozhodla se je ignorovat. Přistoupila k Daisy, která se právě rozloučila s několika dětmi. „Zdravím, drahoušku.” Přinutila se k úsměvu. „Líbil se ti koncert?”

„Ano, velice.” Daisy se podívala sestře do tváře a vyhrkla: „Co se děje?”

„Nic důležitého. Vůbec nic. Proč se ptáš?”

„Kdykoliv se takhle křeníš, tak se bud něčím trápíš, nebo jsi na něco kápla.”

„Na nic jsem nekápla.”

Daisy na ni se zájmem pohlédla. „Co se potom děje?

„Vidíš tu ženskou, co si s ní Westcliff povídá?”

„Tu nádhernou blondýnu s úžasnou figurou?”

„Ano,” zazněla kyselá odpověď. Daisy trpělivě vyčkávala.

„Chovám podezření…,” spustila Lillian a vzápětí ke svému údivu zjistila, že kvůli sevřenému hrdlu nemůže mluvit a v očích ji štípou slzy. Její obavy byly tak hrozné, že je nedokázala vyslovit.

Její manžel se zakoukal do jiné.

Ne že by z toho něco bylo, protože Westcliff je proslulý svou ctí. Jednoduše nedokáže svoji choť zradit, ať už je pokušení sebesilnější. Lillian věděla, že jí bude vždycky věrný, alespoň fyzicky. Avšak toužila mít jeho srdce celé, takže když zjistila, že ho upoutala jiná dáma, chtělo se jí zemřít.

Všichni od začátku tvrdili, že hrabě z Westcliffu a neomale-ná americká dědička se k sobě absolutně nehodí. Jenže netrvalo dlouho a Lillian zjistila, že pod mužovým odměřeným zevnějškem se skrývají vášeň, něha a smysl pro humor. Markovi se naopak líbila její rozpustilost a bezstarostná povaha. Prožili spolu dva nádherné roky a Lillian zakoušela štěstí, o jakém se jí ani nesnilo.

Jenže poslední dobou se Markus točí kolem lady Kittridgeové, oslnivé mladé vdovy, která s ním má hodně společného. Je urozeného původu, inteligentní, elegantní a navíc uznávaná chovatelka koní, jež pokračuje v díle svého zesnulého manžela. Plnokrevníci z jejích stájí jsou potomky ušlechtilých arabských koní, kteří prosluli přátelskou povahou a skvělou stavbou těla. Lady Kittridgeová by se k Westcliffovi dokonale hodila.

Zpočátku Lillian schůzky jejího muže s lady Kittridgeovou neznepokojovaly. Ženy padaly Westcliffovi k nohám odjakživa, protože byl jedním z nejmocnějších šlechticů v Anglii. Ale pak si ti dva spolu začali psát. Krátce poté Markus odjel k lady Kittridgeové na návštěvu, oficiálně z toho důvodu, aby jí poradil ve finančních záležitostech. Posléze Lillian poznala, co je to žárlivost a pocit nejistoty.

„Já… Nikdy jsem nedokázala zcela uvěřit, že je Markus doopravdy můj,” přiznala se pokorně sestře. „Kromě tebe je jediný, kdo mě kdy doopravdy miloval. Stále považuji za zázrak, že po mně zatoužil natolik, aby se se mnou oženil. Ale teď si myslím… Obávám se…, že už se mě nabažil.”

Daisy vykulila oči. „Pokoušíš se mi naznačit, že on… a lady Kittridgeová…” Hraběnce se zamžily oči. „Zdá se, že jsou si blízcí,” vysoukala ze sebe.

„Lillian, to je hloupost,” zašeptala Daisy. „Westcliff tě zbožňuje. Jsi matka jeho dítěte.”

„Neříkám, že je mi nevěrný,” špitla Lillian. „Na to je příliš čestný. Ale příčí se mi představa, že touží po jiné.”

„Copak už ti nevěnuje tolik manželské pozornosti jako dřív?”

Lillian se maličko zapýřila, když otázku zvažovala. „Ale ano. V tomto ohledu se nic nezměnilo.”

„V tom případě je všechno v pořádku. V některých knihách jsem četla, že záletný choť si své ženy téměř nevšímá.”

„Co dalšího se tam píše?”

„Nuže, nevěrní manželé občas volí jiné vůně, anebo si uvazují jinak kravatu.”

Lillian ustaraně nakrčila čelo. „O manželovy vázanky se nestarám. Asi bych s tím měla začít.”

„Kromě toho se začne podezřele zajímat o každodenní program své ženy.”

„Tak to mi moc nepomůže. Westcliff se podezřele zajímá o činnost každého člena domácnosti.”

„Co takhle nové kousky?”

„Jaké kousky?”

Daisy ztišila hlas. „V ložnici.”

„Proboha! To je příznak nevěry?” Lillian jí věnovala užaslý pohled. „Jak to ti romanopisci vědí?”

„Promluv si s ním,“ naléhala nehlasně Daisy. „Svěř se mu se svými obavami. Jsem si jistá, že Westcliff by nikdy neudělal nic, co by ti ublížilo.”

„Ne, záměrně ne,” souhlasila hraběnka a opět se zářivě usmívala. Pohlédla oknem do černé studené noci.

„Ochlazuje se. Doufám, že budeme mít o Vánocích sníh. Ty ne?”

9

Ačkoliv sestřenice rozmíšku z předchozího večera mlčky přešly, i druhý den mezi nimi vládlo napětí. Proto se Hannah nesmírně ulevilo, když se Natálie rozhodla spolu se svou matkou a několika přítelkyněmi podniknout projíždku po okolí. Některé ženy daly přednost pobytu v sídle, povídaly si u čaje a věnovaly se ručním pracím. Většina pánů odjela do Altonu, kde se konal pivní festival.

Hannah zůstala sama. Napadlo ji, že se porozhlédne po sídle. Nejdéle otálela v galerii, kde si prohlédla bezpočet vzácných obrazů. Také navštívila oranžérii, kde vzduch krásně voněl po citrusech a vavřínu. Nevšední místnost měla v podlaze zabudované mřížky, jimiž dovnitř proudil teplý vzduch z kamen v suterénu. Zrovna byla na cestě do tanečního sálu, když se k ní přiřítil malý chlapec. Poznala v něm jedno z dětí, kterým včera předčítala.

Připadal jí rozrušený, neboť vždy popoběhl pár kroků a pak se bezradně zastavil.

„Ahoj. Ty ses ztratil?” Hannah k hošíkovi přidřepla.

„Ne, slečno.”

„Jak se jmenuješ?”

„Arthur, slečno.”

„Nepřipadáš mi zrovna veselý, Arthure. Stalo se něco?”

Přikývl. „Hrál jsem si s něčím, s čím jsem neměl. Někam to zapadlo a já teď dostanu.”

„Co to bylo?” vyzvídala soucitně. „A kde sis hrál?”

„Já vám to ukážu.” Dychtivě ji popadl za ruku a odváděl pryč. Dívka ho ochotně následovala. „Kam jdeme?”

„K vánočnímu stromečku.”

Arthur ji zavedl do tanečního sálu, kde naštěstí kromě nich nikdo nebyl. Vánoční stromek byl skutečně vysoký. V dolní polovině se třpytily rozličné dekorace a cetky, avšak horní část zůstávala neozdobená.

„Něco ti na stromku uvízlo?” otázala se nechápavě Hannah.

„Ano, slečno. Přímo tamhle.” Ukázal na větev vysoko nad jejich hlavou.

„Nic nevidím. Ach, proboha! Co je to?”

Na zeleném jehličí viselo něco tmavého a chlupatého. Připomínalo to ptačí hnízdo. Anebo mrtvého hlodavce.

„To jsou vlasy pana Bowmana.”

Hannah vytřeštila zrak. „Jeho tupé? Ale proč…? Jak…?”

„No,” pustil se do vysvětlování Arthur. „Viděl jsem, že usnul na pohovce v knihovně. Vlasy mu sklouzly z hlavy a visely na krajíčku. Napadlo mě, že bude švanda si s nimi pohrát. Nabil jsem je do praku a střílel s nimi. Jenže pak jsem zamířil moc vysoko a ony skončily na stromečku. Nemůžu na ně dosáhnout. Musím je dát panu Bowmanovi zpátky na hlavu dřív, než se probudí. Opravdu!” S nadějí v hlase se podíval na užaslou dívku.

„Můžete je sundat?”

Hannah se prudce odvrátila a schovala obličej v dlaních, aby přemohla smích. Chechtala se natolik, že se nemohla nadechnout. „Neměla bych se tomu smát…,” zalykala se veselím.

Avšak čím víc se snažila ovládnout, tím to bylo horší. Otírala si uslzené oči rukávem. Jakmile se trochu uklidnila, pohlédla na Arthura, který se na ni mračil, což ji málem znovu rozesmálo. Hrozil mu výprask, proto nepovažoval vzniklou situaci za tak zábavnou jako ona. „Promiň,” vyhrkla. „Je mi tě doopravdy líto. I pana Bowmana. Ano, sundám to. Udělám vše, co bude v mých silách.”

Paruku je zapotřebí vrátit, a to nejenom kvůli Arthurovi. Také musí pana Bowmana uchránit před ostudou.

„Žebřík jsem už zkoušel, ale nedosáhnu tam ani z nejvyšší příčky,” hlásil hošík. Hannah pohlédla na štafle s vysouvacím ramenem vytaženým na nejvyšší možnou mez.

„Nejste moc vysoká,” prohlásil pochybovačně Arthur. „Myslím, že ani vy tam nedosáhnete.” Dívka se na něho povzbudivě zazubila. „Ale můžu to zkusit.”

Společně dostrkali žebřík k jednomu z výklenků určených k posezení. Hannah si zula boty. Dávala si pozor, aby si nepřišlápla lem sukně, a nemotorně vyšplhala vzhůru. Jen u prodloužené části krátce zaváhala. Lezla stále výš a výš, až se ocitla na samém vrcholu. Natáhla ruku a ke svému rozčarování zjistila, že jí schází přibližně patnáct centimetrů.

„Hrome!” zamumlala. „Už jsem to skoro měla.”

„Hlavně nespadněte, slečno!” volal na ni Arthur. „Možná byste radši měla slézt dolů.”

„Nechci se tak rychle vzdát.” Hannah pohlédla na římsu lemující výklenek. Táhla se zhruba o třicet centimetrů výš, než kam dosahovala nejvyšší příčka žebříku. „Kdybych si stoupla na tu římsu, určitě bych na příčesek dosáhla.” Nedbajíc na těžkou sukni, opatrně se přesunula na vytoužené místo.

„Nevěděl jsem, že tak staré dámy jako vy dovedou šplhat,” poznamenal Arthur. Dívčin výkon na něho učinil dojem.

Hannah se na něho smutně usmála. Dávala si pozor, kam šlape. Pak se odvážila natáhnout po nešťastném příčesku. Ke svému zklamání shledala, že stále vězí moc vysoko. „Arthure, špatná zpráva je, že na něj stále nedosáhnu, ale ta dobrá zní: máš velice účinný prak.”

Kluk si zhluboka povzdechl. „Dostanu výprask.”

„Nevěš hlavu. Vymyslím, jak vlasy pana Bowmana dostat dolů. Mezitím…”

„Arthure!” Na prahu se objevil další chlapec. „Všichni tě hledají,” vyhrkl bez dechu. „Učitel se zlobí, žes nepřišel na hodinu, a každou minutou je naštvanější!”

„Och, himbajs!” ulevil si Arthur. „Už musím jít, slečno. Dostanete se tam odtud dolů?”

„Ano, zvládnu to!” zvolala Hannah. „Jen běž, Arthure, ať nepřijdeš pozdě.”

„Děkuji!” vykřikl chlapec a pospíchal pryč z místnosti. Z chodby se ozval hlas jeho kamaráda: „Co ta paní tam nahoře dělá?”

Hannah se opatrně plížila k žebříku, ale dřív než na něj stačila stoupnout, stalo se něco neuvěřitelného. Prostřední vysouvací část s hlasitým rachotem zajela zpět do výchozí pozice. Ohromená dívka zírala, jak se žebřík proměnil v obyčejné štafle ve tvaru A, které jsou naprosto mimo její dosah.

„Arthure?” zvolala, ale nikdo neodpověděl. Zvolna jí docházelo, že je v pěkné bryndě.

Jak se mohlo poklidné dopoledne změnit v takovou patálii? Uvízla na stěně tanečního sálu a nemůže se dostat zpátky na zem. Kdo jí pomůže, když v sídle téměř nikdo nezůstal? Ve snaze zachránit pana Bowmana před ostudou si jí sama uřízla pořádný kus. Ať už ji najde kdokoliv, určitě o svém pikantním zážitku nepomlčí.

Historka se rozlétne všemi směry a po celý zdejší pobyt se jí budou lidé vysmívat. Ztěžka si povzdechla. „Haló?” křikla s nadějí v hlase. „Slyší mě někdo?”

Nikdo se neozval.

„Krucil” zaklela vehementně. Horší slovo neznala.

Vypadalo to, že na římse zůstane hezky dlouho, než ji někdo najde, proto se rozhodla na ni posadit. Jenže se ukázalo, že je dosti úzká. Kdyby ztratila rovnováhu, dozajista by se zřítila na podlahu a něco si zlomila.

Byla vyděšená a rozčilená, avšak nezbývalo jí nic jiného než čekat. Čas se líně vlekl, uplynula dobrá čtvrthodina. Vždy po několika minutách zavolala o pomoc, ale v domě dál panovalo hrobové ticho.

Ve chvíli, kdy začala propadat sebelítosti a zoufalství, někdo přišel ke dveřím. Zpočátku se domnívala, že je to sluha. Svědčily o tom neformální černé kalhoty a vyhrnuté rukávy košile odhalující svalnatá předloktí. Avšak sotva se muž ledabyle vloudal dovnitř, ihned ho poznala a nešťastně semkla víčka.

„Proč to musí být zrovna on?” zamumlala.

Slyšela, jak ji tázavě oslovil, a otevřela oči. Rafe Bowman stál přímo pod ní. Na tváři mu pohrával podivný výraz, zvláštní směs pobavení a úžasu, a ještě něco, co vypadalo jako živý zájem.

„Hannah, co tam k čertu děláš?”

Byla příliš ohromená na to, aby mu vyčetla nepřípustné tykání. „Chtěla jsem něco sundat a složil se mi žebřík,” odvětila stručně. „Co tu pohledáváte vy?”

„Čekanky mě pověřily zdobením stromečku. Komoří mají přiděleny jiné úkoly, a tak se nedostává vysokých lidí, kteří umí šplhat po žebříku.” Upřeně si ji prohlížel. „Zdá se mi, že ani ty nespadáš to této kategorie, zlato.”

„Nahoru jsem vylezla jako veverka.” Hannah zrudla od kořínků vlasů po prsty u nohou. „Potíž mi činí pouze cesta dolů. A nejsem pro vás žádné ,zlato’! … Co jste myslel těmi čekankami?”

Bowman přistoupil k žebříku a jal se vytahovat jeho prostřední část. „Tak si říkají moje sestry a jejich přítelkyně. Co že jste to chtěla sundat?”

„Nic důležitého.”

Ušklíbl se. „Obávám se, že když mi to neřeknete, nemůžu vám pomoct.”

Hannah by ho nejradši poslala do háje. Napadlo ji, že tu bude radši trčet celé dny, než by přijala jeho pomoc. Jenže stání na úzké římse ji už unavovalo.

Bowman si všiml její nerozhodnosti. „Za chvíli tu budou ostatní,” prohodil nenucené. „Kromě toho bych tě měl zřejmě upozornit, že ti krásně vidím pod sukně.”

Dívka se ostře nadechla a pokusila se přitáhnout šaty těsněji k tělu. Povážlivě přitom zakolísala.

Rafe zaklel. Veselí ho ihned přešlo. „Přestaň s tím, Hannah! Já se nedívám. Nehýbej se, sakra! Jdu pro tebe.”

„Zvládnu to sama. Jenom mi sem přistrčte ten žebřík.”

„Ani náhodou! Nehodlám riskovat, že si zlomíš vaz.” Vytáhl výsuvnou část do plné délky a svižně po ní vystoupal vzhůru.

„Může se znovu složit,” varovala ho nervózně dívka.

„To se nestane. Na každé straně je západka, která slouží jako pojistka. Nejspíš jsi je zapomněla zajistit. Důležité je vždycky se přesvědčit, že jsou správně zacvaknuté, a teprve potom šplhat vzhůru.”

„Což už rozhodně nemám v úmyslu,” pravila s upřímností v hlase.

Bowman se zazubil. Stál nahoře na žebříku a natahoval k ní ruku. „Hlavně pomalu. Chytni se mě a dávej pozor, kam šlapeš. Musíš dát nohu na tuhle příčku a otočit se obličejem ke stěně. Neboj se, pomůžu ti.”

Hannah ho neváhala poslechnout. Zjistila, že cesta dolů je složitější než vzhůru. Pocítila k Rafeovi nefalšovanou vděčnost zejména proto, že se choval daleko přívětivěji, než čekala.

Sevřel ji ve svalnatých pažích a promlouval k ní hlubokým a chlácholivým hlasem. „Všechno je v pořádku. Držím tě. Ted pojď ke mně. Nohu polož sem. Ne, tam ne, výš! Ano! A je to.”

Hannah stanula na žebříku a muž jí zvolna pomáhal zpátky na pevnou zem. Stála k němu zády a zírala skrze příčky žebříku. Cítila na tváři Rafeův horký dech. „Nic ti nehrozí. Ještě kousek a jsi dole.” Všiml si, že se zachvěla. „Jenom klid… Nepřipustím, abys spadla.”

Chtěla mu říct, že se výšek nebojí. Pouze na ni mocně zapůsobila nezvyklá situace, v níž se ocitla, a Rafeova nepatřičná blízkost. Do nosu se jí vtírá jeho vůně, svěží a zároveň typicky mužská. Ostře vnímala, jak mu pod tenkou košilí svaly jenom hrají. Opět pocítila v břiše příjemný žár, který se zvolna šířil.

„Udrží nás ten žebřík?” podařilo se jí ze sebe vysoukat.

„Ano. Klidně by si na něj mohlo stoupnout půl tuctu lidí.” Jeho hlas ji tiše chlácholil, slova měkce rezonovala na jejím oušku. „Vezmeme to pěkně krok za krokem a za okamžik jsme dole.”

„Cítím mátu,” pravila okouzleně a otočila hlavu, aby na Rafea viděla. Což byla chyba.

Jeho obličej se ocitl na stejné úrovni jako její. Muž ji pro-paloval pohledem temných očí lemovaných vějíři hustých řas. Hannah upoutala přísně tesaná tvář. Připomínala jí umělcovu skicu, jejíž obrysy ještě nejsou zjemněny. Zajímalo by ji, co se skrývá pod zdánlivě nedotknutelným zevnějškem. Jaký Bowman asi je, když se rozhodne být něžný?

„V kuchyni pečou cukroví.” Znovu ji obklopilo aroma máty a opojně se otřelo o její rty. „Snědl jsem několik polámaných kousků.”

„Vy jste na sladké?” otázala se rozechvěle.

„Obvykle ne, ale mám slabost pro mátu.” Sestoupil o příčku níž a naznačil, aby ho následovala.

„Příčesek,” bránila se Hannah, zatímco slézala spolu s ním.

„Cože?” Rafe sledoval směr jejího pohledu, až spatřil tupé svého otce, jež viselo na jedné z větví. Hlasitě vyprskl smíchy. Zastavil se, sklonil hlavu k dívčině rameni a snažil se potlačit řehot, který se mu dral z hrdla. „Tak kvůli tomuhle jsi riskovala? Jemináčku!” Opatrně ji přidržel, když chodidlem pátrala po další příčce. „Když ponechám stranou otázku, jak se tam ta věc dostala, moc by mě zajímalo, proč dáváš v sázku svůj pěkný krk pro hromádku chlupů.”

„Chtěla jsem vašeho otce ušetřit trapné situace.”

„Ty jsi tak obětavá,” pochválil ji tiše.

V obavě, že se jí vysmívá, Hannah zůstala stát a otočila se k němu. Ale Rafe se na ni přívětivě usmíval a jeho výraz způsobil, že pocítila v břiše známý žár. „Hannah, jediný způsob, jak uchránit mého otce před trapasem, je ten, že se postaráme, aby to zatracené tupé už nikdy nenašel.”

„Což není zrovna lichotivé,” přiznala. „Řekl mu to někdo?”

„Ano. Jenže on se odmítá smířit se skutečností, že na světě existují dvě věci, které si za peníze nekoupí štěstí a opravdové vlasy.”

„Vždyť to jsou opravdové vlasy,” podotkla Hannah. „Jenom si je sám nevypěstoval.” Bowman se uchechtl a pomohl jí o příčku níž.

„Proč není šťastný?” odvážila se Hannah zeptat.

Rafe dotaz zvažoval tak dlouho, že jej zodpověděl až ve chvíli, kdy už oba stáli na podlaze. „Tuhle otázku si klade spousta lidí. Můj otec zasvětil svůj život honbě za úspěchem. Nyní je bohatší než Kroisos, ovšem stále není spokojený. Vlastní stáda koní, bezpočet kočárů, dokonce celé ulice… a ženské společnosti se těší víc, než je zdrávo. Z toho důvodu dospívám k přesvědčení, že žádná věc či osoba pro něho nejsou dost dobré, a šťastný nikdy nebude.”

Hannah se k němu otočila čelem. „Není to i váš případ, pane Bowmane? Nikdy nepoznat štěstí.” Úkosem na ni pohlédl, z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. „Pravděpodobně.”

„To mě mrzí,” hlesla.

Zdálo se, že Rafe poprvé od chvíle, co se poznali, ztratil řeč. Pohlížel na ni hlubokýma tmavýma očima. Hannah zakoušela zvláštní pocit, který ji přepadal, když se za chladných a deštivých dnů vracela do vyhřátého salonu,

kde na ni čekal šálek sladkého čaje tak horkého, že jeho líné usrkávání až bolelo, nicméně kombinace sladkosti a žáru byla natolik znamenitá, že jí nedokázala odolat.

„Dědeček mi kdysi prozradil tajemství,” zadrmolila. „Štěstí se dostaví v okamžiku, kdy o ně člověk přestane usilovat.”

Bowman z ní nespouštěl zrak, jako by si chtěl její podobu vrýt do paměti. Hannah náhle pocítila, jak je k sobě cosi mocně táhne.

„A funguje to?” otázal se zastřeným hlasem. „Když se nesnažíš?”

„Ano, alespoň myslím.”

„Jenže já s tím nemůžu přestat,” pravil zadumaně. „Američané žijí v přesvědčení, že štěstí se musí pospíchat naproti. Koneckonců to stojí i v naší Deklaraci.”

„Za těchto okolností musíte poslechnout. Ačkoliv, podle mě je to hloupý zákon.” Krátce se ušklíbl. „Není to zákon, nýbrž právo.”

„Nuže, v každém případě nemůžete štěstí hledat jako botu kopnutou pod postel. Vy už šťastný jste, copak to nevidíte? Jenom si musíte svůj stav připustit.” Odmlčela se a zamračila. „Proč vrtíte hlavou?”

„Protože rozhovor s vámi mi připomíná vyšívané citáty, které se obvykle skvějí na polštářích v salonech.” Opět se jí vysmíval. Kdyby měla na nohách solidní botky a nestála před ním bosá, neváhala by ho kopnout. Spokojila se tedy s mrazivým pohledem a šla se podívat, kam si odložila střevíce.

Když si Bowman uvědomil, co činí, pohotově je zvedl a vzápětí poklekl na podlahu. „Dovol, abych ti pomohl.” Hannah natáhla nohu a on jí s velkou péčí obul střevíček. Cítila, jak se prsty zlehka otřel o její kotník. Jako by mezi nimi přeskočila jiskra a náhle bylo celé její tělo v jednom plameni. V ústech jí vyschlo. Podívala se na mužova široká ramena a husté kudrny.

Položil její chodidlo opatrně na podlahu a sáhl pro druhé. Dívku udivila něha, s níž se jí dotýkal. Netušila, že se v mohutném mladíkovi skrývá. Nasunul botku na útlou nožku a hned nato si všiml, že se okraj střevíčku ohrnul dovnitř. Narovnal jej špičkou palce, aby netlačil.

V ten okamžik vstoupila do místnosti skupina lidí. Ženské brebentění ihned ustalo, jako když utne. Ohromená Hannah si uvědomila, že před ní stojí lady Westcliffová. Co si asi myslí o výstupu, jehož se právě stala svědkem?

„Omluvte nás,” zašveholila vesele hraběnka, avšak bratrovi věnovala podezřívavý pohled. „Nerušíme náhodou?”

„Kdepak,” odvětil Rafe a napřímil se. „Jenom si hrajeme na Popelku. Přinesly jste zbytek ozdob?”

„Máme jich spoustu,” zahlaholil další hlas a na prahu se objevili lord Westcliff a pan Swift. Každý z nich nesl velký košík.

Hannah si uvědomila, že se ocitla uprostřed soukromé schůzky. Kromě Lillian se dostavily i paní Swiftová, lady St. Vincentova a Annabelle.

„Všechny jsem je svolala, aby nám přišli pomoct se zdobením,” křenila se Lillian. „Škoda, že zatím nepřijel pan Hunt. Ten by nepotřeboval ani žebřík.”

„Jsem skoro tak vysoký jako on,” připomněl Rafe.

„Ano, ale rozkazy nepřijímáš zdaleka tak pohotově.”

„Záleží na tom, kdo je vydává,” odsekl bryskně.

Hannah se rozpačitě připomněla nesmělým: „Měla bych už jít. Omluvte mě…”

Chystala se urychleně zmizet, avšak zapomněla, že přímo za ní stojí rozkládací žebřík. Sotva se otočila, okamžitě o něj zakopla.

Rafe ji stačil zachytit dřív, než upadla, a přivinul ji ke své pevné hrudi. Cítila, jak se mu pod košilí napínají svaly. „Jestliže sis přála, abych tě objal,” zamumlal jí škádlivě do ucha, „stačilo požádat.”

„Rafe Bowmane,” pokárala ho hravě Daisy, „copak musíš na dámy líčit pasti, aby ses domohl jejich pozornosti?”

„Když selže moje jemné vábení, pak ano.” Neochotně Hannah pustil. „Nemusíte odcházet, slečno Appletonová. Vlastně se nám další pár rukou hodí.”

„Neměla bych…”

„Jenom zůstaňte!” vyhrkla nadšeně Lillian a vzápětí se k ní připojila Annabelle. Za daných okolností se nehodilo, aby Hannah pozvání odmítla.

„Děkuji, ráda vám pomůžu.” Ospale se usmála. „A na rozdíl od pana Bowmana přijímám rozkazy celkem ochotně.”

„Výborně!” zvolala Daisy a podala dívce košíček s andílky poskládanými z kapesníků. „Protože s výjimkou nás dvou tu každý rád s gustem poroučí.”

Báječnější odpoledne Rafe dlouho nezažil. Možná dokonce nikdy. Sluhové přinesli dva další žebříky. Muži pomocí drátů připevňovali k větvím svíčky a rozvěšovali ozdoby tam, kam jim poradily ženy, které jim je podávaly. Všichni se mezi sebou přátelsky špičkovali a vesele se smáli, když vzpomínali na uplynulé svátky. Rafe vylezl na nejvyšší žebřík a nenápadně sundal z větve tupé dřív, než si toho někdo stačil všimnout. Pohlédl na Hannah, která stála pod ním, a nepozorovaně jí příčesek hodil. Pohotově jej chytila a ukryla na dně košíku.

„Co to bylo?” dožadovala se Lillian vysvětlení.

„Ptačí hnízdo,” odvětil bezstarostně Rafe. Zaslechl, jak se Hannah tiše zachichotala.

Westcliff nalil výborné červené víno a každému vtiskl do ruky skleničku. Dokonce i Hannah, přestože se pokusila odmítnout.

„Snad bych si do něj měla přidat trochu vody,” sdělila hraběti.

Ten se zatvářil zděšeně. „Ředit Cossart Gordon ročník dvacet osm? To je svatokrádež!” Zakřenil se na ni.

„Napřed víno ochutnejte tak, jak je, slečno Appletonová, a pak mi povězte, zda v něm cítíte příchuť javoru, ovoce a ohně. Jak kdysi řekl římský básník Horatius: ,Víno přináší světlo do skrytých zákoutí duše.’” Hannah mu oplatila úsměv a usrkla. Lahodný mok plný vytříbené chuti vykouzlil na její tváři blažený výraz.

„Báječné,”

přiznala, „ale poněkud silné. Ať skrytá zákoutí mé duše raději dál zůstanou zahalena rouškou tajemství.” Rafe jí špitl do ucha: „Jedna sklenka vás o všechny ctnosti nepřipraví, což je mi upřímně líto. Takže směle do toho a pořádně si přihněte.”

Usmál se, když se mírně zapýřila. Ještěže Hannah netuší, jak mocně touží slíbat krůpěje vína z jejích rtů. A on má zatracené štěstí, že tohle nevinné poupě nemá ponětí, jak zoufale po něm prahne.

Mátlo ho, že Hannah nepoužívá žádný z obvyklých triků, k nimž se ženy zhusta uchylují. Nevrhala na něho koketní pohledy, nikdy se ho jakoby mimochodem nedotkla, ani ho nepohladila a netrousila dvojsmyslné poznámky. Oblékala se jako jeptiška na dovolené a dosud ani jednou nepředstírala, jaký na ni učinil dojem.

Čert ví, proč s ním tedy cloumá neustálý chtíč. A není jen tak obyčejný. Jako by byl něčím okořeněný. Ustavičně se připomíná nemilosrdným horkem jako prudké sluneční světlo a celého jej naplňuje. Skoro se mu z něj točí hlava.

Připadal si jako nemocný.

Jak se zásoba vína tenčila a ozdob na stromku přibývalo, ozýval se v sále stále častěji smích, zejména když se Lillian a Daisy pokusily zazpívat několik slok oblíbené vánoční koledy.

„Kdyby tyhle zvuky vydávali zpěvní ptáci,” sdělil Rafe důvěrně svým sestrám, „okamžitě bych je zastřelil, abych jim zkrátil utrpení.”

„Od tebe to sedí. Sám vřeštíš jako raněný slon,” opáčila Daisy.

„Lže,” sdělil Rafe Hannah, jež zdobila větve třásněmi z pozlátka.

„Chcete tím říct, že nezpíváte špatně?” opáčila. „Já nezpívám vůbec.” „Proč ne?”

„Když člověk něco neovládá, neměl by to dělat.”

„Nesouhlasím,” prohlásila. „Někdy je zapotřebí projevit snahu, i když výsledky mají k dokonalosti daleko.” Rafe s úsměvem slezl ze žebříku pro další svíčky. Pohlédl dívce zpříma do zelených očí. „Vy tomu doopravdy věříte?”

„Ano.”

„V tom případě vás vyzývám.” „Vy mě vyzýváte? K čemu?” „Něco zazpívejte.”

„Teď?” Hannah se nervózně zachichotala. „Sama?”

Rafe věděl, že ostatní se zájmem sledují jejich rozhovor, proto energicky přikývl. Zajímalo ho, zda dívka sebere odvahu a předvede se před skupinkou lidí, které sotva zná. Osobně se domníval, že ze vzniklé situace nějak vycouvá.

Hannah rozčilením zrudla. „Nemůžu zpívat, když na mě tak zíráte,” bránila se.

Rafe se rozesmál. Převzal od ní hrst svíček a drátků, které mu podávala, a vylezl na žebřík. Ovinul drátkem první svíčku a jal se ji připevňovat k větvi.

Vtom jeho ruce dočista ztuhly, neboť zaslechl sladký tichý hlas. K dokonalosti měl daleko, ale byl příjemný a výtečně se hodil ke zpěvu ukolébavek, vánočních koled a dětských písniček.

Mohl by jej poslouchat celý život.

Tichá noc, svatá nocí Jala lid v blahý klid. Dvé jen srdcí tu v Betlémě bdí, hvězdy při svitu u jeslí dlí, v nichž malé děťátko spí, v nichž malé děťátko spí!

Soustředěně naslouchal, aniž si uvědomoval, že bezděčně rozdrtil dvě nebo tři svíčky. Začíná se to zatraceně zvrhávat, pomyslel si zdrchaně. Jestli mi začne připadat ještě víc obdivuhodná, okouzlující a rozkošná, něco se zlomí.

S největší pravděpodobností moje srdce.

Zachovával klid, přestože se v něm svářily dva protichůdné pocity nemůže ji mít a nemůže ji nemít. Pokusil se opanovat svůj vzrušený dech. Srovnal si myšlenky a nechtěné pocity, které se přes něj valily jako vlny, zatlačil do pozadí.

Hannah dozpívala sloku a vzhlédla k Rafeovi. Spokojeně se ušklíbla. Ostatní nadšeně tleskali a chválili ji.

„Vidíte, přijala jsem vaši výzvu, pane Bowmane. Nyní mi dlužíte fant.”

Ta má ale úsměv! V celém těle pocítil jiskřičky blaha. Stálo ho veškerou sebekontrolu, aby na ni necivěl jako zamilované tele. „Mám něco zazpívat?” nabídl zdvořile.

„Proboha ne!” vykřikla Lillian a Daisy se k ní přidala: „Na kolenou vás prosím, nežádejte to od něj!”

Rafe slezl ze žebříku a postavil se vedle Hannah. „Řekněte si, co chcete,” prohlásil. „Já svoje dluhy vždycky platím.”

„Ať vám předvede pózu některé řecké sochy,” navrhla Annabelle.

„Chtějte, aby vám složil mi-milostný kompliment,” zvolala Evie.

„Hmmm…” Hannah na něho zadumaně zamžourala, pak si řekla o fant, jak bylo zvykem při salonních hrách.

„Chci něco, co máte právě teď u sebe. Kapesník, minci nebo něco podobného.”

„Co takhle peněženku?” křenila se Daisy.

Rafe sáhl do kapsy u kalhot, kde chrastil malý kapesní nožík a cinkalo několik mincí. Kromě nich nahmatal v kapse malou kovovou figurku, ani ne pět centimetrů vysokou. Opatrně ji spustil dívce do dlaně.

Pozorně si obětinu prohlédla. „Cínový vojáček?” Většina barvy z něj oprýskala, zůstalo po ní jen několik stop. Drobný pěšák tiskl k boku meč. Hannah zvedla k mladíkovi zelené průzračné oči. Uhodla, že se k vojáčkovi váže nějaké tajemství. Sevřela jej v prstech, jako by se ho pokoušela chránit. „Je pro štěstí?” zeptala se.

Rafe nepatrně zavrtěl hlavou. Sotva dýchal, neboť se ho zmocnil zvláštní pocit podrobení smíšený se stopou lítosti. Zatoužil vzít si vojáčka zpátky a zároveň jí ho navždy ponechat svěřit jej do její bezpečné péče.

„Rafe,” ozvala se zvláštním tónem Lillian, „ty ho pořád nosíš? Po všech těch letech?”

„Jenom tak ze zvyku. Nic to neznamená.” Energicky odstoupil stranou a odsekl: „Dost těch nesmyslů! Pojďme dozdobit ten zatracený stromek.”

Za další čtvrthodinku byly všechny ozdoby na svém místě a smrček se jenom třpytil. Byl nádherný.

„Představte si, že na něm hoří všechny ty svíčky!” zvolala nadšeně Annabelle. „Bude to úžasný pohled.”

„Ano,” přisvědčil suše Westcliff, „nemluvě o riziku největšího požáru v Hampshiru.”

„Mělas pravdu. Tenhle sál opravdu vyžaduje strom jako hrom,” sdělila Annabelle své přítelkyni Lillian.

„Ano. Myslím…” Hraběnka se krátce odmlčela, neboť do místnosti někdo vstoupil. Urostlá postava napovídala, že to může být pouze Simon Hunt, Annabellin manžel. Na začátku své kariéry pomáhal otci v řeznickém krámku, ale posléze se vypracoval na jednoho z nejbohatších mužů v Anglii. Vlastnil továrnu na lokomotivy a jeho jméno bylo spojováno s rozmachem železnice. Byl blízkým přítelem lorda Westcliff a, uměl ocenit dobré pití, ušlechtilé koně a náročný sport. Ovšem nikterak se netajil tím, že jeho největší láskou je Annabelle.

„Myslím,” pokračovala Lillian, zatímco se Hunt zezadu tiše plížil k Annabelle, „že je dokonalý. Mimoto si

někdo dobře načasoval svůj příchod tak, aby nemusel ozdobit jedinou větvičku.”

„Kdo?” nechápala Annabelle a vzápětí sebou polekaně trhla, neboť Simon jí zakryl oči rukama. Usmál se a zašeptal ženě do ucha cosi důvěrného.

Na Annabelliných tvářích se objevil zrádný ruměnec. Když si uvědomila, kdo za ní stojí, přitáhla si manželovy dlaně ke rtům a každou z nich políbila. Beze slova se otočila a položila mu hlavu na hrud.

Simon ji přivinul blíž k sobě. „Jsem strašně zaprášený,” zabručel, „ale nemohl jsem se dočkat, až tě zase uvidím.”

Annabelle přikývla a objala ho kolem krku. Jednalo se o spontánní gesto plné něhy a vášně, po němž se v místnosti rozhostilo rozpačité ticho.

Hunt políbil svou ženu do vlasů, usmál se a podal Westcliffovi ruku. „Jsem rád, že jsem konečně tady,” prohlásil. „V Londýně je tolik práce nechal jsem polovinu věcí nevyřízenou.”

„Moc jsi nám tu chyběl,” pravil hrabě a pevně mu potřásl rukou. Aniž Annabelle pustil, Hunt se srdečně pozdravil s ostatními.

„St. Vincent je dosud pryč?” otázal se Evie. Mladá žena přikývla. „Víte, jak se daří vévodovi?” „B-bohužel ne.” Simon se zatvářil soucitně. „Jsem si jist, že za námi St. Vincent brzy přijede.”

„A ty jsi mezi přáteli, kteří tě mají rádi,” dodala Lillian a vzala kamarádku kolem ramen.

„A máme tu ve-velmi dobré víno,” zazubila se Evie.

„Dáš si skleničku, Hunte?” otázal se Westcliff a ukázal na podnos položený na blízkém stolku.

„Děkuji ti, ale ne,” odvětil tázaný a protáhl Annabellinu paži ohbím svého lokte. „Pokud nás nyní omluvíte, rád bych se svou ženou probral pár věcí.” Aniž počkal na odpověď, odvedl Annabelle z tanečního sálu s razancí, jež nezanechala pochyb o tom, co se mezi nimi vzápětí odehraje.

„Ano, nahoře se určitě strhne bouře,” poznamenal Rafe a vzápětí se ušklíbl, neboť Lillian ho tvrdě dloubla loktem do boku.

10

Po večeři bylo v mnoha salonech živo. Někteří hosté hráli karty, jiní se shromáždili kolem piana a zpívali, avšak největší skupina se sešla v pracovně, aby si zahrála šarády. Chodbami se neslo hlasité povykování a smích.

Hannah hru chvíli sledovala. Líbilo se jí dovádění soupeřících týmů, které předváděly slova či fráze, zatímco ostatní na ně pokřikovali své tipy. Všimla si, že Rafe Bowman a Natálie sedí vedle sebe, usmívají se a vtipkují. Moc jim to spolu slušelo. Tmavovlasý muž a půvabná křehká blondýnka, oba mladí a sympatičtí. Sotva na ně Hannah pohlédla, přepadla ji mrzutost.

Velice se jí ulevilo, když hodiny stojící v koutě odbily tři čtvrtě na osm. Nenápadně opustila místnost a vkročila do chodby. Alespoň se už nemusí usmívat, když se na to necítí. Unaveně se opřela o zeď, zavřela oči a ztěžka si povzdechla.

„Slečno Appletonová?”

Hannah rozlepila víčka. Stála před ní lady Westcliffová, jíž neunikl dívčin odchod.

„V pracovně je příliš těsno, že?” otázala se hlasem plným přátelského pochopení. Dívka přikývla. „Nemám ráda velké sešlosti.”

„Já také ne,” přiznala Lillian. „Nejradši odpočívám mezi svými nejbližšími přáteli, anebo ještě lépe, pouze se svým manželem a dcerou. Jdete do knihovny předčítat dětem, že?”

„Ano.”

„To je od vás velice hezké. Slyšela jsem, že se včera večer náramně bavily. Smím vás doprovodit?” „Budu moc ráda.”

Nato ji Lillian udivila tím, že se do ní zavěsila, jako by byly sestry nebo blízké přítelkyně. Zvolna se ubíraly chodbou. „Slečno Appletonová… Hrome, jak já nenávidím tyhle formality! Mohly bychom si tykat?”

„Bude mi velkou ctí, když mě oslovíte křestním jménem, paní hraběnko, avšak nežádejte ode mě totéž. Nehodilo by se to.”

Lillian se na ni smutně podívala. „Chápu, Hannah. Celý večer čekám na příležitost, abych si s vámi mohla promluvit v soukromí. Nemohu to dál odkládat. Asi bych neměla nic říkat, ale musím. Jinak v noci neusnu.” Dívka na ni ohromeně zamrkala. Byla zvědavá. „Nuže?”

„Ten fant, o nějž jste dnes požádala mého bratra…”

Hannah mírně pobledla. „Šlápla jsem vedle? To mě mrzí. Neměla jsem…”

„Ne ne, tak to není. Vůbec ničím jste se neprovinila. Já jenom, že… Překvapil mě předmět, který vám bratr věnoval.”

„Cínový vojáček?” špitla Hannah. „Co je na něm překvapivého?” Většina mužů u sebe nosí pro štěstí rozličné předměty, jako jsou kadeře milovaných žen, drobné talismany, medaile nebo mince.

„Ten vojáček pochází ze soupravy, kterou měl Rafe jako malý. Mého otce jste už poznala, takže vás nepřekvapí, když řeknu, že byl na nás děti hodně přísný. Naštěstí jsme ho tak často nevídaly. Odjakživa měl na bratry vysoké a nerozumné požadavky, zejména na Rafea, protože je nejstarší. Otec chtěl, aby ve všem vynikal, a pokud uspěl až jako druhý, nevyhnul se přísnému trestu. Táta nevynechal jedinou příležitost Rafea ponížit či zesměšnit, přestože byl ze všech nejlepší.”

„Ach,” hlesla tiše Hannah. Soucítila s chlapcem, jímž Rafe kdysi býval. „Copak vaše matka nezasáhla?”

Lillian si znechuceně odfrkla. „Máti vždycky bývala hloupoučkým stvořením, které se stará jen o večírky a společenské postavení a nic ostatního je nezajímá. Nepochybně utratila daleko víc za róby a šperky než za svoje děti. Všechno, co otec rozhodl, víc než ochotně odkývala, hlavně že pan choť platí účty.”

Po krátké odmlce vystřídala pohrdavý tón melancholie. „Skoro jsme Rafea neviděli. Otec z něho chtěl mít vážného vzdělaného chlapce, proto si nikdy nesměl hrát s ostatními dětmi. Společnost mu dělali jen učitelé a knihy, nanejvýš se mohl věnovat nějakému náročnému sportu nebo jezdit na koni. Ale otec mu nikdy nedopřál chviličku svobody. Jediným Rafeovým únikem byla souprava cínových vojáčků. Sváděl s nimi bitvy a potyčky, a když se učil, vyskládal si je na desku stolu, aby mu dělali společnost.” Nepatrně se usmála. „Rafe v noci utíkal z domu. Občas jsem ho slyšela, jak se krade chodbou. Věděla jsem, že má namířeno ven, aby mohl chvíli svobodně dýchat.”

Před knihovnou se hraběnka zastavila. „Ještě okamžik. Do osmé zbývá několik minut a děti se dosud scházejí.” Hannah mlčky přikývla.

„Jednou v noci…,” pokračovala Lillian, „Daisy zrovna stonala. Drželi ji v dětském pokoji a já spala v jiné místnosti, abych se nenakazila. Moc jsem se o sestru bála. Uprostřed noci jsem se s pláčem probudila. Rafe mě zaslechl a přišel se zeptat, co se děje. Řekla jsem mu, že se moc bojím o Daisy a že se mi zdál zlý sen. Nato bratr odešel do svého pokoje a vrátil se s jedním ze svých vojáčků. Pěšákem. Postavil ho na noční stolek a prohlásil:

,Tenhle je ze všech mých mužů nejstatečnější. Bude tě hlídat a odežene od tebe všechny starosti a zlé sny.’” Mladá žena se při té vzpomínce nepřítomně usmála. „Zabralo to.”

„Zachoval se opravdu hezky,” mínila tiše Hannah. „Takový je tedy význam toho vojáčka?”

„Ne tak docela. Však víte…” Lillian se zhluboka nadechla, jako by pro ni bylo obtížné pokračovat. „Následující den domácí učitel otci sdělil, že podle jeho názoru cínoví vojáčci Rafea rozptylují od studia. A tak mu je otec sebral. Bratr neuronil jedinou slzu, avšak v očích se mu objevil podivný výraz, jako by se něco v jeho nitru zhroutilo. Vzala jsem pěšáka ze svého nočního stolku a vrátila mu ho. Byl to jediný cínový vojáček, který zbyl. A já si myslím…” Ztěžka polkla a tmavě hnědé oči se jí zamžily. „Myslím si, že ho u sebe nosí po celé ty dlouhé roky jako vzpomínku na nevinného chlapce, jímž kdysi býval.”

Hannah si neuvědomovala, že pláče, dokud jí slzy nesklouzly po tvářích. Chvatně je setřela rukávem. V krku ji pálilo, proto si odkašlala, ale když promluvila, zněl její hlas ochraptěle. „Proč mi ho dal?”

Zvláštní, ale zdálo se, že se hraběnce při pohledu na dívčino dojetí ulevilo. „Já nevím, Hannah. Význam musíte zjistit sama. Ale jedno vám říct můžu: není to náhodné gesto.”

Jakmile se vzpamatovala, vstoupila Hannah do knihovny. Přesto si stále připadala jako v mátohách. Děti seděly na podlaze a cpaly se sušenkami a teplým mlékem. Neubránila se úsměvu, když si všimla další drobotiny natěsnané pod stolem.

Usedla do velkého křesla a obřadně otevřela knihu. Ale dříve než stačila přečíst jediné slovo, přistál jí na klíně talíř sušenek. Někdo jí nabídl sklenici mléka a jakási dívenka jí položila na hlavu korunku ze stříbrného papíru. Sotva se děti najedly a zaskotačily si, Hannah je utišila a začala číst:

„Jsem Duch těchto Vánoc,” pravil přízrak. „Podívej se na mě.”

Vydřigroš pokračoval v putování s druhým duchem a spolu s ním navštívil skrovný, ale šťastný domov rodiny Cratchitú. Hannah neuniklo, že do místnosti tiše vstoupil Rafe. Odebral se do potemnělého kouta, kde zůstal stát a soustředěně naslouchal. Hannah se na okamžik odmlčela a pohlédla na něho. Cítila, jak se jí rozčilením sevřelo srdce. Zčistajasna ji přepadla naléhavá touha se ho dotknout a náhle si připadala jako hlupačka, když tu sedí s papírovou korunkou na hlavě. Netušila, proč Bowman přišel bez Natálie, aby si poslechl další část příběhu.

Anebo proč jeho přítomnost způsobila, že se jí divoce rozbušilo srdce.

Avšak věděla, že její vnitřní zmatek souvisí se zjištěním, že Rafe není rozmazlený nemilosrdný darebák, za něhož ho zpočátku považovala. Tedy alespoň ne docela.

A jestliže není úplně zkažený a zhýralý, má ona právo vznášet námitky vůči jeho sňatku s Natálií? Následující dva dny Hannah hledala příležitost, aby mohla Rafeovi vrátit cínového vojáčka. Jenže Vánoce se blížily, sídlo přetékalo ruchem a shonem, a jestli se něčeho nedostávalo, pak soukromí. Vypadalo to, že

Bowmanovo sbližování s Natálií probíhá hladce: tančili spolu, procházeli se, Rafe otáčel dívce noty, když hrála na piano. Hannah se snažila mezi ně nevměšovat. Když byla nucena dělat jim gardedámu, držela se diskrétně v pozadí a mlčela.

Zdálo se, že se jí Rafe straní. Ne že by ji přímo ignoroval, ale nevěnoval jí téměř žádnou pozornost. Zájem, který o ni zpočátku projevoval, zcela pominul, na čemž zajisté nebylo nic překvapivého. Vždyť měl po boku zlatovlasou krasavici, k jejíž osobě se pojí určitá moc, bohatství a výhody.

„Líbí se mi,” sdělila sestřenici důvěrně Natálie a modré oči jí zářily vzrušením. „Je chytrý, zábavný, tančí jako bůh a podle mého názoru jsem dosud nepotkala muže, který líbá z poloviny tak dobře jako on.”

„Pan Bowman tě líbal?” otázala se Hannah. Musela se ovládat, aby nevykřikla.

„Ano.” Natálie se darebácky zakřenila. „Venku na terase. Ale musela jsem ho zatlačit do kouta. Smál se a líbal mě pod hvězdami. Nepochybně mě požádá o ruku. Jsem zvědavá, jak to udělá. Doufám, že v noci. Miluji vyznání lásky za svitu měsíce.”

*

Hannah pomohla Natálii převléknout se do teplých šatů ze světle modré vlny s těžkou skládanou sukní a do pláštěnky s kapuci lemovanou kožešinou. Hosté se chystali na odpolední projížďku na saních, aby si užili čerstvě napadaného sněhu. Měli namířeno na panství ve Winchesteru, kde je čekala hostina a večírek na bruslích. „Jestli počasí vydrží,” těšila se Natálie, „pojedeme domu pod hvězdami. Dovedeš si představit něco romantičtějšího, Hannah? Víš určitě, že s námi nechceš jet?”

„Naprosto. Těším se, až si sednu ke krbu a přečtu si dopis od pana Clarka.” List přišel dnes ráno a Hannah se nemohla dočkat, až si jej v soukromí přelouská. Mimoto jestli o něco opravdu nestála, pak sledovat, jak se Natálie a Rafe Bowman v průběhu dlouhé cesty na saních k sobě tulí pod přikrývkou.

„Přála bych si, aby ses k nám přidala,” naléhala Natálie. „Nejenom že by ses dobře pobavila, ale také bys mi mohla prokázat laskavost. Dělala bys společnost lordu Traversovi, aby mě ustavičně neotravoval. Vnucuje se mi pokaždé, když se věnuji panu Bowmanovi. Velice mě to popuzuje.”

„Domnívala jsem se, že sis lorda Traverse oblíbila.”

„Ano, jenže je strašně zdrženlivý a to mě přivádí k šílenství.”

„Třeba kdybys ho zahnala do kouta jako pana Bowmana…”

„Už jsem se o to pokusila, ale s Traversem to ani nehnulo. Prohlásil, že mě respektuje.” Zamračila se a odkráčela za svými rodiči a Rafem, kteří se chystali na projížďku.

Jakmile umlkl dusot koňských kopyt a cinkot rolniček, rozlehlý dům a jeho okolí se ponořily do ticha. Hannah se zvolna loudala prázdným sídlem a užívala si klidu opuštěných chodeb. Jediným zvukem byl vzdálený hovor služebnictva. I domácí personál se nepochybně radoval z toho, že se početní hosté pro zbytek dne přesunuli jinam.

Zamířila do knihovny, jež na ni působila obzvlášť útulným dojmem. Ve vzduchu se vznášel odér pergamenu a staré kůže. Oheň planoucí v krbu zaléval místnost hřejivým světlem.

Usadila se v pohodlném křesle, zula si boty a nohy zasunula pod sebe. Z kapsy vylovila dopis od Samuela Clarka, rozlomila pečeť a usmála se, když spatřila důvěrně známé písmo.

Uměla si lehko představit, jak se Clark zamyšleně sklání nad papírem, vlasy má mírně rozcuchané. Vyptával se jí na zdraví, jak se mají Blandfordovi a přál jí hezké svátky. Dále popisoval, kam až dospěl při studiu dědičných vlastností a jak se jeho poznatky shodují se zjištěním francouzského biologa Lamarcka. Jako obvykle pochopila pouze polovinu z jeho řádků. Později ho požádá, aby jí všechno objasnil znovu a srozumitelněji.

„Jak vidíte,” psal, „chybí mi Vaše milá a ohleduplná společnost. Kéž byste tu byla a já Vám mohl předestřít svoje myšlenky a podat k nim vysvětlení. Pak by se mi jistě podařilo vyjádřit je mnohem přesněji. Pouze v čase, jako je tento, v době Vaší nepřítomnosti, si naplno uvědomuji, jak moc mi scházíte, drahá slečno Appletonová. Nic se mi nedaří.

Pevně doufám, že po Vašem návratu vyřešíme i naše osobní záležitosti. V průběhu společné práce jste dostatečně poznala můj charakter i povahu. Snad jsem na Vás učinil alespoň nepatrný dojem. Vím, že zrovna nesrším šarmem… Zato Vy máte takové kouzlo osobnosti, že bohatě vynahradí moje nedostatky. Věřím, že mi prokážete tu čest a stanete se mou partnerkou, pomocnicí a chotí…

Tímto list nekončil, vět bylo ještě víc, avšak Hannah dopis poskládala a slepě se zahleděla do ohně. Její odpověď bude samozřejmě znít ano. Tohle jsi přece chtěla, říkala si v duchu. Obdržela jsi čestnou nabídku od ctihodného a slušného člověka. Povedeš zajímavý a naplněný život. Staneš se manželkou vzdělaného muže a seznámíš se s lidmi z vědeckých kruhů. Proč se potom cítí tak mizerně? „Proč se mračíš?”

Hannah sebou polekaně trhla. Vzápětí vytřeštila zrak, neboť na prahu spatřila stát Rafea Bowmana. Zaujímal svůj obvyklý ledabylý postoj a nenucené se opíral o veřeje. Vestu měl rozepnutou, košile se mu u krku nevhodně otvírala, chyběla

mu vázanka. Jeho neupravenost podtrhla mužné kouzlo, které Hannah nezvykle uchvátilo.

„Já… A proč vy se tu potulujete napůl svlečený?” podařilo se jí vyhrknout. Líně pohodil rameny. „Vždyť tu nikdo není.”

„Jsem tady já. Proč se neúčastníte výletu na saních? Natálie bude zklamaná. Očekávala…”

„Ano, já vím,” přitakal Bowman beze špetky lítosti v hlase. „Zkoumá mě jako brouka pod zvětšovacím sklem a mě už to unavuje. A co je důležitější, musím se švagrem probrat nějaké obchodní záležitosti. Proto jsem zůstal tady.”

„S panem Swiftem?”

„Ano. Musíme spolu projít smlouvy s továrnou na chemikálie, která nám dodává kyselinu sírovou a sodu. Potom přijde na přetřes fascinující téma výroba palmového oleje.” Vstoupil dovnitř s rukama ledabyle vraženýma v kapsách. „Dohodli jsme se, že bychom si měli zabezpečit svůj vlastní zdroj, což znamená založit kokosovou plantáž.” Povytáhl obočí. „Chceš se mnou jet do Konga?”

Zahleděla se mu zpříma do jiskrných očí. „Nešla bych s vámi ani na konec příjezdové cesty, pane Bowmane.” Tiše se zasmál a sklouzl po dívce pohledem, když se postavila, aby mu snáze čelila. „Nezodpověděla jsi moji předchozí otázku. Proč se mračíš?”

„Ale to nic,” zamumlala nervózně a zašátrala v kapse u sukně. „Chtěla jsem vám vrátit tohle, pane Bowmane.” Vytáhla cínového vojáčka a podávala mu jej. „Musíte si ho vzít zpátky. Myslím…” Zaváhala. „Prošli jste spolu mnoha bitvami.” Nemohla si pomoct, aby se nepodívala na hladkou a opálenou pleť na mladíkově krku. O něco níže se objevil stín porostu na hrudi tam, kde se mu rozvírala košile. Náhle pocítila horkost v žaludku. Zvedla zrak a pohlédla muži do temných očí.

„Když si jej vezmu zpátky,” otázal se, „budu ti stále dlužit fant?”

Na dívčiných rtech se objevil náznak úsměvu. „Nejsem si jistá. Musím si to rozmyslet.”

Bowman natáhl ruku, ale místo aby vojáčka převzal, sevřel její dlaň ve své a něžně ji pohladil palcem. Dotek způsobil, že se Hannah ostře nadechla. Mužovy prsty obemkly její křehké zápěstí a přitáhly si ji blíž. „Co se děje?” otázal se tiše. „Co tě trápí? Nějaké potíže doma?”

Hannah divoce zavrtěla hlavou a přinutila se k úsměvu. „Nic mě netrápí. Naopak. Obdržela jsem velmi dobré zprávy. Jsem šťastná.”

Pochybovačně se na ni podíval. „To vidím.”

„Pan Clark si mě chce vzít,” vyhrkla, ale sotva ta slova vyslovila, z nějakého důvodu pocítila nával paniky. Rafe přimhouřil oči. „Clark tě požádal o ruku prostřednictvím dopisu? Copak se nemohl obtěžovat sem a vyslovit se osobně?”

Tahle otázka dávala smysl. Hannah pocítila potřebu se bránit. „Podle mě je to velice romantické. Poslal mi milostný dopis.”

„Mohu se podívat?”

Dívka vytřeštila zrak. „Co vás vede k domněnce, že bych vám ukázala něco tak osobního a…” Nesouhlasně vykřikla, když jí vytrhl list z rozechvělých prstů, avšak nepokusila se vzít si jej zpět.

Bowman nasadil neproniknutelný výraz a začetl se do úhledných řádků. „Tohle není milostný dopis,” konstatoval posléze a pohrdavě odhodil papír na podlahu. „To je vědecké hlášení.”

„Jak se opovažujete!” Hannah se sehnula, aby psaní zvedla, ale předběhl ji. Pohotově chytil dívku za loket, avšak ztratil při tom cínového vojáčka, který skončil na měkkém koberci.

„Nemíníte jeho nabídku přijmout, že ne?”

„Jistěže ano.” Bez varování ji přepadl vztek poháněný dlouho potlačovanou touhou. „Pan Clark je přesně takový, jaký vy nejste čestný, laskavý, slušně vychovaný…”

„Nemiluje vás a nikdy nebude.”

Tohle sdělení bolelo. Bolest narůstala, až Hannah téměř nemohla dýchat. Zlostně se mu vyškubla. „Domníváte se, že mě nemůže milovat, protože jsem chudá a obyčejná? Ale mýlíte se. On dohlédne mnohem dál, než…”

„Obyčejná? Zbláznila ses? Jsi ta nejrozkošnější dívka, s níž jsem se kdy setkal. Kdybych byl na Clarkově místě, nespokojil bych se jen s hlazením tvého temene.”

„Neposmívejte se mi!”

„Stačil bych tě už desetkrát svést.” Záměrně na dopis šlápl. „Nelži mně ani sobě. Nejsi šťastná. Nechceš ho. Rozhodla ses, že se za něho raději provdáš, než abys skončila jako stará panna.”

„Od vás tohle obvinění sedí, vy pokrytče!”

„Nejsem pokrytec. S každým jednám otevřeně, včetně Natálie. Netvářím se, že ji miluji, a nepředstírám, že ji chci stejně jako tebe.”

Hannah strnula a ohromeně na něho zírala. Takže přiznává…

Uvědomila si, že oba zrychleně oddechují. Zabořila prsty do mužových rukávů a ucítila pod nimi svalnatá předloktí. Nedokázala by říct, zda ho popadla z toho důvodu, aby ho u sebe zadržela, nebo ho chce naopak od sebe odstrčit.

„Řekni mi, že ho miluješ,” naléhal Bowman. Hannah nedokázala mluvit.

Následoval další mírný nátlak: „Tak pověz, že po něm toužíš. Přinejmenším bys k němu měla něco cítit.” Celá se zachvěla. Zhluboka se nadechla a podařilo se jí odpovědět: „Já nevím.”

Jeho výraz se změnil. Opět se ďábelsky zazubil. Z očí mu čišela výzva. „Nevíš, jak chlapovi sdělit, že po něm toužíš, zlato? Můžu ti s tím pomoct.”

„Takovou pomoc nepotřebuji,” odvětila podrážděně. Ztuhla, když si ji přivinul blíž. Velkými dlaněmi sklouzl z jejích loktů a uchopil ji v podpaží. Tep se jí zrychlil, cítila jej v každičké části svého těla.

Sklonil se a políbil ji. Považovala za nutné se mu vymanit, proto jeho ústa přistála na jejím líčku a ne na rtech. Bowmanovi to ani v nejmenším nevadilo. Zdálo se, že je spokojen s každou částí jejího těla, kterou může zlíbat s tvářemi, bradou nebo ušním lalůčkem. Když se zlehka otřel ústy o její rty, zavřela oči. Posléze konečně splynuli v hlubokém a vášnivém políbení.

Dychtivě ji laskal. Oddával se opojným pocitům, jež vytěsnily z hlavy všechny ostatní myšlenky. Objal dívku paží, aby pohodlně spočívala v jeho náruči a on se mohl naplno věnovat jejím sladkým rtům. Druhou rukou se jemně dotýkal její tváře. Maličko se poodtáhl, aby poškádlil vzrušením rozpálené rty a přinutil je vstřícně se otevřít.

Chvění nabíralo na síle, ke slovu se hlásila dříve nepoznaná rozkoš. Rafe začal Hannah hladit, aby ji uklidnil, avšak dívku pojednou pálilo celé tělo a všechny stužky a háčky náhle škrtily. Maličko se zavrtěla. Zdálo se, že jí Rafe rozumí. Jeho rty se vznesly, vřelý dech zaléval křivku ucha, prsty zabloudily k živůtku. Hannah zasténala úlevou, když jí rozepnul límec a zašeptal, že se o ni postará, nikdy jí neublíží, že se musí uvolnit a důvěřovat mu. Nato ji opět políbil a pod dívkou se podlomila kolena. Ale vůbec na tom nezáleželo, protože Rafe ji pohotově zachytil a opatrně položil na koberec. Hannah s ohromením zjistila, že spočívá natažená na podlaze, zatímco on klečí na jejích pomačkaných sukních. Celé její oblečení bylo v nepořádku knoflíky rozepnuté, sukně vyhrnutá vzhůru. Jako v mátohách se pokusila upravit a zapnout, avšak Rafe ji líbal takovým způsobem, že nedokázala pořádně uvažovat. Spočívala mu v náruči a on se s ní okouzleně mazlil.

„Máš nádhernou pleť…,” zašeptal, když zasypával polibky její hrdlo a pokoušel se rozepnout živůtek. „Dovol mi, ať se na ni podívám, Hannah, má lásko…” Rozvázal stuhu u spodní košilky a obnažil plná ňadra čnící nad výstřihem korzetu.

Teprve tehdy si dívka uvědomila, že spolu leží na koberci a on bezostyšně odkrývá ty partie jejího těla, které dosud žádný muž neviděl.

„Počkej neměla bych ty bys neměl…” Muž však vzápětí umlčel její protesty tím, že se sklonil nad jejím

ňadrem a semkl rty kolem studené zahrocené bradavky. Poškádlil ji jazykem a Hannah spokojeně zamručela.

„Rafe,” zasténala. Poprvé ho oslovila jménem. Mladík přerývaně vydechl a uchopil do dlaní její ňadra. Promluvil hlubokým a drsným hlasem: „Tohle jsem chtěl udělat od chvíle, kdy jsem tě potkal. Sledoval jsem, jak sedíš u stolku se šálkem čaje v ruce, a ustavičně jsem přemítal o tom, jak asi chutnáš tady… a tady…” Přisál se k jejím ňadrům a pevně ji přidržel, když se pod ním zavrtěla.

„Rafe,” zasténala. „Prosím… Já nemůžu…”

„Nikdo tu není,” špitl jí do ucha. „Nikdo se to nedozví. Hannah, má sladká lásko… Dovol mi, abych se tě dotýkal. Chci ti ukázat, jaké to je, po někom toužit, abys věděla, co právě prožívám.”

Vyčkával na odpověď. Zaléval její pleť vlahým dechem, teplou dlaní spočíval na hebkém ňadru. Hannah se zdálo, že nevydrží zůstat v klidu. Zvolna protáhla nohy v kolenou a nadzdvihla boky. Sytila se sladkobolnou něhou a žádostivostí, za niž se styděla. Věděla, že ho nikdy nebude mít. Jeho život se ubírá úplně jinými cestičkami než ten její. Rafe je jí zapovězený. Snad proto ji to k němu tak přitahuje.

Dříve než si uvědomila, co činí, vztáhla k němu ruce a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Okamžitě jí vyšel vstříc a začal ji hladově líbat. Rukama jí vklouzl pod šaty a hladil ji tak, až se celá chvěla. Když rozvázal tkanice nabíraných spodních kalhot, tlumeně vykřikla. Dotýkal se plochého bříška a prsty kroužil kolem pupíku. Dlaní putoval po hebkých kudrlinkách, jemně jí rozevřel stehna. Cítila, jak ji hladí a laská, zlehka a opatrně, jako by kreslil vzory na namrzlém skle. Až na to, že pod rukama neměl studenou tabulku, nýbrž rozpálenou pokožku probouzejícího se ženského těla.

Hannah rozostřenýma očima sledovala, jak se nad ní sklání, soustředěně si ji prohlíží a v očích se mu zračí chtíč. Pohrával si s ní a zdálo se, že si její vzrušení užívá a líbí se mu, jak dívka vstřícně nazvedává boky a tiskne se k němu. Vtom jeden z jeho prstů zabloudil na přísně střežené území jejího těla a Hannah sebou zděšeně trhla.

Rafe ji začal hladit línými krouživými pohyby. Doširoka rozevřel její nohy a přitom ji líbal na hroty ňader. Na kůži ji pálil jeho vzrušený šepot: „Kdybych si tě teď chtěl vzít, ty bys mi to dovolila, že, Hannah? Umožnila bys mi, abych do tebe vstoupil a naplnil tě… Kdybych tě požádal, abych se tě směl zmocnit a přinést ti kýžené uvolnění… Co bys mi na to řekla, miláčku drahý?” Zlehka, opatrně a zároveň mučivě ji masíroval. „Ven s tím,” zamumlal. „Pověz mi to.”

„Ano.” Zoufale se k němu přitiskla a vzlykla. „Ano.” Rafe se usmál, v očích mu tančily plamínky. „Tak tady máš svůj fant, zlato.”

Zkušeně ji laskal v rychlém rytmu. Zakryl její ústa svými, aby zdusil dívčiny dychtivé výkřiky. Věděl přesně, co dělá. Dostavilo se uvolnění natolik intenzivní a prudké, až se Hannah zdálo, že blahem zemře. Vítala onu rozkoš, přestože se jí částečně bránila. Avšak slast nabírala na síle, dočista ji přemohla a zanechala ji bezmocnou, vyčerpanou a roztříštěnou na kusy.

Rafe ji zvolna snášel z nebeských výšin, líbal ji a laskal. Ještě jednou se jí dotkl prstem v klíně. Tentokrát Hannah vstřícně vyklenula boky. Bylo to pozvání, aby vstoupil, avšak on je nepřijal.

Tvářil se nepřístupně, obličej se mu lehce orosil potem. Zíral na ni s neskrývaným hladem, mhouřil oči, hrud se mu ztěžka zvedala. Rozechvělýma rukama se pokusil zapnout několik knoflíků, ale sotva se dotkl dívčiny zavlhlé pleti, prudce ucukl a postavil se. „Nemůžu,” přiznal ochraptěle.

„Co nemůžeš?” zašeptala.

„Nemůžu ti pomoct s oblékáním.” Přerývaně vydechl. „Jestli se tě znovu dotknu…, nepřestanu, dokud nebudeš nahá.”

Omámeně na něho hleděla. Pak si uvědomila, že úleva byla pouze jednostranná. Rafeovo vzrušení dostoupilo vrcholu, stěží se ovládal. Z toho důvodu si dívka překotně zakryla ňadra košilkou.

Rafe zavrtěl hlavou. Nedokázal od ní odtrhnout zrak. Tvářil se vážně. „Jestli chceš s Clarkem dělat věci, které jsem ti právě předvedl, pak jdi a vezmi si ho,” prohlásil a hned nato odešel.

Kdyby zůstal jen o minutu déle, přivolal by na oba katastrofu.

11

Podle Eviina názoru byla projížďka na saních úžasná, ale moc dlouhá. Mladá žena byla unavená a v uších jí stále zvonilo ze všeho toho hluku a zpívání koled. Evie se spolu s ostatními smála a dováděla. Držela se Daisy, jejíž manžel zůstal v sídle, aby projednal obchodní záležitosti s Rafem Bowmanem.

„Jistěže mi to nevadí,” zvolala vesele Daisy, když se jí Evie otázala, zda není zklamaná, že ji nedoprovází její muž. „Udělám lépe, když Matthewovi umožním vyřešit všechny obchodní záležitosti raději hned. Alespoň mi později věnuje všechnu svou pozornost.”

„Je zvyklý pracovat dlouho?” otázala se Evie. Věděla, že Bowmanovi rozjíždějí v Bristolu velký projekt, který vyžaduje spoustu zodpovědnosti.

„Některé dny víceméně tráví v kanceláři,” odvětila prozaicky Daisy, „ale jindy zůstává se mnou doma, aby mi to vynahradil.” Ušklíbla se. „Líbí se mi být za něho provdaná, Evie. Všechno mi pořád připadá tak nové…Občas mě překvapí, že se probudím a najdu Matthewa vedle sebe.” Naklonila se blíž a zašeptala: „Povím ti tajemství.

Jednoho dne jsem si mu postěžovala, že už jsem přečetla všechny knížky, které máme doma, a v knihkupectví

nedostali nic nového. Matthew mě vyzval, abych se pokusila napsat vlastní román. Tak jsem to zkusila. Už jsem počmárala sto stran.”

Evie se potěšené zachichotala. „Daisy,” špitla, „ty se chceš stát sla-slavnou spisovatelkou?”

Mladá žena pokrčila rameny. „Zatím ani netuším, zda můj příběh někdo vydá. To nezáleží na mně. Ale baví mě jej psát.”

„Je vážný nebo veselý?”

Daisy čtverácky zarejdila obočím. „Evie, proč se mě vůbec ptáš? Samozřejmě, že je náležitě rozpustilý.”

V pohodlí Stony Cross Manoru se Evie vykoupala v malé přenosné vaně, kterou služebnictvo postavilo před krb. S úlevou se ponořila do horké vody, neboť ji bolelo celé tělo. S údivem zjistila, že jízda na saních patří mezi ty činnosti, které nejsou zrovna nejpříjemnější. Sedátka saní jsou tvrdá, hrbolatá a navíc zebou nohy.

Ozvalo se zaklepání a slyšela, jak někdo vstoupil. Jelikož ji před nevítanými pohledy chránil paraván, musela se hodně zaklonit a nakouknout přes jeho dřevěný rám.

Spatřila komornou, jak se lopotí s velkou kovovou konví, jejíž rukojeti byly obalené hadry, aby se nepopálila.

„Ještě trochu horké vody, madam?” otázala se.

„Ano, prosím.”

Služka opatrně nalila kouřící obsah konve mladé ženě k nohám. Evie se ponořila hlouběji pod hladinu. „Děkuji vám.” „Mám vám přinést do postele ohřívač, madam?” Evie přikývla.

Komorná odešla a její paní vydržela v lázni, dokud voda nevychladla. Poté neochotně vystoupila z vany a osušila se. Sklíčilo ji pomyšlení, že opět půjde do postele sama. Snažila se na manžela moc neupínat, přesto se každé ráno probouzela s paží nataženou přes prázdné místo vedle sebe.

St. Vincent byl Eviiným pravým opakem vždy elegantní, pohotový a výřečný, chladný a sebevědomý. A tak protřelý, že až donedávna mezi lidmi panoval názor, že bude naprosto otřesným manželem.

Pouze Evie věděla, jak je v soukromí něžný a oddaný. Jeho přátelé, Westcliff a pan Hunt, přirozeně věděli, že St. Vincent dávno zanechal svých nevybíravých způsobů a nyní je docela jiný. S bravurou sobě vlastní řídil hernu, kterou zdědil po svém tchánovi. Pánský klub přestavěl, povznesl jej na vyšší úroveň a zároveň na sebe vzal veškerou odpovědnost spojenou s jeho vedením.

Ale stále je to ničema, pomyslela si Evie a ušklíbla se.

Postavila se, otřela se osuškou a zahalila se do dlouhého sametového županu s knoflíky. Opět cvakla klika.

„Jdete mi zahřát postel?” zeptala se.

Avšak hlas, který jí odpověděl, služce nepatřil.

„Vlastně… ano.”

Při zaslechnutí onoho svůdného drsného šepotu Evie ztuhla.

„Služku jsem potkal na schodech a sdělil jí, že dnes večer už nebude jejích služeb třeba,” pokračoval. „Jestli totiž něco umím naprosto výborně, pak zahřívat postel své ženy.”

Tentokrát Evie odstrčila zástěnu tak prudce, až se málem převrátila.

St. Vincent k ní došel několika ráznými kroky a sevřel ji v náruči. „Klídek, lásko, nemusíme nikam spěchat. Věř mi, že se nikam nechystám.”

Dlouho se mlčky objímali.

Nakonec St. Vincent nachýlil hlavu své ženy dozadu a zahleděl se na ni. Světlé vlasy podtrhovaly hebkost jeho opálené pleti, v obličeji, který připomínal padlého anděla, se třpytily světle modré oči. Byl vysoký a štíhlý, dokonale oblečený a upravený. Evii ale neuniklo, že špatně spal. Pod očima měl temné kruhy a ve tváři se mu zračila únava. Avšak tyto nepatrné připomínky zranitelnosti mu pouze přidávaly na přitažlivosti. Kdyby jich nebylo, i vlastní ženě by připadal vzdálený a odtažitý.

„Co tvůj o-otec?” vyhrkla poplašeně. „Je…?”

St. Vincent teatrálně obrátil oči ke stropu. „Bude v pořádku. Doktoři prohlásili, že mu vlastně vůbec nic není jenom se přejedl a přehnal to s dobrým vínem. Když jsem odjížděl, poplácával služky, štípal je do zadku a vítal zástupy příbuzných, kteří se rozhodli na něm o Vánocích parazitovat.” Zlehka ji hladil po zádech zakrytých hebkým sametem a promlouval k ní velice tichým hlasem: „Bylas v době mé nepřítomnosti hodná?”

„Jistěže,” vydechla.

St. Vincent jí věnoval nesouhlasný pohled a políbil ji s takovou něhou, až se Evii zrychlil tep. „Tak to bychom měli okamžitě napravit. Odmítám tolerovat řádné chování ze strany mé ženy.”

Dotkla se jeho tváře a usmála se, když ji lehce kousl do prstů. „Stýskalo se mi po tobě, Sebastiane.”

„Opravdu, lásko?” Rozepínal knoflíky manželčina županu a obnažoval bělostnou pleť. Oči mu plály zvláštním světlem. „Kterou mou část jsi postrádala nejvíc?”

„Tvou bystrou mysl,” odvětila a usmála se jeho výrazu.

„Doufal jsem v nemravnější odpověď.”

„Nemravná je tvá mysl,” odvětila vážným tónem Evie. Chraplavě se zachechtal. „Pravda.”

Žena zalapala po dechu, když jí zkušenou rukou vklouzl pod župan. „Co chybělo to-tobě?”

„Chyběla jsi mi celá. Stýskalo se mi po každé tvé pize. Po tvé vůni…, po doteku tvých vlasů… Evie, lásko moje, jsi nechutně oblečená.”

Nato ji zvedl a odnesl do postele. Sametový župan vystřídalo světlo ohně a laskající ruce. Políbil manželku na křivku vzdouvajícího se bříška. Změny, kterými procházelo její křehké tělo, ho fascinovaly. Celé je zlíbal a hladce do ní vstoupil. Evie sebou maličko trhla. Byl tak pevný a těžký.

Sebastian se zarazil a usmál se. Jeho obličej se zardíval touhou. „Moje sladká ženuško,” zašeptal. „Co s tebou budu dělat? Nakrátko jsme se rozloučili a ty už jsi zapomněla, jak mě přivítat.” Evie zavrtěla hlavou a natočila se tak, aby ho lépe přijala. Muž se tiše zasmál. „Dovol, abych ti pomohl, lásko.” Nato ji začal svádět a laskat, dokud ji celou rozdychtěnou nepřivedl k extázi.

Poté se Evie schoulila na bok a pokoušela se popadnout dech. St. Vincent vstal z postele a vrátil se s velkým koženým kufříkem. „Přivezl jsem rodinné klenoty.”

„Já vím,” přisvědčila malátně a Sebastian vyprskl smíchy, neboť si všiml, kam se dívá.

„Kdepak, lásko. Mám na mysli jiné poklady. Jsou určené budoucí vévodkyni z Kingstonu, ale otci jsem oznámil, že ti je věnuji hned, protože on bude zřejmě žít věčně.”

Evie vykulila oči. „Děkuji ti, Sebastiane, ale já žádné šperky nepotřebuji.”

„Ale potřebuješ. Chci vidět, jak ti budou slušet.” Jal se vytahovat šňůry perel, třpytící se náhrdelníky, náramky, náušnice a další skvosty. Posadil se vedle Evie a začal ji jimi zdobit -safírový náramek jí připnul kolem kotníku, do pupíku vložil diamant.

„Sebastiane,” bránila se, zatímco ji dál obkládal šperky.

„Nehýbej se.” Putoval jazykem mezi šňůrami perel a ochutnával její pleť. „Zdobím tě na Vánoce.” Evie se zachvěla a usmála se. „Očekávalo se od tebe, že přijedeš zdobit stromek.”

„Nerozptyluj vánoční kouzlo, miláčku. Dovol mi, abych ti s těmito perlami předvedl něco moc zajímavého.” Netrvalo dlouho a ženiny protesty se změnily ve slastné steny.

12

„Hannah!” Natálie seděla na posteli a popíjela ranní čaj. Služka prohrabávala v krbu žhavé uhlíky a chichotala se, jako by si s Natálií vyprávěly bůhvíjak legrační vtip.

Hannah se právě vrátila z dlouhé procházky. Vstoupila do ložnice a vlídně se usmála na svoji sestřenici. „Dobré ráno, drahá. Konečně jsi vzhůru?”

„Ano, včera jsem šla spát velmi pozdě.” Spolu s ostatními dříve narozenými hosty se s gustem věnovala salonním hrám. Hannah raději ani nedomýšlela, zda mezi zúčastněnými byl i Rafe tak poslední dobou v duchu nazývala pana Bowmana.

Od šokujícího setkání v salonu se mu úporně vyhýbala a pokud možno na něho ani nemluvila. Podnikla mnoho osamělých procházek, v jejichž průběhu se snažila pochopit, proč se k ní Rafe chová tak důvěrně, proč mu to vůbec dovolila a jaké vůči němu chová city.

Ačkoliv o fyzické touze mnoho nevěděla, bylo jí známo, že tato zvláštní síla k sobě některé lidi přitahuje víc než jiné. Avšak nedokázala určit, zda Rafe cítí k Natálii totéž co k ní. Ničilo ji o tom jen přemýšlet. Jedna věc ale byla jistá Rafe si na Natálii netroufal tak jako na ni. Kdyby ano, sestřenice by se jí dávno svěřila.

Mimoto stejně na tom nezáleží. Pro muže v Rafeově postavení není důležité, kterým směrem se ubírají jeho touhy a city. Až se ožení s Natálií, už nebude černou ovcí rodiny. Potěší svého otce, zajistí si místo na slunci a získá velký majetek.

Kdyby si za partnerku vybral jinou dámu, o tohle všechno by přišel.

Žena, které na něm doopravdy záleží, ho nikdy nepostaví před podobnou volbu.

To odpoledne, kdy se zvedla z podlahy v knihovně a roztřesenýma rukama si upravila oblečení, si Hannah s konečnou platností uvědomila, že se do Rafea zamilovala. Čím více ho poznávala, tím hlouběji se jí zarýval do srdce. Zvedla vojáčka a zastrčila jej do kapsy. Od té doby ho nosí u sebe malé soukromé závaží. Nyní patří jí Rafeovi už ho nevrátí. V budoucnu jej bude svírat v dlani a vzpomínat na okouzlujícího Američana a vzájemnou přitažlivost, která se přeměnila ve vášeň. Nikdy na něho nezapomene.

Stala se ze mě žena s minulostí, dumala. Co se týče Samuela Clarka a jeho návrhu… Rafe má pravdu. Nemiluje ho. Nebylo by čestné se za něho provdat a do smrti ho srovnávat s někým jiným. Z toho důvodu se rozhodla mu napsat a nabídku k sňatku odmítnout, přestože představovala vidinu zabezpečené budoucnosti.

Z pochmurných úvah ji vytrhl Natáliin veselý hlas: „Hannah! Hannah, posloucháš mě? Musím ti říct něco

fantastického] Polly mi před chvílí přinesla tohle.” Natálie zamávala ve vzduchu ohořelým kouskem papíru.

„Budeš se červenat, až si to přečteš. Možná dokonce omdlíš.”

„Co je to?” Hannah se zvolna došourala k lůžku. Odpověděla jí mladá tmavovlasá služebná: „Víte, slečno, součástí mé práce je čištění krbů v domě starých mládenců…” „Tam bydlí pan Bowman,” skočila jí do řeči Natálie. „Když tenhle pán ráno odešel, běžela jsem mu vymést krb a v popelu jsem objevila kousky ohořelého

papíru. Byl popsaný. Zvedla jsem je, a když jsem viděla, že je to milostný dopis, věděla jsem, že patří lady Natálii.”

„Z čeho tak soudíte?” užasla Hannah. Neurvalý vpád do Rafeova soukromí ji rozzlobil.

„Protože se mi dvoří,” odsekla Natálie a otráveně zakoulela očima, „a všichni to vědí.”

Hannah se přísně otočila ke služebné, jejíž nadšení tváří v tvář očividnému nesouhlasu mezitím poněkud opadlo.

„Neměla byste strkat nos do cizích věcí, Polly,” domlouvala jí mírně.

„Vždyť to leželo v krbu a navíc napůl spálené,” bránila se dotčeně služebná. Provinile zrudla. „Je to nepotřebné smetí. Spatřila jsem slova a napadlo mě, že by to mohlo být důležité.”

„Tak je to nepotřebné smetí nebo důležité sdělení? Vyberte si.”

„Budu z toho mít potíže?” špitla Polly a vrhla úpěnlivý pohled na Natálii.

„Jistěže ne,” vyhrkla netrpělivě dívka. „A ty nám přestaň kázat, Hannah. Zcela ti uniká to nejdúležitější: pan Bowman mi napsal milostný dopis. Je zvláštní a docela drsný. Nikdy jsem nic podobného nedostala. Ale také je velmi zábavný a…” Odmlčela se a vyprskla smíchy, neboť Hannah jí vyškubla list z rukou.

Zmačkanému papíru ohořely okraje, takže se jména uvedená v záhlaví a na konci proměnila v popel. Avšak z textu zůstalo dost na to, aby bylo patrné, že vskutku jde o milostný dopis. Hannah se začetla do ožehlých řádků a vzápětí se musela odvrátit, aby zakryla zrádné chvění ruky.

… měl bych Tě varovat, že tento list nebude dostatečhě výmluvný. Zato bude nadmíru upřímný, zejména, proto, že si jej nikdy nepřečteš. Pokládám na, papír slova, která mě tížila, na. hrudi jako závaží. Někdy jsem. se až divil, jak může srdce pod takovou tíhou vůbec bít.

Miluji Tě. Miluji Tě zoufale, divoce, něžně, bezvýhradně. Chci Tě způsobem, který bys pokládala ZA šokující. Ty totiž, má lásko, nepatříš k muži, jako jsem. já. V minulosti, jsem. dělal věci, které bys neschvalovala, a prováděl jsem je desetkrát denně. Míra mých hříchů neznala, hranic, stejně jako je nezná má láska. Vlastně miluji ještě daleko víc.

Chtěl bych Tě celičkou zlíbat, abys zčervenala a omdlévala. blahem. Přeji si, aby ses nakonec rozplakala, štěstím a já Ti -mohl svými rty otírat slzy z Uček. Kdybys viděla, jak po Tobě bažím! Toužím Tě sevřít v náruči a sytit se sladkým nektarem. Tvých úst. Chci zakrýt Tví tělo svým a cítit Tě pod sebou. Pr&miň. Zasloužíš si mnohem víc respektu, jenže já ustavičně myslím, na, milování a nedokážu s tím přestat. Představuji si, jak mě objímáš pažemi i nohama, a vstřícně pootvíráš rty. Moc Tě potřebuji. I kdybych každou noc až do své smrti prodléval po Tvém boku, nebude mi to stačit.

Chci si s Tebou navždy povídat a zapamatovat si každé slovo, které jsi pronesla.

KéŤ^bych Tě mohl navštívit tak, jako cizinec objevuje neznámou zemi, naMČit se tvůj jazyk a zabloudit na všechna Tvá skrytá území, kde bych mohl navěky zůstat.

Asi bys namítla., že na podobné pocity je příliš brzy. Možná by ses ptala, jak si tím můžu být jist. Lečněkteré věci se nedají poměřovat čausem. Způsob, jakým Tě miluji, přečká každý kalendář, hodiny i údery zvonu odměřující uplývající roky. Kéž bys…

Tady list končil.

Tehdy si Hannah uvědomila, jaké v místnosti panuje ticho. Podařilo se jí ovládnout vzrušený dech a stroze se otázat: „To je všechno?”

„Věděla jsem, že se budeš červenat,” prohlásila vítězoslavně Natálie.

„Zbytek shořel, slečno,” hlásila ostražitě Polly.

„Ukázala jste to ještě někomu?” obořila se na ni ostře Hannah. Obávala se o Rafeovu pověst. Tato slova neměl nikdo číst. „Viděl to někdo ze služebnictva?”

„Ne, slečno,” pípla dívka. Zachvíval se jí spodní ret.

„Vzpamatuj se, Hannah!” zvolala Natálie. „Není třeba se zlobit. Myslela jsem, že tě tím pobavím. Kdybych věděla, že se naštveš…”

„Nejsem naštvaná.” Byla zničená, vzrušená a rozčilená. A hlavně zmatená. Hannah se zatvářila odměřeně a pokračovala: „Avšak z úcty k panu Bowmanovi si nemyslím, že bychom se měly bavit na jeho účet. Jestliže se má stát tvým manželem, Natálie, měla bys jeho soukromí chránit.”

„Já že ho mám chránit?” zvolala rozverně dívka. „Po tom, co jsem si přečetla, se domnívám, že vy byste spíše měli mě chránit před ním.” Zavrtěla hlavou a při pohledu na zkoprně-lou Hannah se rozesmála. „Ty jsi mi ale morous! Na, vezmi si ten zbytek a spal ho, ať máš lepší náladu.”

Někteří muži, pomyslel si chmurně Rafe, si přejí pouze to, aby jejich synové vedli tentýž život jako oni.

Po dlouhé a vášnivé ranní hádce si uvědomil, že otec ani v nejmenším neslevil ze svých nároků. Rafe se musí smířit s existencí, kterou pro něho otec naplánoval, a stát se víceméně obrazem Thomase Bowmana. Všechno ostatní bude otec považovat za selhání.

Svár vypukl ve chvíli, kdy Bowman starší oznámil synovi, co se od něho očekává: na Štědrý den má lady Natálii požádat o ruku. „Spolu s lordem Blandfordem hodláme na vánočním plese oznámit vaše zasnoubení.”

„Báječný nápad,” ucedil sarkasticky mladý muž. „Ale já se dosud nerozhodl, zda si ji vůbec chci vzít.”

Otec začal brunátnět. „Je čas učinit rozhodnutí. Máš všechny nezbytné informace. Strávil jsi s ní dostatek času, abys dokázat vyhodnotit její přednosti. Je dcerou šlechtice a ty dobře víš, jaké odměny se ti dostane, jen co s ní uzavřeš sňatek. Himl-hergotkrucifix! Nad čím váháš?”

„Nic k ní necítím.”

„Tím lépe! Čeká vás pevné manželství. Je načase, aby ses stal plnohodnotným mužem, Rafe.” Thomas se vší silou ovládl, aby nevybuchl, a pokračoval odměřeným tónem: „Láska pomine. Krása uvadne. Život není romantické skotačení na louce.”

„Prokristapána! Tomu říkám povzbuzení.”

„Nikdy jsi mě neposlechl. Ani ses nepokusil udělat to, co jsem po tobě chtěl. Doufal jsem, že se staneš mým pomocníkem. Že pochopíš důležitost mého počínání.”

„Pochopil jsem, že toužíš vybudovat impérium,” pravil tiše Rafe, „a snažil jsem se v tom tvém velkolepém záměru najít nějaké místo pro sebe. Mohl jsem společnosti hodně prospět a ty to víš. Ale jednomu nerozumím. Proč ti musím nejprve dokázat, že si zasloužím tvoji důvěru?”

„Přál jsem si, abys mi dával okatě najevo, že sis vědom závazků, které vůči mně máš, stejně jako to dělal Matthew Swift. Nezapomeň, že on se neváhal oženit se ženou, kterou jsem mu vybral.”

„Protože byl do Daisy shodou okolností zamilovaný,” odsekl Rafe.

„Však ty by ses také mohl zamilovat. Do lady Natálie. Ale na lásce koneckonců nezáleží. Muži, jako jsme my, si berou ženy, které je bud podporují v jejich ambicích, anebo je v nich alespoň nebrzdí. Jako bys nevěděl, jak dlouhý a plodný je můj svazek s tvou matkou.”

„Třicet společných let,” přikývl Rafe, „a to spolu stěží vydržíte v jedné místnosti.” Unaveně si povzdechl a prohrábl si rukou vlasy. Pohlédl do otcova neústupného kulatého obličeje s naježeným knírem a pouvažoval nad tím, proč zrovna on musí mít svoje bližní tvrdě pod kontrolou. „K čemu je to dobré, otče? Roky jsi jen bohatl. Můžeš mi říct, co z toho máš? Rodina ti štěstí nepřinesla. Ustavičně na všechny vrčíš jako podrážděný jezevec a to i za příznivých dnů. Zdá se, že se neumíš z ničeho radovat.”

„Líbí se mi být Thomasem Bowmanem.”

„To mě těší. Ale z toho bych se zrovna neradoval.”

Otec na něho dlouze zíral. Náhle zjihl a pro jednou syna oslovil téměř otcovským tónem. „Snažím se ti pomoct. Nechtěl bych to po tobě, kdybych nebyl přesvědčený o tom, že jednám ve tvém nejlepším zájmu. Můj úsudek ohledně Swifta a Daisy se ukázal jako správný. Nebo ne?”

„Ano nějakým božím zázrakem,” zamumlal Rafe.

„Jakmile začneš činit správná rozhodnutí, všechno bude mnohem lehčí. Musíš si zařídit slušný život, Rafe.

Zaujmout

svoje místo u stolu. Na Blandfordově dceři není nic špatného. O tenhle svazek všichni stojí. Lady Natálie dává zřetelně najevo, že se nebrání dvoření z tvé strany. A co se tebe týče, domníval jsem se, že rovněž nemáš námitek.”

„Nemýlíš se. Zpočátku mi vskutku nezáleželo na tom, s kým se ožením. Ale nyní mi připadá bláhové vybírat si životní partnerku stejně ledabyle jako pár nových bot.”

Thomas se zatvářil podrážděně. „Co se změnilo?” Rafe neodpověděl.

„Je za tím ta hnědovláska?” naléhal otec. „Společnice lady Natálie?” Mladík ostražitě vzhlédl. „Proč se ptáš?”

„Připadá mi, že chodíš nějak často poslouchat, jak předčítá dětem, a přitom tě robátka ani vánoční příběhy nezajímají.” Mohutný knír se pohrdavě zkroutil. „Není urozená, Rafe.”

„A my snad jsme? Babička byla pradlena a jen bůh ví, kdo tě vlastně zplodil.”

„Právě proto se celý život snažím tuhle rodinu pozvednout! Nezneužívej té dívky, aby ses vyhnul zodpovědnosti. Až se oženíš s Natálií, můžeš mít takových, jako je ona, fůru, a nikdo tě za to nebude odsuzovat. Zejména ne tady v Anglii. Sved ji. Udělej z ní svoji milenku. Kup jí třeba dům, jestli tě to potěší.”

„Děkuji, ale kvůli milenkám se nemusím ženit.” Rafe se na otce znechuceně podíval. „Ty po tomhle manželství bažíš natolik, že bys kvůli němu neváhal obětovat čest nevinné dívky.”

„Každá dříve nebo později přijde o poctivost.” Když Thomas spatřil Rafeův výraz, jeho pohled ztvrdl. „Jestli zmaříš očekávání, která do tebe všichni vkládají, a zostudíš mě před ostatními, ihned tě vydědím a nedám ti žádnou další šanci.”

„Beru na vědomí,” odvětil úsečně Rafe.

13

…od té doby se o něm říkalo, že nikdo neumí ocenit kouzlo Vánoc lépe než on. Kéž by totéž platilo i o nás! A jak poznamenal Tynýnek: „Bůh nám všem žehnej!”

Hannah dočetla poslední slova Vánoční koledy a vzhlédla. Spatřila uchvácené dětské obličeje, v nichž svítily dychtivé oči. Rozhostilo se krátké ticho, v jehož průběhu všichni zalitovali, že krásný příběh skončil. Náhle se děti postavily a začaly hlasitě tleskat. Tváře měly upatlané od mléka a kolem úst drobečky ze sušenek.

Dva nezbedové se vyškrábali dívce na klín, třetí ji zezadu objímal kolem krku. Hannah vzhlédla, neboť se k ní blížil Rafe Bowman. Srdce se jí divoce rozbušilo. Cítila, jak se jí krátí dech, což nikterak nesouviselo s malými pažemi, které ji tiskly kolem krku.

Spočinul pohledem na dívčiných pomačkaných šatech a pocuchaném účesu. „Přijmi moje uznání,” zamumlal.

„Skutečně jsi vyčarovala ducha Vánoc. Pro všechny.”

„Děkuji,” zašeptala a snažila se nemyslet na jeho ruce na svém těle, na ústa…

„Potřebuji s tebou mluvit.”

Hannah se opatrně vymanila z dětského objetí a postavila na zem drobotinu, která jí seděla na klíně. Vstala a pokoušela se upravit pomačkané šaty. Zhluboka se nadechla, ale hlas měla překvapivě slabý. „Netuším, co by z toho mohlo vzejít dobrého.”

Podíval se jí zpříma do očí. „Ale já na svém požadavku trvám.”

Na mysli jí vytanula slova z jeho dopisu. Chtěl bych Tě celičkou zlíbat…

„Ted ne, prosím,” špitla. Hrdlo se jí stáhlo rozpaky, líčka zčervenala. Rafe ihned uhodl, jak se cítí. „Zítra?” navrhl. Moc tě potřebuji…

„Ano,” vysoukala ze sebe s potížemi.

Mladík chápal její rozčilení a nechtěl ji dál trápit, proto se spokojil s krátkým přikývnutím. Na jazyk se mu drala spousta netrpělivých slov, ale něco mu bránilo je vyslovit. Snad soucit či lítost.

„Zítra,” zopakoval tiše a odešel.

Chůvy si přišly vyzvednout děti a sklíčená Hannah se vy-šourala na chodbu. Nikdo jí neřekl, že láska může znamenat takové soužení.

Pojednou si se zdrcující jistotou uvědomila, že nebude schopná zúčastnit se svatby své sestřenice. Děsila ji představa Natáliina manželství s Rafem, z něhož vzejdou děti a zpečetí jejich svazek. Ona se zatím bude utápět v žárlivosti, zoufalství a opovržení k sobě samé, dokud se neutrápí. Ženám, které se ocitnou v její situaci, se obvykle říká, že jednoho dne potkají jiného muže a na nešťastnou lásku zapomenou. Jenže ona jiného nechce.

Rafeovi se žádný nevyrovná.

Jsem prokletá, pomyslela si.

Ploužila se chodbou se skloněnou hlavou. Chtěla se schovat v soukromí své ložnice, aby se mohla do sytosti vyplakat. Nekoukala, kam kráčí, a tak se málem srazila se ženou přicházející z opačné strany.

Obě se překotně zarazily, Hannah zakolísala.

„Paní hraběnko,” zajíkla se, když rozpoznala Lillian. „Ach… Velice se omlouvám. Prosím o prominutí.”

„Nic se nestalo,” ujistila ji Lillian. „Vlastně je to moje vina. Pospíchám za hospodyní. Musím jí povědět něco naléhavého, zakrátko mám schůzku se svou sestrou a…” Odmlčela se a pozorně si dívku prohlédla. „Vypadá to, že se každou chvíli rozpláčete,” prohlásila bez obalu. „Stalo se něco?”

„Kdepak,” prohodila vesele Hannah, ale zradily jí horké slzy, které se jí kutálely po tváři. Povzdechla si a znovu provinile sklonila hlavu. „Odpusťte, musím už jít.”

„Ubožátko,” hlesla soucitně Lillian. „Pojdte se mnou. Nahoře je soukromý salon, kde si můžeme pohovořit.”

„Nejde to,” zašeptala Hannah. „Odpusťte, paní hraběnko, ale vy jste ta poslední osoba, jíž se mohu se svým trápením svěřit.”

„Aha.” Lillian doširoka otevřela temně hnědé oči, které se tolik podobaly Rafeovým. „Je za tím můj bratr, že?” Ačkoliv se Hannah bránila slzám, neudržela je za víčky.

„Máte zde nějakou přítelkyni, jíž se můžete svěřit?” zeptala se vlídně Lillian.

„Jenom Natálii,” vzlykala Hannah. „A té to říct nemůžu.”

„Potom ji zastoupím já. Nejsem si jista, zda bude v mých silách vám pomoci, ale přinejmenším se vás pokusím pochopit.”

Odebraly se do útulného přijímacího salonu v patře, který byl zařízen v ženském stylu. Lillian zavřela dveře, podala Hannah kapesník a posadila se vedle ní na pohovku. „Trvám na tom, abyste mi tykala,” prohlásila důrazně. „Ale dřív než mi cokoliv svěříte, ráda bych vám sdělila, že všechno, co mi v tomto pokoji prozradíte, zůstane jen mezi námi. Nikdo se to nedozví.”

„Dobrá, paní… Lillian.” Hannah se vysmrkala a povzdechla si.

„Tak mi pověz, co tě rozesmutnilo.”

„Pan Bowman. Rafe…” Náhle nedokázala vyslovit jedinou srozumitelnou větu. „On je tak… Já jsem nikdy…

Když mě

políbil, řekla jsem si: ,Ne, je to pouhé pobláznění.’ Ale pak… Pan Clark mě požádal o ruku a já si uvědomila, že jeho nabídku nemohu přijmout, protože… Vím, že je to příliš brzy… Příliš rychle. Ale úplně nejhorší je ten dopis, protože netuším, komu ho napsal!” Chrlila ze sebe další nesouvislá prohlášení, avšak Lillian jí nějakým zázrakem porozuměla.

Uchopila novou přítelkyni pevně za ruce. Když se rozrušená dívka konečně odmlčela, pravila: „Požádám komornou, aby nám přinesla čaj. S brandy.”

Škubla táhlem zvonku. Když se dostavila služka, Lillian pootevřela dveře a tiše s ní promluvila. Poté děvče odběhlo.

Sotva se Lillian vrátila na pohovku, nakoukla do místnosti Daisy Swiftová. Při spatření Hannah se zatvářila překvapeně. „Zdravím, Lillian. Domnívala jsem se, že hraješ karty.”

„Hrome! Dočista jsem na to zapomněla.”

Daisy zvědavě a zároveň soucitně pohlédla na Hannah. „Proč pláčete? Můžu pro vás něco udělat?”

„Jedná se o nadmíru citlivou a soukromou záležitost,” hlásila Lillian. „Hannah se mi právě svěřuje.”

„Klidně se můžete svěřit i mně!” zvolala Daisy a vstoupila. „Umím udržet tajemství mnohem lépe než Lillian.” Aniž dala Hannah příležitost odpovědět, uvelebila se vedle své sestry.

„Nesmíš to nikomu říct!” nabádala ji vážným tónem Lillian. „Hannah miluje Rafea, jenže ten se hodlá oženit s lady Natálií. Ledaže by dal přednost Hannah.”

„Tím si nejsem jistá,” pravila přidušeně Hannah. „Já jenom, že… ten dopis…”

„Máš ho ještě? Smím jej vidět?”

Hannah na hraběnku pochybovačně pohlédla. „Je velmi osobní. Rafe nechtěl, aby si jej kdokoliv přečetl.”

„Potom měl tu zatracenou věc pořádně spálit,” usoudila Lillian.

Dívka opatrně vylovila z kapsy pomuchlaný papír a předala jej Lillian. Obě sestry se nad ním dychtivě sklonily.

„Páni!” zamumlala mladší z nich.

„Ten tedy neváží slova, co?” otázala se suše Lillian a zvedla obočí. Pohlédla na Hannah. „Rukopis patří Rafeovi a já nepochybuji o tom, že je autorem těchto řádků. Ale nikdy bych neřekla, že se umí vyjádřit tímto způsobem.”

„Určitě ovládá bezpočet frází, s jejichž pomocí k sobě láká ženy,” poznamenala Hannah. „Je to darebák.”

„Souhlasím, ale nebývá takhle otevřený a rozhodně nikdy nepřetéká city. To se mu nepodobá. Obvykle…”

„… vystačí s několika slovy,” dodala pohotově Daisy.

„Mně se zdá, že je skutečně zamilovaný,” oznámila Lillian. Otočila se k sestře. „Co si o tom myslíš, Daisy?”

„Nuže, číst sentimentální výlevy z pera vlastního bratra mi připadá poněkud odpudivé,” netajila se svým názorem drobná dívka. „Ale jinak je jasné, že se Rafe poprvé v životě zamiloval.”

„Třeba ten dopis nebyl určen mně…,” spustila Hannah. Vtom se dveře otevřely potřetí.

Tentokrát se na prahu objevila Evie, lady St. Vincentova, s rusými vlasy spletenými do volného uzlu. „Hledala jsem vás,” oznámila.

„Dlouho jsme tě neviděly,” zašveholila Lillian. „Kde ses schovávala?”

Evie zrudla. „V ložnici s manželem.”

„Co jste tam takovou dobu… Propána! Raději to necháme být.” Evie zabloudila očima k Hannah. „Ach, drahá! Jste v pořádku?”

„Vedeme zde nanejvýš soukromý rozhovor,” hlásila Daisy. „Hannah je zamilovaná do Rafea. Je to tajemství. Pojď dál.”

Evie se nenechala dvakrát pobízet a usedla na volnou židli. Lillian ji zasvětila do situace. „Smím vidět ten dopis?” zajímala se rusovláska.

„Nemyslím…,” spustila Hannah, ale Daisy jej mezitím přítelkyni podala.

„Neboj se,” chlácholila nešťastnou dívku Lillian. „Evie dovede mlčet jako hrob.”

Sotva Evie dočetla, zvedla k Hannah kulaté modré oči. „Třeba nebyl určen pro mě,” popotahovala uslzená slečna Appletonová. „Klidně mohl být pro Natálii. Muži ji obdivují. Ustavičně se jí dvoří a ona to s nimi náramně dovede. Nesahám jí ani po kotníky.”

„Mu-muže nezvládne nikdo,” prohlásila neochvějně Evie. „Ne-nezvládnou ani sami sebe.”

„Svatá pravda,” přisvědčila Lillian. „Kromě toho ženská, která je přesvědčena o svém krotitelském umění, by žádného chlapa doma mít neměla.”

„Annabelle to s pány umí,” dumala Daisy, „ale nikdy by to nepřiznala.” Ozvalo se krátké zaklepání.

„Čaj,” prohlásila Lillian.

Nicméně za dveřmi nestála služka, nýbrž Annabelle Huntová. „Zdravím!” zahalasila vesele a přelétla očima po přítomných. „Čím se zabýváme?” Jakmile spatřila zkroušenou dívku, okamžitě zjihla. „Ach. Vy jste plakala.”

„Je zamilovaná do Rafea Bowmana,” hlásila Evie. „Je to ta-tajemství. Pojd dál.”

„Ale nikomu to neříkej,” nabádala ji důrazně Lillian. „Jedná se o přísně důvěrnou informaci.”

„Annabelle vždycky všechno vyzvaní,” podotkla Daisy.

„Náhodou…, velká tajemství jsou u mě v bezpečí,” bránila se světlovláska. „Potíže mívám jenom s těmi menšími.”

„Tohle je obrovské tajemství,” zdůraznila Lillian.

Hannah odevzdaně čekala, až hraběnka své přítelkyni vše vylíčí.

Annabelle převzala očouzený papír, a sotva se začetla, na rtech se jí objevil náznak úsměvu. „Jak roztomilé.” Podívala se na Hannah. „Tyto řádky rozhodně nejsou určeny lady Natálii,” pronesla nesmlouvavě. „Hannah, Rafe má pro vás slabost, což neušlo několika lidem. Upřímně řečeno, už jsem na toto téma zaslechla několik poznámek.”

„Což znamená, že o vás všichni drbou,” uzavřela Daisy.

„Osobně jsem přesvědčena o tom,” pokračovala Annabelle, „že Natálie se Rafeovi líbí ostatně, je moc hezká -, ale miluje vás.”

„Není možná.” V dívčině tváři se zračila muka.

„Co? Ze vás nemůže milovat?” nechápala Daisy. „Anebo nesouhlasíte kvůli dohodě, již uzavřel s otcem?”

„Ve hře je obojí,” přiznala zarmouceně Hannah. „Co já vím? Třeba ke mně cítí pouhé okouzlení…” Odmlčela se a otřela si zavlhlé oči.

„Způsob, jakým Tě miluji, přečká každý kalendář, hodiny i údery zvonu odměřující uplývající roky,” předčítala tiše Annabelle. „Tohle není poblouznění, Hannah.”

„Ale i kdyby to byla pravda,” namítla oslovená, „nikdy bych nemohla přijmout jeho nabídku. Všechno by ztratil, včetně vztahu s otcem. Nechci, aby kvůli mně přinesl takovou oběť.”

„Takovou oběť by po něm neměl žádat ani otec,” mínila pochmurně Lillian.

„Asi bych vám měla prozradit,” ozvala se Daisy, „že Matthew si chce s otcem na toto téma promluvit. Domnívá se, že táta zachází do krajností. Musíme mu vytýčit přesné hranice, jinak nás začne všechny vydírat. A protože můj muž má na otce velký vliv, je docela možné, že se mu podaří přimět ho, aby slevil ze svých požadavků.”

„Vás se však vztahy mezi Rafem a jeho otcem netýkají, Hannah,” připomněla Annabelle. „Důležité je, abyste Rafeovi sdělila, co k němu cítíte. Musíte mu dát šanci z lásky k němu i kvůli sobě. Zaslouží si dovědět se o vaší náklonnosti dřív, než učiní zásadní rozhodnutí o své budoucnosti.”

Hannah věděla, že Annabelle má pravdu, avšak toto vědomí jí nepřinášelo žádnou útěchu. Pojednou si připadala bezvýznamná a nicotná. „Doufám, že seberu dostatek odvahy,” poznamenala spíše pro sebe než pro ostatní.

„Pro lásku se vyplatí riskovat,” mínila Daisy.

„Když se Rafeovi nesvěříš,” dodala Lillian, „můžeš toho po zbytek života litovat. Člověk nikdy neví, co se může stát.”

„Povězte mu to,” domlouvala dívce Evie.

Hannah se přerývaně nadechla a pohlédla na svoje nové přítelkyně. Tvořily velmi zvláštní skupinku. Všechny jsou krásné a milé, přesto je každá z nich jiná. Zmocnil se jí dojem, že si svou odlišnost uvědomují a váží si jí. Mohou si všechno říct. Ať se mezi nimi stane cokoliv, navzájem se pochopí a odpustí si. Přátelství občas bývá silnější než pokrevní svazky.

Hannah bylo mezi nimi moc hezky. V jejich blízkosti se uklidnila. Útěchu jí přinášely zejména důvěrně známé tmavě hnědé oči sester Bowmanových.

„Dobrá,” přisvědčila a žaludek se jí sevřel rozčilením. „Řeknu mu to. Zítra.”

„Zítra se koná štědrovečerní ples,” připomněla Annabelle. „Máte nějaké pěkné šaty?”

„Ano,” přisvědčila Hannah. „Bílé. Jsou velmi jednoduché, ale moc ráda je nosím.”

„Půjčím vám perlový náhrdelník,” nabídla se Annabelle.

„A já bílé saténové rukavičky,” přidala se Daisy.

Lillian se ušklíbla. „Hannah, nastrojíme tě víc než vánoční stromeček.”

Služka přinesla čaj a hraběnka ji poslala pro další šálky. „Kdo si dá čaj s brandy?” vyzvídala Lillian. „Já!” hlásila se Daisy.

„Já pro-prosím bez brandy,” zamumlala Evie.

„A já bez čaje,” zazubila se Annabelle.

Daisy se vmáčkla na pohovku vedle Hannah, vtiskla dívce do dlaně čistý kapesník a objala ji kolem ramen.

„Jmenuji vás první čestnou čekankou, drahá. Navzájem jsme si přinesly štěstí a já nepochybuji o tom, že ho zbylo dost i pro vás. Naše heslo zní: Vše pro lásku!”

*

Lillian se rozloučila s ostatními čekankami, mezi něž přibyla nová přítelkyně. Dopřála si sklenku neředěné brandy, z níž se jí mírně točila hlava. Mladé ženy opustily pohodlí soukromého salonu a zamířily do svých komnat. I hraběnka Westcliffová se vydala ke svému apartmá. Přemítala o situaci svého bratra a tvářila se zkroušeně.

Byla zvyklá jednat přímo podle hesla: co na srdci, to na jazyku. Dávala přednost okamžitému a otevřenému řešení problémů. Avšak chápala, že uvedená záležitost musí být vyřízena diskrétně a citlivě. Což znamená, že se od ní musí držet dál. Z celého srdce si přála, aby Rafe konečně nalezl štěstí. Bohatě si je zaslouží. Ale ještě víc toužila pořádně zacloumat svým tvrdohlavým otcem a nařídit mu, aby přestal manipulovat lidmi kolem sebe.

Rozhodla se, že si o všem promluví s Markem. Manžel za všech okolností zachovává zdravý rozum a přinejmenším jí poskytne útěchu. Nemohla se dočkat, až se dozví, co si Markus myslí o Rafeovi, Hannah a lady Natálii. Napadlo ji, že bude stále v přízemí spolu s hosty, a proto zamířila k hlavnímu schodišti.

Zrovna se chystala vstoupit na první schod, když si všimla, že manžel stojí ve vstupní hale a s někým hovoří. Lady Kittridgeová… Už zas!

„Marku,” zašeptala a ucítila bodnutí žárlivosti, jež záhy vystřídal vztek.

Prokristapána, takhle to dál nejde! Nesnese, aby její choť věnoval svou náklonnost jiné ženě. Rozhodně se nevzdá bez boje. Zatnula ruce v pěst. Přestože by nejradši seběhla do přízemí a postavila se mezi manžela a blonďatou krásku, podařilo se jí ovládnout. Je přece hraběnka. Nyní si zachová důstojnost a Marka si podá v soukromí.

Nejprve zamířila do dětského pokoje, aby své dcerce popřála dobrou noc. Pohled na milované dítě ji poněkud uklidnil. Pohladila holčičku po tmavých vláscích. Jsem matkou tohoto dítěte, říkala si v duchu a pošetile si přála, aby se její slova proměnila v dýky, s jejichž pomocí by zahnala rozzářenou lady Kittridgeovou. Jsem Markovou ženou a vím, že mě zatím nepřestal milovat!

Odebrala se do ložnice, kde se vykoupala, oblékla si noční košili a sametový župan a kartáčem si upravila černé kadeře.

Sotva Markus vstoupil do místnosti, rozbušilo se jí srdce. Při pohledu na svou choť se zarazil a usmál. Líbilo se mu, jak jí prameny dlouhých vlasů splývají po zádech. V soukromí ložnice se přestal tvářit panovačně a z mocného hraběte se rázem stal vlídný a milující manžel.

Svlékl si kabátec a přehodil jej přes židli. Zakrátko následovala vázanka. Potom se postavil vedle své ženy. Zamilovaně se probíral bohatou hřívou vlasů své choti. Špičkami prstů jí jemně masíroval spánky. Lillian zavřela oči. Silně si uvědomovala manželovu vzrušující přítomnost, ostře vnímala blízkost jeho svalnatého těla i osobitou vůni. Nepřestával ji fascinovat. Vyrůstala pod ustavičnou kritikou svých rodičů, a tak není divu, že často pochybovala o tom, zda je pro Marka dost dobrá.

„Jsi unavená?” otázal se sytým barytonem, jenž náramně lahodil jejímu uchu.

„Jenom trošičku.” Povzdechla si, když širokými dlaněmi sklouzl na její ramena a jal se je masírovat.

„Co kdyby sis lehla a nechala mě, abych ti ulevil?” navrhl a oči mu potemněly touhou.

„Ano, ale… Nejprve bych si s tebou ráda o něčem promluvila.” Navzdory snaze hovořit vyrovnaně a důstojně se jí povážlivě zachvěl hlas.

Markus si toho všiml a jeho výraz se ihned změnil. Přinutil ženu vstát od toaletního stolku a otočil ji tváří k sobě. Znepokojeně na ni zíral. „Co se děje, lásko?”

Lillian se zhluboka nadechla. Její strach, zlost i obavy byly natolik velké, že ze sebe slova soukala jen stěží.

„Neměla bych ti stát v cestě a tvoje… mimomanželské vztahy musím tolerovat. Uvědomuji si to. Chápu, že mezi šlechtici je takové počínání běžné… Chovali jste se tak po staletí. Vím, že je ode mě troufalé očekávat, že bych ti mohla stačit. Pouze tě žádám, abys byl diskrétní. Není pro mě snadné, když tě s ní vidím…Usmíváš se na ni a já…” Odmlčela se a schovala obličej do dlaní, neboť se jí z očí draly slzy zoufalství. Styděla se za ně.

„Co je mezi šlechtici běžné?” Markus ničemu nerozuměl. „Jak jsme se chovali po staletí? Lillian, co to kčertu plácáš?”

„Hovořím o lady Kittridgeové,” vzlykala. Následovalo ohromené ticho.

„Zbláznila ses? Lillian, podívej se na mě! Lillian…”

„Nemůžu,” zamumlala.

Zlehka jí zatřásl. „Lillian… Jestli jsem to dobře pochopil, pak se domníváš, že jsem se s ní zapletl.”

Podráždění v jeho hlase způsobilo, že se žena začala ihned cítit o něco lépe. Markus projevoval nepředstíranou zlost, jíž by provinilý manžel nebyl schopen. Na druhou stranu se nikdy nevyplácelo ho provokovat. Obvykle se snadno nerozčílil, ale pokud se tak stalo, třásly se hory, bouřily oceány a každý tvor s pudem sebezáchovy se raději pospíchal někam schovat.

„Viděla jsem tě, jak s ní cukruješ,” obvinila ho Lillian. „Smál ses na ni a flirtoval.” Sklíčeně se na něho podívala.

„Kromě toho si jinak uvazuješ kravatu.”

„Doporučil mi to můj komorník.” Markus se tvářil ohromeně.

„A ty nové kousky, cos mi nedávno předvedl v ložnici…” „Nelíbily se ti? Sakra, Lillian, stačilo se zmínit…”

„Byla jsem z nich dočista pryč,” přiznala a zrudla. „Jenže je to jeden z příznaků.” „Čeho?”

„Že už ses mě nabažil,” pronesla zlomeným hlasem. „Potřebuješ změnu.”

Markus nejprve zkoprněl, potom zaklel. Vzápětí popadl manželku za paži a táhl ji ven z ložnice. „Pojd se mnou.”

„Ted? V županu? Marku, nejsem řádně oblečená…”

„Na to ti kašlu!” vztekal se.

Podařilo se mi ho doopravdy nahněvat! pomyslela si poplašeně Lillian, zatímco cupitala za rozlíceným manželem. Seběhli ze schodů, poté kvapně prošli vstupní halou. Cestou minuli několik sluhů, kteří je pobaveně sledovali. Markus zamířil k vchodovým dveřím, za nimiž na Lillian zaútočil mrazivý vzduch. Co to vyvádí?

Snad ji nehodlá vyhodit z domu? „Marku,” oslovila ho vyděšeně. Musela hodně natahovat nohy, aby s ním udržela krok.

Manžel neodpověděl a dál ji umanutě vlekl. Vydali se na nádvoří, jemuž vévodilo dlouhé napajedlo. Obklopovaly je stáje s řadami prostorných boxů. Když vstoupili do první z nich, koně na ně lhostejně pohlédli. Markus odvedl svou ženu k poslednímu boxu, na jehož mřížoví zářila velká červená stuha…

… a uvnitř hrabala kopytem nádherná bílá arabská klisna s ušlechtilou hlavou, dlouhou elegantní šíjí a velkýma podmanivýma očima.

Lillian úžasem zamrkala. „Bílá arabka?” hlesla omámeně. Arabského plnokrevníka dosud neviděla. „Vypadá jako z pohádky.”

„V plemenné knize je zaregistrovaná jako šedka,” prohlásil nabručeně Markus, „ale je tak světlá, že vypadá jako stříbrná. Jmenuje se Měsíční záře.” Uštěpačně se na manželku podíval. „A je to tvůj vánoční dárek. Projevila jsi zájem zlepšit se v jezdeckém umění. Vzpomínáš?”

„Ach.” Lillian se náhle nedostávalo slov.

„Trvalo mi půl roku, než jsem ji získal,” pokračoval nabroušeně. „Lady Kittridgeová je nejlepší chovatelkou koní v Anglii a dává si zatraceně pozor, komu své arabské miláčky prodá. Tuhle klisnu měl slíbenou někdo jiný. Musel jsem toho člověka podplatit, aby mi ji přenechal, a lady Kittridgeové jsem za ni vysázel majlant.”

„Proto ses s ní tak často stýkal?”

„Ano.” Mračil se.

„Ach, Marku!” Lillian přemáhala úleva i štěstí.

„A odměnou za všechnu námahu je mi obvinění z nevěry!” zavrčel. „Miluji tě víc než svůj život. Od chvíle, kdy jsem tě poznal, jsem se na jinou ani nepodíval. Jak bych také mohl dostat zálusk na jinou, když spolu trávíme každou noc?! Tohle se vymyká mému chápání!”

Lillian si uvědomila, že její choť doopravdy zuří a každou uplynulou vteřinou je naštvanější. Věnovala mu proto konejšivý úsměv. „Nikdy jsem nevěřila, že bys mě dokázal zradit. Jenom jsem se bála, že tě začne lady Kittridgeová přitahovat a já…”

„Momentálně jsem v pokušení odvést tě do sedlárny a přetáhnout přes zadek jezdeckým bičíkem.” Lillian polekaně ucouvla. Manžel se k ní hrozivě blížil. Zmocnila se jí podivná směsice úlevy a zděšení.

„Všechno je vyřešené, Marku. Já ti věřím. Už se ničím netrápím.”

„To bys měla,” prohlásil s vlídností, z níž ženě naskočila husí kůže. „Protože poneseš následky za nedostatek důvěry, který jsi mi právě projevila.”

„Následky?” zajíkla se.

„V budoucnu může vyvstat stejný problém. Z toho důvodu pokládám za nezbytné zbavit tě všech pochyb.” Lillian na něho zírala vytřeštěnýma očima a hlavou jí táhlo, zda ji zbije, znásilní či obojí. V duchu odhadovala své šance na útěk. Nebyly velké. Výborně stavěný Markus se dovedl pohybovat s hbitostí kočky. Nespouštěl z manželky zrak. Svlékl si vestu a odhodil ji na podlahu. Pak popadl složenou koňskou deku a rozprostřel ji na kopu sena.

„Pojď sem,” vyzval svou ženu tiše. V obličeji se mu nepohnul ani sval.

Upírala na něho vytřeštěné oči. Rozpačitě se zachichotala. Pokoušela se zachovat klid. „Marku, existují jisté věci, které by se neměly dělat před zraky dětí a koní.”

„Žádné děti tu nejsou a koně nikomu nic nepovědí.”

Lillian se pokusila kolem něho prosmýknout. Markus ji lehce zadržel a shodil na přikrývku. Zena vyjekla. Marně se bránila, když jí nesmlouvavě roztrhl noční košilku. Hladovými ústy drtil její rty a drsnými dlaněmi přejížděl po těle. Když jemně uchopil do zubů citlivou bradavku, vydral se Lillian z hrdla přidušený výkřik. Markus ji ihned začal konejšit špičkou jazyka. Prováděl přesně to, o čem věděl, že ji spolehlivě vzruší. Laskal ji něžně, ale nemilosrdně, dokud se mu zcela nepodro-bila. Poté si rozepnul kalhoty a jediným plynulým pohybem ji dobyl.

Zena se zatetelila slastí. Dychtivě plenil její ústa, jeho tělo se pohybovalo v pradávném rytmu. „Marku,” lapala Lillian po dechu, „už nikdy o tobě nebudu pochybovat. Ach…, probohaV

Usmál se do jejích vlasů a přitáhl ji k sobě blíž. „To si piš,” zamumlal a po zbytek noci ji držel ve své moci.

14

Příští den Hannah marně hledala příležitost, aby si promluvila s Rafem. Nemohla ho nikde najít, stejně jako Natálii, Blandfordovy a Bowmanovy. Zmocnil se jí nemilý pocit, že se něco děje.

V sídle se to hemžilo jako v úle. Hosté zpívali, jedli, popíjeli, zatímco děti si hrály s velkým loutkovým divadlem.

Pozdě odpoledne Hannah konečně Rafea zahlédla, když míjela pracovnu hraběte Westcliffa. Dveře zůstaly pootevřené, a tak spatřila, že si povídá s hostitelem a panem Swiftem. Když se nerozhodně zastavila, Rafe se podíval jejím směrem. Ihned odstoupil od stolu, o nějž se opíral, a požádal své společníky, aby ho omluvili. Vyšel na chodbu, tvářil se vážně, ale sotva na dívku pohlédl, povytáhl koutky úst do úsměvu. „Hannah,” oslovil ji něžně a slečně Appletonové přeběhl po zádech slastný mráz.

„Říkal jsi… Prý se mnou potřebuješ hovořit,” vypravila ze sebe.

„Ano. Potřebuji. Odpusť mi. Poslední dobou mě zaměstnávalo několik věcí.” Bezděčně se dotkl dívčina rukávu, jako by nedokázal odolat její blízkosti. „Musíme spolu něco probrat, ale neobejdeme se bez dostatku času a soukromí. Obojího se mi dnes nedostává.”

„Co třeba večer?” navrhla váhavě.

„Ano. Najdu si tě.” Pustil její rukáv a nepatrně se uklonil. „Na shledanou večer.”

Hannah se odebrala do komnaty, aby Natálii pomohla s převlékáním do plesových šatů. Udivilo ji, že sestřenice už je oblečená.

Ve světle modré saténové róbě zdobené tylem stejného odstínu jí to moc slušelo. Záplavu světlých kudrlinek měla vyčesanou do působivého účesu. „Hannah!” zvolala nadšeně a vydala se k dívce s matkou v závěsu.

„Musím ti říct něco moc důležitého.”

„Povíš jí to později,” skočila jí do řeči lady Blandfordová. Zdála se stejně rozrušená jako její dcera. „Dole na nás

čeká otec spolu s lordem Westcliffem. Musíme si pospíšit.”

„Ano, zajisté.” Natáliiny modré oči zajiskřily vzrušením. „Musíme si brzy promluvit.”

Zamyšlená Hannah sledovala, jak příbuzné kvapně kráčejí chodbou. Něco je ve vzduchu, pomyslela si rozrušeně. Cítila, jak jí na těle vyrašil studený pot.

V ložnici na ni čekala komorná. „Lady Westcliffová mě poslala, abych vám pomohla s oblékáním, slečno Appletonová.”

„Skutečně? Je moc laskavá. Obvykle nevyžaduji tolik pozornosti, ale…”

„Umím velmi dobře česat,” prohlásila sebejistě služka. „Lady Westcliffová mě pověřila, abych vám ozdobila účes jejími perlovými vlásenkami. Kdybyste se teď posadila k toaletnímu stolku, slečno.”

Hannah ochotně poslechla. Potěšilo ji, že jí Lillian poslala vlastní komornou. Trvalo celou věčnost, než jí děvče ondulač-ními železy nakadeřilo vlasy a ozdobilo účes perlami. Poté jí služka pomohla do bílé róby a nabídla hedvábné punčochy se stříbrnou výšivkou, které Hannah poslala Evie. Annabelle Huntová přispěla perlovým náhrdelníkem a Daisy Swiftová dlouhými bílými saténovými rukavicemi. Dívka se vděčně usmívala. Cekanky se k ní zachovaly jako dobré kmotřičky z pohádky.

Výsledný dojem podtrhla trocha pudru a růž na rty.

Samotnou Hannah ohromilo, jak jí to sluší. Dívala se na sebe doširoka otevřenýma zelenýma očima. Složitý účes příjemně kontrastoval s jednoduchými bílými šaty.

„Vypadáte skvěle, slečno,” chválila ji komorná. „Měla byste si pospíšit. Ples brzy začne.”

Hannah byla příliš nervózní, aby ji lákaly lahůdky připravené na dlouhých stolech. Při tanci přijde občerstvení vhod a později na hosty čeká formální večeře. Jakmile vstoupila do sálu, připojily se k ní Lillian a Daisy.

Upřímně zajásaly nad jejím vzhledem.

„Oběma jsem vám velice vděčná,” sdělila jim upřímně Hannah. „Půjčily jste mi perly a rukavičky… Já zkrátka nenacházím slov.”

„Máme postranní úmysly,” přiznala Daisy. Hannah jí věnovala nechápavý pohled.

„Velmi dobré postranní úmysly,” ušklíbla se Lillian. „Chceme tě za švagrovou.”

„Už jste mluvila s Rafem?” špitla Daisy.

Dívka zavrtěla hlavou. „Sotva jsem ho viděla. Napřed se někam ztratil, a pak hovořil se spoustou lidí.”

„Něco se děje,” prorokovala Lillian. „I Westcliff byl po celý den v jednom kole. Ani rodiče jsem nikde nezahlédla.”

„Blandfordovi také zmizeli,” poznamenala zadumaně Hannah. „Co to všechno znamená?”

„Nevím,” připustila Lillian a povzbudivě se usmála. „Ale jsem si jistá, že všechno dobře dopadne.” Zavěsila se do Hannah. „Pojďme se podívat na stromeček.”

Smrk se třpytil ve světle svíček a byl na něj nádherný pohled. Celá místnost ožila barvami zelenou, červenou a zlatou. Tak skvostnou slavnost Hannah dosud nezažila. Užasle se rozhlížela kolem sebe. Orchestr hrál do rytmu waltzu vánoční melodie a po parketu klouzaly elegantní taneční páry. Snovou atmosféru umocňovaly křišťálové lustry. Za okny se mihotaly plameny pochodní svítících v zahradách.

Pak na opačné straně místnosti spatřila Rafea. Stejně jako ostatní muži i on měl na sobě večerní oblek v tradičních barvách černé a bílé. Hannah stačil jediný pohled a zachvátila ji zvláštní lehkost. Náhle zahořela touhou.

Střetli se očima. Mladík si ji pozorně prohlížel, nevynechal jediný detail. Líně se usmál a Hannah se podlomila kolena.

„Vezměte si, slečno.” Přitočil se k ní sluha s podnosem a nabízel jí šampaňské. Každý host obdržel číši prvotřídního sektu. Kapela dohrála skladbu a zmlkla. Následovalo příjemné zacinkání, jak kdosi poklepal stříbrnou vidličkou na křišťálovou sklenku.

„Co to má být?” otázala se Lillian a povytáhla obočí. Spolu s mladší sestrou se chopila šampaňského.

„Někdo zjevně pronese přípitek,” podotkla Daisy.

Na opačné straně sálu se objevil lord Blandford spolu s Natálií. Hannah pevně sevřela stopku číše. Obklopila ji neblahá předtucha.

Ne… To nemůže být pravda!

„Přátelé!” Blandford musel oslovení několikrát zopakovat, než získal všeobecnou pozornost. Hosté se utišili a plni očekávání k němu zvedli zrak. „Jak mnozí z vás víte, lady Blandfordová a já jsme byli požehnáni pouze jedním dítětem, naší milovanou Natálií. Nyní nastal čas svěřit ji do péče muže, který se na cestě společným životem postará o její štěstí a bezpečí…”

„Ach ne!” slyšela Hannah zašeptat Lillian.

Její srdce sevřela ledová ruka strachu. Lord Blandford pokračoval v řečnění, ale ona jeho slova nevnímala. Hrdlo se jí stáhlo, jak úporně přemáhala pláč.

Pozdě. Otálela příliš dlouho.

Ruce se jí neovladatelně roztřásly, proto podala svoji sklenici Daisy. „Podržte mi to, prosím,” sípala. „Já nemůžu…” Otočila se na podpatku a v panice zamířila k nejbližšímu východu francouzským dveřím směřujícím do zahrady.

„Slavíme nejradostnější svátky v roce,” pokračoval Blandford, „a já mám tu čest oznámit vám šťastnou novinu. Připijme si na mou dceru a muže, jenž ji dnes požádá o ruku…”

Hannah za sebou překotně zaklapla dveře. Plna zoufalství nasávala do plic mocnými doušky mrazivý zimní vzduch. Z domu k ní doléhal tlumený jásot.

Hosté připíjeli na zdraví. Rafe a Natálie se zasnoubili.

Málem klesla pod tíhou svého zármutku. Myšlenky jí vířily hlavou jako zběsilé. Ne, tomuhle čelit nedokáže. Musí se sebrat a okamžitě někam odjet. Vrátí se k otci a sestrám. Už nikdy nesvede pohlédnout Rafeovi do očí, stejně jako Natálii nebo Blandfordovým. Nenáviděla Rafea za to, že ji vlákal do osidel lásky. Sama sebou pohrdala a toužila zemřít.

Nebuď hloupá, napomínala se v duchu. Nejsi první ani poslední žena se zlomeným srdcem. Však to přežiješ. Jenže čím víc se snažila ovládat, tím větší propadala beznaději. Musí někde najít klidné místo, kde se může bez zábran poddat smutku. Vkročila na pěšinku osvícenou pochodněmi. Doloudala se na prostranství s fontánou v podobě mořské panny a usedla na namrzlou kamennou lavičku. Zakryla si obličej rukama a do bílých saténových rukaviček se vsákly první slzy. Každý vzlyk ji nevýslovně bolel.

Zcela se poddala svému zoufalství, když vtom někdo vyslovil její jméno.

Zakoušela to nejhorší možné ponížení. Bezmocně zavrtěla hlavou a schoulila se do sebe. „Prosím… Nechte mě být…,” zajíkala se.

Avšak nezvaný návštěvník se nenechal odradit. Usedl vedle ní a sevřel ji ve svalnatých pažích. Přivinul si její hlavu k hrudi. „Hannah, lásko, tohle ne… Neplač,” konejšil ji Rafeúv hluboký hlas. Obklopovala ji jeho důvěrně známá vůně. Pokusila se ho od sebe odstrčit, ale pevně ji sevřel a sklonil se nad ní. Mumlal láskyplná slůvka, hladil ji po vlasech a líbal na čelo. Rty se

otíral o její mokré řasy. „Pojď. Zbytečně se trápíš, miláčku můj sladký. Psst, všechno je v pořádku. Podívej se na mě, Hannah.”

Něžnosti a konejšení způsobily, že se náhle cítila ještě hůř. „Měl by ses tam vrátit,” vzlykala. „K Natálii.” Krouživými pohyby ji hladil po zádech. „Hannah, zlato moje… Uklidni se, ať si můžeme promluvit.”

„Nechci nic slyšet.”

„Ale já ti chci něco říct. Zhluboka se nadechni. Hodné děvče. Ještě jednou.” Pustil ji jen na tak dlouho, aby si svlékl zimník a ovinul jej kolem jejího rozechvělého těla. „Nenapadlo mě, že Blandford vyrukuje s oznámením tak rychle,” přiznal a přimkl prochladlou dívku blíž k sobě. „Jinak bych si s tebou nejdřív promluvil.”

„Na tom nesejde,” hlesla. Její zoufalství se proměnilo v podráždění. „Nezáleží vůbec na ničem. Ani nezkoušej…” Rafe jí zakryl ústa rukou a podíval se na ni. Jeho tvář napůl tonula ve stínu, oči se mu leskly. Z příjemného hlasu sálal žár a zároveň mráz. „Kdybys zůstala v tanečním sále o pouhou půlminutu déle, má zbrklá lásko, slyšela bys, že Blandford zasnoubil svou dceru s lordem Traversem.”

Hannah dočista zkoprněla. Ani se nedokázala nadechnout. „S výjimkou krátké cesty do vesnice jsem celý den jednal s lidmi,” pokračoval Rafe. „S rodiči, Blandfordovými, Westcliffem a zejména s Natálií.” Sňal ruku z dívčiných úst a zašátral v kapse kabátce. Vylovil kapesník a jemně dívce otřel zavlhlé tváře. „Řekl jsem jí, že je rozkošná a moc se mi líbí, přesto se s ní nemohu oženit. Nikdy bych ji totiž nemiloval tak, jak si zaslouží. Své srdce jsem totiž věnoval někomu jinému.” Při pohledu na dívčin ohromený výraz se usmál. „Předpokládám, že poté zamířila přímo k Traversovi, aby ji utěšil a poradil, co si má dál počít. Myslím, že se jí na oplátku svěřil se svými city. Doufám, že se zásnubami nesouhlasila jenom proto, aby si zachovala tvář. Ale to už není moje věc.” Uchopil dívčin obličej do dlaní a čekal, až něco řekne. Zavrtěla hlavou. Byla příliš ohromená a nedostávalo se jí slov.

Toho dne v knihovně,” pokračoval, „když jsem se s tebou málem pomiloval… Uvědomil jsem si, že by mi vůbec nevadilo, kdyby nás někdo přistihl. Klidně bych tě zkompromitoval, jen abych s tebou mohl být. Věděl jsem, že

bez ohledu na cokoliv nejsem schopen oženit se s Natálií. Život je totiž příliš dlouhý na to, abych jej strávil s nesprávnou ženou.”

Na hlavu a ramena mu dopadalo mihotavé světlo pochodní. Sklonil se nad Hannah a opatrně ji políbil. Přinutil její rozechvělé rty, aby se otevřely, a něžně ji polaskal jazykem. Dívčino srdce začalo prudce bít jako splašené. Bezděčně zalapala po dechu, když rukou vklouzl pod kabátec a jal se hladit její štíhlou šíji.

„Miláčku Hannah,” zašeptal. „Když jsem tě viděl plakat, pomyslel jsem si:,Prosím tě, Bože, dej, ať je smutná kvůli mně, přestože jsem ničema a darebák. Ať mě alespoň trošku miluje.’”

„Plakala jsem,” vypravila ze sebe přerývaně, „protože mi pomyšlení, že si bereš někoho jiného, lámalo srdce.” Pevně semkla rty a bojovala s přívalem emocí. „Protože… jsem tě chtěla pro sebe.”

V očích se mu objevil záblesk vášně a dívce se ihned zrychlil pulz. „Potom se tě musím na něco zeptat, má lásko. Ale nejprve ti potřebuji něco povědět. Nestanu se dědicem otcova podniku. Neznamená to, že tě nedokážu zabezpečit. Jsem bohatý a naprosto nezávislý muž. Pravda, spekulacemi na burze jsem vydělal jmění, ale teď hodlám všechny své prostředky investovat tak, aby posloužily dobré věci. Příležitostí je všude dost.”

Hannah shledala, že se soustředí jen s obtížemi. Zmocnil se jí pocit, že hovoří cizím jazykem a stěží hledá potřebné výrazy. „Otec tě vydědil?” zašeptala znepokojeně.

Rafe se maličko poodtáhl a přikývl. Hovořil věcně a nevzrušeně. „Je to tak lepší. Třeba v budoucnu nalezneme způsob, jak se navzájem respektovat. Ovšem do té doby odmítám skákat, jak táta píská.”

Dívka ho nesměle pohladila po líci. „Nechtěla jsem, abys kvůli mně podstoupil takovou oběť.”

Mladík sklopil řasy. „Není to oběť, nýbrž spása. Otec by to však nazval slabostí. Řekl jsem mu, že nejsem o nic horším mužem jenom proto, že někoho miluji. Naopak. Láska mě posiluje a činí lepším. Nechci, aby ses vůči mně cítila jakkoliv zavázaná. Nerad bych…”

„Rafe,” pravila rozechvěle, „necítím k tobě žádnou povinnost. Moje city jsou úplně jiné povahy.”

Z jeho pohledu se jí sevřelo srdce. Rafe uchopil její ruku, opatrně stáhl rukavičku a postupně políbil všechny drobné prsty. Pak si přitiskl dívčinu měkkou dlaň k tváři. „Hannah, miluji tě víc, než dokážu snést. Jsem tvůj, ať mě chceš nebo ne. A netuším, co se se mnou stane, pokud budu nucen strávit zbytek života bez tebe. Provdej se za mě, prosím. Přestanu usilovat o štěstí a konečně budu šťastný. Vím, že se to seběhlo moc rychle, ale…”

„Některé věci se nedají poměřovat časem,” prohlásila Hannah a rozpačitě se usmála. Rafe se zarazil a věnoval jí tázavý pohled.

„Jistá služka vymetala krb ve tvém pokoji a objevila v něm napůl spálený milostný dopis,” vysvětlovala.

„Přinesla jej Natálii a ta ho ukázala mně. Domnívala se, že je pro ni.”

Navzdory tmě Rafeovi neušlo, že se dívka provinile červená. „A kruci,” pravil zdrceně. Přimkl Hannah blíž k sobě a zašeptal jí do ucha: „Byl pro tebe. Každičké slovo. Muselas to poznat, když jsi jej četla.”

„Přála jsem si, abys ho napsal pro mě,” přiznala ostýchavě. „A…” Tváře jí zahořely. „Napadlo mě, že chci totéž co ty.”

Tiše se zasmál. „Potom mi odpověz.” Krátce, zato vášnivě ji políbil na rty. „Řekni to, nebo tě budu zasypávat polibky, dokud se nevzdáš!”

„Ano,” zalykala se radostí. „Ano! Provdám se za tebe! Také tě miluji, Rafe!”

Hladově se zmocnil jejích rtů. Zabořil ruce do pečlivě učesaných vlasů a pocuchal je. Ani v nejmenším se o to nestarala. Jeho rty byly horké a smyslné. Dychtivě mu vycházela vstříc.

Snažila se vyrovnat s náhlým přebytkem slasti, jež přišla v takové míře a tak rychle.

Rafe zvolna putoval rty po alabastrovém hrdle. Zanechávaly po sobě nesnesitelný žár. Skončily v hlubokém výstřihu. Dívka cítila, jak jí tvrdnou bradavky. „Hannah,” zašeptal, zatímco se s ní vášnivě mazlil, „nikdy jsem po žádné takhle netoužil. Jsi v každém ohledu moc krásná. Čím víc tě poznávám, tím víc tě miluji.” Energicky zavrtěl hlavou, jako by se pojednou vzpamatoval a uvědomil si, kde se ocitl. Sám pro sebe se ušklíbl. „Proboha! Co kdybychom se hned zasnoubili? Podej mi ruku. Ne, tu druhou.” Nato z náprsní kapsy vyčaroval zářivý kroužek. Skvěl se na něm tmavě rudý granát zasazený do stříbra. „Tohle je důvod, proč jsem dnes odjel do vesnice,” prohlásil a navlékl obroučku na dívčin prsteníček. „V Londýně ti koupím prsten s briliantem, ale musel jsem nějak začít.”

„Je nádherný.” Hannah si šperk okouzleně prohlížela a oči jí svítily. „Granát znamená věrnou lásku. Věděl jsi to?”

Zavrtěl hlavou. Zíral na ni jako na zázrak.

Hannah ho objala kolem krku a impulzivně ho políbila. Rafe se nad ní sklonil a zmocnil se jejích rtů. Nesměle ho hladila po svalnatém těle. Cítila, jak se pod jejími prsty chvěje.

Pojednou ji od sebe prudce odstrčil. „Hannah, zlato, já… Už se nedokážu dál ovládat. Musíme přestat.”

„Ale já nechci.”

„Já vím, lásko. Musím tě odvést zpátky dřív, než si někdo všimne, že jsme zmizeli.”

Všechno se v ní bouřilo. Příčilo se jí pomyšlení, že se vrátí do přeplněného tanečního sálu. Ustavičné rozhovory, tanec, dlouhá formální večeře… To budou muka! Toužila po jediném zůstat s ním. Sebrala odvahu a začala si pohrávat s knoflíky u jeho vesty. „Vezmi mě k sobě. Jsem si jistá, že v domě nikdo nebude. Všichni jsou v hlavním sídle.”

Sarkasticky se na ni podíval. „Kdybych to udělal, zlato, pak nemáš šanci odtamtud vyváznout neposkvrněná.”

„Chci, abys mě kompromitoval,” sdělila mu.

„Opravdu? Proč?”

„Protože si přeji být tvá v každém ohledu.” „Moje už jsi,” zamumlal.

„Takhle ne. Zatím. A i když mě nezneuctíš, stejně všem povím, žes to udělal, proto klidně můžeme přejít od slov k činům.”

Její výhrůžka Rafea rozesmála. „U nás v Americe by se řeklo, že se pokoušíš zpečetit smlouvu.” Něžně sevřel její obličej v dlaních a bříšky palců ji pohladil po tvářích. „Ale to nemusíš, lásko. Ožením se s tebou a nic mi v tom nezabrání. Můžeš mi důvěřovat.”

„Já ti věřím, ale…” Povytáhl obočí. „Ale?”

„Chci tě. Toužím ti být tak blízko, jak jsi psal ve svém dopise.”

Líně se usmál a rozechvělé dívce přeběhl po zádech příjemný mráz. „V tom případě… bych tě možná mohl trošku zkompromitovat.”

Nato Rafe zvedl Hannah z lavičky a odvedl ji do domu, kde přebývali nezadaní pánové. Na každém kroku se sám se sebou hádal. Věděl, že správně by ji měl bez otálení doprovodit zpátky do tanečního sálu. Nicméně nedokázal odolat touze být své milé co nejblíže.

Vstoupili do pokoje zařízeného bytelným tmavým nábytkem. O přívětivou atmosféru se postaralo dřevěné ostění a tlustý koberec. V krbu žhnuly řeřavé uhlíky a šířily kolem sebe mdlou narúžovělou záři.

Rafe zapálil lampu stojící na nočním stolku a ztlumil její svit. Potom se podíval na Hannah. Setřásla z ramen jeho kabátec a kurážně se pokoušela rozepnout plesové šaty. Snažila se tvářit nonšalantně, jako by s mužem sdílela soukromí běžně. Rafea její smělost pobavila. Zároveň přetékal něhou a tou nej-silnější touhou, jakou kdy zakusil.

Přistoupil k dívce a sevřel její ruce ve svých. „Nemusíš to dělat,” prohlásil. „Počkám na tebe tak dlouho, jak budu muset.”

Hannah vyprostila svoje ruce z jeho dlaní a objala Rafea kolem krku. „Nenapadá mě nic, co bych dělala radši,” svěřila se.

Sklonil se k ní a vášnivě ji políbil. „Ach lásko… Mě také ne.”

Líně ji svlékl z hedvábí i spodního prádla, pečlivě sroloval punčochy. Hannah před ním spočívala nahá na lůžku a krásně se zardívala. Pásl se pohledem na jejím štíhlém těle. Rozechvěle si povzdechl. Je tak nádherná, nevinná a plná důvěry. Nejistými prsty se nesměle dotkl jejích hebkých ňader.

Zvedla k němu zrak. „Ty jsi nervózní?” otázala se se špetkou úžasu v hlase.

Přikývl, přejel bříškem palce přes růžovou bradavku a pozorně sledoval, jak se zahrotila. „Nikdy dřív to pro mě nebyl akt lásky.”

„Je v tom nějaký rozdíl?”

Kysele se usmál a zamyslel se. „Nevím určitě. Ale existuje pouze jeden způsob, jak to zjistit.”

Zbavil se oblečení, položil se vedle Hannah a opatrně si ji přitáhl do náruče. Navzdory touze spalující jeho tělo ji jemně přitiskl k sobě, aby přivykla důvěrným dotykům. Teplou dlaní ji hladil po zadničce.

Sotva dívka ucítila jeho mužství, zadržela dech. Nesměle ho pohladila po hrudi. „Rafe… Jak se tě mám dotýkat?” Zazubil se a políbil ji na hrdlo. Vychutnával si měkkost jejího těla a ženskou vůni. „Všechno je dovoleno, lásko. Laskej mě, jak se ti zlíbí.” Ani se nepohnul, když váhavě zabořila špičky prstů do chloupků na jeho hrudi.

Podívala se mu do očí. Nechala dlaň sklouznout na ploché břicho a pak ještě níž… Bázlivě pohladila připravené mužství. „Hannah!” vydechl Rafe a odsunul její ruku stranou. „Změna plánu. Příště si mě můžeš po libosti zkoumat, ale nyní mi dovol tě pomilovat.”

„Udělala jsem něco špatně? Nelíbilo se ti to?”

„Právě že až moc. Ještě chvilku, a byl bych za minutu hotový.” Vztyčil se nad ni a začal ji líbat. Mazlil se s jejími ňadry a zuby škádlil růžové bradavky. Těšilo ho, že se dívce jeho počínání líbí, kochal se její uzardělou pletí i vzrušením. Instinktivně se k němu vinula, aby si jeho doteky co nejvíc vychutnala.

Opatrně rozevřel oblá stehna a položil dlaň na kudrnatý trojúhelník. Zkušeně jej hnětl, dokud se Hannah nezačala svíjet blahem. Chtěla víc. Rafe ji políbil na pupík, pak kolem něj zakroužil špičkou jazyka. Nikdy dřív nebyl tak vzrušený, nikdy ho tolik neuchvátila touha toho druhého. Důvěrnost daného okamžiku se téměř nedala unést. Zrychleně oddechoval. Ukazováčkem vyhledal vstup do dívčiny svatyně a začal jej opatrně dobývat.

„Hannah, miláčku,” zašeptal, „uvolni se.” Nato se ponořil do horké poddajné hlubiny. Pocit to byl natolik božský, že bezděčně zasténal. „Musím tě tam políbit. Ochutnat tě. Ne, neboj se. Dopřej mi to. Ach, Hannah, sladká lásko…” Nato přitiskl ústa k dívčinu klínu a jazykem vyhledal tajemný hrbolek. Na všechny jeho smysly zaútočila nezměrná radost, svaly se napnuly žádostivostí. Opájel se chutí ženy, což bylo velice vzrušující. Dál ji dráždil a laskal, spokojeně naslouchal jejím slastným vzdechům a přivykal ji na pradávný milostný rytmus.

Vtom dívka tiše vykřikla a sevřela jeho hlavu v dlaních. Dal si záležet, aby ji přivedl k orgasmu, a vychutnával si naléhavou odezvu jejího těla. Nepouštěl ji, ani když odezněly poslední záchvěvy rozkoše. Zamilovaně slíbával z její pokožky krůpěje potu a potom Hannah dopřál upadnout do slastné polodří-moty.

„Rafe…” Přitáhla ho vzhůru k sobě.

Usmál se, zakryl její tělo svým a pohlédl jí do omámených očí.

„Chci víc,” zašeptala. Nato ho objala a přimkla blíž k sobě. „Dej mi víc.”

Rafe zašeptal její jméno a uvelebil se mezi jejími stehny. Náhle pocítil jakousi primitivní spokojenost s tím, jak pokorně se mu oddává. Ponořil se do panenského těla, jež se mírně bránilo milostné invazi. Líbilo se mu, jak ho těsně obepíná. Snažil se postupovat co nejohleduplněji. Nikdy dřív nic podobného nezakusil a takové potěšení si neuměl ani představit. Omámeně ji líbal. „Promiň, lásko,” pravil hlubokým hlasem. „Nerad ti ubližuji.”

Hannah se usmála a přivinula jej k sobě. „Kéž bych Tě mohl navštívit tak, jako cizinec objevuje neznámou zemi…,” zašeptala mu do ucha.

Rozpačitě se zasmál. „Bože! Ty mi na ten dopis nedáš nikdy zapomenout, že?”

„Nikdy nepoznám celé jeho znění,” povzdechla si. „Některé části úplně shořely, a tak se nedozvím, co všechno jsi mi chtěl říct.”

„Pasáže, které chybějí, byly pravděpodobně o tomhle,” zamumlal a zhoupl se v bocích. Oba zadrželi dech a užívali si slastného pocitu. Rafe ji spěšně políbil na tvář. „Hodně jsem se o tom rozepsal.”

„Zopakuj mi svoje slova.”

Ochotně jí vyhověl a bez rozpaků se vyznal ze své lásky a touhy. S každou vyřčenou větou cítil, jak se v jeho nitru cosi otvírá. Zmocnil se ho pocit dříve nepoznané svobody a síly. Přemáhala ho něha. Hannah se poddávala rytmu jeho těla a bez rozpaků ho vyzývala, aby se ponořil ještě hlouběji. Dostavila se mohutná extáze a po ní blažené uvolnění.

Ano, milování z lásky je úplně jiné.

Rafe dlouho svíral ženu svého srdce v náruči a vděčně ji hladil po zádech a boku. Nemohl se od ní odpoutat. Hannah se k němu tulila. Přemáhala ji vítaná únava a pocit uspokojení. „Je to pravda?” zašeptala. „Připadám si jako ve snu.”

Muž se uchechtl. „Jen počkej, až tě zítra ráno přivedu zpátky do sídla. Všichni v tobě budou vidět padlou ženu. Kdybych se Westcliffovi předem nezmínil o svých úmyslech, věřím, že by mě přivítal s bičem v ruce.”

„Copak tu budu spát?” vydechla překvapeně.

„Vypadá to tak. Zaprvé jsem ti zcela zničil účes a zadruhé nemám sílu vstát z postele. Zatřetí… je tu možnost, že jsme ještě neskončili.”

„Všechny tři důvody se mi zamlouvají.” Posadila se, vytáhla si z kadeří zbylé vlásničky a položila je na noční stolek. Mladík pohotově využil příležitosti, aby se pomazlil s jejími ňadry. „Rafe…,” bránila se.

Pohlédl do jejího rudého obličeje a ušklíbl se. „Snad se nestydíš?” Chlácholivě ji objal a políbil na čelo. „Dobrá. Až se za mě provdáš, však ona tě ta cudnost přejde.”

Hannah se mu opřela tváří od hrud a on ucítil, jak se usmívá.

„Co je?” otázal se.

„Naše první společná noc. A až se probudíme, budou Vánoce.” Rafe ji poplácal po oblém boku. „A já si svůj dárek už rozbalil.”

„Koukám, že se pro tebe snadno nakupuje,” poznamenala a on vyprskl smíchy.

„Zajisté. Ty jsi totiž to jediné, oč doopravdy stojím.” Odmlčel se, aby mohl svá slova stvrdit polibkem.

Epilog

Ráno na Boží hod vánoční Matthew Swift zamířil k příbytku starých mládenců. Brodil se čerstvě napadaným sněhem. Zaklepal a trpělivě čekal, až mu Rafe otevře. Pak s kyselým úsměvem sdělil svému švagrovi: „Chci ti říct jenom to, že o vás každý mluví. Takže uděláš nejlépe, když se s ní co nejdřív oženíš.”

Rafe se s ním samozřejmě nepřel.

Dále mu Swift sdělil, že se Thomas Bowman nechal ovlivnit duchem Vánoc (a nátlakem rodiny) a změnil své rozhodnutí. Rád by se s Rafem usmířil. Zve ho proto na sklenku svařeného vína, nad nímž si všechno vyjasní. Jenže Rafe o vedení společného podniku náhle nestál. Uvědomil si, že takové uspořádání by se dříve či později stalo zdrojem nových konfliktů. Rozhodl se, že raději spojí síly se Simonem Huntem a Westcliffem a věnuje své prostředky na podporu výroby lokomotiv. Huntovi ubude práce, což ocení především Annabelle, a Rafe s Hannah mohou k všeobecné radosti zůstat v Anglii.

V létech, která následovala, Thomas Bowman dočista zapomněl, že Hannah není snachou, kterou si původně vybral, a vyvinula se mezi nimi opravdová náklonnost.

Natálie se provdala za lorda Traverse a byli spolu velmi šťastni. Později se sestřenici svěřila, že když si na Štědrý den došla k Traversovi pro útěchu, konečně ji políbil a ona shledala, že na takový polibek se vyplatilo čekat.

Daisy dokončila svůj román, nad nímž sice kritika neplesala, zato u čtenářek se setkal s bouřlivým ohlasem.

Evie později toho roku porodila děvčátko s vlásky barvy plamenů. St. Vincent poté usoudil, že zrzečky jsou zřejmě jeho osudem, z čehož měl náramnou radost.

Svatba Hannah a Rafea se konala koncem ledna, avšak výročí slavili zásadně o Vánocích a Hannah každý Štědrý večer nacházela na polštáři milostný dopis.

Samuel Clark přijal novou písařku, velice schopnou a příjemnou dámu. Jakmile shledal, že má příznivě tvarovanou lebku, bez váhání se s ní oženil.

V roce 1848 vyšel v Illustrated London Neivs dřevoryt, na němž královna a princ Albert stojí vedle vánočního stromku. Krátce nato se zvyk strojit o Vánocích stromeček rozšířil do všech salonů. Lillian s jistou škodolibostí poznamenala, že její smrček byl o hodně vyšší.

Tupé Thomase Bowmana se nikdy nenašlo. Náladu rozmrzelému pánovi spravil až elegantní klobouk, dárek od hraběte Westcliffa.