Lisa Kleypas

Bow Street Runners 01. Záhadná kráska

Záhadná kráska

Od chvíle, kdy Grant Morgan tu ženu uviděl, věděl, že

- bez ohledu na její krásu - nebude ničí nevěstou.

Prodíral se za převozníkem chuchvalci mlhy, která se mu lepila na kůži a na chloupcích jeho vlněného kabátu tvořila malé kapičky. Obě ruce měl vraženy hluboko v kapsách a očima se neklidně rozhlížel po okolí. V tlumeném světle lamp, které visely na mohutných žulových blocích poblíž přístaviště, vypadala hladina řeky jako olej. Dva nebo tři malé čluny převážely pasažéry přes Temži a kolébaly se jako lodičky, které si děti pouštějí po vodě. Studené vlny narážely na schody a čelní plochu nábřeží. Chladný březnový vítr se točil kolem Grantový tváře a uší a neodbytně vklouzl pod jeho nákrčník. Potlačil chvění, jak zíral na protékající černou

řeku. V tak studené vodě by nikdo nepřežil déle než dvacet minut.

„Kde je tělo?“ Grant se netrpělivě zamračil a sáhl do kabátu pro pouzdro s kapesními hodinkami. „Nemám na to celou noc.“

Převozník zakopl, když se otočil na muže, který šel za ním. „Ste Morgan, že jo? Pan Morgan osobně… Teda, tomu nikdo nebude věřit, až jim to povím. Muž, který střeží krále… Myslel by sem, že takové špinavosti jsou pod vaši úroveň.“

„Bohužel ne,“ zamumlal Grant.

„Tudy, pane…, a dejte si pozor. Ty schody jsou děsně kluzké, zvlášť když je tak vlhko.“

Zatnul čelisti a šel dolů k malému, promočenému tělu, které vytáhli na přístavní schody. Při své detektivní práci často viděl mrtvá těla, ale utopenci patřili k nejnepříjemnějším. Tělo položili tváří dolů, ale zcela jasně to byla žena. Ležela na boku jako hadrová panenka, kterou pohodilo lehkomyslné dítě, a sukně jejích šatů jí jako obrovská hromada ležela na nohou.

Sehnul se k ní, rukou v kožené rukavici ji uchopil za ramena a začal ji otáčet. Polekal se a okamžitě se zarazil, když začala kašlat a křečovitě dávit slanou vodu.

Převozník za ním vyjekl hrůzou a přišoural se blíž.

„Myslel jsem, že je mrtvá.“ Hlas se mu překvapeně třásl.

„Byla úplně ledová, přísahám.“

„Idiote,“ zamumlal Grant. Jak dlouho ta chudinka musela ležet v hrozné zimě, než převozník dovedl strážníka? Její šance na přežití by byly mnohem větší, kdyby jí okamžitě poskytli pomoc. Jak to vypadá, nemá dobré vyhlídky. Převrátil ji, zvedl jí hlavu ke kolenu a nevšímal si toho, že mu její dlouhé vlasy zmáčely kalhoty. Ve slabém světle měla popelavou pleť a na hlavě bylo vidět natékající bouli. I tak se její jemné, nevšední rysy daly rozeznat. A on ji znal.

„Můj bože,“ Grant zalapal po dechu. Rozhodl se, že se nikdy nedá ničím překvapit…, ale najít Vivien Rose Duvalovou tady, a takto… To bylo nepochopitelné.

Pootevřela oči, otupělé vědomím blízké smrti. Ale Vivien nebyla žena, která se vzdává bez boje. Zavzlykala a natáhla k němu ruku, jak se pokoušela zachránit samu

sebe. Vyskočil a vzal ji do náručí. Byla malá a pevná, ale těžké, promočené sukně její váhu skoro zdvojnásobily. Grant ji držel a nespokojeně zanadával, když mu ledová slaná voda promáčela jeho vlastní šaty.

„Vezmete ji do Bow Street, pane Morgane?“ tlachal převozník a sotva mu stačil, protože Grant bral schody po dvou. „Asi bych měl jít taky a nahlásit své jméno siru Rossovi. Udělal jsem někomu laskavost, ne, když jsem tu dámu našel dřív, než zhebla. Ne že bych čekal na nějaké díky, samozřejmě… stačí udělat, co se má…, ale mohla by tady být odměna, ne?“

„Najděte doktora Jacoba Linleyho,“ Grant ostře přerušil mužovy dychtivé úvahy. „Touhle dobou obvykle bývá v kavárně U Torna. Řekněte mu, ať přijde do mého domu v King Street.“

„Nemůžu,“ protestoval převozník. „Musím makat, víte… Dyť bych si dnes v noci mohl vydělat pět šilinků.“

„Dostanete peníze, až přivedete Linleyho do King Street.“ „Ale co když ho nenajdu?“

„Přivedete ho do půl hodiny,“ nařídil stroze Grant,

„nebo vám nechám zabavit loď a - a zavřu vás na tři dny do vězení. Stačí?“

„Vždycky jsem si myslel, že jste správný chlap,“ odpověděl hořce převozník, „dokud jsem vás nepoznal. Nejste takový, jak o vás píšou v novinách. Ty hodiny, které jsem promarnil v hospodách, kde nahlas četli o všem, co jste udělal…“ Z každého jeho pohybu vyzařovalo zklamání, když klusal pryč.

Grant se pobaveně pousmál. Moc dobře věděl, jak o jeho činech psali v novinách. Vydavatelé a pisálci přeháněli, až z něho udělali superčlověka. Lidé ho

považovali za legendu, ne za normálního muže s chybami.

Ze svého povolání policisty v Bow Street udělal velice výnosné zaměstnání a vydělal bohatství, když pro banky objevoval ukradený majetek. Příležitostně bral i jiné případy -hledal unesené dědičky, sloužil jako osobní ochránce pro významné státní návštěvy, stopoval vrahy - ale bankám dával vždycky přednost. S každým vyřešeným případem stoupala jeho sláva, až se o něm mluvilo v každé kavárně a hospodě v Londýně.

Ke Grantovu pobavení ho do svého kruhu přijala smetánka a dožadovala se jeho přítomnosti na svých společenských radovánkách. Říkalo se, že úspěch bálu je zajištěn, když mohla hostitelka připsat na pozvánky, že

„pan Morgan bude přítomen“. A přece, i přes jeho zřejmou popularitu bylo každému jasné, že není jedním z nich. Byl tam spíš pro zábavu než proto, že by byl řádným členem vysokých společenských kruhů, jež navštěvoval. Zeny byly nadšené představou, že má možná nebezpečnou povahu, a muži se s ním chtěli přátelit proto, že si pak připadali statečnější a světovější. Grant si byl vědom toho, že by ho mezi sebe nikdy nepřijali jako sobě rovného. A smetánka by mu nikdy nedůvěřovala… Na to znal příliš mnoho jejích špinavých tajemství, její zranitelnost, její obavy a touhy.

Najednou zafoukal mrazivý vítr a žena v jeho náručí zasténala a zachvěla se. Přitiskl si bezvládné břímě těsněji k sobě, opustil nábřeží a přešel dlážděnou ulici, pokrytou blátem a koňským hnojem. Kráčel malým, čtvercovým nádvořím, plným stojatých sudů na vodu, smradlavých prasečích chlívků a dvoukoláků s polámanými koly. Covent Garden byla zaneřáděna stejnými dvorky, ze kterých se roztahovaly tmavé

barabizny jako špatně upletené sítě. Každý gentleman se zdravým rozumem by se vyhnul této části města plné zlodějů, děvek, pasáků a kriminálníků, kteří by pro pár šilinků zabili. Ale Grant byl sotva gentleman a londýnské podsvětí pro něho žádnou hrozbu nepředstavovalo.

Ženina hlava mu ležela na rameni a její slabý, studený dech mu ovíval bradu. „No, Vivien,“ zamumlal, „byly doby, kdy jsem tě chtěl mít ve svém náručí…, ale takto jsem si to nepředstavoval.“

Bylo těžké uvěřit, že nese nejžádanější londýnskou ženu po Covent Garden, kolem rozpadávajících se kójí a otevřených stánků. Řezníci a pouliční prodavači na něho zvědavě zírali a ze stínů se vynořily prostitutky. „Sem, frajere,“ zavolala na něho vyzáblá ženština, vypadající jako hastroš, „mám pro tebe pěkný hrnec smetany!“

„Někdy jindy,“ odpověděl sarkasticky Grant a ignoroval její dychtivé krákorání.

Přešel severozápadní roh náměstí a byl v King Street, kde se chátrající budovy okamžitě změnily v řadu upravených městských domů, kaváren a jedno či dvě vydavatelství. Byla to čistá, vzkvétající ulice s arkýřovými domy, obývanými vyšší třídou. Grant si zde koupil elegantní, vzdušný třípatrový městský dům. Rušná centrála v Bow Street byla odtud jenom kousek, ale zdála se být od tohoto klidného místa hodně daleko.

Grant rychle vyběhl po schodech ke svému domu a kopl do mahagonových dveří. Když nikdo nereagoval, poodstoupil a kopl znovu. Najednou se dveře otevřely, objevila se jeho hospodyně a hlasitě protestovala proti nevybíravému zacházení s naleštěným dřevěným obložením.

Paní Buttonsová byla padesátiletá žena s příjemným obličejem, srdečná, ale současně i trochu rezervovaná.

Držela se zpříma a byla silně nábožensky založená. Nebylo žádným tajemstvím, že nesouhlasila s Grantovým zaměstnáním, a děsila se tělesného násilí a korupce, s čímž on přicházel do styku. Přesto neúnavně přijímala houf návštěvníků z podsvětí, kteří do domu přicházeli, a se všemi jednala zdvořile a rezervovaně.

Stejně jako ostatní policisté v Bow Street, kteří pracovali pod velením sira Rosse Cannona, i Grant byl tak pohroužen do světa zločinu, že se někdy ptal sám sebe, jaký je vlastně rozdíl mezi ním a kriminálníky, které dopadl. Paní Buttonsová kdysi Grantoví řekla o své naději, že i on jednou vkročí do světla křesťanské pravdy. „Mě už nikdo nezachrání,“ odpověděl jí vesele.

„Měla byste své úsilí raději zaměřit na dosažitelnější cíl, paní Buttonsová.“

Když spatřila to kapající břímě v náručí svého zaměstnavatele, její obvykle klidná tvář se napjala údivem. „Dobrý Bože!“ vykřikla paní Buttonsová. „Co se jí stalo?“

Granta začínaly bolet svaly od toho, jak ochablou ženu tak daleko nesl. „Skoro se utopila,“ stroze odpověděl, protlačil se kolem hospodyně a spěchal ke schodům. „Vezmu ji do svého pokoje.“

„Ale jak? Kdo?“ Paní Buttonsová lapala po dechu a vyvíjela pozoruhodné úsilí, aby se vzpamatovala.

„Neměla by být v nemocnici?“

„Je to moje známá,“ řekl. „Chci, aby ji prohlédl soukromý lékař. Bůhví, co by s ní v nemocnici dělali.“

„Známá,“ opakovala hospodyně a snažila se stačit jeho rychlým krokům. Bylo jasné, že přímo hoří dozvědět se víc, ale neodvažuje se zeptat.

„Dáma na noc, abych tak řekl,“ pronesl Grant suše.

„Dáma na… a vy jste ji přinesl sem…“ Její hlas byl plný odsouzení. „Pane, zase jednou jste překonal sám sebe.“

Grant se ušklíbl. „Děkuji.“

„To nebyla poklona,“ informovala ho hospodyně.

„Pane Morgane, nechtěl byste raději, abych jí připravila jeden z pokojů pro hosty?“

„Zůstane v mém,“ řekl takovým tónem, že se neodvažovala odporovat.

Paní Buttonsová se zamračila a poslala služku utřít kaluže, které zůstaly na mramorové podlaze u vchodu.

Grant se nikdy neodvažoval snít, že jednou bude bydlet v domě, jako byl ten jeho. Rodinný dům ve městě, s vysokými okny, sheratonovským nábytkem* a anglickými ručně tkanými koberci. Vůbec se nepodobal přeplněnému bytu, ve kterém bydlel v dětství. Tehdy to byly tři pokoje, ve kterých se mačkal knihkupec se svou ženou a osmi potomky. Nepodobal se ani procesí sirotčinců a chudobinců, které přišly později, když otce zavřeli do vězení pro dlužníky a rodina se rozpadla.

Nakonec se Grant ocitl na ulici, až se nad ním slitoval obchodník s rybami z Covent Garden a dal mu stálou práci a slamník na přespání. Schoulený u tepla kuchyňského sporáku snil Grant o něčem lepším, i když se v jeho snech nikdy neobjevilo, co přesně by to mělo být. Až do dne, kdy se setkal s policistou z Bow Street.

Policista sloužil na přelidněném tržišti a chytil zloděje, který ze stánku obchodníka s rybami ukradl

* Jednoduchý, štíhlý nábytek ve stylu anglického architekta Thomase Sheratona. (Pozn. překl.)

rybu. Široce otevřenýma očima zíral Grant na policistu v elegantní červené vestě, ozbrojeného šavlí a pistolí. Zdálo se mu, že je mohutnější, lepší a silnější než obyčejní muži. Okamžitě věděl, že stát se jedním z nich je jeho jediná naděje, jak uniknout svému neuspokojivému životu. Začal v osmnácti jako pouliční strážník, za rok ho povýšili a o pár měsíců později si ho vybral sir Ross Cannon k doplnění elitního sboru čítajícího půl tuctu policistů-detektivů v Bow Street.

Aby dokázal, že si to jmenování zaslouží, pohroužil se Grant s neutuchajícím nadšením do práce a každý případ vyšetřoval tak, jako by na něm měl osobní zájem. Nedal si pokoj, dokud viníka nechytil, a jednou sledoval vraha přes La Manche až do Paříže, kde ho dostihl. Jak vršil úspěch za úspěchem, začínal si také počítat přemrštěné ceny za své soukromé služby, ale to ho dělalo jenom žádanějším.

Dal si poradit od jednoho bohatého klienta, který mu dlužil laskavost, a investoval do lodních a textilních společností, získal poloviční podíl jednoho hotelu a nakoupil několik vybraných nemovitostí v západní části Londýna. S trochou štěstí a odhodlání se vyšplhal mnohem výš, než Bůh nebo člověk zamýšleli. Ve třiceti se se solidním bohatstvím mohl odebrat na odpočinek. Ale nedokázal ze sboru v Bow

Screet odejít. Napětí při pronásledování a kouzlo nebezpečí byly silnou, skoro fyzickou potřebou, o které si myslel, že ji nikdy neuspokojí. Příliš nepřemýšlel o tom, proč se nedokáže usadit a vést normální život, ale byl si jistý, že to není právě dobré svědectví o jeho povaze.

Dorazil do ložnice a přinesl Vivien k masivní mahagonové posteli s nebesy. Většinu nábytku, včetně postele, si nechal vyrobit na míru. Grant byl vysoký, mohutný muž, který si musel dávat pozor na rámy dveří a stropní trámy.

„Ach, přehoz!“ vykřikla paní Buttonsová, když voda z Vivieniných mokrých šatů začala prosakovat na těžký samet vyšívaný zlatem a modrým hedvábím. „Zničí se to a nikdo už to neopraví!“

„Tak koupím jiný,“ odsekl Grant, hýbal ztuhlými pažemi a svlékal si promočený kabát. Hodil ho na podlahu a sklonil se nad nehybným Vivieniným tělem. Pokoušel se ji co nejdřív svléct a tahal za přední díl jejích šatů. Zaklel, když se mu nedařilo rychle rozepínat knoflíky a háčky na sražené mokré vlně.

Paní Buttonsová reptala nad zkázou, která čekala sametový přehoz, a snažila se mu pomoct, ale za chvilku si zklamaně povzdechla. „Asi se budou muset odstřihnout. Mám přinést nůžky?“

Grant zavrtěl hlavou, pak sáhl do své pravé holínky. Plynulým nacvičeným pohybem vytáhl nůž se slonovinovou střenkou a patnácticentimetrovou ostrou čepelí.

Hospodyně s otevřenými ústy jen zírala, když řezal silný vlněný živůtek, jako by to bylo máslo. „Proboha,“ hlesla.

Grant se soustředil na práci, kterou dělal. „Nikdo nedokáže zacházet s nožem tak jako někdejší prodavač ryb z Covent Garden,“ suše poznamenal, rozevřel okraje šatů a odhalil bohatě zdobené bílé prádlo. Vivienina košilka byla přilepená na její sněhobílou kůži a odhalovala růžové bradavky. I když Grant už viděl bezpočet ženských těl, něco na jejím spoře oděném těle

ho přimělo zaváhat. Bojoval se záhadným pocitem, že páchá násilí na něčem - někom - něžném a panenském. Což bylo směšné, vzhledem ke skutečnosti, že Vivien Duvalová byla uznávaná kurtizána.

„Pane Morgane,“ hospodyně si popotahovala roh své velké bílé zástěry, „kdybyste dovolil, mohu zavolat některou služku, aby mi pomohla svléct slečně…“

„Duvalové,“ doplnil tiše Grant.

„Slečně Duvalové prádlo.“

„Jak znám našeho hosta,“ zamumlal Grant, „vsadil bych se, že existuje aspoň regiment mužů, kteří měli tu čest ji vidět nahou. Ona první by řekla: Udělejte to, a k čertu s cudností.“ Kromě toho, po všech těch potížích, co měl dnes v noci, si chtěl dopřát malou odměnu.

„Ano, pane,“ podívala se na něho zvláštním pohledem, Tako by se choval trochu podivně. A možná že se tak choval. Najednou ho zaplavil zvláštní pocit. Venkovní chlad se mísil 5 horkem, které mu hořelo v duši.

S kamennou tváří Grant pokračoval v řezání mokrých šatů a odřízl nejdříve jeden a pak druhý rukáv. Když zvedl Vivienino štíhlé tělo a vytrhl zpod ní mokré šaty, někdo vešel Do otevřenými dveřmi a hlasitě zalapal po dechu.

Byl to Kellow, jeho komorník, předčasně plešatící důstojný mladý muž, s kulatými brýlemi, které mu pevně seděly na nose. Oči se zdály skoro stejně velké jako brýle, když spatřil svého zaměstnavatele, jak s nožem v ruce stojí nad tělem polooděné ženy v bezvědomí. „Ach, dobrý Bože!“

Grant se otočil a zuřivě se na něho zamračil. „Zkuste být taky trochu k užitku, ano? Podejte mi mou košili. A

nějaké ručníky. A taky trochu čaje a brandy. Hned,

pospěšte si.“

Kellow chtěl něco říct, ale rozmyslel si to a spěchal vyplnit rozkaz. Opatrně odvrátil zrak od ženy na posteli, podal čistou košili paní Buttonsové a spěšně odešel z pokoje.

Grant si tolik přál, aby byla Vivien v suchu a teple, že potlačil svoji touhu vidět ji nahou. Jen velmi zběžně si ji prohlédl, když ji soukali do košile…, ale jeho mozek ji hladově zaregistroval a uchoval, aby si ten obrázek mohl vychutnat později.

Vivien nebyla dokonalá, ale v její nedokonalosti byl příslib rozkoše. Jako spousta malých žen byla kouzelně krátká do pasu, s nádherně kulatými ňadry a koleny s měkkými dolíčky. Hladké břicho korunoval trojúhelník pikantních rezavých chloupků, jen o několik odstínů tmavších než lokny barvy zapadajícího slunce na její hlavě. Není divu, že byla nejlépe placenou prostitutkou v Anglii. Byla svěží, krásná, k nakousnutí…, žena, kterou by každý muž chtěl mít celé dny v posteli.

Naložili na Vivien prostěradlo a těžké pokrývky a paní Buttonsová jí zabalila husté vlasy plné slané vody do jednoho z ručníků, které přinesl Kellow. „Je to krásná žena,“ pronesla lítostivě hospodyně. „A dost mladá na to, aby se ještě mohla změnit k lepšímu. Doufám, že jí Pán dá milost.“

„Nezemře,“ odpověděl stručně Grant. „Nedovolím to.“ Dotkl se slonovinově bílého čela Vivien a palcem jí zastrčil pod ručník pramínek vlasů. Opatrně jí mokrou žínkou přetřel modřinu na spánku. „I když se zdá, že někdo bude zklamaný, že přežije.“

„Promiňte, pane, ale já nechápu… och.“ Vykulila oči, když Grantový prsty jemně vklouzly Vivien pod krk a ukázaly na tmavé modřiny kolem jejího štíhlého hrdla.

„Vypadá to, jako by se ji někdo pokoušel u… u…“

„Uškrtit,“ dodal věcně.

„Kdo by mohl něco takového udělat?“ užasla nahlas paní Buttonsová a hrůzou nakrčila čelo.

„Ve většině případů zavražděných žen je to manžel nebo milenec.“ Morgan v neveselém úsměvu zkřivil rty.

„Zeny mají obvykle strach z cizinců, i když jim obvykle ubližují muži, které znají.“

Nad tou ošklivou myšlenkou paní Buttonsová zavrtěla hlavou, vstala a uhladila si zástěru. „Jestli chcete, pane, pošlu vám na modřiny a odřeniny slečny Duvalové nějakou hojivou mast a počkám dole na doktora.“

Grant přikývl a ani si nevšiml, když odešla, protože zíral na Vivieninu bezvýraznou tvář. Jemně jí upravil žínku na čele. Jedním prstem jí hladil jemnou bledou tvář a pochmurně se usmál. „Přísahal jsem, že jednoho dne budeš litovat, že sis ze mě udělala blázna, Vivien,“ zamumlal. „Ale ten den přišel zatraceně dřív, než jsem čekal.“

Probudila se do noční múry plné chladu a bolesti. Dýchání se stalo nesnesitelnou zátěží pro její plíce. Krk a hrud měla jako v ohni, jako by ji zevnitř drhli. Pokoušela se promluvit, ale vyšel z ní pouze drsný mečivý zvuk a ona sebou hrůzou trhla. „Och…“

Silné ruce jí pomohly a podložily jí polštářem hlavu a krk… a odhrnuly jí z čela kadeř vlasů. Zaslechla bručivý hlas „Nepokoušejte se mluvit. Tohle vám pomůže.“ Na rtech ucítila teplou lžičku a mírně ucukla. Ale muž vedle ní nepovolil, velkou rukou jí podepřel hlavu a znovu jí přiložil k ústům lžičku. Narazila zuby o kov a tělo se jí neovladatelně chvělo. Spolkla lžičku horkého, sladkého čaje, i když všechny svaly jejího hrdla protestovaly.

„Hodná. Ještě jednu.“

Přinutila se polknout druhou a třetí lžíci čaje. Opatrně jí položil hlavu na polštář a vytáhl přikrývky až ke krku. Teprve pak se pokusila otevřít oči a škubla sebou, protože ji v nich palčivě zabolelo od světla blízké lampy. Nad ni se naklonil nějaký cizinec, půl tváře ve světle, půl ve stínu. Byl tmavovlasý a přitažlivý a v obličeji neměl žádné chlapecké rysy. Měl opálenou a mírně ošlehanou pleť od častého pobytu venku, na čelisti tmavý stín po oholených vousech. Tvář doplňoval dlouhý nos, velká ústa a živé, zelené oči.

Podivné, cynické a vnímavé oči. Měla pocit, že do ní vidí.

„Umírám…?“ zaskřehotala. Bolelo to. Bolelo ji mluvit, hýbat se, dýchat. Ledové jehličky ji bodaly a pronikaly celým tělem a plíce měla jako ve svěráku. Skoro se nemohla nadechnout. Ze všeho nejhorší ale byl neovladatelný třes, který se zmocnil každého jejího svalu, kostí a kloubů, až měla pocit, že se musí rozpadnout. Kdyby se jenom mohla aspoň na chvíli utišit! Když se pokoušela nehýbat, třes se jenom zvětšil. Rozpadala se na kousky, klesala ke dnu, topila se.

„Ne, nezemřete,“ řekl tiše. „A ten třes vás taky přejde. V takových případech se to často stává.“

V takových případech? Co se stalo? Proč je tady? Nateklé oči se jí zaplnily slzami a ona si skousla spodní ret, aby se ne-rozplakala. „Děkuji vám,“ zajíkla se, i když přesně nevěděla, za co mu má děkovat. Tápala po jeho ruce, protože potřebovala uklidňující lidský dotek. Sedl si na postel a matrace se pod ním prohnula. Ucítila, jak do své velké ruky vzal její prsty. Teplo jeho kůže a jeho ohnivě živý stisk jí otřásly.

„Prosím, neodcházejte,“ šeptala a visela na něm jako na záchranném laně. „Prosím.“

Jeho impozantní mužná tvář ve světle lampy změkla.

V hlubokých zelených očích zazářilo zvláštní šibalství. „Nesnáším ženské slzy. Plačte, a já odejdu.“

„Ano,“ odpověděla a ještě víc se kousla do rtu. Ale slzy jí padaly z očí dál a cizinec potichu zaklel.

Zabalenou do pokrývek ji vzal do náručí a stiskl její chvějící se tělo. Zalapala po dechu úlevou. Byl tak silný a tak pevně ji u sebe držel. Položila mu hlavu na rameno a přitiskla tvář na jeho plátěnou košili. Před očima měla

spoustu detailů: hladkou opálenou kůži, jemný tvar uší, hedvábně lesklé tmavě hnědé kadeře, nemoderně krátké.

„Je mi t-tak zima…,“ jektala mu do ucha.

„No, po plavání v Temži se to stává,“ poznamenal suše. „Zvlášť v této roční době.“ Na svém čele cítila jeho horký dech a zaplavil ji zoufalý vděk. Nikdy nechtěla opustit jeho náruč.

Pokoušela se jazykem zvlhčit rty. „Kdo jste?“

„Nevzpomínáte si?“

„Ne, já…“ Myšlenky a představy jí unikaly. Nepamatovala si vůbec nic. Všude kolem byla prázdnota, velké, ohromující nic.

Odtáhl jí hlavu dozadu a teplými prsty ji držel vzadu na krku. Pousmál se. „Grant Morgan.“

„Co se mi s-stalo?“ I přes bolest a šílený třes zkoušela přemýšlet. „J-já, byla jsem ve vodě…“ Pamatovala si slaný chlad, který ji pálil v očích a krku, ucpal uši a paralyzoval končetiny, jež kolem sebe mlátily v podvědomé snaze se zachránit. Prohrála svou bitvu o vzduch, cítila, jak jí explodují plíce, jak klesá, jako by ji neviditelná ruka táhla dolů. „N-někdo mě vytáhl. To jste byl vy?“

„Ne. Našel vás převozník a poslal pro policistu. Náhodou jsem tam dnes večer byl.“ Rukou ji pomalu hladil po zádech. „Jak jste skončila v řece, Vivien?“

„Vivien?“ zmateně opakovala. „Proč mi tak říkáte?“ Chvíle ticha ji vystrašila. Čekal, že to jméno pozná…

Vivien… Pokoušela si vzpomenout na něco nebo někoho, koho by si mohla s tím jménem spojit. Ale všude byla jen prázdnota.

„Kdo je Vivien?“ Bolavý krk se jí sevřel tak, že ze sebe sotva dokázala vyrazit nějaký zvuk. „Co se mi stalo?“

„Uklidněte se,“ odpověděl. „Copak neznáte své vlastní jméno?“

„Ne… já nevím…, já… nemůžu si na nic vzpomenout…“ Vystrašeně vzlykala. „Och… je mi zle.“

Morgan se pozoruhodně rychle zvedl, popadl ze stolku mísu a naklonil jí nad ní hlavu. Prudká nevolnost zalomcovala celým jejím tělem. Když křeče odezněly, visela mu bezvládně přes ruku a třásla se. Položil si ji do klína a hlavu jí opřel o pevné stehno.

„Pomozte mi,“ zasténala.

Pohladil jí tvář. „Už je to v pořádku. Nebojte se.“

Neuvěřitelně, i když bylo jasné, že nic není v pořádku a že není čeho se bát, ji utišil jeho hlas, jeho dotek, jeho přítomnost. Rukama ji jemně hladil po celém těle a uklidňoval její třesoucí se končetiny. „Dýchejte,“ řekl, dlaněmi jí kroužil po hrudi a jí se nějak podařilo zhluboka se nadechnout. Omámeně si říkala, jestli je tohle pocit, jaký zažívají trpící, když je navštěvuje Bůh… Ano, takový musí být dotek anděla, usoudila.

„Bolí mě hlava,“ zaskřehotala. „Cítím se tak divně… Copak jsem se zbláznila? Kde jsem?“

„Odpočívejte,“ řekl. „Později to vyřešíme. Jen si odpočiňte.“

„Řekněte mi ještě jednou své jméno,“ žadonila chraplavým šepotem.

„Jmenuju se Grant. Jste u mě doma… a jste v bezpečí.“

I přes své utrpení cítila jeho rozpolcenost vzhledem k ní, jeho přání držet se od ní dál a bez citu. Nechtěl k ní

být laskavý, ale nemohl si pomoct. „Grant,“ opakovala, přidržela si jeho teplou ruku na hrudi a tiskla si ji na srdce. „Děkuji vám.“ Ucítila, že se přestal hýbat a stehno pod její hlavou se mu napjalo. Vyčerpaně zavřela oči a usnula mu v klíně.

Grant položil Vivien na polštáře a těsně ji zabalil do přikrývek. Pokoušel se vyznat v tom, co se stalo. Pomohl ženám v těžké situaci víckrát, než by dokázal spočítat. Pohled na dámu v nesnázích s ním až do této chvíle už nepohnul. Pro lidi, kterým sloužil, nehledě na sebe, bylo lepší zůstat citově nedotčený a prostě udělat svou práci. Neplakal už celé roky. Nic nemohlo zlomit ochrannou skořápku, kterou si kolem srdce vybudoval.

Ale Vivien, v celé své zničující kráse a neočekávané sladkosti, na něho zapůsobila víc, než by věřil, že je vůbec možné. Nedokázal ignorovat potěšení nad tím, že ji vidí u sebe doma… ve své posteli.

Na dlani pořád cítil tlukot jejího srdce a bylo to, jako by v ní držel její životní sílu. Moc s ní chtěl zůstat, držet ji, ne z vášně, ale z touhy dát jí své teplo a svým tělem ji ochránit.

Grant si rukou přejel tvář, prohrábl si krátké vlasy a se zavrčením se postavil. Co je s ním, sakra?

V jeho mysli byla pořád čerstvá vzpomínka na to, jak se před dvěma měsíci jednou setkali. Viděl Vivien na narozeninovém plese, který pro svou milenku uspořádal lord Wentworth. Na plese byli příslušníci polosvěta, prostitutky, které si žily na vysoké noze, hazardní hráči a dandyové, kteří nebyli přijatelní pro lepší společnost, ale sami sebe považovali za něco lepšího, než jsou obyčejní lidé, kteří pracují. Protože Grantovo postavení bylo dost

vysoké na to, aby se dalo přesně definovat, zvali ho do všech sfér společnosti, od nejvyšší po do nejnižší. Setkával se s těmi morálně bezúhonnými, přes mravně pochybné až k těm na nejnižším společenském žebříčku. Patřil všude a nikam.

Soukromý taneční sál s uměleckou výzdobou a sochami Neptuna, mořskými pannami, delfíny a rybami byl perfektním prostředím pro Vivien. Ona sama byla v zelené hedvábné toaletě, která těsně přiléhala ke křivkám jejího těla, za mořskou pannu. Hluboký výstřih a okraj jejích šatů lemovaly volány z bílého saténu a tmavě zeleného tylu a rukávy byly jako obláčky na ramenou. Grantoví ani žádnému jinému muži neuniklo, že Vivien nedbala na chladné počasí venku a navlhčila si sukni, aby jí těsně přiléhala k nohám a bokům.

První pohled na ni byl jako rána do žaludku. Nebyla klasicky krásná, ale byla plná ohně tou přitažlivou kombinací něhy a čarodějnictví, která se jí zračila ve tváři. Její ústa byla jako splněný sen, něžná, plná a neomylně živočišná. Hřívu vlasů barvy zapadajícího slunce měla vyčesanou nahoru, takže odhalovala zranitelný krk a ta nejkrásnější slonovinově bílá ramena, která kdy Grant viděl.

Vivien se na něho podívala, protože ucítila jeho upřený pohled, a svými rudými rty se na něho svůdně a zároveň posměšně usmála.

„Vidím, že jste si všiml slečny Duvalové.“ Lord Wentworth se objevil vedle Granta a ušklíbl se svou vrásčitou tváří. „Varuju vás, příteli, Vivien Duvalová už za sebou nechala řadu zlomených srdcí.“

„Komu patří?“ zamumlal Grant, kterému bylo jasné, že tak krásná žena nebude nedotčená.

„Lordu Gerardovi, až donedávna. Byl na dnešní ples pozván, ale bez vysvětlení odmítl. Podle mého názoru si někde v soukromí líže rány, zatímco Vivien hledá nového ochránce.“ Wentworth se zachechtal, když spatřil Grantův zamyšlený výraz. „Na to ani nepomyslete, člověče.“

„Proč ne?“

„Za prvé, bude žádat majlant.“ „A kdybych si ji mohl dovolit?“

Wentworth se rozpačitě zatahal za pramen svých šedivých vlasů. „Potrpí si na muže s tituly a ženaté a… no, takové ty kultivovanější, než jste vy, můj příteli. Bez urážky, samozřejmě.“

„Žádnou jste neřekl,“ zamumlal automaticky Grant. Nikdy se nepokoušel tajit drsné prostředí, ve kterém vyrůstal, dokonce toho příležitostně využíval. Hodně žen bylo ve skutečnosti nadšeno jeho zaměstnáním a chybějícím rodokmenem. Možná, že Vivien Duvalové by se líbilo odloučit se od svých aristokratických ochránců s rukama s čerstvou manikúrou a s důležitým výrazem na tváři.

„Je nebezpečná,“ varoval Wentworth. „Říkají, že jeden ubožák kvůli ní před sotva čtrnácti dny spáchal sebevraždu.“

Grant se cynicky zasmál. „Já jsem stěží ten typ, který umírá kvůli nějaké ženě.“

Dál pozoroval Vivien, která ze své korálkové kabelky vytáhla ozdobné pouzdro. Otevřela ho a pod víkem bylo schované malé zrcadlo, do kterého se dívala. Opatrně se špičkou prstu v rukavičce dotkla mušky ve tvaru srdce, kterou měla přilepenou v koutku svých nádherných úst. Zcela jasně jen napůl poslouchala, co říkal muž stojící

poblíž, který se ji snažil zapojit do hovoru. Asi ji jeho pozornost obtěžovala, protože pokynula ke stolům s občerstvením. Okamžitě jí šel pro talíř a ona se se zájmem dál pozorovala v zrcadle.

Grant využil příležitosti a popadl sklenici vína z podnosu, který právě kolem nesl číšník. Přistoupil k Vivien, jež s klapnutím zavřela pouzdro a vsunula je do kabelky.

„Tak brzy zpět?“ zeptala se znuděně, aniž vzhlédla.

„Váš společník by se měl naučit nenechávat tak krásnou ženu o samotě.“

V tmavě modrých očích Vivien se mihlo překvapení a ona se podívala na nabízenou sklenici. Uchopila rafinovaně zkroucenou stopku sklenky nálevkovitého tvaru a trochu si usrkla. „Není to můj společník.“ Její hlas zněl jeho uším jako samet. „Děkuji vám. Jsem úplně vyprahlá.“ Znovu se napila a podívala se na něho. Jako všechny úspěšné kurtizány, i ona věděla, jak se na muže podívat. Jako by byl jediným v místnosti.

„Vy jste se na mě díval už dřív,“ poznamenala.

„Nechtěl jsem být nezdvořilý.“ „Och, já jsem na takové pohledy zvyklá,“ řekla. „Tím jsem si jist.“

Usmála se a odhalila lesklé perlově bílé zuby. „Nebyli jsme si představeni.“

Grant jí úsměv oplatil. „Mám najít někoho, kdo to udělá?“

„Není třeba.“ Přitiskla svá růžová ústa k okraji sklenice. „Vy jste pan Morgan, policista z Bow Street. Jen tak hádám, ale jsem si jistá, že se nemýlím.“

„Proč si to myslíte?“

„Odpovídáte popisu. Vaše výška a zelené oči jsou celkem charakteristické.“ Zamyšleně našpulila rty. „Ale ještě něco jiného je ve vás…, jakýsi pocit, že v tomto

prostředí se necítíte zrovna moc dobře. Předpokládám, že byste raději dělal něco jiného, než stál v přeplněné místnosti a vedl společenskou konverzaci. A máte moc těsnou kravatu.“

Grant se usmál, jak si popotáhl bílé naškrobené plátno, které měl uvázané kolem krku složitým uzlem. Móda vysokých límců a tuhých nákrčníků byla pro něho horším trestem, než občas mohl snést. „V jedné věci se mýlíte, slečno Duvalová - není nic, co bych dělal raději, než mluvil s vámi.“

„Vy víte, jak se jmenuji, pane? Kdo vám o mně něco pověděl? Trvám na tom, abyste mi to řekl.“

„Slyšel jsem, že jste zlomila hodně srdcí.“

Pobaveně se zasmála a oči jí šibalsky zazářily. „To je pravda. Ale já vás podezřívám, že i vy máte za sebou svůj díl ženských srdcí.“

„Zlomit srdce je docela snadné, slečno Duvalová. Mnohem zajímavější je udržet si něčí lásku, než ji ztratit.“

„Mluvíte o lásce příliš vážně,“ řekla Vivien.

„Koneckonců je to jen hra.“

„Opravdu? Řekněte mi svá pravidla.“

„Je to skoro jako šachy. Opatrně si naplánuji strategii. A smířím se se ztrátou, když už není k ničemu. A nikdy své pravé myšlenky protivníkovi neodhalím.“

„Velmi pragmatické.“

„Musím být taková ve svém postavení.“ Jak se na něho dívala, její provokativní úsměv mírně zeslábl. „Váš výraz se mi moc nelíbí, pane Morgane.“

Její původní přitažlivost pro Granta začala mizet, když si uvědomil, že jakýkoliv vztah s ní by nakonec nikam nevedl. Ráda manipulovala, byla tvrdá a nabízela

sex bez skutečného partnerství. On však chtěl víc, bez ohledu na to, v jak krásném balení své záměry podávala.

Prohlížel si její chladné rysy a ona našpulila rty. „Jaká jsou vaše pravidla, pane Morgane?“

„Mám jenom jedno,“ odpověděl. „Naprostá upřímnost mezi mnou a mou partnerkou.“

Zasmála se. „To může být docela neobvyklé.“

„Ano, já vím.“

Vědoma si své přitažlivosti se Vivien před ním kroutila a předváděla, vypínala svá ňadra, jemnou rukou si podepírala elegantní křivku svého boku. Grant věděl, že se od něho čeká, že ji bude obdivovat, ale místo toho si říkal, čím to je, že tolik krásných žen je soustředěno jen na sebe.

Koutkem oka viděl, že se k nim rychlými, dychtivými kroky blíží její předcházející společník s talířem pochoutek v ruce. Ten muž byl jasně odhodlán bránit si své území a Grant vůbec neměl v úmyslu se s ním dohadovat. Vivien Duvalová nestála za veřejnou hádku.

Vivien se podívala stejným směrem a krátce si povzdechla. „Vyzvěte mě k tanci, než se ten otrava vrátí,“ řekla tiše.

„Promiňte, slečno Duvalová,“ zamumlal Grant, „ale hrozně nerad bych ho připravil o vaši společnost. Zvlášť když si dal tu práci a přinesl vám občerstvení.“

Vivien doširoka otevřela oči, když jí došlo, že právě byla odmítnuta. Po tvářích a čele se jí rozlila červeň a dosáhla až k jejím skořicovým vlasům. Když se vzpamatovala, její hlas byl plný pohrdání. „Možná se ještě setkáme, pane Morgane. Pošlu pro vás, kdyby mě někdy obtěžoval kapsář nebo zloděj.“

„Budu se těšit,“ zdvořile odpověděl a s krátkou úklonou se vzdálil.

Grant si myslel, že tím je to vyřízeno, ale jejich krátký rozhovor bohužel neušel pozornosti ostatních. A Vivien se rozhodla k malé pomstě a vysvětlila situaci tak, že se o tom klepalo s ústy zakrytými rukou. Jemně naznačila, že slavný pan Grant jí udělal nabídku, kterou ona okamžitě odmítla.

Představa oslavovaného detektiva z Bow Street, jak se marně pokouší získat přízeň Vivien Duvalové, každého pobavila. Není tak nebezpečný, jak se říká,“ poznamenal někdo zlomyslně, aby to Grant slyšel, „když ho žena může tak lehce usadit.“

Grantová pýcha tou úmyslnou lží utrpěla…, ale ovládl se a neřekl ani slovo. Věděl, že všechny řeči utichnou, když se k nim nebude nic dodávat. Přesto ho Vivienino jméno vždycky dokázalo rozčílit, zvlášť když lidé pozorně čekali na jeho reakci. Udělal všechno možné, aby dal najevo lhostejnost. Slíbil si, že Vivien svých lží bude litovat. Byl to slib, který se rozhodl za každých okolností splnit.

Přešel k oknu, odhrnul tmavě modré damaškové závěsy a zíral ven. Díval se, jestli někde neuvidí doktora Linleyho. Dřív než za minutu před domem zastavila nájemná drožka. Vyhrnul se z ní Linley, jako obvykle bez klobouku, a jeho tmavě blonďaté vlasy mu ve světle pouličních lamp zářily. Nedal najevo, že spěchá, ale dělal dlouhé, rychlé kroky. Nesl svůj těžký lékařský kufřík, jako by skoro nic nevážil, a přistoupil k přednímu vchodu.

Grant čekal u dveří ložnice, a když s hospodyní šel po hlavním schodišti, pozdravil ho kývnutím. Linleyho

pokrokovost a inteligence z něho udělala nejvyhledávanějšího lékaře v Londýně. A jeho popularitě vůbec neublížilo, že byl pohledným starým mládencem kolem třiceti. Bohaté dámy ze společnosti si vyžadovaly jeho služby a prohlašovaly, že jenom doktor Linley dokáže vyléčit jejich bolesti hlavy a ženské nevolnosti. Granta často pobavilo jeho brblání nad tím, že si ho přivlastňují dámy ze společenské smetánky, místo aby měl čas věnovat se mnohem vážnějším případům.

Dva muži si krátce podali ruce. Oblíbili si jeden druhého, oba to byli profesionálové, kteří často viděli to nejlepší a nejhorší, čeho je člověk schopen.

„No, Morgane“ řekl příjemně Linley. „Tohle by už mělo stát za to, když jste mě nechal vytáhnout od šálku čerstvé kávy. U Torna. Co se děje? Zdá se mi, že vy vypadáte docela zdravě.“

„Mám hosta, který potřebuje vaši pomoc,“ odpověděl Grant, otevřel dveře a pokynul mu, aby vešel. „Asi před hodinou ji vytáhli z Temže. Přinesl jsem ji sem a skoro na deset minut nabyla vědomí. Zvláštní je, že prohlašuje, že ztratila paměť. Neví ani, jak se jmenuje. Je to možné?“

Linleyho šedé oči se zamyšleně přimhouřily. „Ano, samozřejmě. Ztráta paměti je častější, než byste si myslel. Často ji způsobuje věk nebo mimořádně velké množství alkoholu…“

„A co takhle rána do hlavy a skoro utopení?“

Doktor si tiše hvízdl. „Chudinka,“ zamumlal. „Ano, jednou jsem viděl případ amnézie, kterou způsobilo zranění hlavy. Muž byl zraněn při nehodě v loděnici - do temene ho udeřil padající trám. Byl tři dny v bezvědomí. Když se probudil, byl neuvěřitelně zmatený. Chůzi, psaní

a čtení zvládl bez problémů, ale nerozeznal jediného člena rodiny a nemohl si vybavit nic z minulosti.“

„Vrátila se mu paměť?“

„Za pět či šest měsíců. Ale slyšel jsem o jiném případu, kdy se paměť vrátila za několik dní. V žádném případě se nedá předvídat, jak dlouho to může trvat. Nebo jestli se to vůbec stane.“ Linley šel kolem Granta k posteli a kufřík si položil na židli. Když se sklonil k ležící pacientce, vyděšeně zamumlal tak tiše, že to Grant stěží uslyšel. „Slečna Duvalová!“

„Už jste ji někdy navštívil?“

Linley rozpačitě přikývl. Něco v jeho výrazu Granta upozornilo na skutečnost, že to bylo kvůli mnohem vážnější nemoci, než je bolest hlavy.

„Proč?“ zeptal se Grant.

„Víte, že vám to nesmím prozradit.“

„Nic si nepamatuje - nebude to pro ni zatraceně nic znamenat.“

Linleyho to neoblomilo. „Mohl byste odejít z pokoje, Morgane, než vyšetřím svou pacientku?“

Než mohl Grant odpovědět, Vivien se zavrtěla a zasténala. Protřela si oči a lekla se, když uviděla lékařovu neznámou tvář. S podivnou schopností naladit se na její rozpoložení Grant přesně vycítil chvíli, kdy začala panikařit. Třemi kroky došel k posteli a vzal ji za třesoucí se ruku. Jeho pevné sevření ji uklidnilo.

„Grante,“ zaskřehotala a zvedla k němu oči.

„Je tady lékař,“ zamumlal. „Počkám venku, než vás prohlédne. Souhlasíte?“

Chvíli jí trvalo, než slabě kývla na souhlas a pustila mu ruku.

„Hodné děvče.“ Grant jí jemně uhladil vlasy za ucho.

„Zdá se, že vy dva jste se rychle spřátelili,“ poznamenal Linley.

„To je můj styl, jak zacházet se ženami,“ řekl Grant.

„Nedokážou odolat mému šarmu.“

Linley se ušklíbl. „Šarmu? Nikdy jsem vás nepodezříval, že nějaký máte.“

Oba překvapilo, když se do rozhovoru zapojila svým slabým chraplavým hlasem Vivien. „Protože nejste žena.“

Grant na ni s úsměvem zíral. Může být polomrtvá, ale chuť flirtovat ji neopustila. A Bůh mu pomoz, on proti tomu není zrovna imunní. „Spěcháte mě bránit, co?“ Špičkou prstu jí pohladil tvář. „Budu vám muset později poděkovat.“ Vivien pomalu zrůžověla. Grant si neuvědomil, že nevědomky mluví svádivým tónem, dokud se na něho doktor zamyšleně nepodíval.

Pak prudce vyšel z místnosti. Zamračil se a zády se opřel o vytapetovanou zeď chodby. „K čertu s tebou, Vivien,“ mumlal si pod vousy.

Snadno mohl Vivien odmítnout, když ji viděl jako plytkou, prázdnou a povrchní. A kdyby nebylo jeho uražené pýchy - za její nestoudné lži, které rozšířila po Londýně -, nevěnoval by jí ani myšlenku.

Ale v životě každého muže nebo ženy jsou chvíle, kdy jsou kvůli okolnostem zranitelní, a taková byla právě teď Vivien. Mohla opravdu ztratit paměť, nebo to jen předstírá? A pokud ji opravdu ztratila, pak nemá žádnou obranu, žádnou zlost a předstírání, které dospělým lidem brání, aby odhalovali své pravé já. Kolik mužů mělo šanci poznat skutečnou Vivien Duvalovou? Ani jeden. Na to by vsadil svůj život.

Gentleman by situace nevyužil. Ale on není žádný gentleman.

Jednou si slíbil, že Vivien za svou malou hru zaplatí - a to tedy ano a s úroky. A teď, když ji měl ve své moci, ji nechtěl pustit dřív, než uspokojí svoji pýchu. Pobaví se s ní tak dlouho, dokud se mu bude chtít, nebo dokud se jí nevrátí paměť. Podle toho, co přijde dřív.

Spokojeně se usmál a ta horká bolest v hrudi se rozplynula.

Zdálo se mu, že Linley tam je celou věčnost, ale nakonec se otevřely dveře a on ho zavolal dovnitř. Vivien se zdála klidná, ale vyčerpaná a tváře měla bledé skoro stejně jako bílé polštáře, na kterých ležela. Nejisté se na Granta usmála.

„Nu?“ zeptal se, zatímco se Linley skláněl nad svým kufříkem a zavíral ho.

Linley vzhlédl. „Zdá se, že slečna Duvalová utrpěla otřes mozku, i když ne moc vážný.“

Grant přimhouřil oči, když uslyšel neznámý pojem.

„Rána do lebky,“ začal Linley vysvětlovat, „znamená nebezpečí pro mozek. Následky obvykle trvají několik týdnů, někdy měsíc, a mohou zahrnovat zmatek, nevolnost a fyzickou slabost. A taky, v tomto konkrétním případě, ztrátu paměti.“

„Jak ji budete léčit?“ zeptal se napjatě Grant.

„Bohužel, příznaky otřesu mozku, včetně amnézie, se musí nechat odeznít. Nemůžu udělat nic, než jí předepsat odpočinek. Nemyslím si, že slečna Duvalová bude mít po své dnešní zkušenosti nějaké trvalé problémy, i když několik příštích dnů moc příjemných nebude. Nechal jsem jí něco na zažívání kvůli slané vodě, které se napila, a mast na modřiny a škrábance. Nenašel jsem žádné

známky po zlomeninách nebo vnitřním zranění, jenom mírné podvrtnutí kotníku.“ Šel k Vivien a poplácal ji po ruce. „Spěte,“ poradil jí laskavě. „To je nejlepší rada, kterou vám můžu dát.“

Doktor si vzal tašku a šel ke dveřím, kde se zastavil s Grantem. Vážnýma očima se na něho podíval a mluvil tiše, aby to Vivien nezaslechla. „Po celém krku má stopy po prstech a známky škrcení. Domnívám se, že to budete vyšetřovat.“

„Samozřejmě.“

„Amnézie slečny Duvalové vám práci určitě ztíží. Nemám s tím moc velkou zkušenost, ale vím, že mysl je křehký nástroj.“ V lékařově věcném hlase se objevilo varování. „Důrazně navrhuji, aby slečna Duvalová zůstala v klidu. Až se bude cítit lip, mohla by možná navštívit nějaká známá místa a lidi, aby se jí vrátila paměť. V každém případě byste jí mohl ublížit, kdybyste na ni naléhal, aby si vzpomněla na něco, na co nebude připravená.“

„Nebudu na ni spěchat,“ zamračil se Grant.

„No, vaše vyšetřovací metody jsou dobře známé. Slyšel jsem, že dostanete přiznání i z těch nejtvrdších kriminálníků… A pro případ, že by vás napadlo nějak tlačit na slečnu Duvalovou, aby se jí vrátila paměť…“

„Pochopil jsem,“ zamumlal uraženě Grant.

„Kristepane, člověk by si myslel, že snad kopu do psů a straším malé děti.“

Linley se zachechtal, když viděl jeho rozladěnost. „Já jenom znám vaši pověst, člověče. Dobrý večer - brzy vám pošlu účet.“

„Udělejte to,“ odpověděl Grant a nijak neskrýval, že se nemůže dočkat, až doktor vypadne.

„Ještě něco… Pacient s otřesem mozku je dost zranitelný. Další rána do hlavy, třeba po pádu, by mohla způsobit horší zranění, někdy i smrtelné.“

„Postarám se o ni.“

„V pořádku, Morgane.“ Lékař se na Vivien vřele usmál. „Au revoir, slečno Duvalová. Přijdu zase za pár dnů.“

Do dveří strčila hlavu Buttonsová a s očima na Grantoví se zeptala: „Pane? Budete něco potřebovat?“

„Teď ne,“ mumlal Grant a díval se, jak hospodyně vyprovází doktora ke schodům.

„Jakou máte pověst?“ zeptala se Vivien slabým hlasem. Evidentně slyšela poslední doktorův komentář.

Grant šel k ní a posadil se na židli u postele. Propletl si prsty, natáhl nohy a překřížil je v kotnících. „Ať se propadnu, jestli to vím,“ podrážděně pokrčil rameny.

„Jsem policista z Bow Street. Lidé při vyšetřování vždycky lžou, skrývají věci, vyhýbají se otázkám. Já prostě mám způsob, jak se dobrat pravdy, a jim se to nelíbí.“

Bez ohledu na únavu se Vivieniny modré oči zaleskly pobavením. „Vy máte způsob,“ ospale opakovala. „Co to znamená?“

Najednou se zazubil a nemohl odolat, aby se nesklonil k ní a neodhrnul jí z tváře pramínek vlasů. „Znamená to, že dělám všechno pro to, abych zjistil pravdu.“

„Aha.“ Zívla a pokoušela se zůstat vzhůru, ale vyčerpání ji prostě přemohlo. „Grante,“ zašeptala, „jaká je moje pověst?“

A usnula, než se zmohl na odpověď.

Grant se probudil hned, jakmile slabé ranní světlo začalo pronikat okenními tabulkami. Popleteně zíral na ledově modrý strop pokoje pro hosty. Očekával vínově červený baldachýn své vlastní postele. Najednou se mu vybavily události předešlého večera. Z pokoje, ve kterém spala Vivien, nebyly slyšet žádné zvuky. Jak se jí asi v noci vedlo? Po tom všem, co měla za sebou, patrně prospala celou noc.

Dal si ruku pod hlavu, ležel ještě asi jednu minutu a přemýšlel o tom, že Vivien je tady, v jeho domě a dělí ho od ní jen několik pokojů. Už dlouho pod jeho střechou nespala žádná žena. Vivien Duvalová, jemu vydaná na milost… Ta myšlenka ho neskutečně pobavila. To, že si nepamatuje, co se mezi nimi stalo, jeho pobavení jen umocnilo.

Zívl, posadil se a poškrabal se na hrudi, hustě porostlé tmavými chloupky. Zazvonil na komorníka, šel k blízké židli a oblékl si bílé spodní prádlo a světle šedé kalhoty, které tam byly připraveny. Každé ráno bylo už celé roky stejné. Vždycky vstával za úsvitu, během dvaceti minut se umyl a oblékl, další půlhodinu věnoval pořádné snídani a rychlému pohledu do Timesů a šel pěšky do Bow Street. Sir Ross Cannon vyžadoval hlášení od všech detektivů, kteří neměli službu, nejpozději do devíti hodin.

Během pěti minut se objevil jeho komorník Kellow s konví horké vody na holení a všemi ostatními nezbytnostmi. Služka zatím rychle zapálila oheň a upravila krb.

Grant nalil kouřící vodu do umývadla a několik hrstí si našplíchal na obličej ve snaze změkčit to, co vypadalo jako nejzatvrzelejší vousy v Londýně. Když skončil s holením, oblékl si bílou košili, vzorovanou šedou vestu a černou hedvábnou kravatu. Oficiální uniforma pro policisty z Bow Street zahrnovala červenou vestu, modrý kabát, námořnicky modré kalhoty a vysoké černé naleštěné boty. Grant si ten háv ošklivil. Na průměrně vysokém muži vypadaly jasně zbarvené šaty - které inspirovaly veřejnost k přezdívce „červenky obecné“ - tak trochu parádivě. U muže jeho výšky to přímo děsilo.

Grant osobně dával přednost tmavým, dobře ušitým šatům v odstínech šedé, béžové a černé, bez jakýchkoliv dalších ozdob, kromě kapesních hodinek. Udržoval si pohodlně krátké vlasy a někdy se musel holit dvakrát denně, když se vyskytla společenská událost, která vyžadovala, aby shodil další vrstvu svých rychle rostoucích vousů. Každý večer se koupal, protože bez koupele se mu nespalo dobře. Fyzická námaha, kterou ve své práci musel vynakládat, způsobila, že se bez ohledu na darebáky, s nimiž se byl nucen často stýkat, cítil nečistý uvnitř i na povrchu těla.

I když hodně komorníků svým pánům pomáhalo při oblékání, Grant se raději oblékal sám. Připadalo mu směšné stát bez hnutí, zatímco ho jiný chlápek obléká. Byl schopný muž, ne nějaký panák, který si neumí zapnout kalhoty. Když svůj názor sdělil jednomu z přátel

ze společnosti, ten mu pobaveně řekl, že v tom je jeden ze základních rozdílů mezi nižšími třídami a aristokracií.

„Chcete říct, že jenom nižší třídy si umí zapnout knoflíky?“ zeptal se ironicky Grant.

„Ne,“ odpověděl se smíchem přítel, „oni jenom nemají na výběr. Aristokracie, na druhé straně, si na to vždycky může někoho najmout.“

Grant si uvázal na černé hedvábné kravatě jednoduchý uzel a špičky límce si vytáhl nahoru. Rozcuchanými tmavými vlasy protáhl hřeben a zběžně se podíval do zrcadla. Ve chvíli, kdy sahal po svém šedočerném kabátě, uslyšel z nedalekého pokoje tlumený zvuk.

„Vivien,“ zamumlal a pustil kabát. Rychle šel do svého pokoje a bez klepání otevřel. Služka už tam zažehla malý oheň.

Vivien se pokoušela sama vstát z postele. Košili měla shrnutou kolem stehen a rozcuchané dlouhé vlasy jí padaly po zádech dolů. Stála na jedné noze a pokoušela se udržet rovnováhu. Vymknutý kotník měla napuchlý, a jak se pokoušela udělat krok, bylo vidět, že ji bolí.

„Co potřebujete?“ zeptal se Grant a ona sebou trhla, když uslyšela jeho hlas. Nevypadala o moc lip než včera. Tvář měla křídově bílou, oči pořád napuchlé a na krku samé modřiny. „Potřebujete na toaletu?“

Ta otevřená otázka ji zcela jasně pokořila. Byla šarlatově rudá po celém těle. Pohled na zrzku, která se červená, je něco, co si nemůžu nechat ujít, pomyslel si pobaveně Grant.

„Ano, děkuji,“ mumlala drsným a napjatým hlasem. Udělala další kulhavý krok. „Kdybyste mi jen řekl, kde…“

„Pomůžu vám.“

„Ale ne, opravdu…“ Zalapala po dechu, když zvedl do náručí její malé a lehké tělo. Grant ji nesl o dvoje dveře dál, zatímco se Vivien pokoušela učinit zadost cudnosti a stahovala si tenkou plátěnou košili přes stehna. Ten pohyb mu na kurtizánu připadal poněkud zvláštní. Vivien byla známá tím, že neměla žádné sexuální zábrany, nehledě na elegantně provokativní způsob oblékání. Cudnost prostě v repertoáru neměla. Tak proč teď vypadá tak nešťastně?

„Brzy budete silnější,“ řekl. „Zatím zůstaňte v posteli a šetřete si ten kotník. Kdykoliv budete něco chtít, zazvoňte si na některou služku.“

„Ano. Děkuji vám.“ Svou malou rukou se ho držela kolem krku. „Mrzí mě, že se mnou máte potíže, pane…“ Zaváhala a jemu došlo, že zapomněla jeho příjmení.

„Říkejte mi Grante,“ odpověděl a jemně ji postavil na podlahu. „To nejsou žádné potíže.“

Vivien vyšla z toalety o pár minut později a zcela ji překvapilo, že na ni ještě čeká. V jeho košili s několikrát vyhrnutými rukávy a s cípy, které jí sahaly až pod kolena, vypadala, že není větší než dítě. Zvedla k němu oči a stydlivě se na něho usmála.

„Je vám lip?“ zeptal se.

„Ano, děkuji.“

Podal jí ruku. „Pomůžu vám do postele.“

Zaváhala a kulhala k němu. Opatrně ji chytil jednou rukou pod koleny a druhou kolem zad a vzal ji do náručí. I když ji zvedal mimořádně jemně, Vivien zalapala po dechu, když si ji přitiskl k hrudi. Ze všech žen, které kdy držel v náručí, nebyla ani jedna tak svůdná, tak úžasně křehká. Měla drobné kosti, ale tělo bylo pružné, smyslné a nevyslovitelně žádoucí.

V ložnici ji položil na postel, upravil jí polštáře a ona si vytáhla přikrývku až nahoru ke krku. Bez ohledu na její zubožený stav, nebo možná právě proto, mu znovu vyrazila dech zneklidňující touha se s ní mazlit a hladit ji. Právě on, který byl znám tím, že má srdce ze žuly nebo nějakého podobně tvrdého materiálu. „Máte hlad?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Ani ne.“

„Chtěl bych, abyste něco snědla, až přijde hospodyně s jídlem.“

Z nějakého důvodu ji jeho rozkazovací tón rozesmál.

„Pokusím se.“

Grant zůstal stát jako omráčený. Její úsměv byl… zářivý a teplý jako kouzelný záblesk, který prozářil její jemnou tvář.

Bylo to tak nepodobné té ženě, soustředěné jen na sebe samu, se kterou se seznámil na plese u Wentwortha, že na malý okamžik zapochyboval, jestli je to vůbec stejná osoba. Ale bezpochyby to byla ona, Vivien.

„Grante,“ řekla váhavě. „Mohl byste mi, prosím, přinést zrcátko?“ Rozpačitě si přitiskla ruce ke tváři.

„Nevím, jak vy-radám.“

Odtrhl od ní zrak a šel ke skříni v rohu místnosti. Prohraboval se úzkými zásuvkami, až našel dřevěný necesér potažený kůží. Kufřík byl určen na nůžky, pilníky a potřeby na úpravu zevnějšku a ve víčku bylo zabudováno obdélníkové zrcátko. Vrátil se k posteli, otevřel necesér a podal jí ho.

Vivien se pokoušela držet kufřík blízko tváře, ale ruce se jí pořád ještě chvěly. Grant se natáhl a přidržel jí ho, aby se na sebe mohla podívat. Ruce měla studené, prsty

tuhé a jako bez krve, oči doširoka otevřené a sotva dýchala.

„Je to divné,“ řekla, „nepoznat vlastní tvář.“

„Nemáte si na co stěžovat,“ poznamenal Grant chraplavým hlasem. Dokonce i s modřinami, bledá a zpustošená, měla jedinečnou tvář.

„Myslíte?“ Zírala do zrcadla beze stopy sebeuspokojení, které předváděla na plese. Tamta Vivien nepochybovala o svých četných půvabech. Tahle žena nebyla ani zdaleka tak sebejistá.

„Každý si to myslí. Považují vás za jednu z největších krásek v Londýně.“

„Nechápu proč.“ A když spatřila jeho skeptický výraz, dodala: „Opravdu, nečekám poklony, jenom si myslím, že mám… úplně obyčejnou tvář.“ Zatvářila se komicky, jako klaun, jako když si dítě hraje před zrcadlem. Rozechvěle se zasmála. „Jako by mi ani nepatřila.“ Oči se jí třpytily jako safíry a on si znepokojeně uvědomil, že bude plakat.

„Ne,“ mumlal. „Včera jsem vám říkal, co si myslím o pláči.“

„Ano…, nesnášíte ženské slzy.“ Utřela si oči svými prsty a nejisté se usmála. „Nenapadlo mě, že detektiv z Bow Street bude tak citlivý.“

„Citlivý,“ opakoval rozhořčeně Grant. „Mám pěkně tvrdou skořápku, když na to přijde.“ Sevřel v hrsti plátěné prostěradlo a netrpělivě jí utřel tváře.

„Opravdu?“ Naposledy popotáhla a vykukovala na něho zpod prostěradla. Mezi třpytícími se slzami zahlédl náznak smíchu. „Mně připadá, že ta vaše skořápka je spíš měkká.“

Grant otevřel ústa a chtěl se s ní dohadovat, když mu najednou došlo, že ho škádlí. S velkými obtížemi potlačil nečekané teplo, které se mu rozlilo kolem srdce. „Jsem asi tak citlivý jako mlýnský kámen,“ informoval ji.

„Nechám si svůj názor pro sebe.“ Zavřela necesér a lítostivě zavrtěla hlavou. „Neměla jsem chtít zrcátko. Vypadám hrozně.“

Grant se zamračeně díval na její suché, popraskané rty. Natáhl se na noční stolek, kde ležel malý skleněný kelímek s mastí, a podal jí ho.

„Zkuste tohle. Linley tu nechal speciální směs na modřiny, vysušenou kůži, oděrky…“

„Potřebovala bych toho sud,“ pokoušela se otevřít víčko.

Vzal jí kelímek a otevřel ho. Místo, aby jí ho vrátil, držel ho v dlani a prohlížel si ji. „Dnes ráno už se tolik netřesete,“ podotkl.

Vivien zrudla a přikývla. „Ano, ale pořád se nemůžu zahřát.“ Třela si dlaněmi paže. „Napadlo mě…, kdyby to příliš neobtěžovalo…“

„Horká koupel?“

„Ano.“ Usmál se, když uslyšel nadšení v jejím hlase.

„To se dá zařídit. Ale budete se muset opatrně pohybovat a nechat služku, ať vám pomůže. Nebo mě, jestli chcete.“

Vivien na něho zírala s otevřenými ústy. „J-já bych vás nerada tolik obtěžovala…,“ koktala.

„Vůbec mě to neobtěžuje,“ odpověděl mírně. Jenom záblesk v jeho zelených očích prozradil, že ji škádlí.

Než ji mohla potlačit, vynořila se jí v mysli představa, jak se noří do vany s horkou vodou a on jí myje nahé tělo.

„To je červeň,“ poznamenal Grant s úsměvem, když si všiml, jak rudne. „Když vás tohle nezahřeje, tak potom nevím.“ Prstem nabral z kelímku sametově hebký krém a přiblížil se ke rtům. „Nehýbejte se.“

Vivien poslechla, a zatímco jí jemně natíral rty, dívala se mu upřeně do tváře. Bolavý, suchý povrch mast okamžitě vsákl, a tak znovu ponořil prst do kelímku. V pokoji nebylo slyšet vůbec nic, jenom Vivienin hluboký, třesoucí se dech.

V Grantově hrudi se rodil podivný cit, který ho pořádně rozčiloval. Chtěl ji líbat, držet a uklidňovat, jako by byla ztracené dítě. Nikdy by ho nenapadlo, že Vivien Duvalová by mohla být tak roztomilá a zranitelná. Ať ji čert vezme, jestli to jenom hraje. To by byl možná schopný ji uškrtit.

Několik chudáků k tomu očividně přiměla.

Zamyslel se a ponuře se varoval, aby se nepoddal jejímu vlivu. Pobavit se s ní, vzít si, co chce…, ale ani na chvíli nepřipustit, aby mu na ní začalo záležet. Tolik problémů nepotřebuje. Mnul prsty mast, až byla ve vzduchu cítit chladivá vůně anýzu. Nejjemnějším dotykem jí potíral modřiny na nateklém krku. Vivien se ani nehýbala a soustředěně pozorovala jeho tvrdou tvář.

„My jsme se předtím znali, že?“ zašeptala.

Sklopil řasy a dal si s odpovědí načas. „Dalo by se to tak říct.“

A dalšími měkkými doteky jí vtíral do kůže mast.

Zmateně se pokoušela analyzovat své pocity z jeho doteků, překvapivě známé a uklidňující. Nic na světě jí nepřipadalo známé, ani její tvář…, ale v jeho přítomnosti se cítila bezpečná a klidná. V přítomnosti neznámého člověka by se tak přece necítila, ne?

-

„J-jak dobře jsme se znali?“ zeptala se nejisté Vivien.

„Promluvíme si o tom později.“ Budu si muset promyslet, co jí vlastně mám říct a jak ji seznámím se situací, uvažoval. Ona si zatím odpočine, dá se dohromady a zůstane pod mou ochranou. Ačkoliv se zdálo, že Vivien moc netěší jeho vyhýbavost, nenaléhala na něho a on se domníval, že je na rozhovor příliš vyčerpaná. Sáhl do kapsy, vytáhl hodinky a zamračil se, když zjistil, že má hodinu zpoždění. „Musím odejít do Bow Street,“ řekl. „Zajdu dnes k vám domů a přinesu vám nějaké šaty.“

Pokusila se usmát, ale její modré oči prosily. „Mám rodinu nebo nějaké přátele?“

„O rodině nic nevím,“ připustil Grant. „Zkusím zjistit, co budu moct. A ano, máte přátele…, ale teď není vhodná doba na návštěvy. Potřebujete odpočinek.“ Neodolal pokušení, natáhl ruku a hladil ji po ustarané vrásce, která se jí objevila na čele. „Netrapte se, zlatíčko,“ zamumlal.

Vivien se opřela o polštáře a víčka jí klesala vyčerpáním. „Tolik otázek,“ povzdechla si.

„Brzy budete mít všechny odpovědi, po kterých toužíte.“ Odmlčel se a z hlasu mu zmizelo něco něžnosti, když dodal: „I když se vám některé z nich možná nebudou líbit.“

Vážně na něho zírala a rukou se chytila za krk. „Co se mi včera stalo?“

„Mám v úmyslu to zjistit,“ odpověděl a odešel z pokoje.

Ulici, která měla tvar oblouku, postavili v polovině šestnáctého století. V minulém století v ní bylo několik

známých sídel. Ale na přelomu století bylo s Bow Street spojováno pouze jedno jméno, které něco znamenalo - sir Ross Cannon.

Občas se zdálo, že pozornost celého světa se soustřeďuje na úzkou čtyřpatrovou budovu a její známé obyvatele. Cannon velel svému půltuctu detektivů a osmdesáti dalším různým policistům jako mistrovský velitel. Detektivové si získali světovou proslulost potlačováním výtržností, vyřešenými kriminálními činy a ochranou královské rodiny.

Když před pěti lety zemřel jeden z Fieldingových nástupců, mluvilo se o spoustě důležitých mužů jako o kandidátech na nového šéfa úřadu. Nakonec byl na ten post jmenován relativně neznámý člověk - Ross Cannon, který předtím sloužil jako smírčí soudce v kanceláři v Great Marlboro Street. Cannon přijal povinnosti šéfa úřadu, jako by se s nimi už narodil. V krátké době charakteristicky poznamenal úřadovny v Bow Street. Považoval detektivní práci za vědu, zformoval meto-dologii, zkušební teorie a vedl své lidi s nakažlivým nadšením. Byl náročný a kterýkoliv z jeho mužů by za něj rád položil život. Včetně Granta.

Grant vystoupal po třech schodech u předních dveří a důkladně zaklepal na dveře. Otevřela mu Cannonova hospodyně, paní Dobsonová, tlustá, mateřsky vypadající žena s hlavou plnou stříbrných kučer. Baculatou tvář jí ozářil úsměv, když zvala Granta dovnitř. „Zase bez klobouku, pane Morgane… Ještě teď něco chytíte, s tím severním větrem.“

„Nemůžu nosit klobouk, paní Dobsonová,“ odpověděl Grant, svlékl si těžký černý zimník a podal jí ho. Pod tíhou velké hory vlny se zapotácela. „I tak jsem dost

velký.“ V klobouku s vysokým dýnkem, které se teď nosily, vypadal směšně a navíc mu přidával nepotřebné centimetry na výšce, takže nad ostatními chodci čněl. Nelíbilo se mu, když na něho kolemjdoucí otevřeně zírali.

„Ale tím, že nenosíte klobouk, stejně nikoho nepřesvědčíte, že jste malý,“ upozornila ho.

Grant se zazubil a štípl ji do tváře, až zalapala po dechu a zamračila se na něho. Její pokárání ale nebylo tak zlé - oba věděli, že ho má ze všech detektivů nejraději. „Kde je Cannon?“ zeptal se Grant a zelené oči se mu třpytily. Paní Dobsonová ukázala ke kanceláři.

Nemovitost na Bow Street 4 v sobě skrývala dům, malý dvorek, kanceláře, soud a celu na zadržování vězňů.

Cannon se narodil v bohaté rodině, a tak by mohl žít pohodlným životem v mnohem luxusnějším místě, než bylo tohle…, ale to neměl v povaze. Měl vášeň pro spravedlnost a kvůli tomu, co se pro ni muselo udělat, neměl čas na lenost a lehkomyslnost.

Pro Cannona byl život vážnou věcí a podle toho také žil. Říkalo se, že své mladé ženě, když ležela na smrtelné posteli, slíbil, že se nikdy znovu neožení, a svému slovu dostál. Celou svou obrovskou energii věnoval práci. Dokonce i jeho nejbližší a nejdražší přátelé byli ochotni přísahat, že jeho sebeovládání a železnou vůli nic nezlomí.

Cestou do Cannonovy soukromé kanceláře se Grant skoro srazil se dvěma detektivy, kteří odcházeli - s Flagstadem a Keyesem. Byli z detektivů nejstarší, blížili se čtyřicítce. „Zase jdeme strážit královské zadky,“ poznamenal vesele Keyes, a Flagstad prozradil, že jemu

dali mnohem výnosnější práci, hlídat v Bank of England, kde se vyplácely čtvrtletní dividendy.

„A co vy dnes ráno děláte?“ zeptal se Flagstad Granta. Jeho ošlehaná tvář se dobrosrdečně svraštila. „Ne, neříkejte mi to… Další bankovní loupež, nebo vloupání v západní části, za jehož vyřešení dostanete spoustu peněz.“

Grant se ušklíbl, protože se do něj kvůli jeho vysokým provizím často naváželi. Nepoukázal na to, že v minulém roce chytil víc zlodějů než ostatních pět detektivů dohromady. „Beru jenom to, co jsou ochotni platit,“ odpověděl mírně.

„Jediným důvodem, proč si milostpaní žádají vaše služby, je to, že jste zatracený sekáč,“ zasmál se Keyes.

„Tuhle mi jedna dáma řekla: Ze všech detektivů jenom pan Morgan vypadá tak, jak by muž vypadat měl.“ Odfrkl si. „Jako by mužský vzhled měl sakra co dělat s tím, jak vykonává svou práci!“

„Já že jsem sekáč?“ podivil se Grant a porovnal svůj konzervativní vzhled s Keyesem, který vypadal jako dandy… Měl pečlivě načesané vlasy ve stylu „větrem rozfoukané“, zlatý špendlík v nápadné kravatě, drobné hedvábné květiny a lilie, vyšívané na vestě. Nemluvě o krémovém klobouku se širokou krempou, nasazeném švihácky na jedno oko.

„Musel jsem se tak obléct, když jdu ke dvoru,“ bránil se Keyes.

A než se mohli dostat do sporu, Flagstad se smíchem odháněl Keyese pryč. „Počkejte,“ řekl naléhavě Keyes.

„Morgane, slyšel jsem, že vás včera zavolali, když našli v řece utopence.“ „Ano.“

Keyesovi se zdálo, že v jeho hlase slyší netrpělivost.

„Moc hovorný tedy nejste, že? No, co nám o tom můžete říct? Byla to žena, nebo muž?“

„Co vám na tom záleží?“ zeptal se Grant, zmatený detektivovým zájmem.

„Vezmete si ten případ?“ naléhal Keyes.

„Pravděpodobně.“

„Vezmu to, jestli nechcete,“ nabízel Keyes. „Bůh ví, že vy nemáte velký zájem vyšetřovat smrt ženy. Slyšel jsem, že za utopence se teď moc neplatí.“

Flagstad se tomu hloupému žertu jen zasmál.

Grant na Keyese ostražitě zíral. „Proč myslíte, že je to žena?“ zeptal se pomalu.

Keyes zamrkal a chvíli mu trvalo, než odpověděl.

„Jen tak hádám, mladíku. Mám pravdu?“

Grant se na něho naposled tázavě podíval a bez dalšího komentáře vešel do Cannonovy kanceláře.

Sir Ross seděl zády ke dveřím u masivního dubového stolu a díval se velkým obdélníkovým oknem do ulice. Obrovská šedohnědá pruhovaná kočka zabírala jeden roh a líně se dívala na nově příchozího. To zvíře objevili před rokem na schodech do kanceláře v Bow Street. Někdo ji připravil o ocas, bud nešťastnou náhodou, nebo úmyslně, a okamžitě dostala jméno Sekačka. Byla to kočka pro jednoho člověka

- Sekačka věnovala celou svou lásku Cannonovi a ostatních si sotva všimla.

Cannon otočil svou tmavou hlavu a pozdravil Granta příjemně, ale bez úsměvu. „Dobré ráno,“ zamumlal.

„Káva je na stolku.“

Grant kávu nikdy neodmítl. Jeho vášni pro hořký nápoj se vyrovnala jenom vášeň Cannonova. Oba pili

kávu černou a vřelou, kdykoliv to bylo možné. Nalil si pořádnou dávku do velkého krémového hrnku a posadil se do židle, na kterou mu Cannon ukázal. Ten znovu sklonil hlavu k nějakým dokumentům na stole a jeden z nich zručně podepsal.

Grant si zatím prohlížel známou pohodlnou místnost. Na jedné zdi visely mapy města a okolních hrabství, stejně jako plány westminsterské radnice, Bank of England a jiných důležitých budov. Jiná zeď byla pokryta policemi plnými knih. Bylo tam dost svazků na to, aby rozmačkaly slona. Nábytek tvořilo několik těžkých dubových kusů, jednoduchých a funkčních. V rohu na mahagonovém podstavci stál velký glóbus. Dost místa na zdi zabírala malba krajiny severního Walesu, kde malý potok tekl přes hrbolaté kameny na pozadí tmavých stromů a šedivých kopců. Ve srovnání s uspěchaným Londýnem působila krajina svěže.

Konečně se k němu Cannon otočil a tázavě zvedl černé obočí. S ostrými rysy a ledovýma šedýma očima vypadal jako vlk. Kdyby svému výrazu dodal trochu vřelosti, byl by docela pohledný.

„No?“ zamumlal. „Co to bylo za utopence včera v noci? Budeme potřebovat koronera na ohledání?“

„Žádný utopenec,“ rychle odpověděl Grant. „Oběť - žena

- ještě žila. Vzal jsem ji domů a poslal pro doktora Linleyho.“

„To od vás bylo opravdu laskavé.“

Grant jenom pokrčil rameny. „Tu dámu docela dobře znám. Jmenuje se Vivien Duvalová.“

Jméno Cannona zaujalo. „Ta, která vás odmítla na plese u Wentwortha?“

„Já jsem odmítl ji,“ trochu otráveně odpověděl Grant.

„Nějak se to překroutilo.“

Cannonovo obočí vystřelilo nahoru, ale nakonec jen ironicky vyrazil: „Hmm.“ Pak Granta pobídl:

„Pokračujte. Řekněte mi, co se stalo slečně Duvalové.“

Grant bubnoval prsty o opěradlo své židle. „Někdo ji chtěl bezpochyby zavraždit. Pořádné modřiny a stopy po prstech po celém krku, nemluvě o ráně do hlavy. Podle Linleyho bude v pořádku…, ale je tady jeden problém. Ztratila paměť. Nemůže říct ani slovo o tom, co se stalo, dokonce si ani nepamatuje své vlastní jméno.“

„Říkal doktor, kdy a jestli vůbec se jí paměť vrátí?“

Grant zavrtěl hlavou. „To nikdo neví. A pokud se něco nezjistí vyšetřováním - nebo se jí nevrátí paměť -, bude pro ni bezpečnější, když si budou všichni myslet, že je mrtvá.“

Cannon úžasem přimhouřil oči. „Mám jednoho z detektivů pověřit vyšetřováním, nebo ten případ vezmete vy?“

„Chci ho.“

Grant dopil kávu a dlouhými prsty objal šálek, aby si je ohřál. „Nejdříve si vyslechnu jejího dřívějšího ochránce, lorda Gerarda. Vypadá to, že on nebo nějaký dřívější žárlivý milenec se ji mohli pokusit uškrtit. Čert ví, že jich je patrně dlouhá řada.“

Cannon potlačil úsměv. „Pošlu někoho, aby vyslechl převozníka, který ji našel, a ostatní, kteří včera večer převáželi pasažéry poblíž mostu Waterloo. Možná někdo z nich něco viděl nebo slyšel. Informujte mě, jak bude pokračovat vaše vyšetřování. Kde bude zatím slečna Duvalová bydlet?“

Grant pozoroval malé černé kapky na vnitřní stěně šálku a věcně řekl. „U mě.“

„Určitě má nějaké přátele nebo příbuzné, kteří by si ji vzali k sobě.“

„Nejbezpečnější bude pod mou ochranou.“

A bez mrknutí oka se Cannonovi díval do ledových očí. Cannon nikdy nekomentoval osobní život svých detektivů, pokud dělali dobře svou práci. Ale i on měl slabost pro ženy a děti a udělal by všechno pro to, aby zabránil jejich zneužívání.

Chvíli mu proto trvalo, než promluvil. „Věřím, že vás znám, Morgane…, dost dobře na to, abych si byl jistý, že bez ohledu na osobní důvody tuto ženu nevyužijete.“

Grant chladně odpověděl. „Nikdy bych si nic silou nevynucoval na ženě, která nechce…“

„Nemluvil jsem o síle,“ řekl měkce Cannon. „Mluvil jsem o manipulaci…, o využití příležitosti…, o svádění.“

Grant byl ve velkém pokušení svému šéfovi říct, aby se sakra staral o své vlastní věci. Postavil se a položil na stolek prázdný šálek. „Nepotřebuji! kázání,“ zavrčel.

„Slečně Duvalové v žádném případě neublížím. Máte mé slovo. Nezapomínejte ovšem, že asi těžko bude nevinná. Je to kurtizána. Manipulace a svádění jsou pro ni pracovní nástroje. Ztráta paměti na tom nic nezmění.“

Cannon si klidně propletl prsty a zamyšleně Granta pozoroval. „Souhlasí slečna Duvalová s tím, že zůstane u vás?“

„Jestli ne, může jít, kam chce.“

„Ujistěte se, že je jí to jasné.“

Grant spolkl několik dalších poznámek a souhlasně kývl hlavou. „Ještě něco?“ zeptal se zdvořile.

Cannon ho dál propichoval pohledem. „Možná byste rád vysvětlil, proč chcete mít slečnu Duvalovou pod svou střechou potom, co jste otevřeně přiznal svůj odpor k ní.“

„Neřekl jsem, že je mi odporná,“ namítl Grant.

„Ale no tak,“ následovala jemně plísnivá odpověď.

„Netajil jste svou zlost, když vás kvůli ní pomlouvali.“

„Můžete si myslet, že mám příležitost se polepšit.

Kromě toho je to moje povinnost.“

Cannon se na něho významně podíval. „Bez ohledu na charakter té dámy - nebo jeho nedostatek - bych dal přednost tomu, kdybyste od ní dal ruce pryč, dokud se jí nevrátí paměť a neskončí se vyšetřování.“

Grant se na něho slabě usmál a potlačil stoupající zlost. „Copak neudělám vždycky to, oč mě požádáte?“

Cannon si mocně povzdechl a otočil se ke stolu.

„Zatraceně moc bych si přál, aby to tak bylo,“ zamumlal a mávnutím ruky ho propustil.

„Měj se, Sekačko,“ řekl vesele Grant a ušklíbl se, když kočka znechuceně odvrátila hlavu.

Park Lane, střed proslulé čtvrti Mayfair, byla nejžádanější adresou v Londýně. Obklopena ovzduším bohatství a moci se v ní rozprostírala velkorysá panská sídla, ozdobená sloupy. Domy měly přesvědčit kolemjdoucí, že jejich obyvatelé jsou nadřazeni obyčejným lidem.

Grant viděl příliš mnoho z intimního života aristokratů na to, aby ho velkolepost Park Lane ohromila. Šlechta měla zrovna tolik chyb jako průměrný člověk - možná víc. Jediný rozdíl mezi aristokratem a obyčejným člověkem byl v tom, že ten první měl mnohem víc prostředků a mohl snadněji zakrýt své špatnosti. A někdy

šlechta dokonce věřila, že je nadřazena i zákonům, které museli ostatní lidé dodržovat. A takové lidi Grant odevzdával spravedlnosti nejraději.

Jméno Vivienina posledního ochránce bylo William Henry Ellyot, lord Gerard. Pro budoucího hraběte z Norbury bylo hlavním zaměstnáním čekat na smrt svého otce, aby mohl zdědit úctyhodný titul a značné bohatství. K Gerardově smůle se jeho otec těšil výbornému zdraví a pravděpodobně si ještě dlouho bude svého titulu užívat. Mezitím se Gerard snažil bavit, jak to jen šlo. Popustil uzdu nezřízené chuti po ženách, pil, pěstoval hazard a chodil do nevěstinců. Jeho dohoda s Vivien Duvalovou byla předmětem závisti mnoha mužů. Byla krásnou a velmi nápadnou trofejí.

Gerard byl znám svou vzteklou povahou, která ústila ve výbuchy násilí, když mu bylo odepřeno něco, co chtěl. I když se od gentlemana očekávalo, že své ztráty při hazardu ponese bez mrknutí oka, Gerard raději podváděl a lhal, než by připustil porážku. Říkalo se, že si svá zklamání vybíjel na sloužících, a byl tak špatným pánem, že bylo obtížné do domu najít personál.

Grant vyšel po schodech klasicky postaveného sídla se sloupovím a sochami ve výklencích. Po několika silných úderech pěsti v rukavici se otevřelo jedno křídlo dveří a vykoukla zarputilá tvář majordoma.

„Přejete si, pane?“ zeptal se.

„Řekněte lordu Gerardovi, že za ním přišel pan Morgan.“

Všiml si, že majordomus ho okamžitě poznal a v hlase mu slabě zazněla ostražitost. „Lituji, pane, ale lord Gerard není doma. Pokud tady necháte navštívenku, postarám se, aby ji později dostal.“

Grant se ironicky usmál. „Není doma“ byla fráze, kterou užívali sloužící, aby dali na vědomí, že dotyčný lord nebo lady klidně mohou být doma, ale nepřejí si žádné návštěvy. Ale když chtěl Grant někoho vyslechnout, společenský útlocit bylo to poslední, co by mu stálo v cestě.

„Nenechávám navštívenky,“ řekl kategoricky. „Jděte říct svému pánu, že je tady pan Morgan. Toto není společenská návštěva.“

Majordomova tvář se ani nepohnula, ale nedovolil si odporovat. Beze slova nechal Granta na schodech a zmizel v domě. Grant se pomocí ramene prodral dovnitř a silným zatlačením své boty za sebou zavřel dveře. Houpal se na patách a prohlížel si vstupní halu. Lemovaly ji třpytivé mramorové sloupy, zdi byly vymalovány měkkým matným odstínem moderní barvy nazývané pařížská šeď. Hořejší část zdí pokrývala bílá štukatura, která sahala až ke stropu. Přímo naproti předním dveřím byla apsida s malou sochou okřídlené ženské postavy.

Přistoupil blíž, dotkl se jednoho jemného křídla a obdivoval elegantní práci.

V té chvíli se objevil majordomus a nadutě se zamračil. „Pane, tohle je část cenné sbírky románských soch lorda Gerarda.“

Grant odstoupil a věcně řekl: „Řeckých. Originál je v Aténách, v Parthenonu.“

„No…“ Majordomus byl očividně rozpačitý. „Nesmíte se toho dotýkat. Pojďte laskavě za mnou. Lord Gerard vás přijme.“

Zavedl ho do velkého obývacího pokoje obloženého krémovým dřevem a červenými damaškovými tapetami.

Strop byl nápadný, s červenými a zlatými deskami, které se rozprostíraly od zlatého slunce ve středu. Mezi párem oken S kosočtvercovými tabulkami byla sada portrétů, na kterých byly tlusté, důstojné tváře posledních pěti hrabat z Norbury.

„Dáte si něco k pití, Morgane?“

Do místnosti vešel lord Gerard oblečený do tmavě zeleného vyšívaného županu. Kolem odulého obličeje mu stály neučesané vlasy a od silného pití byl celý rudý. Se sklenkou brandy v ruce šel k masivnímu křeslu se zakřivenými nožkami a opatrně si sedl. Ačkoliv mu bylo kolem třiceti, nevázaný život způsobil, že vypadal přinejmenším o deset let starší. Co se týká vzhledu, byl naprosto průměrný. Ani tlustý, ani tenký, ani vysoký, ani malý, ani hezký, ani ošklivý. Jeho nejvýraznějším rysem byly oči, tmavé, malé a pronikavé.

Gerard mu pokynul skleničkou. „Zatraceně jemný armagnak,“ poznamenal. „Vezmete si?“

„Na mě je trochu brzy,“ zavrtěl Grant mírně hlavou.

„Neznám lepší způsob, jak začít den.“ Gerard si pořádně přihnul krvavě rudé tekutiny.

Grant si udržel příjemný výraz, ale když Gerarda pozoroval, bouřilo se v něm něco temného a ošklivého. Znepokojila ho představa Vivien s tímto mužem, jak mu slouží, těší ho. Byla Gerardovou děvkou a nepochybně se prodá dalšímu, který vyhoví její ceně, uvažoval. Plný žárlivosti si sedl do křesla naproti Gerardovi.

„Děkuji vám, že jste souhlasil s rozhovorem,“ zamumlal Grant.

Gerard odtrhl svou pozornost od pití a kysele se usmál. „Pochopil jsem, že nemám moc na vybranou.“

„Nemyslím, že to bude dlouho trvat,“ řekl Grant.

„Mám na vás jenom pár otázek.“

„Vyšetřujete něco? Co - a koho se to týká?“

Grant si pohodlně sedl. Vypadal uvolněně, ale neodtrhl zrak od Gerardovy tváře. „Rád bych věděl, kde jste byl včera večer kolem půlnoci.“

„Byl jsem ve svém klubu, jmenuje se Craven. Několik mých přátel to může dosvědčit.“

„Kdy jste odtud odešel?“

„Ve čtyři hodiny, možná v pět.“ Gerardovy tlusté rty se zkřivily potěšením. „Měl jsem štěstí ve hře a pak jsem se povyrazil s jednou z holek. Úžasný večer, když se to tak vezme.“

Grant okamžitě přešel k další otázce. „Jaký byl váš vztah k slečně Vivien Duvallové?“

Zdálo se, že její jméno pokazilo lordovo dobré rozpoložení. Zrudl ještě víc a tmavé úzké oči teď připomínaly kousky obsidiánu. Naklonil se dopředu a oběma rukama držel skleničku. „Takže tohle je kvůli Vivien? Co se stalo? Dostala se do nějakých potíží? Kristepane, doufám, že je to nechutné a nekřesťansky drahé, ať je to, co chce. Řekněte jí, že pro ni nehnu prstem, i kdyby se připlazila. To bych raději políbil papežovi nohu.“ „Váš vztah k ní,“ připomněl mu tiše Grant, Gerard dopil jedním douškem svůj koňak a rukávem si utřel ústa. Vypadal, že ho to uklidnilo, a dokonce se mu podařilo usmát. „Myslím, že už to víte, Morgane. Vy sám jste se o ni kdysi zajímal, že? A ona vás odmítla.“ Vítězoslavně se usmál, jak ho to pobavilo, a pak rychle vystřízlivěl. „Ta čarodějnice Vivien. Strávil jsem s ní dva roky. Platil jsem její účty, dal jsem jí dům, šperky, kočár, koně,

cokoliv si zamanu-la. Všechno za výhradní právo s ní spát. Aspoň to mělo být výhradní právo. I když jsem si nedělal iluze, že mi byla věrná. Vivien nedokáže být věrná.“ „Proto vaše dohoda skončila? Kvůli nevěře?“

„Ne.“ Gerard zamyšleně zíral na prázdnou sklenici. „Než vám prozradím víc, vysvětlete mi něco vy… Proč sakra mluvíme o Vivien? Stalo se jí něco?“ „Můžete mi na mé otázky odpovědět buď tady, nebo v Bow Street,“ řekl klidně Grant. „Nebudete prvním šlechticem, kterého jsem vyslýchal.“ Gerard se vzteky zvedl ze židle. „Vy se mi opovažujete vyhrožovat… Pane bože, někdo by vám měl srazit hřebínek.“ Grant se také postavil. Převyšoval lorda Gerarda dobře o hlavu. „Můžete to zkusit,“ řekl tiše. Zřídkakdy používal svou výšku k zastrašování, raději se spoléhal na rozum. Příliš mnoho mužů se na něm pokoušelo testovat svou sílu, provokovalo ho k boji v naději, že na své kamarády zapůsobí odvahou. Už dávno ho unavilo dávat za vyučenou nekonečné řadě bojovných kohoutků, kteří ho provokovali. Bil se jenom tehdy, když to bylo bezpodmínečně nutné - a vždycky vyhrál. Netěšilo ho někoho zbytečně mlátit. Ale u Gerarda by mohl udělat výjimku.

Gerard se vyděsil, když před sebou uviděl tu obrovskou postavu. Rychlým a nervózním pohybem si uhladil rozcuchanou hlavu. „Ne, nebudu to zkoušet,“ mumlal. „Nebudu se zahazovat s obyčejným rváčem.“

Grant přehnaně dvorným gestem ukázal na křeslo.

„Pak se, prosím, posaďte, lorde.“

Zdálo se, že Gerarda napadla nová myšlenka, když těžce dosedl do čalouněného křesla. „Dobrý bože,“ pronesl zastřeným hlasem. „Vivien je mrtvá, že? Proto jste tady.“

Grant se posadil a naklonil se dopředu. Upřeně zíral do Gerardovy zarudlé tváře. „Proč to říkáte?“

Gerard promluvil jako ze sna. „Celý měsíc se nikde neobjevila, od té doby, co zrušila naši dohodu. Její služebníci jsou propuštěni a dům je zavřený. Sel jsem na plesy, kde měla být, na večírek, na koncert… Nikdo nevěděl, kde je nebo proč nepřišla. Každý si myslel, že zmizela s nějakým novým milencem. Ale Vivien by se nezdržovala tak dlouho pryč z Londýna, pokud by se jí něco hrozného nestalo.“

„Proč to říkáte?“

„Vivien se velmi rychle nudí. Potřebuje se neustále bavit. Kdyby měla zůstat večer doma, tak se zblázní. Nesnáší, když je sama. Každý večer musí někde být. Nikdy jsem jí nestačil.“ Gerard se poraženecky usmál.

„Vydržela se mnou déle než s jinými - trochu mě to utěšilo.“

„Má nějaké nepřátele, o kterých víte?“

„Takhle bych nikoho nenazval… Ale je hodně mužů, kteří ji nemají rádi.“

„Jaká byla finanční situace slečny Duvallové, když jste se rozešli?“

„Peníze jí protékají mezi prsty jako voda. Neměla jich dost, aby s nimi dlouho vystačila. Musela si rychle najít nového milence.“

„Máte ponětí, kdo by to mohl být?“

„Ne.“

„Co víte o její rodině?“

„O nikom nevím. Určitě si umíte představit, že o tomhle jsme se těžko bavili.“ Gerard si povzdechl a okusoval si drsnou kůžičku na svých upravených prstech.

„Bude to trvat ještě dlouho, Morgane? Žízním po dalším koňaku.“

„O čem jste se tedy bavili?“ zeptal se Grant. „Má slečna Duvalová nějakého koníčka nebo tak něco? Nezačala se o něco v poslední době zajímat?“

„Nic, co je mimo postel. Bože, pochybuju, že si vůbec kdy přečetla knížku.“

„Nějací noví známí, o kterých víte? Hlavně muži?“

Gerard obrátil oči v sloup. „Jen bůh by mohl spočítat všechny její mužské známosti.“

„Řekněte mi o tom, jak jste se rozešli. Protestoval jste?“

„Přirozeně. Vrazil jsem do ní spoustu peněz a neviděl jsem důvod, proč bychom nemohli pokračovat dál. Zavřel jsem oči, kdykoliv měla chuť si zalaškovat. Dost jsem se rozehřál - dokonce jsem jí i vyhrožoval -, ale ona se mi vysmála do tváře. Žádal jsem, aby mi řekla jméno muže, který mě měl nahradit, protože jsem si byl jistý, že by mě neopustila, kdyby si nejdřív nezařídila náhradu. Dělala s tím velké tajnosti a neřekla mi nic kromě toho, že čeká, že se brzy velmi bohatě provdá.“ Hořce si odfrkl. „Takový nápad! Člověk se neožení s prodejnou děvkou, jako je Vivien Duvallová, pokud nechce být na posměch celé Anglii. Samozřejmě ale mohla mít pravdu. Předpokládám, že by mohla nalákat nějakého vetchého vdovce, aby ji požádal o ruku.“

„Byli u té hádky nějací svědci?“

„Určitě o ní vědělo její služebnictvo. Bezpochyby jsem svým řevem jednou či dvakrát nadzvedl střechu.“

„Udeřil jste ji?“

„Nikdy,“ okamžitě odmítl Gerard a vypadal, jako by ho to urazilo. „Připouštím, že mě lákalo z ní vyrazit duši.

Ale nikdy bych ženě neublížil. A bez ohledu na svůj vztek bych ji vzal zpět, pokud by chtěla, a k čertu s mou pýchou.“

Grant svraštil obočí, když to slyšel. Podle jeho názoru nestojí žádná žena za to, aby kvůli ní muž obětoval pýchu, ať je jak chce krásná. Vždycky se najde jiná hezká tvář, jiné pěkně tvarované tělo, další ženské kouzlo, po kterém stejně zbudou jenom vzpomínky.

„Tuším, co si myslíte,“ poznamenal Gerard. „Ale je tady něco, čemu nerozumíte… Vivien je jediná svého druhu. Její vůně, její chuť, ten pocit, když se jí dotknete… Nikdo se jí nevyrovná. Neexistuje nic, co by v posteli neudělala. Už jste někdy spal se ženou, která neví, co je to stud? Kdybych s ní mohl být ještě aspoň jednu noc…, aspoň jednu hodinu…“

Zavrtěl hlavou a zaklel.

„Dobrá, pane,“ řekl stručně Grant. „Protentokrát skončíme. Později se vás možná budu muset znovu na něco zeptat.“ Vstal a zamířil ke dveřím, ale zastavil ho Gerardův prosebný hlas.

„Morgane, musíte mi to říct… Co se jí stalo?“

Grant se cynicky usmál. Gerard byl jako dítě, kterému sebrali oblíbenou hračku - bude mu chybět sexuální rozkoš, kterou mu Vivien poskytovala, ale ve skutečnosti necítil žádnou opravdovou starost nebo zájem. Některé kurtizány a jejich milenci se opravdu milovali a jejich láska trvala celá desetiletí. Grant znal víc než jednoho muže, který unikl hořkému zklamání dohodnutého manželství tím, že měl milenku. Ta mu dala děti a sloužila mu jako milující společnice, kterou mu měla být manželka. Ovšem Vivien byla kurtizánou pouze pro zisk.

„Máte klíče od jejího domu?“ zeptal se Gerarda. Otázka ho zcela zřejmě vyvedla z míry. „Asi ano.

Chcete si prohlédnout její majetek? Cekáte, že tam něco najdete?“

„Tam, kde jde o slečnu Duvallovou, jsem se naučil nic neočekávat,“ zarputile odpověděl Grant, zatímco v něm vítězila zvědavost a podivná touha, když si představil, že navštíví její dům. Čím víc se dozvídal o Vivien a její špinavé minulosti, tím temnější náladu dostával.

Grant zručně odemkl bronzové dveře Vivienina domu, jednoho z mnoha, které stály pod palácem na východ od Grosvenor Square. Věhlasná adresa. Spolu s velkolepou řadou sloupů a klenutými dveřmi musel dům stát pěkné peníze. Další důkaz Vivieniny dovednosti v její profesi, pomyslel si.

Interiér byl šerý a tichý, mírně zatuchlý, protože dům byl týdny zavřený. Grant rozsvítil lampu a dva nástěnné svícny, které jasně osvětlovaly zdi, ozdobené ručně malovanými tapetami. Vzal si do ruky lampu a šel do pokojů v prvním patře. Dům byl elegantní a rozhodně ženský, s hojnými freskami a pastelovými květinami. Zdi byly pokryty francouzskou tapetou, v pokojích byl vybraný nábytek s vytáhlými nohami a nad každým krbem visela velká zarámovaná zrcadla.

Vyšel po schodech a všiml si nákladného vinutého sloupkového zábradlí s vyřezávanými konci a lamp v křišťálových pouzdrech. Zdálo se, že se nehledělo na výdaje, když šlo o to uspokojit Vivien. Nahoře jakoby se ve vzduchu držel závan nějakého parfému. Vůně ho dovedla do hlavní ložnice. Rozsvítil víc lamp a soustředěně si prohlížel pokoj.

Zdi byly pokryty smaragdově zeleným hedvábím, které mělo stejný odstín jako hustý bruselský koberec s květinovým vzorem na podlaze. I když současná móda

situovala dámskou postel do výklenku, Vivien z ní udělala hlavní atrakci a umístila ji na podstavec potažený kobercem. Ale nejvíc přitáhl Grantovu pozornost Vivienin portrét, který visel na zdi naproti postele. Byla namalovaná nahá, pootočená ad diváka tak, aby byla vidět její bledá záda a hýždě. Rafinovaně se dívala přes rameno a tělo měla nakloněné tak, že z profilu odhalovalo jedno kulaté, nádherné ňadro.

Umělec Vivien trochu přikrášlil, udělal ji maličko baculatější, než byla, nohy a pas mírně prodloužil, nahoru vyčesané vlasy byly červené, s purpurově rudými plameny. Že by malíř během mnoha sezení s Vivien taky spal? Vypadalo to tak. Jenom milování by mohlo dát její tváři ten růžový, nasycený vzhled, ústa měkká uspokojením a modré kočičí oči s těžkými víčky.

Zíral na obraz a uvědomil si, že si už na svou reakci na Vivien začíná zvykat… Oheň se mísil s ledem… a plameny silné touhy střídalo chladné uvažování. Chtěl ji, a víc než jen to, chtěl ji ponížit a potrestat. Využije ji stejným způsobem, jako ona využila tolik mužů. Je čas, aby Vivien Duvallová dostala účet.

Sel k toaletnímu stolku ve stylu Ludvíka XV, jehož vrchní deska byla vykládaná nádherným dřevem do vzoru tulipánů, a otevřel velký křišťálový flakon s parfémem. Silně voněl růžemi a čerstvým santalovým dřevem. Okamžitě mu připomněl Vivien na plese u Wentwortha. Voněla úplně stejně, tu sladkou vůni vydávala její pokožka.

Odložil parfém a otevřel mělké zásuvky. Našel v nich hromadu kartáčů, kelímky s pastelově zbarvenými krémy, ozdoby do vlasů z želvoviny, slonoviny a stříbra.

Pod tím nepořádkem byla malá knížka, vázaná v červené safiánové kůži.

Grant ji rychle prolistoval. Našel v ní seznam mužů s podrobným popisem sexuálních aktivit, doby a dat romantických dostaveníček. Posloužila by jako vynikající nástroj k vydírám. Některá jména znal. Řada z nich patřila mužům, kteří se pyšnili svými solidními manželstvími a bezvadnou pověstí. Žádnému z nich by se nelíbilo, kdyby vyšly najevo jejich nevěry, a určitě by Vivien draze zaplatili za mlčenlivost. Nebo by se možná uchýlili i k vraždě, aby ta mlčenlivost byla trvalá.

„Byla jsi pěkně pracovité děvče,“ zamumlal Grant, vsunul knížku do kapsy a zbytečně prudce zásuvku zavřel.

Se stisknutými čelistmi metodicky prohledával pokoj, až našel kožený kufřík a nacpal do něho první slušné oblečení, které našel - několikerý barevné šaty, plátěné prádlo, punčochy a boty a krabici s krajkovými kapesníky a třemi páry krémových rukavic. S přeplněným kufříkem v ruce zvedl lampu a odešel z ložnice. Zítra se vrátí a důkladně prohledá terasu. Teď chtěl navštívit svého hosta a zjistit, jak se má.

Najal si drožku a vrátil se domů. Paní Buttonsová ho přivítala ve dveřích a trochu se zachvěla, když dovnitř foukl závan studeného větru. Vzala mu kabát a přeložila si ho přes ruku. „Dobré odpoledne, pane. Vezmete si dnes oběd?“

„Nemám hlad,“ odpověděl a pohlédl ke schodišti.

„Jak je jí?“

Jeho příkrost ji nevyvedla z míry. Hospodyně klidně odpověděla: „Velmi dobře, pane. Slečna Duvallová si

poležela ve vaně a jedna ze služek - Mary - mi pomohla umýt jí vlasy. Doufám, že je jí mnohem lépe.“

„Dobře.“ Pozorně se zadíval na hospodyni a měl dojem, že je ještě něco, co by mu chtěla říct. „Vzbudila jste ve mně dojem, že dokážete odhadnout povahu, paní Buttonsová.“

Poklona ji viditelně potěšila. „Doufám, že ano, pane.“

„Řekněte mi tedy…, co si myslíte o slečně Duvalové.“ Paní Buttonsová byla celá žhavá mu to říct. Její obvyklou rezervovanost nahradil živý zájem. Ztišila hlas, aby ji kolemjdoucí sluhové nezaslechli. „Její chování je poněkud zvláštní, pane. Když jsem jí ráno přinesla snídani a odešla dohlédnout na její koupel, sama vstala a uklidila v pokoji. Dokonce ustlala postel, i když musela mít bolesti. Nechápu, proč se tak namáhala, zvlášť když pomyslím na její zdravotní stav. A v koupelně se pokoušela zvednout jeden kbelík s vodou, který služka přinesla, aby jí pomohla naplnit vanu. Okamžitě sme jí ho vzali, samozřejmě, ale ona se omlouvala za to, že nám přidělává práci. Zdá se, že nechce nikomu dělat potíže a je vděčná za každou pomoc, jako by nebyla zvyklá na

služebnictvo.“

„Aha.“ Grantová tvář byla úplně bez výrazu jako vždycky, když si lámal hlavu se vzájemně si odporujícími fakty.

Paní Buttonsová pokračovala: „Zdá se, že je jednou z nejpozornějších mladých žen s jemnou duší, jaké jsem kdy poznala. Se vší úctou, pane, těžko můžu uvěřit tomu, že je pravda všechno to, co jste o ní včera večer říkal.“

„Je to pravda,“ řekl stručně Grant.

Copak by ztráta paměti mohla tak změnit její povahu? Zapomněla snad, jak se chovat se svou obvyklou

domýšlivou nadřazeností…, nebo s nimi prostě jen hraje nějakou hru? Grant podal netrpělivě paní Buttonsové kufřík. „Ať nějaká služka odklidí šaty slečny Duvallové.“

„Ano, pane Morgane.“ Hospodyně položila kufřík na podlahu a klidnýma hnědýma očima ho pozorovala.

„Pane, Mary jí nabídla svou nejlepší noční soupravu, protože jsme slečně Duvallové neměli co obléct.“

„Děkuji vám. Považujte každou laskavost, kterou prokážete slečně Duvallové, za prokázanou mně samotnému. Řekněte Mary, aby si nechala ušít novou košili a k tomu župan a připočtěte to k účtu za domácnost. Hezkou košili - nemusí šetřit na lemování.“

Paní Buttonsová se na něho souhlasně usmála.

„Musím říct, že jste laskavý pán.“

Zamračil se. „Oba víme, že jsem bezbožník.“

„Ano, pane,“ odpověděla hospodyně vážně.

Grant zamířil ke schodům. V těle se mu tvořil nějaký zvláštní cit. Vivien Duvallová hraje sladkou dámu v nesnázích… To nedovolí. Za pár minut jí ten podvod odhalí. Pokud si nepamatuje, že je bezcharakterní děvka, tak jí to zatraceně dobře připomene. Odhalí každou vychytralost, ne-stoudnou stránku její prostopášné povahy a nechá ji o tom chvíli přemýšlet. Pak ať zkusí hrát neviňátko.

Dorazil ke své ložnici, bez klepání otevřel dveře a napůl očekával, že se Vivien bude skrytě smát, jak každého oklamala svým předstíráním ctnosti. Otevřel dveře… a prudce se zastavil. Seděla v křesle u krbu, své malé nohy měla nahoře a v klíně otevřenou knihu. Zlaté odlesky ohně jí ozařovaly zranitelnou tvář, když k němu vzhlédla. Měla na sobě bílou noční košili upnutou až ke

krku, která jí byla příliš velká, a modrý kašmírový župan, který jí zakrýval pas a stehna.

Položila knihu na podlahu a přitáhla si župan na prsa. Měla tvář anděla a vlasy ďáblovy služebnice. Čerstvě umyté lokny jí padaly až k pasu jako vodopád, vlny a kučery tekoucí červeně, v každém možném odstínu od skořicové až po jahodově zlatou. Byl to ten druh vlasů, který příroda obvykle nadělí prostým ženám, aby jim nahradila nedostatek jejich fyzické krásy.

Ale Vivien měla tvář a postavu, které patřily na rene-sanční obrazy, až na to, že skutečnost byla mnohem vy-branější a čerstvější, než by mohl ukázat jakýkoliv obraz. Nejenže už neměla napuchlé oči, ale sytá, čistá modř jejího pohledu zářila plně a přímo na něj. Její ústa, něžná a jako růže, byla zázrakem přírody.

S jeho dýcháním bylo něco v nepořádku. Plíce jako by mu nepracovaly, srdce bilo příliš rychle a zatínal zuby. Kdyby nebyl civilizovaný muž, kdyby se nepyšnil sebeovládáním, okamžitě a na místě by si ji vzal a nestaral by se o následky. Tolik ji chtěl.

Zdálo se, že nechápe jeho tichou, divokou bitvu, protože se na něho váhavě usmála. Skoro ji za ten úsměv nenáviděl, byl tak měkký a teplý, že se dotkl něčeho uvnitř jeho hrudi. Něčeho, co bylo zatím hluboko.

Oplatil jí ho svým vlastním sebejistým úsměvem.

„Dobré odpoledne, slečno Duvallová. Musíme si promluvit.“

Vivien si držela župan a zírala na muže, který stál před ní. Hromadily se v ní city a z nich ne zrovna nejmenší byla zvědavost. Služky jí řekly, že Grant Morgan je detektivem v Bow Street, a to nejznámějším z

nich. Jediný v Anglii, který se ničeho a nikoho nebojí, dodala jedna z nich a teď Vivien pochopila proč.

Byl to obr. V tom strachu a nepohodlí uplynulých čtyřiadvaceti hodin si moc nevšimla, že ten drsný, hluboký hlas a přemýšlivé zelené oči patří muži, který je tak… tedy, obrovský. Nejenom prostě vysoký, ale velký v každém směru. Ted, když se poněkud vzpamatovala z toho, že se téměř utopila v Temži, byla schopná si ho pořádně prohlédnout. Ramena měl široká jako dveře do katedrály a statné tělo impozantně vyvinuté, s dlouhými, svalnatými stehny. Rukávy kabátu měl napěchované silnými pažemi.

Nebyl hezký v konvenčním smyslu. Jeho mužná tvář byla jako vytesaná ze žuly. Podívala se mu na ruce a cítila, jak zrudla ve tváři, když si vybavila jejich jemný dotek.

„Ano, chci si promluvit,“ zamumlala.

Morgan zvedl těžké křeslo a přisunul je blíž k ní. Vivien ho pozorovala a říkala si, jaké asi je mít tak velkou sílu. Zdálo se jí, že pouhá jeho přítomnost, jeho nepochybná mužnost a vitalita zaplnily celou místnost. Seděl a díval se na ni svýma přemýšlivýma očima… Dlouhé řasy rámovaly oči, které měly ne docela smaragdovou barvu - byla tmavší, připomínala jí bukové listy nebo kouřově zelenou barvu starobylé vinné láhve.

„Pane Morgane,“ řekla a nedokázala odvrátit zrak od jeho fantastických očí. „Nikdy vám nebudu moct dost poděkovat za všechno, co jste pro mě udělal…, za vaši laskavost a velkorysost, a…“ Cítila, jak se jí všechna barva z tváře nahrnula do lící. „Vděčím vám za svůj život.“

„Já jsem vás z řeky nevytáhl,“ odpověděl Morgan a nezdálo se, že by ho její vděčnost nějak zvlášť potěšila.

„To udělal převozník.“

Vivien se musela ujistit, že jí rozumí. „I pak bych zemřela. Pamatuju si, jak jsem ležela na schodech a byla jsem tak prochladlá a zoufalá, že mi bylo celkem jedno, jestli žiju nebo ne. A pak jste přišel vy.“

„Pamatujete si ještě něco jiného? Něco o sobě nebo ze své minulosti? Nevzpomínáte si, jak jste s někým bojovala, nebo se hádala…“

„Ne.“ Oběma rukama se chytila za krk a opatrně zkoumala bolest. „Pane Morgane…, kdo mi to udělal?“

„To ještě nevím. Bylo by zatraceně mnohem snadnější, kdybyste neztratila paměť.“

„Mrzí mě to.“

Pokrčil rameny. „Vy za to asi nemůžete.“

Kam zmizel ten něžný cizinec, který se o ni včera v noci a dnes ráno staral? Nechtělo se jí věřit, že tohle je muž, který ji držel a utěšoval, vtíral jí mast na poraněná místa a uložil ji do postele tak, jak to dělá rodič milovanému dítěti. Ted se zdálo, že toho lituje, a vypadal úplně nepřístupně. Zlobil se na ni, a ona nevěděla proč. Cítila se proto ještě víc ztracená a zmatená, pokud to vůbec bylo možné. Byl vším, co měla -nesnesla by, kdyby k ní měl být chladný.

„Vy jste nespokojený,“ řekla. „Co se stalo? Udělala jsem něco špatného?“

Zdálo se, že po té otázce trochu změkl. I když se jí nepodíval do očí, zhluboka vydechl, jako by uvolňoval nějaký nepříjemný zadržovaný cit. „Ne“ zamumlal a rychle zavrtěl hlavou. „To nic není.“

Možná se o mně dozvěděl něco, co se mu nelíbilo, napadlo Vivien. Úzkostí se jí napjalo celé tělo a celá se roztřásla.

„Mám hrozný strach,“ řekla a položila si sevřené ruce do klína. „Pokouším se na něco si vzpomenout, na něco o sobě. Nic. Nic nedává smysl. A když vím, že mě někdo tak nenávidí, že chce, abych byla mrtvá…“

„Myslí si, že jste mrtvá.“

„On?“

„Žádná žena nemá takovou sílu, aby vás vlastníma rukama uškrtila. A navíc, ve vašem životě se moc žen nevyskytuje. Velká většina vašich společníků jsou muži.“

„Och.“ Proč jenom jí neřekne to, co jí musí říct, a místo toho ji nechá klást mu otázky? Je to jako nějaké mučení - muset se dívat do jeho kamenné tváře a dohadovat se, jaká tajemství v její minulosti ji dostaly do této neuvěřitelné situace. Řekl jste…, že se mi možná některé věci, které mi o mně řeknete, nebudou líbit,“ nejisté ho pobídla.

Sáhl do kapsy kabátu, vytáhl malou knížku, vázanou li tmavě červené kůži. „Podívejte se na tohle,“ řekl stručně a Doložil jí knížku do rukou.

„Co je to?“ zeptala se ostražitě. Neodpověděl, jen na ni netrpělivě zíral.

Opatrně knížku otevřela a listovala stránkami, popsanými úhledným ženským písmem. Byly tam seznamy, jména, data… Četla asi půl minuty, než narazila na pasáž tak jasně formulovanou, že knížku prudce zavřela a v hrůze zalapala po dechu. Šokované se na něj podívala. „Proč, proboha, byste mi měl ukazovat takovou věc?“ Pokoušela se mu knížku vrátit, ale on si ji nevzal.

Hodila ji tedy na podlahu a dívala se na ni, jako by to byl stočený had. „Komu patří a jak to souvisí se mnou?“

„Je vaše.“

„Moje?“ Zamrazilo ji, a tak si těsněji přitáhla kašmírový župan k tělu. „Mýlíte se, pane Morgane.“ Hlas měla sevřený a chladný potlačovaným vztekem.

„Nepsala jsem ty věci. Nemohla bych.“

„Jak to víte?“

„Protože bych nemohla!“ Vylekaná a uražená se na něho vyčítavě podívala.

Promluvil rozhodným a tichým hlasem. „Jste kurtizána, Vivien. Nejznámější v Londýně. Svým talentem jste nashromáždila bohatství.“

Ucítila, že jí z tváří mizí barva, a srdce jí v hrudi prudce bušilo. „To není pravda,“ vykřikla. „Ta knížka musí patřit někomu jinému.“

„Našel jsem ji ve vašem domě, ve vaší ložnici.“

„Proč bych já…, tedy proč by nějaká žena psala takové věci?“

„Aby mohla vydírat?“ jemně navrhl. „Nebo to byl možná jediný způsob, jak nezapomenout.“

Vivien vstala ze židle, jako by ji něco píchlo, a kašmírový župan spadl na podlahu. Trhla sebou, jak ji zabolel zraněný kotník, a odkulhala o několik kroků dozadu, jako by mezi nimi potřebovala zvětšit vzdálenost. „Nic z toho, co je v knížce, jsem nedělala!“

K její zlosti ji Morgan celou přejel pohledem a ona si uvědomila, že světlo z krbu prozařuje tenký mušelín košile a že je vidět každý detail jejího těla. Chvatně si přitáhla volnou košili dopředu a přitiskla si záhyby k tělu. „Nejsem prostitutka,“ řekla naléhavě. „Kdybych byla, určitě bych to musela mít někde v sobě, ale já

nejsem, protože to tam není. Úplně se mýlíte. Jestli je tohle příklad vašich vyšetřovacích schopností, pak na mě dojem neudělal! Ted… běžte ven a vyptávejte se víc a dělejte, co je nutné, abyste zjistil, kdo opravdu jsem.“

Morgan vstal z křesla a šel k ní. „Nemůžu změnit pravdu jenom proto, že vám se nelíbí.“

„Nejenom že se mi nelíbí,“ těžce oddychovala Vivien.

„Já absolutně popírám. Vy se mýlíte, chápete to?“ Zapotácela se, protože jí slabý kotník vypověděl poslušnost.

„Chtěla byste, abych vás předvedl před svědky, kteří budou přísahat na bibli, že jste Vivian Duvallová?“ zeptal se drsně Morgan. „Chtěla byste si zajít do svého domu a vidět na zdi obraz, kde jste nahá? Přinesl jsem vám nějaké vaše Šáry - máte chuť si je vyzkoušet a zjistit, jak vám sedí? Překopu hory, abych dokázal, že jste to vy.“ Zachytil ji, když se pokoušela od něho klopýtat pryč, a pevně ji držel.

Vivien zavzlykala, když ji k sobě přitiskl. Vklínila mezi ně obě ruce a s hlavou zakloněnou zírala do tváře, která byla tak vysoko nad ní. Pod svýma studenýma rukama cítila žebra, pevná jako žebra fregaty. Uvěznil ji mezi svými silnými stehny a pevně ji držel.

„I kdybych byla Vivien Duvallová,“ řekla tvrdohlavě,

„nemůžete dokázat, že jsem dělala všechny ty věci v knížce. Jsou vymyšlené.“

„Všechny jsou pravdivé, Vivien. Prodáváte za peníze své tělo.“ Zdálo se, že ani jeho to netěší. „Jdete od jednoho muže k druhému a od každého z nich si berete, co chcete.“

„Opravdu? Tak kdo přesně má být můj poslední milenec? Kde je a proč jste pro něho neposlal?“

„Co myslíte, kdo je to?“ zeptal se tiše Morgan.

Vivien se zatočila hlava. Omámeně, ochablá v jeho sevření na něho zírala s otevřenými ústy. „Ne.“

„Jsme milenci od chvíle, co jste opustila lorda Gerarda. Několikrát jsem vás navštívil ve vašem domě. Udržovali jsme všechno v tajnosti, ale chystali jsme se uzavřít dohodu.“ Grant jí bez sebemenší výčitky lhal. Ta lest jí sotva mohla ublížit při tom, jaký vedla život, navíc měla posloužit jeho účelu. Chtěl ji a tohle byla nejrychlejší cesta k cíli.

„Takže vy a já jsme…“ Skoro se těmi slovy zalkla.

„Ano.“

„Vy lžete!“ Vivien se od něho snažila odpoutat, odstrkovala ho, kroutila se, ale jeho paže byly jako železné obruče. Brzy ji tato zbytečná bitva vyčerpala. Musela si všimnout, že ho její pohyby vzrušily. Tvrdý výčnělek jeho mužnosti ji tlačil do žaludku, jako by ji svým agresivním teplem cejchoval. Jak by s tímto mužem, proboha, mohla sdílet nějaké intimnosti a nepamatovat si to?

Se zachvěním se zhroutila a opřela se o jeho dlouhé, svalnaté tělo. Byla příliš vyčerpaná, než aby se mohla hýbat. Zhluboka vdechovala příjemnou směs plátna a kořeněného mýdla na holení. Hlava jí klesla na jeho hrud, uchem se tiskla k hlasitému tlukotu jeho srdce.

„Mýlíte se,“ hlesla a byla tak popletená, že už nedokázala křičet. „Nejsem taková. Prostě nemohu být.“

Neodpověděl a ona si uvědomila, že je tak přesvědčený o své pravdě, že nemá smysl se s ním hádat. Na malou chvíli v ní vzplanul vztek. Už se nebude vyčerpávat a popírat jeho obvinění… Časem se určitě ukáže, že nemá pravdu.

„Co teď ode mě chcete?“ zeptala se zastřeným hlasem. Zamrazilo ji po celém těle, když ucítila, jak se mu ruka sune po zádech a teplo dlaně proniká mušelínem.

„Nechám vás tady,“ odvětil. „Kvůli vaší ochraně a svému pohodlí.“

Jeho pohodlí? To by mohlo znamenat jedině to, že má v úmyslu pokračovat v jejich předešlém poměru bez ohledu na ztrátu paměti. Letmo se podívala přes rameno na velkou postel, která až do této chvíle byla jako přístav. Jestli má v úmyslu si ji dnes v noci vzít, nevydrží to. Uteče z domu a s křikem poběží ulicí v noční košili.

„Dnes vám nemohu vyhovět, pokud jste si to naplánoval,“ vzpurně řekla. „A zítra taky ne. Ani…“

„Uklidněte se.“ Poprvé z jeho hlasu uslyšela náznak pobavení. „Nejsem takový parchant, abych se vám vnutil, když jste nemocná. Počkáme, až vám bude lip.“

„Nikdy to nebudu chtít! Nejsem prostitutka.“ „Budete to chtít. Máte to v povaze, Vivien. Nemůžete se změnit.“

Jeho věcný hlas ji rozzuřil. „Od této chvíle nechci žádného muže. A vás už vůbec ne.“

Její otevřený odpor v něm spustil pevné odhodlání něco jí dokázat… a sobě taky. Než se zmohla na odpor, prudce ji vzal do náručí. Odnesl ji k posteli a položil na pečlivě odhrnuté a složené pokrývky. V tmavé tváři se mu odrážely plameny, když se nad ni sklonil.

„Ne,“ zalapala Vivien po dechu.

V jeho ústech bylo něco krutého, ale když je přiložil k jejím rtům, polibek byl měkký, pomalý, naprosto stravující. Podepřel se dlaněmi o postel podél její hlavy a nedotýkal se jí žádnou částí svého těla kromě rtů. Kdyby chtěla, mohla se od něho snadno odsunout. Ale zůstala

pod ním, ochromená sladkou, horkou vlnou, která se jí šířila po celém těle a po které jí zůstávala husí kůže.

Zvedla ruce k jeho tváři, jako by ho chtěla odstrčit, ale on jen naklonil hlavu, prohloubil polibek, a jakákoliv myšlenka na odpor se jí vykouřila z hlavy. Odvážil se jazykem dovnitř, škádlil ji a hladil. Chutnal po kávě a nějaké příjemně mužné vůni, která přiměla její vlastní jazyk k plaché reakci. Ten jemný dotyk ho patrně vydráždil. Zhluboka dýchal a mučil ji dlouhými, pátravými polibky a každý z nich byl něžnější a důvěrnější než předchozí. Vivien pod ním nehnuté ležela, dokud v podbřišku a mezi stehny neucítila zvláštní, neznámou touhu. Její zamlžená mysl už nechápala, co se děje, a dokonce jí to bylo jedno. Všechno, co ji zajímalo, byl ten neznámý pocit, a každá část jejího těla se soustředila na stravující teplo jeho úst.

Ohromilo ji, když se od ní Morgan najednou odtrhl a pronikavým pohledem ji přišpendlil k posteli. „Vidíte?“ řekl chraplavě. „A teď mi řekněte, jaká jste žena.“

Vivien chvíli trvalo, než pochopila, co tím myslel. Zahanbená a rozzlobená se otočila na bok. „Jděte pryč,“ zajíkla se a přitiskla si ruku na odhalené ucho, aby neuslyšela ani slovo, kdyby chtěl něco říct. „Nechte mě o samotě.“

Okamžitě poslechl a nechal ji stočenou na posteli, tichou a zmatenou.

Aniž si uvědomil, kam jde, seběhl Grant ze schodů, hlavu plnou otázek, pocitů… „Vivien,“ mumlal pořád dokola a znělo to jako kletba a modlitba zároveň. Nakonec se ocitl v knihovně, v útočišti z kůže a dubu, doplněném pohodlnými židlemi a na míru vyrobenými policemi na knihy. Skříňky měly přední stěnu vyplněnou

šikmo seříznutým sklem a spodní poličky byly doplněny ozdobnou mosaznou mřížkou. Shromažďování knih u něho hraničilo s posedlostí -spokojil se se vším, co bylo mezi dvěma obaly. Nad hromadami novin na psacích stolech a stolcích si paní Buttonsová často stěžovala, že v tomto domě je největší riziko požáru v Londýně.

Grant nikdy v klidu neseděl bez knihy nebo novin v ruce. Když nepracoval nebo nespal, četl si. Cokoliv, aby nemusel myslet na minulost. V nocích, kdy mu jako duch ležel v hlavě smutek a bránil mu ve spánku, přicházel do knihovny, pil brandy a četl, dokud se mu písmena před očima nerozmazávala.

Loudal se kolem polic plných talismanů vázaných v kůži a hledal něco, co odvrátí jeho pozornost. Lehce táhl prsty po chladných, skleněných dvířkách, jedny otevřel a probíral se řadou knížek. Ale najednou ho dotyk kůže odpudil… Jeho ruka toužila po hebké ženské kůži, hedvábných vlasech, po kulatých ňadrech a bocích.

Všiml si ve skle svého napjatého a nešťastného výrazu.

Se zasténáním se otočil a šel k příborníku, který stál mezi dvěma stejnými skříňkami. Jedna z nich se používala na víno. Prohraboval se v ní, až se mu ruka sevřela kolem ploché, kosočtvercové láhve brandy, plné tmavé tekutiny. Otevřel ji a napil se přímo z ní. Vynikající a drahá francouzská brandy mu klouzala krkem do útrob. Čekal, až se mu známý pocit tepla rozšíří hrudníkem, ale cítil jenom prázdnotu.

V duchu se vrátil k Vivien, k jejím sladkým ústům a její nevinné reakci. Jako by na líbání nebyla zvyklá, jako by byla neobratnou, ale ochotnou žačkou v rukách zkušeného učitele. Nic než iluze.

„Nevinnost,“ zamumlal, ošklivě se zasmál a vlil si do krku ještě víc brandy. Vivien byla bezpochyby prvotřídní zboží, ale i tak to byla děvka. A on byl blázen, když cítil, že ji musí chránit, když ji chtěl, a co bylo nejhorší, dokonce ji měl rád.

Sedl si do křesla, položil si nohy na roh svého psacího stolu a tiše si připustil pokořující pravdu. Kdyby nevěděl, kdo je a čím je Vivien, zbláznil by se do ní. Který muž by to neudělal? Je krásná, inteligentní a zdánlivě zranitelná. Její reakce na to, že byla kurtizána, byla dokonalou směsí vzteku a úžasu. Tak by reagovala nevinná žena. Jeho instinkty a jeho mozek málokdy reagovaly tak rozdílně a v těch několika případech, kdy se to stalo, byl nakloněn věřit instinktům. Ale ne v tomto případě. Věděl všechno o jedinečné schopnosti Vivien předstírat nevinnost. Nezáleží na tom, jak se chová teď, dřív nebo později se vrátí ke své pravé povaze, přemítal.

A proto se jí nemůžu nechat unést.

Ale k čertu a krucinál… nebude to jednoduché.

Vivien se stočila do klubíčka v jednom rohu obrovské postele, vztekala se a trápila, až ji nakonec přemohl milosrdný spánek. Ale ani v něm nenašla klid, jenom zvláštní sen, ze kterého se vyklubala zlověstná noční můra.

Utíkala ztemnělou ulicí, pronásledovaná cizinci bez tváře. Občas se zastavila, smála se a vysmívala se jim, pak se otočila a utekla těsně před tím, než k ní dorazili. Přiblížila se k mostu, vylezla na nábřežní zeď, ozdobenou pilířem s bronzovou sochou říčního boha. Muži pod ní se jí dožadovali, šplhali za ní, ale ona se smála na celé kolo a skopla je pryč. Najednou se socha vedle ní začala k její hrůze hýbat. Obrovské kovové paže se obtočily kolem ní a uvěznily ji ve studeném, nemilosrdném objetí.

Křičela hrůzou a pokoušela se s ní bojovat, ale socha ji sevřela, otočila ji k řece… a hodila do černé, ledově studené hloubky. Její váha ji rychle stáhla dolů a voda se za ní zavřela. Křičela pod vodou, ale nikdo ji neslyšel a dusivá tekutina jí plnila ústa a krk…

„Vivien! Hrome, Vivien, probuďte se.“

Začala se probírat, ale pořád ještě bojovala s pažemi kolem svého těla… Pak nad sebou spatřila Morganovu tvář. Starostlivě se mračil, když si ji stáhl na klín a jednou rukou jí z tváře odhrnoval vlhké vlasy. Na sobě měl jenom tenkou plátěnou košili, u krku rozepnutou.

Vivien zmateně lapala po dechu. Podívala se kolem sebe a uvědomila si, že jsou na zemi.

„Spadla jste z postele,“ řekl Morgan. „J-já… měla jsem noční můru.“

„Povězte mi o ní,“ měkce ji pobídl. Když mlčela, palcem jí -ohlazoval rozježené obočí. To důvěrné gesto ji nakonec přimělo k řeči.

„Zdálo se mi, že se topím. Bylo to tak živé… Nemohla jsem dýchat,“ řekla a nervózně si hryzala spodní ret.

Z hrdla se jí vydral jemný, skřípavý zvuk. Uklidňujícím způsobem ji hladil po zádech a kolébal ji, jako kdyby byla dítě. Hřálo ji teplo jeho těla, které pronikalo vrstvami oblečení mezi nimi. Na chvíli byla v pokušení ho odstrčit, protože jí v uších stále zněla jeho nechutná obvinění.

Ale zůstala u něho. I když byl nenávistný a arogantní, byl také velký a ona s ním byla v bezpečí. V té chvíli pro ni nebylo lepší místo. Jemně voněl jakousi směsí brandy a soli a vyžehleného plátna… Ta vůně jí něco připomněla…, někoho, jehož podobu měla schovanou hluboko v paměti. Otce, či bratra? Milence?

Zmateně a zklamaně se kousala do rtu a pokoušela se vybavit si vzpomínky.

„Nedělejte to.“ Morgan se svými jemnými prsty dotkl jejího rtu. „Odpočiňte si. Nechcete se napít?“

„Já nevím.“

Držel ji v náručí a choval na klíně, dokud neuklidnil zběsilý tlukot jejího srdce. Sklouzl jí rukou po noze a boku až k pasu a v záblesku zoufalství Vivien cítila, že jeho dotek byl jaksi známý a přirozený. Jako by patřila do jeho náručí, k němu…, jako by opravdu byli milenci.

Zmáčela mu košili svou uslzenou tváří a cítila ve vlasech jeho polibek.

Morgan ji opatrně zvedl z podlahy, položil na postel a zaměstnal se urovnáváním pokrčených prostěradel a pokrývek.

Do skleničky na nočním stolku nalil trochu likéru.

„Měl jsem pocit, že byste mohla dnes v noci trochu potřebovat,“ řekl jí. „Občas se vám o tom bude zdávat a některý z těch snů může být tak zatraceně živý, že se probudíte s výkřikem na rtech. Stává se to, když se někdo octne tak blízko smrti.“

Zní to, jako by o tom něco věděl, napadlo Vivien, která si skleničku vzala. Usrkla si silné tekutiny, jež slabě voněla po ovoci. „Už jste to někdy zažil?“

„Jednou či dvakrát.“

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nikdy se o svých hrdinských činech nebavím,“ zasmál se sám sobě. „Detektiv je stále v pokušení se vychloubat, a pak má sklon trávit čas tím, že si vymýšlí různé příhody…, takže je lepší o práci nemluvit, jinak se nic neudělá.“

„Stejně na to přijdu,“ řekla Vivien. Dala si pořádný doušek a cítila, jak se jí příjemný oheň šíří žilami a uklidňuje otřesené nervy. „Paní Buttonsová mi říkala, že o několika vašich případech napsali romány a vydali je.“

„Brak, který se hodí jenom na zatápění,“ odfrkl si. „V mém domě je nenajdete.“

„Ale najdu. Někteří vaši sluhové je sbírají.“

„Čerta starého sbírají,“ mumlal překvapeně. „Blázni.

Nevěřte ani slovo z toho, co vám řeknou.“

„Přivedla jsem vás do rozpaků,“ poznamenala spokojeně a ukryla svůj úsměv do skleničky.

„S kým jste mluvila? S paní Buttonsovou? S některou ze služek? Utrhnu někomu hlavu, jestli zjistím, že dělají klepy.“

„Služebnictvo je na vás docela pyšné,“ řekla Vivien, kterou moc těšilo, když ho takto popichovala. „Zdá se, že jste legendou. Zachraňovat dědičky, sledovat vrahy, vyřešit složité případy…“

„Legenda, do háje.“ Morganovi se zdálo, že ho škádlí, a ne že dělá poklony jeho pověsti. „Většinou získávám bankám zpět ukradený majetek. Mám velkou slabost pro banky a odpěnil, kterou nabízejí. Sir Ross a kterýkoliv z detektivů vám potvrdí, že tam je moje srdce.“

„Pokoušíte se mi říct, že nejste hrdina?“ zeptala se Vivien zpěvavě.

„A vy byste s tím nesouhlasila?“

Chvíli přemýšlela a pak zamyšleně odpověděla:

„Zřejmě nejste dokonalý muž - pokud někdo takový vůbec existuje -, ale hodně lidem děláte dobro a někdy přitom riskujete svůj vlastní život. To z vás dělá hrdinu, i když já vás neuznávám.“

„Vy mě neuznáváte,“ opakoval zaraženě.

„Ne, já si myslím, že je od vás moc špatné, když platíte za služby ženě, jako jsem já.“

Ta poznámka ho současně pobavila i zmátla. „Řeknu vám, Vivien,“ vysmíval se jí, „to zní, jako byste to ani nebyla vy.“

„Ne?“ Rozpačitě si hrála s okrajem pokrývky.

„Nemám ponětí, jak by to mělo znít nebo co bych měla říct. Všechno, co vím, je to, že čím víc mi o sobě říkáte, tím víc se divím, proč byste vy nebo kdokoliv jiný toužil po mé společnosti. Nejsem přece moc slušná žena, že ne?“

Ticho se dalo krájet. Morganův zrak byl pátravý, kritický, takový, jakým vědec zkoumá nečekané výsledky pokusu. Beze slova se otočil a zamířil ke dveřím a Vivien si myslela, že odchází. Ale zvedl jenom ze stolku podnos a vrátil se s ním k posteli.

„Vaše večeře,“ položil jí podnos do klína a podal jí příbor, který sklouzl přes okraj. „Nesl jsem ji nahoru, když jsem uslyšel, že jste spadla.“

„Vy jste mi nesl večeři?“ zeptala se udiveně Vivien.

Otázku proč jí Morgan vyčetl z tváře. „Chtěl jsem se vám omluvit.“ A příkrým hlasem dodal: „Moje dřívější chování k vám bylo nemístné.“

Vivien byla unesena jeho okouzlující nevrlostí. Vytušila, že to myslí vážně. I když ji neuznával a nevážil si jí, ochotně se omluvil, když si myslel, že udělal chybu. Možná, že nebude tak hrozný, jak si myslela.

„Říkal jste jenom pravdu,“ zkusila být stejně čestná.

„Měl jsem ji říct mnohem šetrněji. Nejsem moc velký diplomat.“

„Neměla jsem vám to vyčítat. Koneckonců, není to vaše chyba, že jsem…“

„Nádherná a okouzlující žena,“ dořekl.

Vivien zrudla, pohrávala si s ubrouskem a pak si ho položila na břicho. Necítila se ani krásná, ani okouzlující a zcela jistě se nepovažovala za světaznalou kurtizánu.

„Děkuji,“ vyrazila ze sebe. „Ale já nejsem taková žena, jak si myslíte…, alespoň teď ne. Nic si o sobě nepamatuju. A nevím, jak se k vám mám chovat.“

„To je v pořádku,“ přerušil ji Morgan a posadil se do křesla. Vypadal uvolněně a nenucené, ale ani na okamžik od ní neodtrhl zrak. „Chovejte se, jak je vám libo. Nikdo vás nebude do ničeho nutit, a já už vůbec ne.“

I když to bylo těžké, zhluboka se nadechla a podívala se na něho. „Takže mě nebudete chtít v…“

„Ne,“ odpověděl tiše. „Už jsem vám říkal, že vás takto nebudu obtěžovat. Pokud po tom sama nezatoužíte.“

„A co když se to nikdy nestane?“ přinutila se zahanbeně zašeptat.

„Je to jenom na vás,“ ujistil ji a ironicky se usmál.

„Ale musím vás varovat. Třeba vás začnu přitahovat.“

Vivien se rozpačitě podívala na lákavé jídlo. Na podnosu byly plátky kuřete, hromádka pudingu, lžička zeleniny se smetanou. Vzala si housku a kousla do ní. Zdálo se, že jí žvýkání a polykání dělá velké potíže.

„Tohle je váš pokoj, že? Chtěla bych se co nejdřív přestěhovat do pokoje pro hosty. Nechci vás připravovat o vaši vlastní postel.“

„Zůstaňte tady. Chci, abyste měla pohodlí.“

„To je od vás ušlechtilé, ale ta postel je pro mě příliš velká a…“ Vivien zaváhala a nedokázala mu říct, že se v jeho pokoji cítí, jako by ji obklopoval, i když tam zrovna není. Jako by se ve vzduchu držela jeho vůně a zřetelná mužná aura. Už jsem tady někdy byla?“ zeptala se najednou. „Ve vašem domě…, v tomto pokoji?“

„Ne. V mém domě jste hostem poprvé.“

Patrně jsme se scházeli v mé posteli nebo někde jinde, pomyslela si. Bylo jí příliš trapné se vyptávat na podrobnosti. Pane Morgane - Grante - chtěla bych se ještě na něco zeptat…“

„Ano?“

„Slibte mi, že se nebudete smát. Prosím.“ „Nebudu.“ Zvedla vidličku a hrála si s ní. „Byla mezi námi láska?

Nějaká náklonnost? Nebo to byla prostě jenom obchodní

dohoda?“ Těžko se vyrovnávala s pomyšlením, že své tělo prodávala nejspíš jen pro peníze, a tváře jí studem jen hořely, když čekala na odpověď. Ulevilo se jí, když se jí ani nevysmíval, ani se nesmál.

„Nebyl to jenom obchod,“ odpověděl opatrně.

„Myslel jsem si, že mi nabídnete trochu klidu a radosti, které jsem moc potřeboval.“

„Takže by se dalo říct, že jsme přátelé?“ zeptala se Vivien a popadla vidličku tak pevně, až jí zůstaly na dlani fialové značky.

„Ano, byli jsme…“ Morgan se odmlčel, vzal jí vidličku z ruky a palcem jí hladil bolavé místo na dlani. Schoval jí ruku ve své velké dlani a mračil se na modřiny. „My jsme přátelé, Vivien,“ mumlal. „Netrapte se, Vivien. Vy nejste laciná dě… prostitutka. Jste exkluzivní kurtizána a málo lidí o vás proto smýšlí špatně.“

„Ale já ano,“ odpověděla Vivien bolestně. „Kvůli tomu o sobě smýšlím velmi špatně. Kéž bych byla někým jiným.“

„Zvykla jste si na tu myšlenku.“ „Toho se právě bojím/’ zašeptala.

Něco v jejím bolestném hlase ho znepokojilo. Pustil jí ruku, tiše zaklel a odešel z pokoje, zatímco ona zasmušile zírala na stydnoucí jídlo.

„Tohle si přece nemůžu obléct,“ bránila se Vivien a zírala na šaty, které ležely před ní. Byly to jedny ze čtyř, které z jejího domu přinesl Morgan, a i když vůbec nepochybovala, že jsou její, velmi pochybovala o tom, že by byly vkusné. I když měly nádherný střih a byly dokonale ušité, ta barva, tmavý samet v odstínu zralé

švestky, se bude tlouct s jejími vlasy. A smutně dodala:

„S mou zrzavou hlavou budu vypadat jako maškara.“

Paní Buttonsová si ji kriticky prohlédla, když jí Mary pomáhala z koupele a velkým, tlustým bílým ručníkem ji utírala. „Myslím, že budete příjemně překvapená, slečno Duvallová. Nechcete si je zkusit a podívat se sama?“

„Ano, zkusím si je,“ odpověděla Vivien a zachvěla se chladem, jak ji ovanul studený vzduch a po celém těle jí vyskočila husí kůže. „Ale určitě budu vypadat směšně.“

„Ujišťuju vás, že to není možné,“ odvětila paní Buttonsová. Během posledních tří dnů se chování hospodyně k Vivien změnilo z odtažité zdvořilosti k vřelé laskavosti a zbytek domácího služebnictva ji prostě následoval. Vivien dávala najevo svou vděčnost za pomoc, kterou jí poskytovali, a pokaždé jim děkovala a chválila je.

Kdyby Vivien pocházela z vysokých šlechtických kruhů, asi by takovou pomoc brala jako jejich povinnost a dala by si pozor, aby k nim nebyla příliš přátelská. Ona však šlechtična nebyla a ve světle toho, co se dozvěděla o své zavrženíhodné minulosti, si myslela, že Morganovo služebnictvo k ní je víc než laskavé. Bezpochyby všichni věděli, kým je a čím byla, a přesto se k ní chovali jako k vévodkyni. Když se o tom zmínila paní Buttonsové, ta jí řekla:

„Za prvé, pan Morgan dal jasně najevo, že si vás cení a přeje si, aby se s vámi zacházelo jako se vzácným hostem. A navíc, slečno Duvallová, vaše povaha mluví za vás. Bez ohledu na to, co se o vás říká, služebnictvo vidí, že jste laskavá a slušná mladá žena.“

„Jenže já nejsem,“ řekla Vivien, sklonila hlavu a nedokázala se podívat hospodyni do tváře. Dlouho se nedělo nic, ale pak ucítila, jak jí paní Buttonsová položila

jemně ruku na rameno. „Všichni máme nějaké chyby,“ řekla hospodyně potichu. „A ty vaše nejsou nejhorší, které znám. Díky zaměstnání pana Morgana jsem viděla a znám mnohem zvrácenější povahy, které v sobě nemají ani kousek dobroty nebo naděje. Nemáte důvod si zoufat.“

„Děkuji vám,“ šeptala Vivien skromně. „Budu se snažit, abych si vaši laskavost zasloužila.“

Od této chvíle ji paní Buttonsová ochraňovala skoro jako matka.

Co se týká Granta, Vivien ho vídala málo, protože se zabýval vyšetřováním jejího případu a ještě asi jednoho nebo dvou dalších. Zašel k ní každé ráno, přibližně pět minut si popovídali a po zbytek dne ho neviděla. Večer si dával o samotě jednoduchou večeři a čítával si v knihovně.

Morgan byl pro Vivien záhadnou postavou. Ty levné romány, které jí půjčovala služebná, Mary, odhalily trochu z jeho charakteru. Romány zdůrazňovaly jeho dobrodružnou povahu, detailně popsaly zločiny, které vyřešil, a jeho proslulou honičku za vrahem na kontinent. Ale i tak bylo jasné, že ho autor osobně nezná. Vivien předpokládala, že jen málo lidí chce poznat opravdovou povahu člověka a dává přednost zveličování. U slavných lidí to tak obvykle bývá - lidé chtějí poznat jejich činy, ne jejich zranitelnost.

Ale Vivien zajímaly především Morganovy slabosti. Vypadalo to, že jich má tak málo… Byl to zdánlivě nezranitelný muž, který nerad mluví o své minulosti a dává přednost životu v soukromí. Vivien si nemohla pomoct a musela se ptát, jaká tajemství a vzpomínky se

ukrývají v jeho pečlivě opatrném srdci. Jedna věc byla jistá… Morgan nikdy nebude v tomto směru důvěřovat jí. Vivien si dobře uvědomovala Morganovo opovržení pro život, který vedla před „nehodou“. Bylo jasné, že nemá rád a neuznává ženu, kterou byla, a těžko mu to mohla zazlívat, když ona sama měla stejné pocity. Bohužel se zdálo, že Morgan o ní během vyšetřování odhalil další odporná fakta. Připustil, že vyslýchal lidi, kteří ji znali. Vyšlo najevo, že vše, co mu řekli, mu ani

nepomohlo, ani nebylo zvlášť příjemné.

Vivien se zamračila a pokoušela se deprimující myšlenku potlačit. Opírala se o židli, aby udržela rovnováhu, zatímco Mary upravovala sametové šaty. Kotník se Vivien rychle uzdravoval, byl už skoro stejně dobrý jako předtím a bolel jenom tehdy, když na něm moc dlouho stála.

„Podívejme se,“ řekla spokojeně paní Buttonsová, když si s úsměvem Vivien prohlížela. „Ty šaty jsou nádherné a barva by nemohla být lepší.“ Vivien se opatrně přesunula k zrcadlu, ve kterém se mohla vidět ze tří stran. Hospodyně měla pravdu. Tmavý, černotřešňový samet způsobil, že její pleť vypadala jako z porcelánu - navíc zdůraznila rubínově ohnivou barvu jejích vlasů. Černý hedvábný prýmek lemoval cudně vysoký výstřih. Ještě víc hedvábného prýmku zvýraznilo svislé průstřihy směřující od klíční kosti po krk, kterými prosvítala bílá pleť. Žádné jiné ozdoby na šatech nebyly -kromě volánu z černého hedvábí na lemu široké sukně. Bylo to elegantní oblečení, vhodné pro každou dámu. Vivien se ulevilo, když zjistila, že má i šaty, které nevykřikují

„kurtizána“ na každého, kdo je uvidí.

„Díky bohu,“ zamumlala a omluvně se na Mary a hospodyni usmála. „Cítím se skoro jako počestná žena.“

„Když dovolíte, slečno Duvallová,“ řekla Mary, „ráda bych vám vykartáčovala vlasy a vyčesala je nahoru do pořádného účesu. Pak budete každým coulem vypadat jako ráma - a pana Morgana bude určitě těšit, jak jste elegantní.“

„Děkuji, Mary.“ Vivien šla k toaletnímu stolku a cestou se stavila a zvedla vlhký ručník.

„Ne, ne,“ hubovala služka a spěchala dopředu současně Í paní Buttonsovou. „Říkala jsem vám, slečno Duvallová, s takovými věcmi mi pomáhat nebudete!“

Vivien bojácně kapitulovala. „Můžu zvednout prádlo stejně snadno jako vy.“

„Ale to není vaše práce,“ odsekla jí Mary a strkala ji k toaletnímu stolku.

Paní Buttonsová stála těsně u Vivien a v zrcadle se jejich oči setkaly. Hospodyně se příjemně usmála, ale nepřestávala se na ni zamyšleně dívat. „Nevěřím, že jste zvyklá na služebnictvo,“ poznamenala.

Vivien si povzdechla. „Nepamatuju si, na co jsem zvyklá.“

„Dámu zvyklou na služebnictvo by nikdy nenapadlo, že si má uklidit pokoj nebo si nalít vodu do vany, i kdyby zapomněla na každý zatracený údaj, který měla v hlavě.“

„Ale já vím, že jsem měla služebnictvo.“ Vivien si vzala zbloudilou sponku z krabičky, kterou přinesla Mary, a pohladila její zohýbaný okraj. „Aspoň podle pana Morgana. Byla jsem zkažená osoba, která nedělala nic, kromě…“ Zmlkla a zmateně se zamračila.

Paní Buttonsová pozorovala, jak Mary kartáčuje Vivieniny lesklé dlouhé vlasy. „Jako zkažená osoba se

určitě nechováte,“ řekla hospodyně. „A některé věci by se na vás nezměnily, ať už by se s vaší pamětí dělo cokoliv.“ Pokrčila filozoficky rameny a usmála se. „Ale já nejsem doktor. A mám co dělat, abych si udržela pořádek ve vlastní hlavě, natož abych se namáhala s cizími.“

Mary Vivien učesala jednoduše. Spletený uzel jí upevnila na hlavu jako korunu a několik pramínků barvy zapadajícího slunce jí nechala kroutit se kolem krku a uší. Vivien se líbilo, že je slušně učesaná a oblečená, a rozhodla se, že si prohlédne i další části domu. „Měla bych radost, kdybych si mohla chvíli posedět v jiné místnosti, než je tahle,“ řekla. „Je dole malá jídelna nebo knihovna? Nemá pan Morgan pár knížek, na které bych se mohla podívat?“

Hospodyně a služka se na sebe podívaly a z nějakého důvodu se usmály. „Jen pár,“ odvětila paní Buttonsová.

„Doprovodím vás do knihovny, slečno Duvallová. Ale musíte si dát pozor, abyste si znovu neporanila kotník, a nesmíte se unavit.“

Vivien se nedočkavě chytila její ruky a opatrně sestoupily ze schodů. Dům byl mimořádně hezký, obložený tmavými mahagonovými deskami a pokrytý silnými anglickými koberci. Všude byl jednoduchý sheratonovský nábytek a krby, velkoryse ozdobené mramorem. Když se přiblížily ke knihovně, byl vzduch plný vůně včelího vosku, kůže a pergamenu. Vivien vnímavě začichala a vešla do místnosti. Šla doprostřed, pomalu se otočila a údivem otevřela oči dokořán.

„Jedna z největších místností v domě,“ prohlásila pyšně paní Buttonsová. „Když jde o knihy, pan Morgan na nich nešetří.“

Vivien uctivě zírala na vysoké prosklené knihovny, přihrádky na mapy, ozdobené vyraženými zlatými písmeny, na mramorové busty v každém rohu místnosti. Sklouzla pohledem na stoly obložené knihami - spousta z nich ležela otevřená jedna na druhé, jako by jejich čtenáře odvolali uprostřed zajímavé pasáže. „To není jenom sbírka, že ne?“

„Ne, pán svým knihám věnuje spoustu času.“ Paní Buttonsová přitáhla pohodlné křeslo k ohni a odtáhla záclonu, aby bylo dost světla. „Nechám vás tady, slečno Duvallová. Mám vám poslat čaj?“

Vivien zavrtěla hlavou, loudala se od jedné knihovny ke druhé a prohlížela si lákavé řady knih. Hospodyně se najednou zasmála. „Až do této chvíle jsem neviděla nikoho, kdo by se na knihy díval stejným způsobem jako pan Morgan/’ poznamenala.

Vivien si sotva všimla, že odešla. Otevřela skleněná dvířka a zkoumala řadu poezie. Zatímco četla název jedné knihy po druhé, stalo se něco zvláštního… Mnohé z nich jí připadaly podivně známé a slova se jí spojovala tak, že se překvapeně zachvěla. Fascinovaně se natáhla po jedné z nich. Otevřela ji a našla v ní báseň od Johna Keatse… A zdálo se jí, že ta slova už četla aspoň tisíckrát. V její mysli se otevřela dvířka a jí se vybavilo něco, co bylo až do této chvíle skryto. Úplně vyčerpaná si Vivien přitiskla otevřený svazek k hrudi a popadla z police další knihu, pak další… Shakespeare, Keats, Donne, Blake. Byla tam spousta najednou známých knih, jejichž úryvky by dokonce mohla zpaměti recitovat.

Ulevilo se jí, že si něco pamatuje, a skoro se jí nadšením zatočila hlava. Vzala si tolik knih, kolik jich udržela v náručí, přitiskla si je k tělu a několik z nich ve

spěchu upustila. Chtěla si je všechny odnést do klidného rohu a číst a číst.

Na spodní polici objevila opotřebované filozofické svazky. Popadla Descartovy Meditace, otevřela je a horečnatě přečetla nahlas jednu pasáž. „Dříve jsem věřil mnoha věcem, ale dnes je o všech možné pochybovat…“

Vivien si přitiskla otevřenou knihu ke hrudi a v mysli jí vířily zmatené myšlenky. Byla si jistá, že už kdysi četla tu knihu, ta slova, s někým, na kom jí moc záleželo. Ta známá slova jí dala pocit bezpečí a útěchy, který zoufale potřebovala. Zavřela oči, přitiskla si ji ještě těsněji a pokoušela se zachytit selhávající paměť.

„No tohle.“ Ticho přerušilo ironické zabručení.

„Nečekal bych, že vás najdu v knihovně. Co jste našla, že vás to tak zaujalo?“

Vivien se prudce otočila a uviděla Morgana, jak stojí ve dveřích a v koutku úst má výraz, který by se dal považovat za úsměv. Tmavá šeď kalhot a vesty byla vyvážena mechově zeleným kabátem, jehož barva zdůrazňovala antickou zeleň jeho očí. Klopýtla dopředu a nadšeně mu sdělovala, na co přišla.

„Grante,“ vydechla, zatímco jí vynechávalo srdce. Několik knih jí vyklouzlo z přetíženého náručí. „J-já… našla jsem tyhle…, vzpomínám si, že jsem některé z nich četla… Neumíte si představit, jak mi je.“ Zklamaně a divoce se zasmála. „Ach, proč si nepamatuju víc? Kdybych jen…“

„Vivien,“ řekl tiše a úsměv mu zmizel. Třemi dlouhými kroky byl u ní a pomohl jí srovnat přepadávající hromadu v náručí. Když si Vivien všimla, že se znepokojeně zamračil, věděla, že musí vypadat jako blázen. Na rty se jí hrnula další slova, ale on ji jemně utišil.

„Dovolte,“ řekl a vzal z jejího nepevného sevření hromadu těžkých knih. Položil je na stolek a otočil se k ní. Velkýma rukama jí sevřel ramena a přivinul ji k sobě. Držel ji v uklidňujícím objetí a rukou ji hladil po zádech. Když promluvil, jeho dech jí rozvířil jemné vlasy na spánku. „Povězte mi, co si pamatujete.“

Vivien se chvěla radostí nad tím, že je v jeho objetí.

„Vím, že jsem už některé tyto knihy četla s někým, koho

jsem měla moc ráda. Nevybavuju si jeho tvář, ani hlas… Zdá se, že čím víc se snažím, tím hůř mi to jde.“

„Vy že jste četla tyhle knihy?“ ptal se pochybovačně Grant a sklouzl očima na hromadu vedle nich.

Vivien přikývla. „Dokonce z nich mohu pasáž nebo dvě citovat.“

„Hmm.“

Zmatená jeho nic neříkajícím komentářem se podívala do jeho skeptické tváře. „Proč říkáte hmm? Nevěříte mi?“

Zamyšleně na ni zíral. „Není to pro vás zrovna typické,“ řekl nakonec.

„Mluvím pravdu,“ bránila se.

„Vy že jste četla Descarta,“ poznamenal a v každé slabice se odrážela nedůvěra. „Pak bych rád znal váš názor na karreziánský dualizmus.“

Vivien dlouho přemýšlela a v duchu se jí ulevilo, že otázce rozumí. „Předpokládám, že tím myslíte Descartovu teorii, že duše a hmota jsou dvě různé věci. To, že se nemůžeme spoléhat na naše smysly jako na základ vědění. Věřím, že je to správné, a myslím si…“ Odmlčela se a pokračovala pomaleji. „Myslím si, že pravda je něco, co poznáte srdcem, i když se zdá, že důkazy říkají něco jiného.“

Ačkoliv Morganův výraz toho moc neříkal, Vivien cítila, že ho překvapila. „Tak se mi zdá, že tady ukrývám filozofa,“ zažertoval. Odložil knihu na stolek a natáhl se pro jinou. „A teď mi povězte o Lockovi a jak se liší od Descarta.“

Vivien si od něho vzala knihu a položila svou malou ruku na koženou vazbu. „Pan Locke říká, že lidská mysl je při narození jako nepopsaný arch papíru…, že?“

Podívala se na Morgana, který souhlasně přikývl. „A prohlašuje, že vědění je založeno na zkušenosti. Že myšlenka se objeví teprve tehdy, když se něco naučíme svými smysly. Ale já s ním tak docela nesouhlasím. Nerodíme se jako prázdný list papíru, že ne? Myslím, že něco v nás musí být už při narození, než nás začnou formovat zkušenosti.“

Morgan jí vzal knihu, dal ji zpět na polici a vrátil se k ní. Nevysvětlitelně něžný jí zasunul pramen rudých vlasů za ucho. „Můžete mi říct, které další knihy vám připadají známé?“

Vivien šla k dalším policím a tahala knihy z úhledných řad… Historické náboženské romány a dramata se vršily na stolku na druhé hromadě. „Vím určitě, že jsem četla tuhle, tuhle a tyhle taky… Oh, a tato byla jednou z mých nejoblíbenějších.“

Smál se jejímu nadšení. „Na ženu, která nikdy nečte, jste pozoruhodně sečtělá.“

„Proč to říkáte?“ překvapeně se zeptala.

„Lord Gerard mě ujistil, že máte ke čtení odpor.“

„Ale to nemůže být pravda.“

„Jste chameleón, Vivien,“ řekl tiše. „Přizpůsobíte se jakékoliv společnosti.“

„Chcete říct, že jsem skrývala svou radost ze čtení a předstírala jsem, že jsem hloupá, jenom proto, abych přitahovala lorda Gerarda?“ zeptala se.

„Nebyla byste první ženou, která takový trik použila.

Spoustu mužů inteligentní ženy přivádějí do rozpaků.“

„Patří mezi ně taky lord Gerard?“ Vyčetla odpověď z jeho tváře a těžce si povzdechla. „Každý den o sobě něco nového zjistím. A nic z toho není příjemné.“

Grant pozoroval její sklopenou hlavu a zaútočila na něho zvláštní touha, taková, jakou ještě nikdy nepoznal. Byl si tolik jistý tím, kdo a čím je Vivien Duvallová…, a přesto ho neustále ohromovala.

Důkladně si ji prohlédl. Pohled na ni v sametových šatech, tak tmavě rudých, až se odstínem blížily k černé, v něm vyvolával reakci, která svou intenzitou až děsila. Nikdy si nedovolil ani pomyslet na to, že by někde na světě mohla existovat žena, která by nebyla jenom krásná, ale taky inteligentní, laskavá a přirozená. Skutečnost, že ji patrně našel ve Vivien, byla překvapující. A znovu si s nepříjemným pocitem uvědomil, že kdyby nebyla kurtizánou, kdyby už dávno neznal její skutečnou povahu, mohl by se do ní zbláznit.

Upravené, vyčesané zrzavé vlasy odhalovaly ty nejjemnější uši, které kdy viděl, něžný krk a jemnou čelist. Až ho pálily prsty, jako moc chtěl prozkoumat ty měkké křivky. Zamumlal její jméno a ona se na něho podívala jasnýma, hlubokýma modrýma očima, ve kterých nebylo ani stopy po podlosti. A zavrtěl hlavou, když si vzpomněl, jak zkažené a svůdné kdysi byly.

„Co se děje?“ ptala se.

„Máte oči jako anděl.“ Díval se na ni, dokud se nezačervenala.

„Děkuji,“ řekla rozpačitě.

Grant ji vzal jemně za loket. „Pojďte se mnou.“

Přitáhl ji k židli u krbu a vybídl ji, aby se posadila. Vivien se na něho ostražitě podívala. „Budete mě dál vyslýchat?“

„Ne,“ odpověděl a mimovolně se usmál. Pro tuto chvíli chtěl ignorovat všechny rozpory a prostě se jen těšit z její společnosti. Krásná žena, oheň v krbu, pokoj

plný knih a láhev vína… Pro jiné muže to možná nebyla ta správná představa ráje, ale Bůh ví, že pro něho ano.

Přinesl Vivien náruč knih a složil je na hromadu u jejích nohou. Zdálo se, že Vivien pochopila, že on prostě jen chce být s ní. Probírala se jimi, zatímco on vytáhl z příborníku láhev bordó a zkušeně ji otevřel. Nalil do dvou pohárů, posadil se na židli k Vivien a jeden jí podal. Všiml si, že se vína okamžitě napila, bez obvyklého rituálu, který si neodpustí ti, kdo jsou zvyklí na jemná špičková vína… Žádné kroužení pohárem, aby vyzkoušeli aroma a podobně. Jako členka elegantního světa by Vivien takovému rituálu měla být zvyklá. Přesto nevypadala jako zkušená kurtizána, uvyklá na různé rafinované způsoby, vypadala spíš jako chráněná, nezkušená mladá žena.

„Tohle mi dává naději,“ poznamenala, vzala si jeden svazek, který ležel nahoře na hromadě, a držela ho na klíně. „Já vím, že je to maličkost, vzpomenout si, že jsem některé knihy četla…, ale když se mi vrátil aspoň tento malý kousek paměti, pak možná bude následovat i ten zbytek.“

„Říkala jste, že jste si vzpomněla, že jste s někým četla.“ Grant se napil a neodtrhl oči od její krásné tváře, osvětlené ohněm z krbu. „Mluvila jste o té osobě jako o něm. Máte na něho nějakou vzpomínku? Nějaký detail z jeho vzhledu nebo jak zněl jeho hlas? Nebo na místo, kde jste s ním byla?“

„Ne.“ Měkké křivky jejích úst byly svůdné. „Ale když si pokouším vzpomenout, cítím se…“ Odmlčela se a zírala do rubínové hloubky vína. „Osamělá,“ pokračovala s viditelným úsilím. „Jako kdybych něco ztratila, nebo někoho, kdo mi byl velmi drahý.“

Ztracená láska, napadlo Granta a najednou ucítil závan žárlivosti. Nehnuté zíral do své vlastní sklenice, aby ten nevítaný pocit skryl.

„Tady,“ mumlala Vivien a podala mu knihu od Keatse. „Neřeknete mi, která je vaše neoblíbenější pasáž?“

Vivien pozorovala Morganovu skloněnou hlavu, když listoval ohmatanými stránkami. Oheň probleskoval jeho tmavými vlasy, až zářily jako eben. Husté prameny byly ostříhány příliš nakrátko, ale i tak v nich byl náznak vln, které ji fascinovaly. Měl by si je nechat narůst delší, napadlo ji, aby trochu změkčily nekompromisní rysy jeho tváře.

Podívala se na svazek, který se skoro ztrácel v jeho velké ruce s dlouhými prsty. Žádnému sochaři by se asi nechtělo tesat ty silné ruce do mramoru…, a to je škoda. Vivien je považovala za tisíckrát přitažlivější než úzké, jemné ruce gentlemana. Kromě toho by tak velkému muži malé jemné ruce neseděly. Musela se svým myšlenkám usmát.

Morgan v té chvíli vzhlédl, zachytil její výraz a tázavě zvedl obočí. „Co vás tak pobavilo?“

Zvedla se ze židle a klekla si vedle něho. Sukně jí zavířila a jako sametový vínově červený oblak klesla na podlahu. Místo odpovědi ho vzala za ruku a přiložila k ní svou, dlaněmi k sobě. Jeho prsty pořádně přesahovaly její.

„Nepamatuju si žádné pány,“ řekla, „ale vy musíte být bezpochyby ten největší muž, kterého jsem kdy poznala.“ Jejich spojené dlaně sálaly teplem a Vivien svou ruku odtrhla a otřela si mírně zvlhlou dlaň o sukni.

„Jaké to je, když je člověk tak velký?“ zeptala se.

„Jako soustavná bolest hlavy,“ suše odpověděl Morgan a odložil knihu. „Moje hlava se důvěrně zná se všemi dveřmi v Londýně.“

Vivien se soustrastně usmála. „Jako dítě jste musel být čahoun s pěkně dlouhýma nohama a rukama.“

„Jako opičák na chůdách,“ rozesmál ji.

„Ubohý pane Morgane. Škádlili vás ostatní chlapci?“

„Neustále. A pokud jsem jim urážky nevracel, pral jsem se. Každý z nich chtěl napráskat největšímu klukovi z Lady of Pity.“

„Lady of Pity,“ opakovala Vivien neznámé jméno.

„To je škola?“

„Sirotčinec.“ Zdálo se, že Morgan lituje, že to řekl, už ve chvíli, kdy ta slova vypustil z úst. Když Vivien nic neříkala, nevyzpytatelně se na ni podíval. Na jednu malou chvíli se jí zdálo, že zahlédla záblesk vzdoru - nebo to možná byla hořkost -, která doutnala v hloubi kouřové zeleně. „Nebyl jsem vždycky sirotek,“ zabručel.

„Můj otec byl knihkupec, dobrý člověk, ale zatraceně špatný obchodník. Několik špatných půjček přátelům, po nich rok špatných obchodů, a celá rodina se octla ve vězení pro dlužníky. A samozřejmě, jak je člověk jednou tam, nikdy nevyjde ven. Žádný člověk si nedokáže vydělat, aby mohl splatit dluhy, když je ve vězení.“

„Kolik vám bylo?“ zeptala se Vivien.

„Devět…, možná deset. Nepamatuju si to přesně.“

„Co se stalo?“

„Ve vězení se vyskytla nemoc. Mí rodiče a dvě sestry zemřeli. Můj bratr a já jsme to přežili, a tak nás poslali do Lady of Pity. Za rok mě vyhodili na ulici za porušení vnitřních předpisů.“

Vyjmenovával fakta věcně, bez citu, ale pod chladným povrchem cítila Vivien bolest a nepřátelství.

„Proč?“ zašeptala.

„Můj bratr, Jack, byl na svůj věk malý a od přírody poněkud citlivý. A ostatní chlapci ho tyranizovali.“

„A vy jste se bil, abyste ho bránil,“ dodala.

Přikývl. „Po jedné zvlášť ošklivé bitce si ředitel sirotčince znovu prohlédl moje papíry, které byly plné slov jako násilník a nenapravitelný. Rozhodli se, že pro ostatní děti představuju riziko. Octl jsem se za dveřmi sirotčince bez jídla a bez pořádného oblečení. Dva dny a dvě noci jsem stál u vrat a křičel, abych mě vzali zpět. Věděl jsem, co bude s Jackem, když ho nebudu moct chránit. Nakonec vyšel ven jeden učitel a slíbil mi, že udělá všechno, co bude v jeho moci, aby dal na mého bratra pozor. Poradil mi, abych odešel a pokusil se se svým životem něco udělat. A tak jsem šel.“

Vivien se pokoušela představit si ho jako mladého a vystrašeného chlapce, odtrženého od posledního žijícího člena rodiny a přinuceného protloukat se životem sám. Bylo by pro něho tak jednoduché dát se na cestu zločinu a násilí. Místo toho začal sloužit společnosti, která ho pronásledovala. Přesto se nesnažil vystupovat jako hrdina. Ve skutečnosti sám sebe vylíčil jako prospěcháře, který dodržuje zákony jenom pro svůj vlastní prospěch a peníze, jež mu z toho plynou. Jaký muž by se zavázal pomáhat druhým a současně popíral své vlastní dobré úmysly?

„Proč tohle?“ zeptala se. „Proč jste se stal detektivem v Bow Street?“

Morgan pokrčil rameny. „Zdálo se mi to přirozené. Kdo by měl lépe rozumět kriminálníkům než ten, kdo

přišel rovnou z ulice? Jsem od nich jenom pouhý krůček.“

„To není pravda,“ odpověděla vážně.

„Je,“ trval na svém. „Já jsem jenom na druhé straně stejné mince.“

V nastalém tichu Vivien urovnala knihy na podlaze. Přemýšlela o jeho smutných slovech, o tom, jak nehybně sedí, o napětí, které viselo ve vzduchu. Zdálo se, že je bezcitný a nehybný jako kus žuly. Ale ji napadlo, že jeho nezranitelnost je jenom iluze. Ve svém životě poznal tak málo klidu a útěchy. Pocítila naléhavou touhu ho obejmout a přitisknout si k sobě jeho tmavou hlavu. Ale převládl zdravý rozum. Nestál by o žádnou útěchu, zvlášť ne od ní, a ona by si za svou bolest vysloužila jenom pohrdání. Kdyby byla moudrá, nechala by to být.

Ale než tomu mohla zabránit, vyklouzla jí další otázka. „Kde je váš bratr teď?“

Zdálo se, že ji Morgan neslyší.

„Kde je Jack?“ zeptala se znovu. Klečela před ním a dívala se přímo do jeho odvrácené tváře.

Zelené oči se otočily a prázdně na ni zíraly.

„Prosím,“ řekla tiše. „Vy o mně víte to nejhorší.

Určitě mi můžete natolik důvěřovat. Povězte mi to.“

Tvář mu ztmavla. Vypadalo to, jako by do něho prosakoval jed z nějakého temného tajemství. Už si myslela, že neodpoví, když vtom z něho vyhrkla slova tak tiše, že mu skoro nebylo rozumět. „Vrátil jsem se pro Jacka hned, jak to šlo… Slíbili mi pro něho práci u obchodníka s rybami, kde jsem čistil a balil ryby já. Věděl jsem, že mu dovolí ze sirotčince odejít, když… se za něho přimluví nějací příbuzní. Bylo mi skoro čtrnáct, vypadal jsem jako muž a byl jsem připravený se o něho

postarat. Ale když jsem tam přišel a ptal se po Jackovi…, řekli mi, že odešel.“

„Odešel?“ opakovala Vivien. „Utekl?“

„Neštovice. Dostala je polovina dětí v sirotčinci. Jack tam zemřel a já jsem u něho nebyl… Nebyl tam nikdo, kdo ho měl rád.“

Neměla slov. Smutně ho pozorovala a pevně si přitiskla ruku na stehno, aby odolala nutkání se ho dotknout.

„A já vím,“ tiše pokračoval, „že kdybych přišel dřív…, mohl jsem ho zachránit.“

„Ne,“ odpověděla šokované Vivien. „Nesmíte takto uvažovat.“

„Je to pravda. Jinak se na to myslet nedá.“ „Nejste k sobě spravedlivý.“

„Nechal jsem ho na holičkách,“ řekl bezvýrazně. „A jedině to je důležité.“ Plynulým pohybem se postavil, otočil se k ohni a zíral na prskající uhlíky. Popadl pohrabáč a tak dlouho šťouchal do polena, až prudce vzplálo.

Vivien se taky postavila a s rukama sevřenýma v pěst se dívala na jeho široká ramena, pevná záda, tmavou hlavu, která v záři ohně vypadala jako temná silueta. Soucit s ním v ní přehlušil jakýkoliv zájem o vlastní problémy. Morgan zasvětil svůj život zachraňování životů jiných lidí, protože nemohl zachránit svého bratra. A přesto, bez ohledu na to, kolikrát zachránil a pomohl jiným, nemohl si odpustit svoje jediné velké zklamání. Až do konce života ho bude pronásledovat vina. Celá její bytost byla plná bolestného přání, aby našla způsob, jak mu pomoct. Ale nemohla dělat nic.

Dotkla se ho rukou na rameni, chvíli váhala a pak sklouzla na jeho horkou šíji. Celé tělo mu pod jejím dotekem ztuhlo a ona ucítila, jak mu na krku zacukaly nervy. Procedil mezi zuby kletbu, odtrhl se od ní a podíval se na ni, jako by ho udeřila.

„Ne,“ vyrazil divoce. „Nestojím o lítost od…“ Zarazil se a zbytek věty spolkl.

Ta nevyřčená slova visela mezi nimi ve vzduchu. Vivien přesně věděla, co chtěl říct, a zabolelo ji to.

Ale proč vlastně větu nedokončil? Proč v poslední chvíli

svůj vztek ovládl? Aby ušetřil její city? Zvědavě se na něho podívala a předstírala klid. „Děkuji vám,“ řekla s nepatrným zachvěním v hlase. „Děkuji vám za to, že jste to neřekl.“

„Vivien,“ chraplavě odpověděl, „já…“

„Neměla jsem se vás vyptávat na tak osobní věci,“ vydechla a před odchodem z místnosti v sobě sebrala poslední zbytek důstojnosti, který jí zbyl. „Jsem velmi unavená, pane Morgane. Asi si půjdu nahoru odpočinout.“

Slyšela, že ještě něco řekl, ale co nejrychleji odešla z knihovny a nechala ho zamyšleně zírat do ohně.

Morgan odešel z domu dlouho před večeří a Vivien jedla sama. Přemýšlela, jakou společnost bude večer hledat, jestli bude posedávat v kavárně a zúčastní se nějaké politické diskuse, nebo si zajde do klubu na partičku karet, zatímco mu na koleně bude sedět nějaká holka. Takový muž netrpí nedostatkem žen. Morgan vypadal jako gentleman, ale bylo v něm něco z pouličního vandráka. Pro některé ženy to byla neodo-latelná kombinace. Bezpochyby inspiroval nesčetné

příběhy mezi londýnskými ženami, a to ve všech sférách společnosti.

V hrudi se jí usadila studená tíha, takže dokázala sníst jen pár soust. Vzala si s sebou několik knih, lehla si do postele a až do půlnoci četla. Ale tentokrát ji knihy zklamaly. Nedokázala se do čtení ponořit, protože spousta problémů kroužila kolem postele jako zlí duchové.

Někdo se ji pokoušel zavraždit a možná to zkusí znovu, až zjistí, že žije. I když důvěřovala Morganovým schopnostem ji ochránit a odhalit totožnost jejího vraha, věděla, že není neomylný. A místo toho, aby mu pomohla a zásobila ho informacemi, které by všechno vyřešily, seděla tady jako hlupák a všechna důležitá fakta byla zamčená v nějaké neproniknutelné díře v její mysli. Bylo to k zbláznění.

Odložila knihu, otočila se na břicho a pozorovala stíny světla lampy na nočním stolku. Co se s ní stane? Ničila se tím, že si vybrala cestu, jakou by žádná pořádná žena nešla. Byla jen malá pravděpodobnost, že by našla muže, který by se s ní oženil, nebo že by našla slušnou práci, která by ji uživila. Ale kdo ji zaměstná, když si tak veřejně zničila pověst?

Vivien zasmušile zírala na pramen svých ohnivě rudých vlasů, které se jí vlnily po polštáři. Aniž by byla marnivá, chápala, že její vzhled stačí k tomu, aby přitáhla muže, ať už chce, nebo nechce. A nikdy nedokáže zakrýt skutečnost, že kdysi byla prostitutka. Pravda vždycky vyjde najevo. Bez ohledu na to, jaké postavení bude zastávat, vždycky tady budou muži, budou ji urážet a dělat jí návrhy, nabízet sexuální dohody, pokud bude chtít ze zaměstnání odejít.

Vivien bojovala se stále nepříjemnějšími myšlenkami, než upadla do neklidného spánku. Cekalo na ni víc nočních můr, sny o vodě a utopení a uškrcení. Kroutila se v prostěradlech, kopala a bojovala, dokud nebyla postel úplně rozházená. Nakonec se s tichým pláčem probudila, vzpřímeně se posadila, přerývaně dýchala a zírala do tmy.

„Vivien.“

Tichý hlas ji vyděsil. „Co…“

„Slyšel jsem vás křičet. Přišel jsem se podívat, jestli jste v pořádku.“

Morgan, pomyslela si, ale jeho přítomnost ji neuklidnila. Na malou chvíli ji napadlo, že ji přišel požádat, aby ho vzala do své postele. Nebo vlastně do jeho. „Byla to jen noční můra,“ třásla se. „Už jsem v pořádku. Mrzí mě, že vás obtěžuju.“

Vivien viděla ve tmě Morganův obrys, velikou, nejasnou postavu, která se blížila k posteli. Srdce jí vyplašeně bušilo. Schoulila se uprostřed postele a ztuhla, když se natáhl pro pokrývku. Několika rychlými, zručnými pohyby jí narovnal prostěradla a přeložil jejich okraj přes pokrývku. „Chcete sklenici vody?“ zeptal se věcně.

Ta otázka ji uklidnila. I když si Vivien nepamatovala žádnou ze svých předešlých zkušeností s muži a žádnou sexuální záležitost, nezdálo se pravděpodobné, že by někdo nabídl ženě pohár vody a pak ji sváděl. „Ne, děkuji,“ zašeptala a upravovala si pod sebou polštář. Roztřeseně se zasmála. „Nemohl byste rozsvítit? Ty noční můry jsou tak živé, že se bojím znovu usnout. To je hloupé, že? Nejsem o nic lepší než dítě, které se bojí tmy.“

„Ne, není to hloupé,“ odpověděl potichu. Hlas se mu změnil a najednou byl velmi jemný. „Nechte mě tady dnes v noci s vámi, Vivien. Do rána zbývá už jenom pár hodin.“

Zmateně ztichla.

„Budu vás držet jako přítel,“ klidně pokračoval. „Jako bratr. Všechno, co chci, je odehnat vaše noční můry.“ Odmlčel se a v dalších slovech zazněl slabý smích.

„Dobrá tedy, není to všechno…, ale zbytek může počkat na pozdější dobu. Mám zůstat, nebo mám raději rozsvítit lampu?“

Vivien si najednou uvědomila, že opravdu chce, aby zůstal. Nebylo to nejmoudřejší rozhodnutí. Určitě si přivolávala potíže. Ale útěcha jiné lidské bytosti určitě zažene noční můry pryč a těžko jí může uškodit, že zde s ní bude velký, silný muž, který se ničeho nebojí.

„Dovolte mi nejdřív otázku,“ řekla opatrně. „Co máte na sobě?“

„Jak to myslíte, co mám na sobě?“ nechápavě se ptal. Rozhodla se být otevřená. „Nejste nahý, že ne?“

„Než jsem sem šel, vzal jsem si na sebe župan,“ bezvýrazně odpověděl. „Jste zklamaná?“

„Ne,“ řekla tak rychle, že se zasmál.

„Bez šatů je na mě docela impozantní pohled.“

„Věřím vašim slovům.“

„Takže jak, slečno Duvallová… Mám zůstat, nebo odejít?“

Vivien zaváhala a teprve za hodnou chvíli odpověděla. „Zůstaňte,“ řekla tiše.

Pod Morganovou značnou vahou se prohnula matrace. Vivien se zhluboka nadechla a pevně si přitiskla pěsti na žaludek, aby uklidnila své rozbouřené nervy. Nadzvedla se přikrývka a pod ni vklouzlo jeho dlouhé, velké tělo. Okamžitě ji obklopilo teplo, jak se ocitli pod vrstvou vlny a plátna.

Mimořádně opatrně ji Morgan objal kolem pasu a přitiskl si k sobě její záda. Vivien se neovládla a vzlykla, když i přes vrstvy prádla, které je dělily, ucítila jeho horké a pevné tělo.

„Nebojíte se, že ne?“ zamumlal tiše.

„Ne,“ odpověděla bez dechu. „Ale… těžko na vás můžu myslet jako na přítele.“

Paže kolem jejího pasu na malou chvíli ztuhla. „To je dobře,“ zastřeně odpověděl.

Vivien byla chvíli tiše a líbilo se jí, že ji drží. Obklopila ji vůně mýdla, čisté mužské kůže a tepla, které ji chránilo proti nočnímu chladu. Tělo jí ztěžklo, uvolnilo se a ona cítila, jak se její záda přizpůsobují tvarům jeho těla. Posunula se trochu dozadu, aby se ho mohla víc dotýkat. Jemně jí položil ruku na bok, aby se ztišila.

„Nevrťte se,“ řekl poněkud chraplavě. „Nejsem eunuch.“

Zaplavila ji vlna ponížení, když na zadečku a dolní straně zad ucítila jeho vzrušené přirození. „Tohle asi není dobrý nápad,“ podařilo se jí říct. „Takto nikdy neusnu.“

„Mám odejít?“

Vivien zvažovala v rozpačitém tichu odpověď a rozhodovala se mezi zbytkem zdravého rozumu a čistým fyzickým potěšením, které cítila v jeho objetí. Rozum to prohrál. „Tedy…,“ řekla nejisté, „sice nespím, ale aspoň nebudu mít noční múry.“

Spokojeně se usmál. „Jsem rád, že mi důvěřujete.

Čekal jsem, že mou nabídku odmítnete.“

„Skoro jsem to udělala,“ odvětila. „Ale napadlo mě, že kdybyste mě chtěl znásilnit, měl jste k tomu už několikrát příležitost.“

„Nikdy bych se nevnucoval ženě proti její vůli.“

„Umím si představit, že s takovými se asi často nesetkáváte.“

„Pár jich bylo,“ poznamenal suše.

Vivien tiše odpočívala a cítila, jak jí svým dechem víří jemné vlásky na šíji. Jednou bosou nohou se ho dotýkala na kotníku a jeho tvrdé chlupy ji příjemně lechtaly na kůži. Byl mimořádně mužný a vědomí, že všechna jeho zdatnost a síla je sice po kontrolou, ale jen malý kousek od ní, by ji mělo vystrašit. Místo toho ji to fascinovalo. Flirtovat s nebezpečím byl nepopiratelně opojný pocit.

„Grante?“ zeptala se tiše. „Proč jste se nikdy neoženil?“

Tiše se zasmál. „Já nejsem na ženění.“ Vzal do ruky její cop a hrál si s ním.

„Vy jste nikdy nechtěl mít manželku a děti?“

„Z jakého důvodu? Necítím žádnou neodolatelnou potřebu pokračovat v zatraceně obyčejné rodové linii. Ani nemám velkou důvěru ve svou schopnost být celý život věrný jedné ženě. Když zatoužím po ženské společnosti, obstarám si ji. Služebnictvo pečuje o dům a dohlíží na mé jídlo a pohodlí. K čemu by mi byla manželka?“

„Nikdy jste nepoznal ženu, bez které byste nemohl žít?“

Cítila, že se za jejími zády usmál. „Přečetla jste příliš mnoho románů.“

„Určitě máte pravdu,“ řekla smutně. „Přesto… nebude vám líto, až budete starý a šedivý a nebudete mít žádnou společnici, abyste si mohli zavzpomínat…“

„A žádné vnuky, které bych houpal na kolenou,“ dořekl. „Děkuji, ale nemám zájem zplodit potomky, kteří mě budou tahat za vousy a schovávat mi hůl za pohovku. Raději bych měl na stará kolena trochu klidu…, pokud se toho dožiju.“

„Jste cynický.“

„Ano,“ připustil lhostejně. „A navíc, i vy jste taková. Ale když vás tak člověk poslouchá, myslel by si, že jste idealistické neviňátko.“

„Necítím se jako cynik,“ poznamenala po chvíli.

„Necítím se být nic takového, co jste říkal.“ Jeho teplá ruka se přemístila na rameno.

„Grante,“ potlačila zívnutí, „kdy se budu moct podívat do svého domu?“

„Až s tím bude souhlasit doktor Linley.“

„Dobrá. Přijde se na mě podívat zítra. Určitě proti tomu nebude nic namítat.“

„Nač spěchat?“ zeptal se tiše Morgan. „V co doufáte, že tam najdete?“

„Svou paměť.“ A ještě víc se hlavou přitiskla do měkkých polštářů. „Až uvidím své známé věci a všechny mé vlastní knihy, určitě si na všechno vzpomenu. Jsem tak unavená z toho, že se cítím tak… tak prázdná.“

„Nemáte moc knih,“ řekl. „Nepamatuju si, že bych jich viděl víc než pár.“

Otočila se tváří k němu a ve tmě se skoro dotkli nosy.

„Proč mám teď ráda věci, na které jsem si tehdy nepotrpěla?“

„To nevím.“ Jeho dech voněl skořicí a kávou, když ho ucítila. „Možná na to bude moct odpovědět Linley.“

„Co myslíte, že se stane, až se mi vrátí paměť? Vrátím se zase ke starému životu?“

„To doufám,“ zamumlal.

„Cože?“ strohé prohlášení ji zabolelo. „Já se vám takhle nelíbím?“

„Zatraceně moc se mi líbíte,“ odpověděl příkře. „A děláte mi to zatraceně těžké, když…“ „Když co?“

Neodpověděl, jenom zavrčel takovou kletbu, až jí zrudly uši. „Varuju vás Vivien, jestli se mnou hrajete nějakou hru, možná vás zabiju sám.“

„Nehraju žádnou hru,“ odpověděla s uraženou důstojností. „Proč bych měla? Kdybych mohla něco říct o osobě, která se mě pokoušela utopit, okamžitě bych to řekla, to mi můžete věřit. Nebudu v bezpečí, dokud ho nechytnete, že?“

„Ne, nebudete. Což vede k poslednímu bodu… Beze mě nikam nepůjdete.“

„Samozřejmě. Nejsem hloupá.“

Jeho velké ruce ji otočily zpět a posunuly ji doprostřed postele, až byla mezi nimi mezera nejméně na délku paže. „A teď zůstaňte tady,“ řekl. „A dejte pozor, abyste se ke mně v noci nepřikulila, jinak se vám nebude líbit, co se stane.“

„To nehrozí,“ troufale odsekla. „Tato postel je tak velká, že to vypadá, jako bychom byli v oddělených hrabstvích.“

Navzdory svému očekávání v noci usnula a ani jediný sen ji netrápil. Jednou či dvakrát se ještě vzbudila a viděla tmavý obrys Grantová těla. Spát s mužem bylo něco nového a zvláštním způsobem to uklidňovalo, ale hlavně se cítila v bezpečí. A možná, že nám to přece jen prospělo, napadlo ji ospale, než se ponořila do spokojeného spánku.

Byla to jedna z nejhorších nocí v Grantově životě. Nabídnout Vivien, že zůstane, bylo dokonalé bláznovství a draze za to zaplatil. Pokoušel se být laskavý - teď věděl, že tu chybu hned tak nezopakuje.

Ne, opravil se kysele a pokoušel se být k sobě čestný… Laskavost s mou nabídkou neměla co dělat. Jednoduše jsem ji chtěl držet… Jeho zdráhavá náklonnost k Vivien spolu se silnou fyzickou přitažlivostí způsobila, že se od ní nedokázal držet dál. Chtěl se stát jedinou osobou, na kterou by se v případě potřeby obrátila. A to bylo špatné.

Jak to, že se jeho jednoduchý plán na pomstu změnil v takový zmatek?

Protože Vivien byla vřelá, bystrá a neočekávaně inteligentní, měla všechno, co na ženě obdivoval. Ani jednou se s ní ještě nemiloval, a už věděl, že noc, týden,

měsíc s ní mu nebude stačit. Chtěl ji na dlouho. A chtěl ji takovou, jako byla teď, bez paměti, bez zkušeností a ješitnosti, která ji předtím dělala tak odpudivou.

Zatracená Vivien, bylo by mnohem jednodušší, kdyby zůstala tak, jak byla, uvažoval. Pak bych ji spokojeně mohl využít, odhodit ji, vysmát se jí do tváře a říct jí, že si trest zasloužila. Ale ted to nebylo možné. Nemohl Vivien ublížit a patrně by zabil každého, kdo by to zkusil.

Otevřel oči, které ho bolely a svědily, a zamyšleně zíral na štíhlou postavu, jež se k němu tak důvěřivě přitulila. Posunula se tak k němu přinejmenším před hodinou a všechny jeho nervy protestovaly. Ruce se mu chvěly touhou vyhrnout jí noční košili. Napadlo ho, že by si ji mohl vzít ted, dokud se ještě neprobudila, a prorážet do jejího sladkého ženského tepla, až přivede oba do extáze. Ale on její důvěru nezneužije.. Ale taky ji nedokázal odsunout pryč. A tak zůstal, jak byl, trpěl a čekal, a slabiny mu hořely touhou, kterou sotva ovládal.

Pochmurně si vybavil uplynulých několik hodin, každá další byla mnohem mučivější než předcházející. Každý pohyb Vivienina těla, každý posun hlavy na polštáři a vzdech, který jí unikl ze rtů, ho k nesnesení pokoušel a dráždil. On, který se vždycky pyšnil, jak ovládá svou vlastní vášeň, byl najednou nemyslící blázen. A to všechno kvůli jedné mrňavé ženské, která se už stejně vyspala s polovinou mužů v Londýně. Přestávalo mu na tom záležet, dokonce ji už omlouval za ty davy milenců, které měla. K čertu se všemi, prostě chtěl být jedním z nich.

Její klidné tělo k jeho dokonale padlo a noční košile se jí vyhrnula až ke kolenům. Štíhlé kotníky a lýtka si

pěkně přitiskla k jeho vlastním nohám. Byla malá a křehká jako panenka. Vůně jejího čistého, nenavoněného těla způsobila, že se v něm krev jen vařila a že se mu točila hlava. Přitiskl svou zarostlou tvář do jejích rudých hedvábných vlasů a zatoužil je rozplést a rozprostřít na svou vlastní hrud a krk.

Jako by s ní v mysli nějak komunikoval i ve spánku, povzdechla a jedno malé chodidlo se mu vsunulo mezi jeho.

To byla poslední kapka. Grant už se nedokázal ovládnout a musel se jí dotknout, stejně jako musel dýchat a srdce mu muselo bít. Položil jí ruku do důlku v pase a palcem jemně hladil spodní okraj žebra. Pod rukama měl její pružné a měkké tělo. Celý vzrušený svou ruku sunul výš a prsty prozkoumával sladkou křivku pod jejím ňadrem. Naplnil si dlaň měkkým, zaobleným prsem a přemýšlel, co je na Vivien, že se tolik liší od jiných žen, které zná. Zdálo se mu, že je stvořená jen pro něho. Kolik mužů se s Vivien cítilo stejně? pomyslel si smutně a bojoval s primitivní potřebou označit si ji pro sebe a vymazat každý polibek a každé pohlazení, které nebylo od něho.

Pomalu jí kroužil palcem kolem vrcholku ňadra, až ucítil odezvu. Nestačilo mu, že ji cítil přes tenkou látku noční košile zapnuté až ke krku. Umíral touhou hladit její nahé tělo, chutnat ji a celou ji zlíbat. Když chytil citlivou bradavku mezi palec a ukazováček, slyšel, že Vivienin dech se změnil. Místo klidného oddychování teď dýchala mělce a rychle.

V její nehybnosti byl sotva znatelný pohyb, hluboké chvění, které ji prozradilo. Byla vzhůru…, věděla, že se jí dotýká…, a nepokoušela se mu uniknout. To něco

znamenalo, i když bylo těžké zjistit, jestli se nehýbá proto, že je v šoku, či z pouhé zvědavosti. Opatrně jí pustil ňadro a sklouzl rukou na žaludek… Pomalu, velmi pomalu klouzal dolů na břicho až k měkkému hrbolku, kde tenká bavlna skrývala chomáč skořicových kudrn. Cítil, jak se zachvěla a tělo se připravilo na únik.

Sklonil ústa k její šíji, líbal jí malý důlek pod uchem a šeptem ji uklidňoval, říkal jí, že ji chce, potřebuje ji, že k ní bude jemný a trpělivý. Vklouzl rukou dál mezi její stehna, lehce ji stiskl, zatímco ji do boku tvrdě tlačil svým stále pevnějším přirozením. Dal jí možnost se odsunout, pokud by to chtěla. Ale Vivien u něho zůstala a reagovala podivně neohrabaně, jako by byla vášnivá, ohromená panna. Slabě se odtrhla, otočila se k němu tváří, pevně zavřela oči a položila mu ruce na ramena. Políbil ji, pomalu a pátravě, a škádlil ji jazykem. Zasténala, přitáhla si ho blíž a těsně ho držela, když se nad ní vztyčil…

Někdo potichu zaklepal a dveře se otevřely. Byla to služka, která přišla vyčistit krb a zapálit oheň. Vstoupila do pokoje a okamžitě si všimla, že v posteli jsou dva lidé místo jednoho. S polekaným výkřikem se zastavila.

Vivien si uvědomila, že byli vyrušeni, a s vylekanýma očima pod Grantem ztuhla.

Grant zvedl hlavu a podíval se na služku. „Ted ne,“ řekl stručně.

„Ano, pane,“ zamumlala a rychle z místnosti odešla. Samozřejmě to nebyla její chyba. Služebnictvo v

Morganově domácnosti nebylo na takové dění zvyklé, protože Grant raději navštěvoval své příležitostné postelové partnerky v jejich domech a do svého si je nevodil. Ve své vlastní ložnici nevyžadoval nějaké

zvláštní soukromí. To se ovšem bude muset změnit. Vztekle si v duchu poznamenal, že musí říct hospodyni, že se okamžitě zavádí nový systém.

Z Vivienina zničeného výrazu bylo jasné, že jakékoliv milostné roztoužení zmizelo. Byla pod ním úplně strnulá a zčervenalá rozpaky. Grant se zamračil, odkulil se na svou stranu a pozoroval, jak vyskočila z postele. Ve slabinách mu divoce pulzovala erekce, která jen velmi pomalu slábla. Jestliže si brzy nenajdu úlevu, bude ze mně mrzák, usoudil.

Vivien si přes noční košili natáhla župan a páskem si ho pevně utáhla kolem těla. Šla k umývadlu, nalila do něj trochu studené vody a pošplíchala si růžové líce. Grant ji upřeně pozoroval a všiml si strnulých zad a odhodlaného chvatu jejích pohybů. Utřela si tvář, napřímila se… a otočila se k němu s výrazem někoho, kdo čelí nepříjemné povinnosti.

„Chcete, abych se vrátila do postele?“ zeptala se s pohledem upřeným na koberec.

Otázka Granta překvapila. Když se to tak vezme, chtěl… Ale nejdřív musel zjistit, proč to nabídla. Když se zeptal, vyhýbala se mu pohledem.

„Dlužím vám to,“ bezvýrazně řekla. „Zachránil jste mi život, nabídl mi svou pohostinnost a ochranu… A navíc se musí zvážit náš předchozí vztah. Není to, jako bychom to… ještě… nedělali. Vlastně je ode mě odmítnutí pokrytecké. Takže, jestli chcete, jsem ochotná se vrátit do postele.“

Znělo to, jako by se obětovala. Její strnulý postoj a odvrácená tvář jeho vášeň ochladily účinněji než kbelík ledové vody,

„Ne, nechci,“ zamumlal zklamaně a mrzutě. „Ať se propadnu, jestli do mé postele přijdete, jako by to byla nějaká zatracená oběť.“ Vstal a trhnutím si přitáhl k tělu rozhalený župan a jízlivě se ušklíbl, když si všiml, že zrudla, když zahlédla záblesk jeho nahoty. „Ta panenská červeň vám nesluší, Vivien. Zapomínáte, že jsem vás znal, ještě než jste ztratila paměť.“

„Co ode mě chcete? Nabídla jsem vám své tělo. Pokud tomu správně rozumím, stěžujete si, že neukazuju dostatečné nadšení.“

Výmluvně se na ni podíval. „Dostatečné nadšení?“ opakoval kysele. „Co takhle nadšení Jany z Arku, když jde na hranici?“

Ticho v pokoji by se dalo krájet. Najednou vypadala Vivienina krásná tvář kajícně a oči se jí pobaveně třpytily. Rychle se otočila, ale Grant stejně zahlédl, jak se jí potlačovaným smíchem chvějí rty.

„Promiňte,“ řekla polohlasně. „To asi moc lichotivé nebylo, že?“

„Ne, nebylo,“ zavrčel. Zasmál by se taky, kdyby mu nepřekážela bolestivá erekce. Vrátil se do postele, otočil se na břicho, zabořil si tvář do polštářů a silou vůle se pokoušel své silné vzrušení ovládnout. Cítil, že Vivien se k němu blíží, zvedl hlavu a varovně se na ni podíval.

„Držte se ode mě dál - jinak se rozhodnu se s vámi vyspat i tak.“

„Ano, pane.“ Znělo to podezřele poddajně. „Nejspíš si jenom vezmu šaty a obleču se v přilehlé místnosti.“

„To bych vám radil.“ Klesl hlavou zpět do polštářů a divoce vydechl.

Vivien si oblékla sytě modré šaty ze sametu a italského vroubkovaného hedvábí, jejichž dlouhé rukávy byly nahoře nabírané a od loktů až k zápěstí těšné. Rukávy byly lemované křehkou bílou bruselskou krajkou

- stejně jako kulatý výstřih. Nemotorně se kroutila, jak se pokoušela zapnout na zádech knoflíky. Rozhodla se, že zbytek knoflíků, kam se jí nepodařilo dosáhnout, nechá na Mary.

Rozpletla si vlasy, prohrábla si je prsty a šla k oválnému zrcadlu, upevněnému na damaškové zdi. Šaty jí slušely, zvýrazňovaly její modré oči a nezvladatelnou rudou barvu na lících.

Nejisté si povzdechla, když si vzpomněla na Granta ve vedlejším pokoji. Tělo měla horké, ruce studené a celá zářila okouzlující kombinací vzrušení a rozkoše. I teď se k němu chtěla vrátit a požádat ho, aby se jí znovu dotkl…, a nechat ho, aby ji stáhl pod sebe.

Chápala, jak to probíhá, ale nepamatovala si, že by to někdy prováděla, a neměla ani ponětí o tom, co má dělat. A z toho všeho neznáma byla dost nervózní. Právě teď byl tak neuvěřitelně jemný a ona skoro podlehla jeho zkušeným rukám. Nikdo, a ona už vůbec ne, by nemohl popřít, že Grant Morgan má v sobě přitažlivost. Ale ona ho nemiluje. A nějaký vnitřní pocit ji varoval, že milování se musí nechat pro muže, kterého člověk velmi miluje. Ten pocit byl v naprostém protikladu ke způsobu života, který vedla až do nehody.

Vivien si zklamaně přitiskla ruce k hlavě a zasténala. Nemohla Granta vinit za to, že ji podezříval, že si s ním zahrává. Jak jinak by se dalo vysvětlit její matoucí chování? Je přece prostitutka a nikdo nezmění povahu přes noc.

„Och, proč jen si nemůžu vzpomenout?“ řekla nahlas, přitiskla si pěsti na spánky a tvrdě se jimi bušila.

Grant se oblékl a odešel do Bow Street, aniž se najedl nebo si přečetl noviny či řekl Vivien jediné slovo. Služka očividně všem povyprávěla o scéně, kterou ráno zahlédla v ložnici. Každý z nich, včetně paní Buttonsové, se k němu choval s opatrnou zdvořilostí a on měl chuť někomu ukousnout hlavu.

Vešel do Bow Street číslo 4 a podal kabát paní Dobsonové.’ To ráno byla na velitelství pracovní a klidná atmosféra, protože sir Ross Cannon dokončoval poslední vydání The Hue and Cry* Týdenní hlášení bylo zasíláno policejním úředníkům po celé Anglii a obsahovalo podrobnosti o hledaných zločincích a jejich proviněních.

Jakmile dorazil Grant ke Cannonově kanceláři, objevil se jeho šéf ve dveřích a vrazil mu do ruky list papíru a tužku.

„Dobře, že jste tady,“ řekl stručně Cannon. „Podívejte se na tohle. Za deset minut to jde do tiskárny.“

Grant se opřel ramenem o rám dveří, rychle dokument přejel pohledem a sem tam poopravil. Když svou práci skončil, vešel do Cannonovy kanceláře a našel tam Keyese, jak listuje ve služební knize. Byl vystrojený jako vždycky. Měl na sobě mechově zelené kalhoty, krémovou vyšívanou brokátovou vestu a hnědý, na míru

* Úřední zpráva londýnské policie se zatykači, atd. (Pozn. překl.)

šitý kabát. Kolem krku měl uvázanou kravatu ve tvaru fiží, která mu držela bradu vzhůru.

„Dobré ráno,“ pozdravil Grant a položil The Hue and Cry na Cannonův mahagonový stůl.

Keyes něco nezřetelně zamručel, protože právě našel pasáž, kterou hledal. Přečetl si půl stránky, knihu zavřel a vrátil ji k ostatním na poličku.

Grant si zatím sedl na židli vedle Cannonova stolu. Sáhl do kapsy, vyndal z ní malou, v kůži vázanou knihu, kterou našel u Vivien v domě, a zachmuřeně ji pozoroval. Znovu pečlivě prohlédl každou stránku a hledal informace. Teď už odporné detaily tolik nešokovaly, ale skutky, které se skrývaly v jemném ženském písmu, v něm pořád ještě vyvolávaly nepříjemné pocity. Každé rozpalující slovo se pevně vklínilo do jeho paměti, jako by je tam někdo přibil.

„Co to čtete?“ zeptal se Keyes.

Grant odpověděl krátkým smíchem, ve kterém ale smysl pro humor chyběl. „To není pro vaše jemné uši, Keyesi.“

„To posoudím sám.“ A starší muž mu knížku vytrhl z ruky. Otevřel ji, přečetl jednu či dvě stránky a jeho husté obočí vystřelilo nahoru jako pár pavouků. „To je ale hnus,“ poznamenal a svazek mu vrátil. „Mohu znát autorku?“

Grant se pochmurně usmál. „Nechtěl byste ji poznat, Keyesi. Je to hrozná mrcha. Jeden její úsměv, a budete mít vnitřnosti vyždímané jako hadr.“

I když se Keyes tvářil lhostejně, oříškové oči mu hořely zájmem. „Má to co dělat s tou utopenou, že? Ona

pořád ještě žije - a vy jste ji schoval ve vlastním domě. Slyšel jsem, co se povídá.“

Grant se v židli zaklonil a bezvýrazně se na detektiva podíval. „Neměl byste poslouchat klepy, Keyesi.“

„Kdo je to?“ naléhal. „Poznala útočníka?“

„Proč vás tak fascinuje můj případ?“ odpověděl útokem Grant.

„Prostě vám chci nabídnout pomoc, pokud ji potřebujete,“ řekl Keyes. „Koneckonců jste mi jednou či dvakrát pomohl. Zdá se mi, že jste trochu nedůtklivý, mladíku… Jednoduchá otázka či dvě, a bručíte na mě jako štvaný medvěd.“

„Až budu potřebovat pomoc, řeknu si o ni.“

„To doufám,“ odpověděl Keyes a s netečným úsměvem odešel z kanceláře.

Grant tiše přemýšlel. Keyes měl pravdu - on je nedůtklivý a má špatnou náladu, jako by ji měl každý muž na jeho místě. Když byl s Vivien, bylo snadné zapomenout na to, kým je a čeho je schopná. Jenom když od ní byl pryč, dokázal vidět pravdu. Je to kurtizána, žena neschopná lásky a věrnosti. Někdo se ji pokusil zabít, pravděpodobně jeden ze zástupu jejích bývalých milenců. A jeho úkolem je zjistit, kdo to byl, a chytit ho. A potom navždy odstranit Vivien Duvalovou ze svého domu a života…, než mu vyrve srdce.

Sir Ross se znovu objevil v kanceláři a namířil si to rovnou ke kameninovému džbánku s kávou. Současně s ním vešla pomalu dovnitř jeho kočka, Sekačka, vyskočila na prázdný roh dubového stolu, naklonila hlavu na stranu a vážně si Granta prohlížela.

„Dobré ráno, Sekačko,“ zamumlal Grant a natáhl ruku, aby ji pohladil po velké chlupaté hlavě. Sekačka se

pohrdavě stáhla a přivřela oči, až vypadaly jako štěrbiny. Cukla sebou, když ucítila jemné pohlazení, a položila si hlavu na packy.

Grant se na trpělivou kočku musel usmát. „Přesně jako žena/’ zamumlal. „Dáš člověku lásku jenom tehdy, když sama něco chceš.“

Cannon si nalil šálek ze zbytku na dně konvice. Zašklebil se, když ochutnal tekutinu, vlažnou a plnou usazenin. „Paní Dobsonová,“ volal, když vystrčil hlavu ze dveří „mám prázdný džbánek.“

Z chodby se ozvala nesouhlasná odpověď, obsahující pokárání: „… vaše nervy, pane…“

„Moje nervy jsou v pořádku,“ odpověděl trochu rozmrzele. „Dnes ráno mám moc práce, paní Dobsonová. Potřebuju, aby mě navštívila další konev kávy.“ Cannon se krátce usmál a posadil se na svou židli. Na malou chvíli se mu pobavením rozjasnila unavená tvář. „Nechť nás Bůh ušetří žen, které si myslí, že všechno vědí lip.“

„Amen,“ dodal souhlasně Grant.

Cannon se v židli zaklonil a přimhouřil pronikavé šedé oči, když si Granta prohlédl. „Vypadáte hrozně. Jste nemocný?“

Taková neobvyklá otázka od Cannona by každého detektiva vyděsila. Nikdy se nezajímal o jejich osobní život, pokud dělali svou práci. Grant se na svého šéfa zamračil, protože se mu jeho osobní dotaz nelíbil.

„Nespal jsem,“ stručně odpověděl.

„Potíže se slečnou Duvallovou?“

„Nic důležitého,“ zamumlal.

„Jak se jí daří?“ zajímalo Cannona.

„Myslím, že se celkem zotavila. Ale žádné zlepšení paměti.“

Cannon přikývl a natáhl se pro knížku, kterou mu podal Grant. „Co je to?“

„Je to deník a zápisník, kam se zaznamenávají schůzky. Našel jsem to v domě slečny Duvallové. Myslím si, že by v něm mohlo být jméno toho, kdo se ji pokusil zabít.“

Když pozoroval, jak listuje malým svazkem, napadlo Granta, co si Cannon, který plnil slib celibátu, pomyslí o tak otevřeně sexuálním materiálu. Zdálo by se mu přirozené, kdyby ukázal nějakou známku citu, ale neviděl žádnou zrádnou barvu, žádné napětí, žádný pot. Ten muž se neuvěřitelně ovládal. „Zdá se, že slečna Duvallová vedla barvitý život,“ poznamenal zdvořile.

„Proč předpokládáte, že v seznamu musí být i muž, který na ni zaútočil?“

„Ta zamýšlená vražda byla zločinem z vášně,“ řekl Grant věcně. „Slečna Duvallová se nikdy s žádným kriminálníkem nestýkala, neměla žádné zločinné společníky, žádné dluhy -vždycky o ni bylo dobře postaráno. Existuje jenom dlouhý seznam milenců, většině z nich byla nevěrná. Ovšem svědomitě si je zaznamenávala… a jejich zvláštní choutky. Pro ni to byl obchod, a jak vidíte, zatraceně dobře si ho zorganizovala. Kdykoliv se jí naskytla lepší příležitost, současného milence opustila bez mrknutí oka.“

„A vy si myslíte, že jednoho z nich tak rozzuřilo, když ho opustila, že se ji pokusil zabít?“

„Ano.“

Cannon mu deník vrátil. „Měl byste ten seznam rychle zúžit, Morgane. V případech, jako je tento, si nemůžeme dovolit ztratit příliš mnoho času, jinak ho nevyřešíme.“

Grant zíral na malou knížku a palcem hladil sametový obal. „Já bych rád,“ řekl pomalu, „našel způsob, jak dát veřejnosti vědět, že Vivien pořád ještě žije. Pak by se ten, kdo se ji pokusil zabít, dozvěděl, že se mu to nepovedlo.“

„A zkusil to znovu,“ dokončil Cannon. „To by mohlo slečnu Duvallovou příliš ohrozit.“

„Ne,“ namítl okamžitě Grant. „Ona je teď pod mou ochranou - a já na toho parchanta budu čekat.“

„Výborně. Předveďme tedy slečnu Duvallovou Londýnu. Už jste rozhodl kde a kdy? - Mám návrh. Mám přítelkyni, lady Lichfieldovou, která právě tuto sobotu pořádá ples. Pozvánky na akce, které pořádá, jsou hodně žádané a v Timesech se o nich vždycky do detailů píše. Přemluvím ji, aby Doslala pozvánku vám a zahrnula do ní každého, koho si vyberete.“

Grant se najednou zazubil. „Přivést Vivien do domu lady Lichfieldové?“ „Proč ne?“

„Vivien nepřijímají v takzvané slušné společnosti. Aspoň ne v její ženské polovině. Spala s jejich manželi.“

„Tím lip, když tam bude některý z jejích bývalých milenců,“ odvětil Cannon.

Jejich rozhovor přerušila paní Dobsonová, která přinesla tác s horkou kávou a čisté hrnky. „Pijete příliš mnoho kávy,“ řekla nesouhlasně. „Oba dva.“

„Povzbuzuje smysly a jasné myšlení,“ informoval ji Cannon, zatímco mu nalila pořádnou dávku. Dychtivě si vzal hrnek a obepnul ho svými dlouhými prsty.

„A v noci pak nemůžete spát,“ hubovala paní Dobsonová a vrtěla hlavou, až jí tančily stříbrné kučery. Otočila se ke Grantoví, jako by to byl její spojenec. „Sir Ross v noci nikdy nespí víc než čtyři hodiny, nikdy nemá

čas na teplé jídlo… a kvůli čemu? Čím víc pracuje, tím víc se mu práce hromadí na stole.“

Ross se na ni okamžitě zamračil. „Kdyby bylo po jejím,“ poznamenal ke Grantoví, „byl bych brzy tak tlustý jako Sekačka.“

Pomlouvaná kočka se posunula na roh stolu a drze se na svého pána podívala.

Paní Dobsonová ještě jednou zavrtěla hlavou a odešla. Cannon jemně foukal do hrnku, až se z něho kouřilo.

„Výborně,“ řekl a namířil pohled na Granta. „S vaším dovolením zajdu za lady Lichfieldovou a požádám ji, aby rozšířila počet hostů.“

„Děkuji.“ Grant se odmlčel, než zamyšleně dodal:

„Ještě je tady něco, o čem jsem se vám nezmínil…, něco, co řekl lord Gerard, když jsem ho vyslýchal. Nejsem si jistý, jestli se tomu dá věřit, protože to není ani v deníku slečny Duvallová, ani se o tom nezmínil nikdo, s kým jsem mluvil.“

„Ano?“ pobídl ho Cannon.

„Gerard říkal, že si myslel, že se slečna Duvallová bude brzy vdávat. Za někoho velmi bohatého.“

„Hmm. Který bohatý muž by se rozhodl koupit obnošené boty?“ přemítal nahlas Cannon, když použil populární frázi o svatbě s milenkou jiného muže.

„Právě,“ řekl Grant. „Jak zdůraznil Gerard, člověk se neožení s prodejnou děvkou, jako je Vivien Duvallová, pokud nechce být na posměch celé Anglii. Ale možná našla nějakého senilního starce, který si ji chtěl vzít.“

Bez ohledu na Grantovu snahu mluvit nevzrušeně byla v jeho hlase trocha hořkosti, která Cannonovi nemohla uniknout. Grant v duchu zaklel, když ho Cannon podrobil svému znepokojivému zkoumání.

„Jaký máte názor na slečnu Duvallovou, Morgane?“ požádal ho tiše.

„Můj názor není rozhodující.“ Grant si stoupl, aby si z kalhot oprášil pomyslné drobečky. „Jestli mluvíte o důkazech…“

„Ptal jsem se na váš názor,“ opakoval neúprosně Cannon. „Posaďte se, prosím.“

V kanceláři se najednou udělalo dusno. Grant toužil tu otázku ignorovat. Cannonův chladný, bystrý pohled píchal a zneklidňoval. Napadlo ho odrazit otázku nějakou drzou odpovědí nebo pohodlnou lží…, ale ať se propadne, jestli se kdy bude bát pravdy, ať je jaká chce. Zamračil se a znovu se posadil na svou židli.

„Ve slečně Duvallové se skrývají dvě ženy,“ začal.

„Jednu z nich můžeme najít v té knížce. Zkušená, otupělá, chamtivá… perverzní děvka. A druhá teď bydlí v mém domě.“

„A jaká je tahle?“

„Inteligentní…, sladká…, jemná. Sen většiny mužů.“

„I váš?“ zamumlal Cannon.

Grant sevřel opěradla své židle, jako by k ní byl připoután. „I můj,“ připustil nakonec mrzutě.

Cannon ho pozoroval s náznakem sympatie, který byl skoro nesnesitelný. „Dejte si pozor, Morgane,“ bylo všechno, co řekl.

Granta napadlo, že by ho mohl uklidnit svým obvyklým drzým způsobem, ale nějak nemohl nalézt slova.

„Dobrá,“ zamumlal Cannon na rozloučenou a Grant vypadl, ale nepodařilo se mu skrýt, jak moc se mu ulevilo.

„Ples?“ Vivien zírala na Granta, jako by se zbláznil. Seděli v jídelně v přízemí, kde jí řekl, co se sirem Rossem vymysleli. I když se jí zdálo, že Grant s jejím strachem sympatizuje, očividně jí nedával na výběr.

„Vy po mně chcete, abych se objevila na veřejnosti,“ pokračovala znepokojeně Vivien, „a ne pouze na veřejnosti, ale na obrovském, oficiálním plese, aby se každý v Londýně dozvěděl, že žiju. A potom budu v nebezpečí přinejmenším desetkrát větším než teď.“

„Budu vás chránit,“ opakoval klidně Grant a sedl si k ní na pohovku, vyčalouněnou zlatým damaškem. Vzal do dlaně její malou, v pěst sevřenou ruku a jemně ji hladil, až se jí uvolnily prsty. „Důvěřujte mi,“ slabě se usmál a zíral do její vystrašené tváře. „Nikomu nedovolím, aby vám ublížil.“ „Nebudu tam nikoho znát,“ pevně mu držela ruku. „Nebudu vědět, co mám dělat nebo říkat.“

„Nebudete muset nic dělat ani říkat. Musíte se tam jenom objevit.“

„Já nechci,“ žadonila a třela si čelo volnou rukou, aby zahnala pulzující bolest.

„Chápu to,“ tiše odvětil. „Ale musí se to udělat, Vivien. A teď… vás chci vzít do vašeho domu, abyste si tam našla nějaké šaty. Máte aspoň dva tucty večerních šatů a já si dám zatraceně načas, abych vám nějaké z

nich vybral. Říkala jste, že se do svého domu chcete podívat, a teď je na to vhodná doba.“

Vivien se mračila na jejich propletené prsty, zhluboka se nadechla a pokoušela se uklidnit rozrušené nervy. Každý na ni bude zírat. Jak si bude moct nezávazně povídat, smát se a tančit, když si nepamatuje jediného člověka ze svého předchozího života? Nechce se jí vetřít se mezi cizí lidi, kteří si o ní budou myslet, že je výstřední, nebo falešná nebo něco podobně nepříjemného. A ze všeho nejvíc se jí nechce ze sebe udělat jasně viditelný terč. Co když se muž, který na ni zaútočil, vrátí, aby dokončil svou práci? A co když přitom zraní, nebo dokonce zabije Morgana?

„Nedává to smysl,“ řekla. „Proč musím jít na ples a tak dramaticky se odhalit? Proč prostě nemůžete jen nějak nenápadně pustit informaci? Vy nemáte ani ponětí, kdo chce, abych byla mrtvá, že ne? Tohle je zoufalý pokus, jak ho vytáhnout ven, protože se nemůžete rozhodnout, kdo je ten podezřelý.“

„Chci toho parchanta chytit,“ řekl vyrovnaně Grant.

„A tohle je ten nejrychlejší způsob.“

Pomohl jí vstát z pohovky a vedl ji do vstupní haly, kde pokynul hospodyni, aby jim přinesla kabáty. Zapnul jí plášť a na hlavu jí posadil sametový klobouček. Z jeho předního okraje visel jemný fialový závoj, který jí skryl tvář za pastelovou mlhu.

Naštvaně se na něho přes závoj podívala. „Vypadá to jako smuteční klobouk,“ řekla. „Jako kdybych šla na pohřeb. Jenom doufám, že to nebude můj vlastní.“

Tiše se zasmál. „Byl to ten nejmíň průhledný klobouk, který jsem našel. A nedovolím, aby se vám něco stalo. Svět by byl bez vás nezajímavý, i když mírumilovnější.“

Morgan na sebe hodil svůj kabát a lokaj je doprovodil do kočáru, který na ně venku čekal. Předpokládala, že pojedou najatým vozidlem, a tak ji pohled na lehký dvoukolový kočár, natřený černým lakem a mírně ozdobený matně zlatou barvou, překvapil, stejně jako dva krásní hnědáci, kteří do něho byli zapraženi.

„Nenapadlo by mě, že máte takový kočár,“ poznamenala.

„Myslela jsem si, že detektivové chodí všude pěšky.“

Pobaveně se usmál zelenýma očima. „Můžeme, jestli se vám chce.“

Na jeho jemné škádlení odpověděla mírným úsměvem. „Ne, děkuji,“ odpověděla. „Spokojím se s kočárem.“

Lokaj jí pomohl dovnitř a zabalil ji do tlusté kašmírové deky. Vivien mu poděkovala a s potěšením se uvelebila na měkkém koženém sedadle. Vítr byl příjemně svěží a po několika dnech skrývání osvěžující. Morgan se vyšplhal k ní a zkušeně vzal do ruky opratě. Počkal, až se lokaj usadí vzadu na sedátku, pak šlehl opratěmi a mlaskl na koně. Plynule se rozjeli a dobře vedený kočár se lehce pohyboval po ulici vydlážděné dlažebními kameny.

Vivien rozpačitě zírala před sebe a očima hledala nějakou maličkost, která by jí připadala známá.

Každá ulice měla svůj vlastní charakter, jednu obývali tiskaři a spisovatelé, jinou řezníci a pekaři, v další stála řada kostelů. Panstvo se proplétalo mezi prostitutkami a žebráky. Bohatství a chudoba stály těsně vedle sebe. Vzduch byl cítit zvířaty, jídlem, slaným zápachem řeky, splašky, prachem… Brzy přestala rozeznávat jednotlivé vůně a zápachy, jak jich měla plný nos. Projeli kolem skupiny uličníků, kteří obtěžovali hejska, oblečeného do

saténu…, potkali zpustlíka, který se opile vypotácel z hospody a na každé ruce mu visela jedna courá…, míjeli je podomní obchodníci, kteří za krkem a na ramenou nesli dřevěné krabice.

Vivien svou pozornost brzy obrátila k Morganovi, jenž obratně vedl kočár mezi vozíky, dobytkem a chodci, kteří zaplňovali část ulice. V městském ruchu byl úplně klidný a znal každou ulici, každý roh. Napadlo ji, že Morgan je jeden z mála lidí v Londýně, který se dokáže pohybovat v každé společnosti - od královské až k těm nejhorším kapesním zlodějům.

Dorazili k řadě elegantních domů a zastavili se před jedním s velkými bronzovými vraty. „Ten je můj?“ váhavě se ptala Vivien a zírala na velký, klenutý vchod se sloupy.

Morgan se na ni nevyzpytatelně podíval. „Ano, je váš.“

Lokaj spěchal převzít koně a Morgan pomohl Vivien z kočáru. Pomalu ji spustil na zem a držel ji, dokud nestála pevně na nohách. Nabídl jí paži, zavedl ke dveřím a odemkl.

Vivien opatrně vstoupila dovnitř a tiše stála ve vstupní hale, dokud Morgan nerozsvítil lampy a nástěnné svícny. Místo se svými květovanými francouzskými tapetami a krásným nábytkem ve stylu Ludvíka XIV bylo nádherné, ženské… a absolutně neznámé. Sundala si klobouk a položila ho na jeden roh zábradlí.

Na vstupní halu svítilo světlo. Vivien se pomalu přesunula od zarámovaného zrcadla k pozlacenému dřevěnému stolu s mramorovou deskou. Zvedla z něho jemný kousek staffordshirského porcelánu a zblízka ho pozorovala. Dvě postavy, gentleman a dáma, spolu

hovořili, zatímco dáma se natahovala dopředu, aby si do košíku na klíně natrhala divoké květiny. Ta scéna byla svou nevinností okouzlující.

Ovšem když Vivien porcelán obrátila, ukázalo se, že ruka gentlemana sahá hluboko pod sukně dámy. Vivien se na ten vulgární žert zamračila, položila figurky opět na stůl a pohlédla na Morgana. Pozoroval ji se zvláštní směsí pobavení a rezignace.

„Ještě si nic nepamatujete?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a šla ke schodišti. Morgan šel okamžitě za ní, přizpůsobil se jejímu kroku a svítil na cestu lampou. Vivien se nahoře zastavila a nevěděla, kam jít.

„Ložnice je tamhle,“ řekl Morgan. Lehce ji chytil za loket a vedl ji do posledního pokoje vpravo. Vstoupili do místnosti potažené tmavě zeleným hedvábím, s bohatě vyřezávanou postelí, umístěnou na podstavci. Připomněla jí malé jeviště, připravené na představení. Rozpačitě se zamračila a zírala na postel, zatímco Morgan rozsvítil víc lamp. Pak se otočila a uviděla tu malbu.

Na chvíli uviděla jenom ohromující nahou kůži, uměleckou ukázku ženského těla… Pak si uvědomila, kdo je to tam zobrazený.

„To jsem já,“ pronesla tlumeným šepotem. Prudce se začervenala, zalapala po dechu a otočila se, protože už se nedokázala déle dívat.

„Předpokládám, že si nepamatujete, že byste stála modelem.“ V hlase mu zaznělo podezřelé chvění. Že by se bavil? Vivien to nepotěšilo, ale ani mu to nedokázala zazlívat. Byla bez sebe studem a zlostí, kterou cítila sama k sobě. Do tohoto okamžiku malým kouskem své mysli

věřila, že nic z toho, z čeho ji obviňoval, není pravda. Ale byla to pravda - zarámovaná v těžkém zlatém rámu. Její minulost se ukázala a předváděla se v bohatých detailech.

„Jak jsem mohla…, jak může někdo pózovat pro takový obraz?“ zeptala se a zakryla si rukama tvář.

„Umělci často používají nahé modely. To přece víte.“

„Tato malba ale očividně nemá být žádné umělecké dílo,“ pohrdavě řekla. „Jejím jediným účelem je…“

„Vzrušit,“ navrhl tiše.

Spustila si z tváře ruce, zatínala je po stranách těla a pořád se na něho nedokázala podívat. Zdálo se skoro nemožné, že by mohla cítit takové ponížení… Dotklo se každé buňky jejího těla. „Sundejte to, nebo to zakryjte,“ požádala ho zoufale.

Když jí odpovídal, zněl mu v hlase místo pobavení zmatek. „Už jsem to viděl, Vivien.“

Nedávalo to smysl, ale nemohla snést, když tam obraz před nimi oběma visel - připadalo jí, že před ním stojí nahá.

„Nelíbí se mi,“ řekla ostře. „Nemůžu zůstat v této místnosti, když tady tohle visí. Udělejte s tím něco, prosím.“

Ztuhla, když k ní zezadu přistoupil a rukama ji uchopil za ramena. „Vy se chvějete,“ zašeptal překvapeně. „Nemusíte se rozčilovat.“

„Neříkal byste to, kdyby tam visel váš nahý obraz.“

Najednou se zasmál. „Pochybuju, že je na světě umělec, který by mě chtěl malovat nahého, srdíčko. Já na to nejsem ten pravý.“

O tom by se dalo diskutovat, pomyslela si. Z toho, co z něho viděla, byl Morgan přitažlivější než kterýkoliv

jiný muž, který byl kdy namalován… Ale to mu těžko mohla říct.

Jemně jí obrátil tvář. „No tak, není to tak špatné. Na-dechněte se zhluboka.“

Odmítla a tvrdohlavě sklopila hlavu a zírala na podlahu. „Ani se nepohnu, pokud ten obraz nesundáte.“

Krátký, teplý výbuch smíchu jí ovanul ucho. „Tak dobrá, k čertu s vámi.“ Pustil ji a přešel k obrazu. Škrabavý zvuk, slabé bouchnutí těžkého rámu a napjaté ticho porušil pak Morganův ironický hlas. „Už můžete otevřít oči.“

Vivien se otočila a viděla, že obraz je dole a obrácený ke zdi. „Děkuji vám,“ oddechla si. „Chci, aby se ta hrozná věc spálila.“

„Až se vám vrátí paměť, můžete změnit názor.“

„Nezajímá mě, co se stane, až se mi vrátí paměť,“ ostře odsekla. „Říkala jsem vám, že už nebudu kurtizánou.“

Morgan ji pozoroval s tak nezakrytou skepsí, že ji to nesmyslně rozzlobilo. „Uvidíme,“ mumlal.

Upoutal ji další obraz, malý olej s jemně pozlaceným rámem. Visel na zdi hned vedle toaletního stolku, jako by se na něj chtěla dívat, když si česala vlasy a líčila se. Přistoupila blíž a s rostoucí zvědavostí zírala na malbu. Ke zbytku domu se vůbec nehodila. Na první pohled bylo vidět, že ji dělal amatér, protože obrázek byl namalován jasnými, příjemnými barvami. Byl na něm malý vesnický dům s dřevěnými rámy a nalíčený na bílo, s kobercem fialového vřesu všude kolem a se stříbrnými břízami za domem. Před domem rostla spousta růžových keřů s krásnými bílými květy.

Vivien od obrázku nemohla odtrhnout zrak. Byla si jistá, že to je místo, které kdysi navštívila, místo, kde byla šťastná. „To je divné,“ zašeptala. „Já myslím… myslím si, že mi ten obrázek dal někdo, kdo…“ Zmateně se odmlčela. „Och, kdybychom jen věděli, kde ta chalupa je!“

„Prakticky to může být kdekoliv v Anglii,“ pronesl sarkasticky Grant.

Vivien se dotkla podpisu v rohu plátna. „Devane,“ nahlas četla. „Jak známě to zní! Devane. Chtěla bych vědět, jestli je to přítel, nebo dokonce…“

„Milenec?“ dokončil Grant.

Odtáhla ruku a zamračila se. „Mohl by být.“ Vzpomínky se schovávaly za neproniknutelnou zdí v její mysli. Zklamaně přistoupila k masivnímu šatníku ozdobenému postříbřeným sklem a doplněnému po obou stranách prádelníkem. Otevřela dveře a uviděla dlouhou řadu šatů v každém myslitelném odstínu hedvábí, sametu a saténu, se sukněmi, třepotavými jako motýlí křídla. V mnoha šatech se ještě držela slabá vůně parfému, kombinace růží a kořeněného dřeva, která jí sladce zaplňovala nosní dírky.

„Zdá se, že je tady spousta stylů,“ poznamenala a věděla, že ji Morgan pozoruje. „Všechno - od usedlého k šokujícímu. Jakého efektu chceme dosáhnout?“

„Vivien Duvalová v celé své slávě,“ řekl.

Podívala se na něho přes rameno. „Co jsem měla na sobě, když jsme se poprvé setkali?“

„Šaty mořské panny. Zelené hedvábí s malými rukávy z tylu.“

Spěšně se probírala sbírkou, až našla šaty, na které se popis hodil. „Tyhle?“ zeptala se a zvedla je, aby na ně lépe viděla.

Přikývl a vypadal podivně zachmuřeně.

Vivien si šaty přidržela u těla a podívala se dolů. Látka byla nádherná, třpytivě zelená s malými volánky z bílého saténu u výstřihu, které jí připomněly pěnu na vlnách. Opravdu šaty pro mořskou pannu. Očividně měla vkus…, a proč ne? Nejdůležitějším zájmem pro kurtizánu je umění co nejlépe se předvádět.

„Mohla bych si na ples obléct tyhle,“ navrhla. „Co si myslíte? Neprovětráme je zase?“

„Ne.“ Po tváři mu přelétl stín, když šaty s očividnou nechutí pozoroval.

Ponořena do svých myšlenek vrátila Vivien šaty do skříně. „Nevycházeli jsme tenkrát spolu moc dobře, že?“ zeptala se a probírala se dál šatníkem.

Měl napjatý hlas. „Vzpomínáte si?“

„Ne…, ale pohled na vaši tvář… Každý by řekl, že to nebyla příjemná vzpomínka.“ „Nebyla,“ souhlasil příkře.

„Byla jsem to já, kdo nesnášel vás, nebo obráceně?“

„Myslím, že to bylo vzájemné.“

„Tak jak jsme potom… tedy, proč jste si vůbec se mnou začal?“

„Vy tedy umíte ležet člověku v žaludku.“

„Jako rybí kost,“ řekla smutně a zasmála se. Vytáhla bílé, bronzové a levandulové šaty a položila je na postel. Opatrně začala skládat jemnou látku, zatímco ji Morgan pozoroval. „Jedny z nich se budou hodit,“ poznamenala.

„Nevyzkoušíte si je?“ zeptal se.

„A proč? Všechny jsou moje. Proč by mi neměly sedět?“

„Od svého plavání v Temži jste trochu zhubla.“ Pokusně jí změřil pas a svýma velkýma rukama ji skoro objal. Vivien sebou trhla, když se jí dotkl, a ucítila za

sebou jeho silnou postavu. Blízkost Granta Morgana a postele pokryté hedvábím byla na její nervy moc. Vzpomněla si na jeho ruce, tak hříšně jemné, když zkoumaly její tělo, a ústa, která jí na tělo tiskla teplé, jemné polibky, a pokoušela se potlačit silné chvění. Musel její nedobrovolný pohyb vycítit, protože se jeho ruce přitiskly k pasu silněji a rty se přiblížil k uchu, kde ucítila jemné pohlazení jeho dechu.

„Není nutné cokoliv zkoušet,“ dokázala říct. „Kromě toho bych si v žádném případě nedokázala sama zapnout a rozepnout ty řady knoflíků.“

„Rád bych pomohl.“

„O tom nepochybuju,“ odpověděla se smíchem. Ale najednou jí tělem projel zvláštní pocit a soustředil se kolem žaludku. Změkla jí kolena a na malou chvíli měla chuť se zaklonit a přitáhnout si jeho ruce na prsa.

Ale než zavřela oči, uviděla koutkem oka v zrcadle nápadnou postel… V tomto pokoji, kde pobavila tolik mužů… Z toho pomyšlení se jí udělalo špatně. Možná, že Morgan měl několik soukromých představ, a od ní čekal, že by je mohla splnit. I kdyby s ním chtěla spát, jak by, proboha, mohla dostát své pověsti? Nepamatovala si jediný způsob, jak potěšit muže. Ale opravdu by nemohla? Určitě by si vybavila pár věcí, které si přečetla v knihách…, proč by si nevzpomněla na něco ze své nekonečné znalosti sexuálního umění? Zmateně se od něho odtrhla.

„Grante,“ zrudla, „musím něco vědět. Když jsme vy a já měli… tedy, když jsme…“ Utrápeně se podívala na postel a pak zpět do jeho ostražitých zelených očí. „Jak jste… Myslím tím…, jaká jsem byla já? Dostála jsem své

pověsti? Já… och, vy víte, jak to myslím!“ Zrudla ještě víc a visela na něm očima.

Zvláštní bylo, že Morgan z té otázky vypadal ještě rozpačitěji než ona. „Nemůžu vás přirovnávat k žádné ženě, se kterou jsem spal,“ řekl vyhýbavě.

„Ano?“ pobídla ho a chtěla, aby pokračoval.

Grant byl tichý a napjatý a cítil se, že ho zahnala do kouta. Naštěstí mu do uší zabzučela nadšená slova lorda Gerarda o milování s Vivien. Slyšel se, jak monotónním hlasem, který neprozrazoval nic z jeho nervozity, opakuje některá Gerardova slova. „V posteli neznáte stud. A přinejmenším to z vás dělá zábavnou partnerku.“

„To je divné,“ zamumlala s pořád ještě rudou tváří.

„Protože mimo postel mám studu pořádnou hromadu.“

Pozorovali se se skoro stejnými obavami, jako by každý z nich chránil tajemství, které ten druhý nesmí nikdy objevit.

Jako veterán nespočetných plesů a večírků se začal Grant dívat na podobné události lhostejně. Podobaly se jeden druhému jako vejce vejci. Obvyklé tmavé oblečení pánů, odhalené róby dam… Starší hosté hrají whist v karetním pokoji, zatímco mladí tančí v saloně a zamilované páry posedávají v obývacích pokojích. Hudbu obstarávají klavíristé, houslisté a violoncellisté…, dámy sedí na malých židlích po straně místnosti a čekají na vyzvání k tanci…, rušný hovor v pokoji s občerstvením…, velká, vlažná večeře.

A teplo, klepy, spousta neupřímných společenských úsměvů, směs olejových a cukrových pomád na vlasy a nadměrně používaných parfémů.

Monotónní nuda, všechno dohromady jen nuda.

Ale dnes večer to bude jiné. Objeví se se ženou, kterou většina Londýna považuje za mrtvou. Do zítřka se po celém městě, v každé vrstvě společnosti, rozšíří, že Vivien Duvallová žije - a že se objevila na plese u Lichtfieldů s Grantem Morganem. Vůbec nepochyboval o tom, že po objevu tohoto večera bude muž, který se Vivien pokusil zabít, vzteky bez sebe.

Grant popíjel brandy a čekal ve vstupní hale svého domu. Jeho černý a zlatý kočár, hlídaný jezdci a lokaji, stál u předních dveří. Už bylo deset minut po limitu, který dal Vivien, ale ze zkušenosti věděl, že na takovou událost nejsou ženy nikdy včas připravené.

Jedna ze služek, Mary, seběhla rychle ze schodů a tvář jí nadšením jen zářila. „Už je skoro hotová, pane. Paní Buttonsová jen dohlíží na posledních pár maličkostí.“

Grant krátce přikývl, rozhlédl se a uvědomil si, že vstupní hala se začíná plnit lokaji, majordomem, služkami, a dokonce i jeho komorníkem, Kellowem, a všichni netrpělivě zírají na schody. Zmátlo ho to, ten pocit radosti, který všichni sdíleli. Vivienina přítomnost dům oživila, trochu vylepšila vysloveně mužskou atmosféru. Už to tady nevypadalo jako domácnost starého mládence. Tohle by mohlo být jakékoliv shromáždění služebnictva, které dychtivě čeká, až se v celé své kráse objeví paní domu. Rituál, který se odehrává v tolika elegantních rezidencích v Londýně…, ale v jeho nikdy.

Grant se na skupinu služebníků zamračil, ale zdálo se, že si toho nikdo nevšiml. Vivien není paní domu. Jenže to si nikdo nechtěl uvědomit. Bez ohledu na to, čím byla, si ji oblíbili. Použila svého šarmu a sladkého vzhledu a okouzlila každého od hospodyně k pomocnici v kuchyni. Pohrdal každým, včetně sebe, za to, že z ní byli uneseni.

Všechny myšlenky se mu vykouřily z hlavy, když se Vivien objevila a sluhové najednou obdivné vydechli. Šla dolů sama, oblečená do matně se třpytící bronzové toalety, která jí vířila kolem boků a nohou jako tekutý kov. Žádná jiná barva by tak dobře nezdůraznila její bohaté vlasy nebo broskvovou a krémovou barvu její pleti. Nabíraný živůtek jí zvedal ňadra nahoru a k sobě tak, že Grantoví doslova vyschlo v ústech. Ztěžka polkl a zíral na ni, ruka se sklenkou brandy se mu chvěla. Skoro si ani neuvědomil, že mu Kellow sklenku taktně vzal z rukou.

Krátké nabírané rukávy odhalovaly křivky Vivieniných ramen, zatímco ruce vězely v dlouhých bílých rukavicích. Zlatě lemovaný francouzský hedvábný šál v bronzové barvě měla volně přehozený přes lokty. Jedinou ozdobou šatů byl krátký živůtek, utkaný ze zlata a bronzu, uvázaný těsně nad štíhlým pasem.

Když se setkal s jejím pohledem, úsměv jejích modrých očí způsobil, že mu v hrudi poskočilo srdce. Vlasy měla vyčesané do koruny ze spletených copů a kučer způsobem, jaký ještě nikdy neviděl a který od zítřka bude bezpochyby chtít každá žena v Londýně. Neměla žádné šperky - až do této chvíle na to nepomyslel. Ta stará Vivien by vyžadovala nějakou ozdobu, zvlášť když by šla na ples, na kterém budou mít všechny ženy své nejlepší kousky.

Místo toho se zdálo, že Vivien a sluhové improvizovali. Dlouhý průsvitný bronzový tyl měla otočený kolem krku, aby skryla poslední modřiny. Vpředu ho držel pohromadě tenký zlatý kravatový špendlík. Ten špendlík byl nepochybně dárkem od krále, který dostali všichni detektivové za jeho ochranu při různých příležitostech. Byl to Morganův jediný kousek, který měl na parádu.

Když si lidé všimnou, že Vivienin krásný krk zdobí typický královský špendlík, vyvolá to spoustu klepů. Každý, kdo dnes bude na plese, si bude myslet, že Vivien je jeho milenkou.

Napůl potěšen, napůl rozzloben, se Grant tázavě podíval na Kellowa. Komorníkovo vysoké, plešatějící čelo zrůžovělo. „Hm… paní Buttonsová mě požádala, jestli nemáme nějaký špendlík, který by mohly použít,“ řekl omluvně. „To byl jediný, který jsem našel, pane.“

„Příště nepůjčujte mé osobní věci bez mého dovolení,“ zamumlal Grant.

„Ano, pane.“

Vivien dorazila ke Grantoví a tázavě zvedla jedno své skořicově zbarvené obočí.

Grant na ni bez úsměvu zíral. „Ujde to,“ řekl stručně.

Nedokázal říct víc ze strachu, že by ho zradil hlas.

Chvíli bylo ticho a on si uvědomil, že na ně služebnictvo zírá. Najednou, aby zakryli neomalenost svého pána, se předháněli v poklonách.

„Jste krásná jako obrázek, slečno!“ „… nikdo vás nepředstihne…“ „… v té toaletě jako královna…“

V hrudi se mu rozšířil horký, znepokojivý pocit a chtělo se mu na všechny vyštěknout za to, že se tak starají o pocity prodejné děvky. Ale nemohl…, protože byl stejně pod vlivem jejího kouzla jako všichni ostatní.

Povrchní rozhovor v kočáře ztichl, když vjeli na cestu k usedlosti Lichfieldů. Vivien byla očividně nervózní a Grant se cítil provinile, protože její obavy neuklidnil. Každou chvíli se měla setkat se zástupem cizích lidí. A k tomu přibylo vědomí, že po tomto večeru se znovu stane cílem útoku někoho, kdo se ji pokusil zabít. Grant obdivoval její statečnost, její vnější klid, její ochotu svěřit mu své vlastní bezpečí.

Přesto jí úmyslně odepřel pocit jistoty, který potřebovala. Něco mu bránilo vyslovit slova, jež by pro ni celou situaci zjednodušila. Měl na ni zlost. Za to, že je tak krásná, a za to, jaký vede život. Chtěl ji potrestat za to, že plýtvá svou sexuální přízní…, že se neuchovala jenom pro něho.

Ta myšlenka ho šokovala a nemohl ji dostat z hlavy ven. Chtěl po Vivien výlučná práva na její minulost, přítomnost i budoucnost. To však nebylo ani rozumné, ani možné.

Je ode mě pokrytecké použít proti ní její minulost, říkal si. Koneckonců, ani já jsem nežil zrovna jako mnich… A Vivien nedokázala změnit minulost. Říkala, že své promiskuity lituje, a on jí věřil. Ale nedokázal ovládnout svou žárlivost… žárlivost na děvku… Och, jeho přátelé i nepřátelé by se touto situací hezky škodolibě pobavili, kdyby to věděli. Nikdo se nikdy nesmí dozvědět, jak moc o ni stojí, ani Vivien ne.

„Co myslíte, kolik lidí tam přijde?“ zeptala se Vivien. Zírala z okna na obrovský panský dům postavený do tvaru písmene E, s velkou přední verandou a dvěma křídly, obložený kamenem ve světle jantarovém odstínu. Prostor po stranách a vzadu za impozantním panstvím byl obklopen vysokou zahradní zdí, na které stály sochy lvů, pohrdavě přehlížejících okolí.

„Nejmíň tři sta,“ stručně odpověděl Grant.

Viditelně se zachvěla a dál vyhlížela z okna. „Tolik lidí mě bude pozorovat… Jsem ráda, že nemůžu tancovat.“ Pohodlně se opřela, nadzvedla si šaty a podívala se na svůj štíhlý kotník v hedvábných punčochách.

Grant zúžil oči, jak zíral na krásně formovaný kotník. Tolik se ho chtěl dotknout, klouzat rukou až ke kolenu, na vnitřní část stehna a dál, že mu až cukalo v prstech. Atmosféra v kočáru se změnila na mrtvolné ticho a Vivien na něho se zájmem zírala.

„Něco se stalo,“ řekla otevřeně. „Vaše chování je… jste, no, nějak jiný. Že byste byl stejně nervózní jako já? Nebo vás trápí něco jiného?“

Fakt, že se musí ptát, co ho trápí, když každé zkušené ženě by to mělo být jasné, způsobil, že ji Grant toužil popadnout a zatřást s ní. „Hádejte,“ vyštěkl jedním krátkým, ostrým slovem.

Vivien zmateně zavrtěla hlavou. „Jestli jsem řekla nebo udělala něco, čím jsem vás urazila… och.“ Najednou zmlkla a prsty se dotkla kravatového špendlíku na svém hrdle. „To je ono, že?“ zeptala se kajícně.

„Věděla jsem, že si ho nemám brát, ale neměla jsem nic jiného a chtěla jsem skrýt ty modřiny na krku. Říkala jsem paní Buttonsové a Kellowovi, ale oni se dušovali, že vy nikdy…“ Zkoušela si sundat malý zlatý špendlík.

„Moc mě to mrzí. Pomozte mi ho sundat, než půjdeme dovnitř, a odpusťte mi, že jsem si půjčila něco z va-šich…“

„Přestaňte,“ zarazil ji. „To není tím zatraceným špendlíkem.“ Když za něj dál tahala, naklonil se dopředu a chytil její nervózní ruce do svých. Nehybně seděla, svou drobnou tváří se ho skoro dotýkala a přímo pod nosem a bradou měl její svůdná ňadra. S trochou úsilí by mohl sáhnout dolů, vysvobodit ty rozkošné křivky, mazlit se s nimi a líbat je, vzít do úst její růžové bradavky a kroužit kolem nich jazykem.

Pevněji sevřel Vivien prsty, až sebou trhla, ale nepokoušela se od něho odtáhnout. Grant věděl, že ho zrazuje vlastní dech - začínal dýchat jako lokaj, který drží krok s kočárem svého pána. S každým hlubokým nádechem si uvědomoval sladkou čistou vůni, která mu plnila nozdry a šířila se jeho mozkem jako droga.

„Co je to za vůně?“ zamumlal.

Vivien mu tajnůstkářsky odpověděla: „Paní Buttonsová na mě vylila trochu vanilkové vody. Líbí se vám?“

„Přinesli jsme z vašeho domu váš parfém. Proč jste nepoužila ten?“

Podívala se mu na rty a pak zase zpět do očí.

„Neslušel mi,“ zašeptala. „Je moc těžký.“

Grant se znovu dlouze nadechl jemné vanilkové vůně.

„Voníte jako cukrová sušenka,“ pravil chraplavě. Taková, do které by se chtěl moc zakousnout. Vůně byla nevinná, domácká a vábná, taková, po které se mu začala v těle vařit krev a svaly mu tvrdly prudkou touhou.

Vivieniny ruce se v jeho sevření uvolnily a její tělo podléhalo jeho blízkosti. Jejich dech se smísil a Grant viděl, jak jí do tváře stoupá barva. Myslí mu pronikly další myšlenky. Uvažoval o tom, že dá vozkovi signál, aby jel dál, a jak kočár pojede a bude se pohupovat ulicemi Londýna, pomiluje se s Vivien přímo v něm. Posadí si ji na klín, vtlačí se do jejího těla, zatímco se ona bude svíjet rozkoší…

Lokaj zaklepal na dveře a mechanicky je otevřel. Grant pustil Vivieniny ruce tak náhle, až zalapala po dechu. Zmatená a rozkošná si přes sebe chvatně přehodila dlouhý hnědý hedvábný plášť. Večerní vzduch zaplnil kočár požehnaným chladem a pomohl Grantovu mozku opět normálně fungovat. Protřel si pořádně oči, jako kdyby tvrdě spal, a vystoupil.

Lokaj postavil pod dveře pohyblivý schod a pomohl vystoupit Vivien.

Skoro okamžitě přitáhla Vivien pozornost skupiny pánu a dam, kteří šli ke vchodu. Zdálo se, že její rudé

vlasy k sobě přitahují každý paprsek světla z kočárových luceren a zář: svým vlastním světlem. Naoko lehce se do Granta zavěsila ale on cítil, jak se mu její prsty zarývají do kabátu.

„Můj bože,“ uslyšel někoho zašeptat, „opravdu je to…“

„Jen se podívejte…,“ vykřikl někdo další.

„Ale já jsem slyšel…“

„Copak ji neviděli…“

Mumlavé klepy je pronásledovaly celou tu krátkou cestu od kočáru až dovnitř. Vivien neměla ve tváři žádný výraz ale očima těkala z jedné strany na druhou. Splynuli s proudem hostů, kteří šli do domu, a občas se zastavovali, protože hostitelka osobně vítala každého. Interiér domu byl v italském stylu, obložený silným dubovým dřevem. Stropy a zdi: byly bohatě ozdobené pozlaceným štukem. Když dorazili dc obrovské haly s výstupky ve zdech a pečlivě vypracovaným kamenným krbem, Vivien ho zatahala za rukáv. Sklonil hlavu, aby její šepot slyšel.

„Jak dlouho tady musíme zůstat?“

Mimoděk se usmál. „Ještě jsme ani nepozdravili lady Lichfieldovou, a vy už chcete odejít?“

„Nelíbí se mi, jak na mě ti lidí zírají…, jako bych byla hlavní atrakcí na venkovském trhu.“

Měla naprostou pravdu. Lidé na ni opravdu otevřeně zírali, jasně udiveni tím, že fámy o její smrti byly neodůvodněné, a také proto, že ji vidí na takovém místě

a v takový čas! Když se objevila na plese u lady Lichfieldové - obvykle by na takovou událost vůbec neměla přístup -, byl to šok pro dámy a nesmírné rozpaky pro pány. Mnoho z urozených lordů, kteří tady

dnes byli, se v minulosti těšilo z Vivieniny přízně, ale těžko se s ní chtěli setkat s manželkami po boku.

Grant se dotkl malé ruky, která mu visela na paži, a rychle ji prsty pohladil, aby jí dodal odvahy.

„Pochopitelně se na vás dívají,“ šeptal. „Po celém Londýně se povídá o vaší smrti. Překvapilo je, že ještě žijete.“

„A teď, když mě viděli, chci jít domů.“

„Později.“ Grant potlačil povzdech a ignoroval svou vlastní touhu okamžitě se s ní vrátit domů, a ne ji předhodit lepší společnosti. Zdálo se, že to pro oba bude dlouhý večer. „Mezitím se pokuste napřímit si páteř. Ta stará Vivien by se dobře bavila. Měla byste uvítat každou příležitost se předvést.“

„Kdybych neměla páteř, nebyla bych tady,“ odmlouvala potichu. Dorazili k lady Lichfieldové, baculaté ženě kolem čtyřicítky, kterou kdysi považovali za největší krásku v Londýně. I když roky poznamenaly její nádhernou tvář, pořád ještě byla pozoruhodně přitažlivá. Modré oči s hustými řasami jí stále zářily nad vysokými lícními kostmi a zářivé černé vlasy, vyčesané nahoru, odhalovaly klasický profil. Platila za královnu vybraných londýnských kruhů a byla vdovou, která vedla navenek opatrný život - i když se říkalo, že si často bere do postele mladé muže a bohatě je za jejich služby odměňuje. Flirtovala dokonce i s Grantem při jejich posledním setkání. Bylo to na zahajovacím večírku sezony, a ona nepokrytě naznačovala, že by se s ním ráda

„seznámila blíž.“

Když ho uviděla, natáhla k němu obě ruce. „Je možné, že se setkáváme teprve podruhé?“ ptala se. „Mám pocit, jako bychom byli staří přátelé, pane Morgane.“

„Řekněte drazí přátelé,“ zalichotil jí Grant a přitiskl obvyklý polibek na obě ruce v rukavicích. „Slovo starý by se v souvislosti s vámi nikdy nemělo vyskytnout, milady.“

Zachichotala se a nafukovala se. „Pochybuju, že jsem první, a určitě ne poslední žena, která podlehla vašemu lichocení, vy okouzlující nemravo.“

Zazubil se a úmyslně jí držel ruce déle, než bylo nezbytně nutné. „Ani já nejsem poslední, kdo podlehl kouzlu nejmodřejších očí v Anglii.“

Ta poklona ji očividně potěšila, i když se trochu ironicky zasmála. „Pane Morgane, přestaňte dřív, než se vám začnu plazit u nohou.“ Obrátila se k Vivien a důkladně si ji prohlédla od hlavy až k patě. Její úsměv značně ochladí. „Vítejte, slečno Duvallová. Vidím, že se těšíte dobrému zdraví, navzdory těm překvapivým řečem, které se vynořily uplynulý měsíc nebo tak.“

„Děkuji, madam.“ Vivien se uklonila a s váhavým úsměvem ji pozorovala. „Promiňte, prosím, ale… už jsme se někdy setkaly?“

Z tváře lady Lichfieldové se vytratil úsměv. „Ne,“ řekla tiše. „Ale myslím, že jste se kdysi docela dobře znala s mým zemřelým manželem.“

O významu té věty se nedalo pochybovat. Vivien se nezmohla ani na slovo, když se seznámila s dalším důkazem své vlastní skandální minulosti. Byla vděčná, že ji Grant rychle odvedl pryč, a nechal lady Lichfieldovou vítat další hosty.

„Nemá mě ráda,“ řekla suše Vivien a zastavila se, když jí Grant sundal kabát a podal ho čekajícímu sluhovi. „Jen málo žen vás má rádo.“

„Děkuji, že jste povzbudil mé sebevědomí. Cítím se mnohem lip, když jste mě zahrnul tolika komplimenty.“

„Vy chcete poklony?“ Vstoupili do přeplněného salonu, a hned, jakmile se objevili, začali lidé mluvit ještě víc.

„Jedna či dvě těžko uškodí,“ řekla Vivien polohlasně a trhla sebou, když se na ni zadívaly stovky očí. „I když si teď budete myslet, že jsem hloupá a marnivá, když si o ně říkám.“

Bez ohledu na veřejnou pozornost se zdálo, že se Grant cítí úplně dobře. Kývnutím pozdravil kolemjdoucího známého a přitáhl Vivien k prázdnému místu na boční straně pokoje. Zíral na ni svýma žhavýma zelenýma očima. „Jste nádherná,“ řekl. „Nejkrásnější žena, kterou znám, a nejžádoucnější. Nikdy jsem nechtěl nikoho tak, jak chci vás. A mám strach se na vás příliš dlouho dívat, nebo to dopadne tak, že vás odtáhnu na podlahu doprostřed salonu.“

„Och.“ Vivien zrudla a hrála si s okrajem živůtku. Byron tedy nebyl. Ale to hrubé konstatování způsobilo, že se jí nadšením a radostí sevřel žaludek. Zpříma se na něho podívala. „Proč jste tak flirtoval s lady Lichfieldovou?“ zeptala se. „Byli jste kdysi milenci?“

„Ne. Baví ji škádlit mladé muže a je dost snadné jí vyhovět. Už se ukázalo, že je užitečná známost. Kromě toho se mi líbí.“

Vivien se zamračila, když ucítila bodnutí žárlivosti.

„Vy byste si nezačal se ženou jejího věku, že ne?“

„Není přece žádná starověká vykopávka,“ odpověděl. Najednou mu na rtech hrál stín úsměvu. „Je to přitažlivá čtyřicetiletá žena.“

„Ale vždyť je aspoň o deset let starší než vy sám.

Možná dokonce o patnáct.“

Významně zvedl obočí. „Vy neuznáváte ženy, které mají mladší milence?“

Vivien se pokusila spolknout nepříjemný knedlík, který se jí utvořil v krku. „Já jsem stěží v takovém postavení, abych mohla někoho neuznávat.“

„Francouzi jsou v těchto věcech mnohem tolerantnější. Věří, že ženský půvab roste s věkem a zkušenostmi…, a pokud žena svou přízeň věnuje mladšímu muži, považují ho za docela šťastného.“

„Nenechte se, prosím, zdržovat od setkání s lady Lichfieldovou,“ řekla kousavě Vivien. „Proč za ní nejdete?“

„Nebudu si začínat s lady Lichfieldovou,“ zamumlal a v jeho hlubokých zelených očích se mihlo pobavení.

„Proč se tak smějete?“ Cítila se nepříjemně a kysele, jako by se nějak bláznivě zesměšnila. „Protože žárlíte.“

„Ne, nežárlím,“ odporovala Vivien v rostoucím zděšení. „Opravdu, já jsem…“ Zmlkla, když se k nim blížila tmavá postava. „Kdo je to?“ obezřetně se ptala.

Grant se podíval přes rameno a pak se k návštěvníkovi otočil čelem. I když se jeho výraz nezměnil, cítila Vivien, že toho muže má Grant rád a velmi si ho váží…, že je to jeden z mála lidí na světě, na jehož dobrém mínění mu záleží. „Sire Rossi,“ řekl lehce a postrčil Vivien o krok dopředu. „Smím vám představit slečnu Duvallovou?“

Sir Ross Cannon, policejní soudce z Bow Street. Vivien se uklonila a upřeně na něho zírala. Všimla si, že je to mimořádný člověk, i když by nedokázala říct proč. Sir Ross byl vysoký muž, přestože nedosahoval Grantový výšky. Měl černé vlasy, poněkud hubenější postavu a podivně světlé šedé oči. Zdálo se jí, že jimi vidí trochu moc hluboko do záležitostí jiných lidí. Nejnápadnější na jeho vzhledu bylo, že vypadal tak trochu jako duchem poněkud nepřítomný, jako by nebyl tak docela částí společnosti, i když se mezi ní pohyboval. A zdálo se, že mu jeho osamocenost vyhovuje.

Vivien napadla pokořující myšlenka… Grant tomuto muži podával zprávy, radil se s ním. Bezpochyby o ní všechno věděl, včetně toho, co napsala do toho příšerného deníku. Instinktivně šla blíž ke Grantoví.

Cannon z ní nespustil svůj pozorný zrak. „Slečno Duvallová…, jsem moc rád, že vás poznávám.“

„Už jsme…,“ začala Vivien, ale pak si skousla ret. Těžko se mohla každého na plese ptát, jestli se už neznají.

Cannon pochopil nedokončenou otázku a jemně jí odpověděl: „Bohužel ne.“

Hledala v jeho tváři stopy sarkasmu, ale žádné nenašla. Studené šedé oči byly lhostejné.

Cannon a Morgan si vyměnili výmluvné pohledy. Cannon se ještě jednou Vivien poklonil a se zdvořilým mumláním odešel.

Grant vzal Vivien za loket. „Pojďte, slečno Duvallová“ řekl uhlazeně. „Je načase vyměnit si zdvořilosti s jinými hosty.“

„Opravdu?“ neochotně ho doprovázela. Hrozila se, že se bude setkávat s někým, o kom nevěděla, jestli je přítel,

nebo nepřítel. „Právě mě napadlo, že je čas na sklenku vína. Velkou.“

„Později můžete mít tolik vína, kolik budete chtít.“ A neúprosně ji vedl dopředu.

Vivien se pokusila skrýt svůj neklid a zatvářila se vyrovnaně. Přistoupili ke skupině dvou dam a tří pánů a všichni se navzájem představili. Lord a lady Wenmanovi, lord Fuller a paní Marshallová, všichni byli podivně afektovaní a chladní, když Vivien pozorovali. Naštěstí nemusela moc mluvit. Vivien se často dívala na Granta, který mluvil s ostatními. Tvářil se příjemně, ale oči měl pozorné a ona vycítila, že přemýšlí, zkouší, čeká.

Vivien sklouzla zrakem k lordu Wenmanovi, který vypadal vyrovnaně, kromě mírně nervózního ťukání nohy o podlahu. Vrátil jí pohled a bledě modré oči měl plné nestoudnosti, která ji zmátla. Wenman… Nepamatovala si jeho tvář, ale jméno jí bylo podivně známé. Kde už ho jenom slyšela?

Grant ji přivedl k jiné skupině a okázale ji představil vikomtu Hattonovi. Vikomt byl postarší pán se žlutošedými vlasy a tváří jako pokrčený papír. I když byl zdvořilý, zíral na ni, jako by ji z něčeho obviňoval a současně se bál, a to jí nemohlo ujít. Vivien netrvalo dlouho a vzpomněla si, že on a Wenman jsou jména z deníku.

Měla s nimi poměr. Ovanul ji vítr ledového neklidu. Bylo dost špatné, když četla všechny podrobnosti o svých vlastních poměrech, ale ještě horší bylo stát těm mužům tváří v tvář. Kolik bývalých milenců tady ještě je? Obrátila se k Morganovi.

Než mohla říct slovo, přistoupil k ní muž s očima jako malé kousky uhlí, posazenýma v brunátné tváři. Na

rozdíl od ostatních nepředstíral, že se neznají. Okamžitě k ní přišel, majetnicky známým způsobem ji vzal za ruku a zdálo se, že si nevšímá, jak po jejím boku Grant ztuhl.

„Dobrý bože, Vivien,“ řekl napjatým hlasem. „Myslel jsem si, že jsi mrtvá. Jak jsi mohla takhle zmizet? Copak se nezajímáš, co to se mnou udělalo? Nijak jsem se k tobě nemohl dostat, ujistit se, že jsi v pořádku.“ A likérem prosáklý dech jí vanul do tváře. „I když tě znám natolik, že jsem si mohl ušetřit starosti.“

Zlověstně se podíval na Granta a pak svou pozornost věnoval zase Vivien. „Ty se vždycky ze všeho vylížeš jako kočka, že?“

Vivien mu bez hnutí nechala ruku. Měla nepříjemný pocit, že je na ně soustředěná pozornost celé místnosti.

„Dobrý večer, Gerarde,“ řekl tiše Grant.

Samozřejmě. Lord Gerard, její dřívější milenec. Vivien se přinutila usmát, i když se jí chvěly rty. Vztek, odpor, stud, všechno jí projelo žilami jako výbuch ohně. Cítila se, jako by byla vystavená pro pobavení snobských členů smetánky…, a taky že byla.

Podle všeho Gerard předstíral, že si nevšiml pozornosti, kterou vzbuzují, a pevněji jí stiskl ruce. Sklonil se k ní a šeptal jí do ucha: „Slib mi, že za mnou později vyklouzneš ven. Musím s tebou mluvit.“

„Slibuju,“ zamumlala a vyprostila si ruce.

Gerard se odklátil pryč a Vivien zamířila opačným směrem a sotva si všímala, kam jde. Grant šel za ní a nezdál se o nic víc potěšený než ona. Když vyšla ze dveří salonu, spatřila dlouhou obrazovou galerii s čalouněnými lavicemi. Zastavila se před portrétem nějakého nadutého předka

Lichfieldů a stála tam s pažemi pevně semknutými kolem těla.

Věděla, že Grant je blízko, a aniž se otočila, se sevřenými zuby promluvila. Vzteky jí ztuhla čelist, ale dokázala si udržet tichý hlas, protože si byla vědoma další dvojice, která na druhém konci galerie obdivovala obrazy. „Jak jste to pro všechno na světě dokázal? Během deseti minut jsem se setkala se třemi ze svých bývalých milenců. Nějak se vám podařilo zařadit do seznamu hostů každého z deníku.“

„Lady Lichrieldová poslala nějaké pozvánky navíc,“ řekl bezvýrazně Grant.

„Jak je to od ní hezké,“ odpověděla hořce Vivien.

„Kdo jste si sakra myslela, že tu bude, Vivien? Věděla jste, že tohle využijeme, abyste se mohla ukázat na veřejnosti.“

„Ale vy jste udělali mnohem víc. Pozvali jste každého, kdo by mi možná mohl ublížit! Používáte mě jako živou návnadu a čekáte, kdo mě praští!“

„Je tady půl tuctu detektivů a strážníků, nehledě na mě a sira Rosse. My všichni na vás dáváme pozor. Nehrozí vám žádné nebezpečí.“

Jeho slova jen rozdmýchala oheň. Vzplanula a cenila na něho zuby. „Měl jste mi říct, co jste naplánovali! Ale to jste neudělal, protože jste chtěl, abych byla nepřipravená, ponížená a styděla se při pohledu na ten dav mužů, se kterými jsem spala.“

„Takže vy si myslíte, že tohle všechno je nějaký promyšlený trest, který jsem pro vás navrhl?“ zavrčel.

„Zkuste to znovu, Vivien. Bow Street má na práci lepší věci než se věnovat osobním mstám. Mým úkolem je chytit toho chlapa, který se vás pokusil zabít, a tohle je

nejlepší cesta, jak to udělat. Jestli vás důkazy o vaší minulosti uvádějí náhodou do rozpaků, není to moje chyba.“

„Vy mizerný, arogantní…,“ pokoušela se vymyslet nejhorší možné slovo, a nakonec zvedla ruku, že ho udeří.

„Poslužte si,“ řekl tiše Grant, „když vám to udělá dobře.“

Vivien na něho zírala. V černém večerním obleku byl moc hezký, silný a nezranitelný, takže jedno plesknutí by ho jenom pobavilo. Sevřela v pěst svou třesoucí se ruku, přitiskla si ji k tělu a použila celou svou vůli, aby ovládla své rozbouřené city.

„Vy nedokážete nikomu ublížit, že ne?“ zamumlal Grant. „Dokonce ani tehdy, když si to dotyčný zaslouží. Jako byste to ani nebyla vy. Ničila jste mužská srdce, dupala jste po nich stejně, jako jste zamáčkla zatracenou mouchu. Co se vám sakra stalo?“

Až do této chvíle se nikdy doopravdy necítila být prostitutkou. Najednou si přála - poprvé -, aby se okamžitě změnila v tu druhou Vivien, nestydatou, bezohlednou ženskou, která dělala jen to, co ji těšilo. Potom by možná zmizela bolest ze zrady, přemítala. Až do teď považovala Granta Morgana za svého ochránce, za přítele. Zamilovala se do něho, i když neočekávala, že by z toho mohlo něco být. Ale on nebyl její přítel. Byl jejím protivníkem jako kdokoliv jiný, kdo tady dnes večer byl. Cítila se moc osamělá, jako žena, kterou kte-rou mají kamenovat. Dobrá… k čertu s nimi všemi - ať zírají.

Zvedla hlavu, pevně se na Granta dívala a barva z tváře jí mizela, až jí nakonec na lících zůstaly jenom dvě

jasné skvrny. „V pořádku,“ řekla tiše. „Dnes večer ode mě dostane každý, včetně vás, co chce.

„Co to, k čertu, znamená?“

„Jenom to, že mám v úmyslu zjednodušit vám práci.“

Napřímila se v ramenou, odhodlaně odešla z galerie a vrazila do salonu jako gladiátor. Grant šel pomaleji za ní a sledoval její malou, hezkou postavu. Jakákoli stopa po studu nebo nesmělosti zmizela. Pohybovala se mezi hosty s rovnými zády a královským držením hlavy. Zdálo se, že se vrátila ta Vivien, kterou si pamatoval, stejně svůdná a koketní jako vždy.

Vivien začala přitahovat muže jako med vosy, otevřeně flirtovala a škádlila je. Netrvalo dlouho a měla jich kolem sebe pět. Tři z nich byli předešlí milenci, a podle všeho víc než ochotní s ní obnovit předcházející dohody. Sevřela v jemných prstech pohár vína, příliš rychle ho dopila a vzala si další.

Grant popošel dopředu a cítil se jako hladový muž, který se musí dívat, jak ostatní hodují na jeho hostině. V té chvíli ucítil ruku sira Rosse, která mu sevřela rameno.

„Nechte ji být,“ slyšel jeho chladné mumlání. „Dělá přesně to, co se musí udělat. Chytrá žena, ta vaše přítelkyně.“

„Vivien se prostě jen vrací ke svému,“ odpověděl hořce Grant. „Nedá si pokoj, dokud ji nebudou chtít všichni muži v místnosti.“

„Skutečně?“ Cannonův hlas byl najednou suchý a plísnivý. „Podívejte se lip, Morgane, a řekněte mi, co vidíte.“

„Kurtizánu, která se zatraceně dobře baví.“ Grant si dal pořádný doušek brandy.

„Ano? Já vidím ženu s potem na čele, která pevně svírá svůj pohár. Vidím napjatou ženu, která dělá nepříjemnou povinnost bez ohledu na rozpaky, které jí to působí.“

„Žádných rozpaků není schopná,“ odfrkl si Grant.

Cannon ho hloubavě pozoroval. „Když to říkáte… I když v této chvíli zrovna nemám moc velkou důvěru ve vaši ne-strannost.“ Grant počkal, až soudce odejde, a pak si pro sebe řekl: Ani já ne.

Dál pozoroval Vivien, zatímco v něm bouřila žárlivost a vztek vyvolával zmatek. Tohle se stávalo mužům, kteří byli dost velcí blázni na to, aby jim záleželo na Vivien. Pozoroval, jak flirtuje a hovoří se svými předcházejícími milenci, a nedokázal zabránit tomu, aby se mu nevybavily všechny odporné detaily všeho, co s každým z nich a se všemi dělala. Chtěl udeřit, zbít, zapíchnout, rozdrtit každého…, všechno, co by uvolnilo to tryskající násilí. Nevěděl, že je schopný takového iracionálního vzteku, a to ho vyděsilo.

Až do této chvíle Vivien nevěděla, že je možné předvádět potěšení a radost, když se cítila úplně mizerně. Nejhorším mučením bylo stát tam a předstírat sexuální zájem o všechny muže, kteří ji obklopovali, když chtěla být sama.

Nedívala se přímo na Granta, ale viděla ho koutkem oka. Zamračený obr, který vypadal, jako by měl plný žaludek vos. Nedokázala ho nepovažovat za příčinu svých problémů…, i když to nebylo tak docela férové. Kdyby nevedla takový život, který vyústil v tento příšerný zmatek, nepotřebovala by jeho ochranu. Vinu za celou situaci musela dávat sama sobě. Ale on, k čertu s

ním, s ní nemusel tak zacházet - jednu chvíli laskavý a starostlivý, a sarkastický a nadřazený hned potom. Bylo by pro oba jednodušší, kdyby ji bud nenáviděl, nebo ji měl rád, místo aby ji mučil svými náladami.

Její pohled zachytil lord Gerard. Stál poblíž skleněných dveří, které vedly na zahradu. Tázavě naklonil hlavu.

Uvědomila si, že se s ní chce venku setkat, a souhlasně na něho mrkla, i když se uvnitř zachvěla. Určitě se ji pokusí svádět… nebo se ji pokusí uškrtit. Jako její bývalý žárlivý milenec by klidně mohl být tím, kdo ji hodil do Temže. Měla strach s ním být sama. Ale Grant říkal, že bude v bezpečí, a ona mu věřila.

Musela se oddělit od davu obdivovatelů, který se u ní shromáždil, a tak se rozhlédla po Grantoví. Zachytila pohled vysokého starého muže, s chomáčem kovově šedých vlasů a dlouhou, hranatou tváří. Upřeně na ni zíral. I když nebyl hezký, měl nepopiratelně vznešený vzhled. Ale nejvíc si všimla nenávisti v jeho očích.

Znepokojeně od něho odtrhla zrak a dál hledala Granta. Když se jí podařilo najít v davu jeho vysokou, známou postavu, významně se na něho podívala. Grant víc nepotřeboval.

Okamžitě byl u ní, prodral se mezi otupělým stádem hostů a bez ohledu na jejich protesty ji vytrhl z jejich středu.

„Co se děje?“ zamumlal a sklonil hlavu, aby zachytil její tichý šepot.

„Tancujte se mnou.“

Zamračil se. „Netančím moc dobře.“

„Lord Gerard mi naznačil, že by se se mnou rád sešel v zahradě. Doufala jsem, že se mnou budete tančit ke

dveřím na druhé straně a pomůžete mi nenápadně vyklouznout ven.“

Grant zaváhal a podíval se ke dveřím. Dalo se předpokládat, že setkání Vivien s Gerardem by mohlo přinést nějaké hodnotné informace. To, že Vivien je ochotná se sejít se svým bývalým milencem, který ji mohl chtít zabít, svědčilo o její odvaze. Přesto neměl chuť jí to dovolit. Žárlil, snažil se ji udržet v bezpečí a v této chvíli si nic nepřál víc než zůstat s ní o samotě.

„Co váš kotník?“ zeptal se.

„To zvládnu,“ odpověděla okamžitě. „Jen mě v něm občas píchne.“

„Když půjdete ven, zůstaňte na dohled z domu,“ nařídil jí tiše. „Neriskujte a nechoďte dveřmi, které vedou do zadní zahrady. Souhlasíte?“

„Ano, samozřejmě.“

Když se začal tančit valčík, zdráhavě si ji přitáhl do náruče. Bez ohledu na napětí, které oba cítili, nebo možná právě proto, byla Vivien v pokušení se smát. Grant rozhodně nebyl falešně skromný - zcela určitě nebyl dobrý tanečník. Uměl to, ale jen stěží mohl být elegantní, a držel ji jako hadrovou panenku.

Pomalu se blížili na druhou stranu místnosti. Grant zíral na zářící ohnivé kučery na Vivienině hlavě a mechanicky s ní tančil. Měl hrůzu z toho, že by jí mohl šlápnout na nohu. Jeden chybný krok, a mohl by ji nadosmrti zmrzačit. Vivien byla zticha, zjevně se cítila zrovna tak nepohodlně jako on… A pak uslyšel tlumený zvuk, který mu zněl jako pláč. Vypadl z rytmu, prsty ji chytil pod bradou a přinutil ji zvednout tvář. Rty se jí silně chvěly a hluboké modré oči se třpytily smíchem.

„To je hrozné,“ zajíkla se Vivien a skousla si ret, aby ovládla výbuch smíchu.

Grant byl uražen a současně se mu ulevilo. „Říkal jsem vám to,“ zavrčel.

„To není vaše chyba. Opravdu. Vedl byste si mnohem lépe s vyšší partnerkou. My k sobě nejdeme dohromady.“ Zavrtěla hlavou a melancholicky a měkce řekla: „My jsme špatní partneři.“

„Ano.“ Grant ovšem nesouhlasil, nebo přesněji, bylo mu to jedno. Miloval její krátké nohy a vysoký pas a malé ruce… Miloval pocit, který měl, když byla v jeho náručí…, miloval každou její část, dokonalou i nedokonalou. To vědomí se v něm šířilo jako opiát, po kterém člověk vyletí závratně vysoko a pak prudce spadne dolů. Ze všech žen, co jich znal…, proč to musí být ona?

Hudba sílila, a jak v tanečním sále vířily barvy a světla, Grant Vivien postrčil ke dveřím, které vedly ven.

„Jděte,“ zašeptal. „Gerard čeká.“ A kryl ji svými zády, zatímco vyklouzla ven za svým bývalým milencem.

Svah za panstvím byl upraven do tří teras. Široké, pohodlné schody vedly na velký sametový trávník, ohraničený pečlivě zastřiženými tisy. Byla to staromódní zahrada, s perfektně upravenými květinovými záhony v geometrickém tvaru a s chodníky, lemovanými zimostrázem. Železná tepaná vrata uzavírala vchod do zadních zahrad, nad vraty na kamenných podstavcích stály bronzové vázy.

Vivien lorda Gerarda nikde neviděla, a tak šla ke schodům. Grant ji varoval, aby nešla k zadním zahradám, ale vypadalo to, že nemá na výběr. Potlačila chuť si povzdechnout a otočila se kolem dokola. Zahrada šuměla a sova nadšeně houkala.

„Vivien,“ slyšela naléhavý šepot lorda Gerarda.

„Tudy.“ V tepaných železných vratech se objevila ruka a kývl na ni prst.

Tak tedy zadní zahrada. Zachvěla se chladem, proklouzla vraty a octla se Gerardovi tváří v tvář. V modrém měsíčním světle byla jeho tvář bledá a neforemná jako puding. Měl průměrnou výšku i stavbu těla a vlasy mu pomalu ustupovaly dozadu. Vivien ho pozorovala, a myslela si, že kdyby opravdu byli milenci, měla by si o něm něco pamatovat. Ovšem ani pohled na jeho tvář, ani jeho hlas v ní nevyvolaly žádnou vzpomínku.

Chtěl ji obejmout, a ona ustoupila.

Gerard se zasmál hrdelním smíchem a obdivné zavrtěl hlavou. „Vivien, ty mě škádlíš,“ mumlal. „Jsi pořád tak úžasná jako vždycky. Bůh ví, že mým očím se po tobě stýskalo.“

„Nezdržím se dlouho,“ odpověděla a přinutila se hezky našpulit rty. „Nechci na plese přijít o žádné klepy, když jsem byla tak dlouho pryč.“

„Kde jsi celý měsíc byla? No tak, starému příteli se můžeš svěřit.“

„Ty jsi můj přítel?“ zjišťovala tiše. „Pokud ne, pak žádného nemáš.“

Bohužel to mohla být pravda. Vivien naklonila hlavu, předvedla koketní postoj a natáčela si na štíhlý prst uvolněný pramínek vlasů. „To se vás netýká, můj pane.“

Popošel k ní. „Myslím, že mám právo na pár otázek, miláčku.“

„Máš pět minut. Pak se vrátím na ples.“

„Dobrá, začněme tedy naším drahým přítelem Morganem. Co pro tebe znamená? Určitě sis ho nemohla vybrat za svého posledního milence - leda že bys snížila svou úroveň od chvíle, co jsme se naposledy viděli? Och, pro některé ženy asi bude mít nějaký primitivní půvab…, ale vždyť je to plebejec. Lapač zlodějů, proboha. Jakou to hraješ hru?“

„Žádnou hru nehraju,“ odpověděla se skrytým opovr-žením. Jak se tahle rozbředlá, líná kreatura odvažuje urážet Morgana za nedostatek modré krve? Och, Morgan má své chyby, to je jasné…, ale je tisíckrát mužnější, než by kdy Gerard mohl doufat, že bude. „Je to přitažlivý muž.“

„Přerostlá opice,“ posmíval se Gerard.

„Baví mě. A může si dovolit mé choutky. A to mi teď stačí.“

„Ke mně se hodíš lip,“ poznamenal tiše Gerard. „A oba to víme.“ Jeho obsidiánové oči si ji prohlížely se špatně skrývanou chtivostí. „Ted, když se problém, který nás rozděloval, vyřešil, nevidím důvod, proč bychom nemohli obnovit naše bývalé přátelství.“

Problém? Jaký problém? Vivien potlačila zvědavost jemným zívnutím. „Ty jsi o mně s Morganem mluvil“ řekla pomalu.

V hlase mu zazněla omluva. „Myslel jsem, že jsi mrtvá, jinak bych tomu parchantovi neřekl ani slovo.“

„Řekl jsi mu taky o tom problému?“

„Jistěže ne. Neřekl bych o tom ani živé duši a kromě toho… Když jsi zmizela, měl jsem strach, že bych mohl být podezřelý.“ Odmlčel se a téměř úzkostlivě se zeptal:

„Mimochodem, jak to skončilo?“

„Co jak skončilo?“

„Nedělej se hloupou, drahoušku. Těhotenství, samozřejmě. Očividně jsi potratila, nebo úmyslně…“ Nejisté zmlkl. „Po dlouhém uvažování musím přiznat, že jsem udělal chybu, když jsem se odmítl k dítěti přiznat, ale víš, jaký je vztah mezi mnou a mou ženou. Má chatrné zdraví, a kdyby se dozvěděla o tvém těhotenství, příliš by ji to rozrušilo. A není žádný důkaz, že dítě bylo moje.“

Vivien se odvrátila a hlava jí jen hořela. Těhotenství. Ona nosila dítě. Ruka jí pomalu klesla na ploché břicho a zachvěla se, když si ji tam přitiskla. To nemůže být pravda, pomyslela si zoufale. Och, panebože, pokud byla těhotná, co se stalo s dítětem? Chvěla se střídavě horkem

a zimou, jak se snažila přemýšlet o možnostech. Musel to být potrat, protože o jiné možnosti by ani neuvažovala.

Zavřela oči a pevně je stiskla hrůzou. Nenechala by si přece udělat potrat…, nebo ano? Všechna jak a proč kroužila kolem ní jako malí ptáčci, narážela do ní a znepokojovala ji, až sebou trhla.

„Aha,“ řekl Gerard, když viděl, jak se tváří, a odvodil si z toho, že si opravdu nechala udělat potrat. „No, nemusíš se obviňovat, drahoušku. Ty jsi sotva mateřský typ. Máš talent na jiné věci.“

Pootevřela rty, ale nedokázala vydat ani hlásek. V bolest a pocitu viny se soustředila na jediný ohromující fakt. Grant se to nesmí dozvědět. Kdyby zjistil, co asi udělala, jeho pohrdání by nemělo konce. Až do konce života by jí pohrdal…, ale ne víc než ona sama sebou.

„Vivien.“ Do jejích myšlenek vpadl Gerardův hlas. Přistoupil k ní zezadu, chytil ji za paže, na kterých měla dlouhé rukavice, a hladil ji. „Vivien, odejdi od Morgana a vrať se ke mně. Ještě dnes večer. Je to jenom obyčejný chlap. Nemůže ti poskytnout to, co já. Vždyť to víš.“

Ústa měla plná ošklivých, zlostných slov, ale nějak se jí je podařilo zadržet. Nebylo by dobré si z něho udělat nepřítele… Možná ho bude moct nějak využít. Obrátila se k němu s rozechvělým úsměvem. „Budu o tom uvažovat,“ řekla. „Ale dnes mě nečekej. Teď… měli bychom se do salonu vrátit každý zvlášť. Nechci Morgana uvést do rozpaků, kdybych se tam objevila s tebou.“

„Jeden polibek, než se rozejdeme,“ žádal Gerard.

Škádlivě se usmála. „Ale já bych se u jednoho nezastavila, drahoušku. Jen jdi, prosím.“

Vzal ji za ruku, stiskl ji a vtiskl polibek na spodní stranu rukavice. Vivien zmizel úsměv z tváře hned, jakmile odešel. Bříšky prstů si přejela po chladném, zpoceném obočí a bojovala s nutkáním dát se do pláče. Pomalu se vracela do domu jiným chodníkem než Gerard.

Ponořená do lítosti a hořkého strachu se zastavila u silného živého plotu, který ohraničoval masivní kamennou sochu praotce Času. Ovanul ji příjemný větřík. Měla pocit, že má horečku, byla jako omámená a věděla, že se musí dát dohromady, než vstoupí do salonu. Nechtěla čelit tomu davu uvnitř, a obzvlášť nechtěla čelit Grantoví.

„Děvko.“ Z ticha se ozval mužský hlas plný nenávisti, a ona sebou trhla. „Nedám si pokoj, dokud nebudeš mrtvá.“

Vivien se ohromeně zatočila dokola a hledala, odkud zněl ten hlas. Kolem ní se míhaly stíny. Srdce jí prudce bušilo. Když uslyšela zvuk kroků, už na nic nečekala a vyrazila jako vystrašený králík. Popadla do rukou sukně, tlumeně za-vzlykla a běžela ke kamenným schodům, klopýtala a drala se ke světlu, které svítilo z domu. Na vlhké půdě nebo na listí jí uklouzla noha a ona upadla a narazila si bradu o hranu schodu. Bolestí vykřikla, rychle se sebrala, aby se mohla znovu rozběhnout, ale bylo příliš pozdě - dvě paže se už kolem ní uzavíraly.

„Ne,“ zaskučela. Zmítala sebou v sebeobraně, ale pevně vězela v železném sevření.

Drsný hlas jí něco bručel do ucha a jí pár vteřin trvalo, než rozeznala ten známý zvuk. „Vivien, uklidněte se. To jsem já. Podívejte se na mě, hrom do toho!“

Zamrkala a zírala na něho, až hrůza zmizela.

„Grante,“ vyrazila ze sebe mezi dvěma nádechy. Musel ji zahlédnout z domu a vyrazit za ní hned, jakmile začala panikařit. Seděl na kamenných schodech a držel ji, jeho tmavá tvář byla jenom kousek od její. Měsíční světlo se mihotalo na jeho dlouhém nose a házelo stíny z jeho dlouhých řas na líce. Vivien se k němu křečovitě tiskla a rukama ho pevně objímala kolem krku. „Och, díky Bohu…“

„Co se stalo?“ stručně se ptal. „Proč jste běžela?“ Olízla si suché rty a snažila se mluvit souvisle.

„Někdo stál za sochou a mluvil na mě.“

„Nebyl to Gerard?“

„Ne, já si to ne-nemyslím - nebyl to jeho hlas, ale já ne… Och, podívejte se!“ Ukázala na tmavý stín, který se pohnul za sochou a zmizel za živým plotem.

„To je Flagstad,“ zamumlal Grant. „Jeden z detektivů.

Pokud je ten muž někde kolem, najde ho.“

„Neměl byste ho jít taky hledat?“

Grant si hrál s jednou její kučerou, která se uvolnila z účesu, a jemně ji zasunul na místo. Najednou se mu na rtech objevil milý úsměv. „Navrhujete mi, abych vás tady nechal samotnou?“

„Ne,“ vyhrkla okamžitě a ještě víc se k němu přitiskla

„Po tom, co mi řekl, ne.“

Úsměv mu okamžitě zmizel. „Co říkal, Vivien?“

Zaváhala a najednou si ostře uvědomila, že musí být opatrná. Nemůže se ani slovem zmínit o těhotenství…, aspoň dc té doby, než o tom zjistí víc. Usadila se v jeho náručí hlouběji vychutnávala pevné svaly jeho těla a opatrně odpověděla: „Že si nedá pokoj, dokud nezemřu.“

„Poznala jste jeho hlas?“

„Ne, vůbec ne.“

Grant jí jemně vytáhl rukavici, která se jí svezla dolu, a palcem jí jemně hladil důlek pod paží. I když i on měl rukavice, dotek byl uklidňující. „Zranila jste se?“ zeptal se.

„Moje noha… udeřila jsem se vpředu, ale myslím, že tam bude jenom modřina…“ Nesouhlasně zapištěla, když jí začal vyhrnovat sukni. „Ne, tady ne! Počkejte…“

„Nevypadá to na rozseklou kůži.“ Grant zblízka prohlížel modřinu a ignoroval, když se mu snažila vyklouznout. „Nehýbejte se.“

„Budu se hýbat, pokud budete odhalovat mou… Och,, nechte to být!“ Zhrožené si uvědomila, že se k nim na schodech ještě někdo připojil. Grant jí stáhl sukni, ale ne dřív, než se k nim připojil sir Ross Cannon. Vivien si přitiskla svou rudou tvář ke Grantově kabátu a vykukovala na Cannona.

„Flagstad ve tmě tvář toho muže nerozeznal,“ řekl bezvýrazně Cannon. „Ale říkal, že ten chlápek je vysoký, šedovlasý a hubený. A zajímavou náhodou, kočár lorda Lanea, na kterého se popis hodí, právě v této chvíli odjíždí.“

„Lane,“ opakoval Grant a zmateně se zamračil. „On není na seznamu podezřelých.“

„Je o něm zmínka v knížce slečny Duvalové?“

„Ne,“ řekli Grant s Vivien jednohlasně.

Vivien naléhavě zatahala Granta za kabát. „V saloně na mě zíral starý muž… Vypadal, jako by mě nenáviděl. Měl nos jako jestřáb. Mohl by to být lord Lane?“

„Mohl,“ zamyšleně odpověděl Grant. „Ale ať se propadnu, jestli vím, co má s vámi společného. Nikdo se o něm nikdy nezmínil.“

„Dovolte mi zjistit, jaký by mohl mít vztah k případu slečny Duvallové,“ řekl Cannon. Ačkoliv to pronesl jako žádost, bylo jasné, že o dovolení nežádá. „Lane náhodou vedl opozici proti zvýšeným výdajům na rozšíření nočních hlídek.“ Ponuře se usmál. „Rád bych mu oplatil laskavost.“

„S radostí,“ odvětil Grant. Zvedl si Vivien z klína a pomohl jí stát. Byla vděčná, že je částečně skrývala tma, protože si uvědomila, jak je neupravená a jakým způsobem ji Grant drží na bocích.

„Můžu teď odejít domů?“ zeptala se tiše a sir Ross odpověděl: „Nevím, proč byste nemohla. Vedla jste si dnes večer dobře, slečno Duvallová. Podle mého názoru ten případ brzy uzavřeme. Brzy se budete moct vrátit ke svému starému životu.“

„Děkuji,“ řekla Vivien dutým hlasem. Možná jsem nevděčná, ale vidina návratu k mému starému životu je sotva něco, na co bych se mohla těšit. A co s mou ztracenou pamětí? Jak a kdy se mi vrátí? Nebo jestli se vůbec vrátí? Co když se budu muset až do konce života zmítat bez minulosti, bez tajemství a vzpomínek, které dělají člověka člověkem? I když Cannon s Grantem rozřeší záhadu pokusu o moji vraždu a já budu v bezpečí před dalším útokem, budu se muset budoucnosti obávat. Nevím, kdo jsem, kým bych měla být. Divný trest, když vám vezmou první polovinu života, uvažovala.

Grant patrně vycítil její vnitřní zmatek a jemně ji vzal za paži. Nasměroval ji k chodníku, který vedl kolem

panství k řadě kočárů, zaparkovaných podél okrouhlé cesty.

„Co si lady Lichfieldová a ostatní pomyslí, když zmizíme bez rozloučení?“ zeptala se Vivien.

„Napadne je, že jsme odjeli brzy, abych si vás mohl vzít domů a vyspat se s vámi.“

Zamrkala, jak ji překvapilo jeho suché konstatování, pak ji zamrazilo po celém těle a vzápětí ji polilo horko. Přemýšlela o tom, jakou má náladu, a byla v pokušení se zeptat, jestli to opravdu má v úmyslu. Ale slova jí uvízla v krku, protože ji napadlo, že si přeje, aby přesně to udělal. Mělo to co dělat s lehkomyslností, beznadějí, a jednoduše s potřebou několika chvil příjemné blízkosti. Komu to ublíží, když se mu dá? Už to přece dělali. Jen si na to nemůže vzpomenout. Proč by to neměla znovu dovolit? Není to přece stejné, jako kdyby musela dbát na svou pověst. Cítila se prázdná, osamělá a vystrašená… Chtěla ho potěšit… a sebe taky.

Přála si couvnout ze směru, kterým se ubíraly její myšlenky. Místo toho se cítila rozrušená a nepříjemně lehkomyslná, jako by se už vydala tam, odkud je pozdě na návrat.

Lokaj je viděl jít ke kočáru a spěchal podat Vivien pohyblivý schůdek. Byl příliš dobře vycvičený na to, aby se divil, že odjíždějí tak brzy, a nezeptal se na nic, jenom kam pojedou. „Domů,“ řekl Grant stroze, sám pomohl Vivien do kočáru a lokaji pokynul, aby to řekl vozkovi.

Vivien si sáhla pod sukně, dotkla se napuchající modřiny na holeni a mírně sebou trhla.

„Bolí vás to?“ zamračil se Grant.

„Ne tak docela, ale…“ Podívala se na přihrádku, ve které stálo několik křišťálových karaf. „Mohla bych

dostat brandy? Pořád ještě se necítím ve své kůži, po tom, co se stalo.“

Grant jí beze slova nalil brandy do malé skleničky, nabídl jí ji a Vivien ji jedním douškem vypila. Sametový oheň se jí šířil krkem do hrudi a oči jí zvlhly. Potlačila kašel a natáhla ruku se skleničkou, „Ještě, prosím,“ řekla chraplavě.

Zvedl obočí, upřeně ji pozoroval a znovu jí naplnil skleničku. Druhá brandy šla dolů ještě lépe a po celém těle se jí rozlilo teplo. Lehce si povzdechla, vrátila sklenici a odtáhla se do rohu sedadla. „Už je to lepší,“ zašeptala,

„Není proč mít strach, Vivien,“ řekl Grant, který si myslel, že to je důvod jejích obav. „Nedovolím, aby vám Lane nebo kdokoliv jiný ublížil.“

„Ano, já vím.“ Důvěřivě se na něho usmála, ale po jeho dalších slovech jí úsměv z tváře zmizel.

„O čem jste s Gerardem v zadní zahradě mluvili?

„O ničem důležitém,“ odpověděla.

„Řekněte mi, co říkal, a já rozhodnu, jestli je to důležité nebo ne.“

Protože by ji nic na světě nepřimělo, aby mu pověděla o svém těhotenství, přemýšlela, co jiného by se mu dalo říct. „No… lord Gerard se mě ptal, proč jsem s vámi, a povídal, že jste jenom obyčejný chlap.“

U Granta to vyvolalo sarkastický úsměv a Vivien si domyslela, že byl určitě v minulosti častým cílem podobných poznámek. „Řekl bych, že on je ten pravý na kritizování,“ suše poznamenal. „Dál.“

„Potom mě požádal, abych vás opustila a vrátila se k němu.“

„Jak jste mu odpověděla?“

„Neřekla jsem ani ano, ani ne, jenom jsem řekla, že to zvážím.“

„Chytrá výmluva,“ řekl chladně. „Ve vašem postavení je dobré si nechávat všechna vrátka otevřená.“

„Nebudu znovu jeho milenkou,“ řekla a urazilo ji, že si myslel opak.

„Kdo ví?“ Zdálo se jí, že si ji chce úmyslně znepřátelit. „Až tohle skončí…“

„To je to, co chcete?“ rozladěně se zeptala. „Abych se vrátila k lordu Gerardovi? Nebo k jinému muži, který si mě bude vydržovat?“

„Ne. To není to, co chci.“

„Tak co tedy…,“ zajíkla se, když se po ní natáhl, a rychle jako šelma si ji přitáhl na klín. Velkou rukou jí vjel do do vlasů, poničil jí účes a hodil na podlahu několik sponek.

Grant začal přerývaně dýchat a na tváři mu vyrazil pot. Byl žárlivý, frustrovaný, bolestivě vzrušený, a to všechno kvůli tomu provokujícímu tvoru v náručí. Unavilo ho čekat na něco, co nemůže mít. Na klíně mu seděla zmačkaná hromádka těla a hedvábí a on se toužil ztratit v jejím teple.

„Chci, abyste zůstala se mnou,“ řekl chraplavě. „Chci, abyste byla moje.“

Vivien na něho zírala modrýma očima a zdálo se, že jeho trápení rozumí. Jemně se chladnou rukou dotkla jeho tváře. „Pak budu,“ zašeptala a její sladký, po brandy vonící dech ho polechtal na tváři. „Protože já to chci také.“

Těmi slovy v něm rozpoutala divokého ďábla. Nedokázal se zastavit, sáhl po jedné její rukavici a prudce jí ji svlékl. Popadl ji za nahou ruku, těsně si ji

přitiskl na ústa a hladově vychutnával jemnou kůži. Rty zabořil do její dlaně a rozkoší zavřel oči.

Vivien mu ruku vytáhla a třesoucími se prsty mu vklouzla za krk. Další povzbuzení nepotřeboval. Sklonil hlavu, drtil jí ústa svými rty a dožadoval se, aby je otevřela. Ústa se jí pootevřela a vítala ho svou sladkostí. Její jazyk mu vyšel vstříc a utkal se s jeho. Zasténal, přitiskl si ji na klín ještě těsněji a tvrdě ji líbal. Polibek se změnil v šílení, když se chtěl dostat hlouběji, ale místo, aby se nasytil, chtěl pořád víc.

Se zavrčením se od ní odtrhl a očima jí bloudil po zarudlé tváři. „Nemůžu se tě nasytit,“ chraplavě ze sebe vyrazil. „Jsi tak nádherná, tak sladká… Vivien, dovol mi…“ Rukama zápolil se zapínáním jejích šatů na zádech, odškubl většinu sponek. Bronzová látka se s trhnutím vzdala, háčky se rozletěly po podlaze a živůtek sklouzl z bledého těla dolů. „Dovol mi,“ znovu zamumlal a jednou rukou ji držel za štíhlými zády, aby se od něho neodvrátila. Druhou rukou jí vzal do dlaně pevné ňadro a palcem jí jemně hladil měkkou růžovou bradavku, až ztvrdla a ztmavla. Vivien se kousala do rtů a kroutila se, když se jeho tmavá hlava sklonila nad její hrud. Mokrými teplými ústy jí obemknul prs a olízl vrcholek jazykem.

Vivien se ztrácela v mlze z brandy a rozkoše a oběma rukama si k sobě tiskla jeho hlavu. Jemně, zkušeně ji tahal za bradavku a jeho velké tělo se chvělo divokou touhou. Zavřela oči a nechala se unášet čistě tělesnými pocity. Do jejích myšlenek pronikl jenom krátký pocit studu, zoufalé vědomí toho, že jenom nestydatá žena, kurtizána, by nějakému muži dovolila tohle dělat v kočáře. Ale bylo jí to jedno. Nezáleželo na tom, jak, kdy

nebo kde se jí dotkne. Chtěla ho tolik, jako ji chtěl on, a nic na světě už je nemohlo rozdělit.

Posunul se k jejímu druhému ňadru, zuby sevřel něžný vrcholek a kroužil kolem něho jazykem, až sténala a vypínala se k němu do oblouku. S každým pohlazením jazyka ji brněla kůže, hluboko v žaludku ji píchalo a níž, mezi stehny, se rodil zvláštní, nikdy nepoznaný pocit. Vzrušeně si tiskla k sobě nohy, zvedala kolena nahoru a instinktivně hledala úlevu od bolesti, která se jí tam tvořila.

Grant si strhl rukavici, popadl Vivien za kotník a mozoly na ruce zachytil za její hedvábné punčochy. Roztáhl doširoka prsty a pokračoval rukou vzhůru ke kolenům a výš, na místo, kde na stehně držel hedvábí podvazek. Nad podvazkem objevil hebkou kůži a klouzal rukou dál, až pod pomačkané bavlněné kalhotky. Sahal výš a výš, až našel chomáč kučer mezi jejími stehny.

Vivien odolávala, chvěla se mu na klíně a zajíkala se tlumeným nesouhlasem. Najednou ji prudce políbil. Zasténala, oběma rukama ho objala kolem širokých ramen a všechny myšlenky na cudnost a odmítnutí se rozpustily jako led na slunci. Hledal rukou okraj kalhotek, a když ho našel, vklouzl rovnou dovnitř. Prsty se něžně probíral jejími kučerami a jemně hladil žlábek, ve kterém se ukrývalo její tajné místo. Tělo se jí chvělo zmatkem, strachem, vzrušením a její hlava mu klesla na rameno.

Hříšné prozkoumávání pokračovalo, když špičkou prstu dráždil dlouhými, jemnými tahy její stydké pysky, které napuchly a byly k nesnesení citlivé. Dotkl se malého, pulzujícího středu její touhy, kroužil po něm, až se zmítala a chtělo se jí křičet rozkoší.

Vivien se mu na klíně kroutila, přímo na vyboulenině, která ji tlačila do zadečku. Roztřeseně se zasmála, když si uvědomila, že je víc než připraven si ji vzít přímo tady, v kočáře.

Prsty nahmatal zdroj vlhkosti a zkoušel měkký důlek. Bez varování jí vsunul dovnitř prostředníček. Nejdříve odolávala jemnému tlaku, mírné pálení způsobilo, že sebou trhla a vypjala se, aby ho odstrčila. Ale její vnitřní svaly ho těsně sevřely a stehny mu semkla ruku. Tichými slovy ji uklidňoval a líbal ji na šíji pod malé ouško.

„Jsi tak těsná,“ řekl nezřetelně. „Proč? Bojíš se?“

„Ano.“ zašeptala.

„Nemáš čeho.“

„Já-já… si nepamatuju, jak se to dělá,“ vyrazila ze sebe. Jeho prst teď klouzal snadněji, nečekaná vlhkost mu připravila cestu. Pomalu se nořil dovnitř, ještě jednou ve svůdném rytmu, až k němu vzpínala boky do oblouku. Příjemná bolest byla silnější, ostřejší, až se zachvěla a zatnula mu prsty do zad.

Svět se vyvlékl z osy a nekontrolované se roztočil. Potřebovala se dotýkat jeho kůže, ale bránily jí v tom vrstvy oblečení a knoflíky. Položil ji na kočárové sedátko a s jednou nohou na podlaze se nad ni sklonil. Držel jí hlavu v lokti, jak ji líbal. Ústa měl tvrdá, horká, vzrušená a oba sténali, jak jim srdce prudce bušilo rozkoší.

Kočár se stal nakloněným, houpavým pouzdrem ze stínů a kůže, vzduch byl plný vůně vanilky z jejího těla. Vivien k němu vztáhla paže, objala ho kolem širokých ramen a těsně se mu přitulila ke krku.

„Miluju tě,“ šeptal, zíral jí do tváře a tiskl ji na sedadlo.

„To nemusíš říkat,“ řekla rozpačitě, i když ji to potěšilo.

„Miluju tě,“ opakoval a zelené oči mu ve tmě svítily jako oči kočky.

Zajímalo ji, jestli opravdu ví, co říká, jestli nepatří mezi ty muže, kteří nerozlišují mezi láskou a touhou. Beze slova na něho zírala.

Kočár zastavil a ona si uvědomila, že jsou v King Street. Grant sklonil hlavu a tichým hlasem jí zašeptal do ucha: „Miluj se dnes se mnou, Vivien.“

Bylo pozdě a služebnictvo už odpočívalo - kromě jediného lokaje, který otevřel dveře. Překvapeně zamrkal a hned odvrátil oči od malé, neupravené postavy v Grantově náručí.

Grant ji zabalil do svého kabátu a nesl ji nahoru jako vzácné břemeno. Podíval se na Vivieninu napůl skrytou tvář. Byla zardělá, tichá a rozpačitá, ale nevypadala neochotně. Vzpomněl si na svá slova, kterými jí v kočáře vyznal lásku, a cítil, jak rudne. Ale nelitoval a nebude litovat, že to řekl. Tohle bylo poprvé v životě, od té doby, co dospěl, že nějaké ženě vyznal lásku. Objevil v sobě stránku, o které až do dnešního večera nevěděl, a chtěl Vivien ukázat všechnu něhu a lásku, které byl schopen.

Dorazili do jeho pokoje a on ji postavil k posteli. Uhladil jí rozcuchané vlasy a něžně ji políbil. Vytáhl jí z vlasů sponky, rozpletl copy a nechal si je přes ruku padat dolů.

„Řekni, co mám dělat,“ zašeptala, vklouzla mu rukama pod kabát a zkoumala pevné linie jeho pasu a zad. „Já nevím, jak tě mám uspokojit. Nepamatuju si, jak se to všechno dělá.“

„Nemusíš si nic pamatovat,“ odpověděl jí tichým a divokým hlasem. Držel ji na svém hrozivě vzrušeném těle a vdechoval její jemnou vůni. Přitiskl jí ústa na krk a líbal a ochutnával křehkou pleť až k údolí mezi jejími

ňadry. Vivien se zachvěla, opřela se o jeho pevnou paži a srdce jí prudce tlouklo pod pevným tlakem jeho zkoumajících úst.

Pomalu ji svlékl, tahal za zapínám jejího prádla a nechal je padat na podlahu. Její odhalená pleť bíle zářila, tělo měla něžné, s hojnými křivkami… Na chvíli zavřel oči a ze všech sil se snažil ovládnout svou divokou vášeň. Když je znovu otevřel, Vivien se od něho odtrhla, kvapně vlezla do postele a přetáhla si přes sebe pokrývku, aby skryla svou nahotu. Její ostýchavost byla tak opravdová, tak… ano, panenská, že si říkal, jestli byla taková tehdy dávno, než se dala na dráhu kurtizány.

„Nezakrývej se,“ šeptal. „Máš příliš krásné tělo na to, abys ho skrývala.

Pokrývky se nepohnuly ani o centimetr. „Je mi zima,“ odpověděla bez dechu a zrudla.

„Zahřeju tě,“ slíbil s malým úšklebkem a svlékl si kabát.

Vivien pozorovala, jak odkládá šaty a odhaluje mnohem pevnější a tmavší kůži, než má ona, na některých místech porostlou pružnými chloupky, na jiných zjizvenou. Udivila ji síla a přirozený půvab jeho těla, které bylo tak dlouho broušeno a cvičeno, až na něm nezůstala ani stopa po nějaké měkkosti. „Měl jsi pravdu,“ řekla nejisté. „Bez šatů opravdu vypadáš impozantně.“

Usmál se a šel k ní, položil si ruce vedle jejích boků a naklonil se nad ni. Cítila, jak ji jemně políbil do vlasů.

„Rozmyslela sis to?“ ptal se. „Řekni mi to teď, než si za tebou vlezu do postele.“

Místo odpovědi ho Vivien objala oběma rukama kolem krku a stáhla ho k sobě dolů. Celé jeho tělo se k ní tisklo a najednou neslyšela skoro nic než silně bušící pulz ve svém uchu. Myšlenky se jí rozutekly a zmizely a všechno, co zůstalo, bylo vzrušení…, šokující teplo jeho kůže, drsné chloupky na hrudi a nádherné klouzání jeho úst po krku, ramenou a ňadrech. Jeho ruce byly úplně všude, hladily a zkoumaly, vklouzly jí mezi nohy a nedbaly na cudnost.

Pokud někde v koutku své mysli pochybovala, všechny pochyby okamžitě zmizely. Nikdy by si nemyslela, že muž, který tak dobře zná všechny drsné stránky života, by mohl být tak něžný a jeho ruce tak nepředstavitelně jemné, když prozkoumávaly intimní části jejího těla. Dýchal rychle jako po velké námaze a každý mohutný výdech ji pálil jako pára. Přitiskl ji zády k matraci, líbal její ňadra a tulil se k nim a lehce okusoval jejich ztuhlé vrcholky.

Zalapala po dechu, obtočila si paže kolem jeho hlavy a kroutila se pod ním příjemnou rozkoší a nezvyklým napětím. Najednou ji napadla podivná myšlenka. Jak mohla tohle dělat s tolika různými muži? Vždyť ten akt vyžaduje víc důvěry a intimnosti, než si kdy uměla představit. To není možné… Museli se v ní všichni zmýlit… Ale než se mohla touto myšlenkou dál zaobírat, byla pryč.

Cítila, že jí sevřel zápěstí a táhl jí prsty dolů, až se dotkla horké, hedvábné kůže. Tichým šeptáním ji povzbuzoval a přitiskl jí ruku ke svým slabinám. Zvědavě a vzrušeně sevřela do ruky jeho tvrdou mužnost, hladila ho a tiskla. Její dotyky ho vzrušily tak,

že se skoro přestal ovládat. Divoce ji líbal a jazykem ji hladil v ústech, pak jí rozevřel stehna a vklínil se mezi ně svými boky.

Cítila tlak na malý otvor svého těla a slabé, nepříjemné pálení. Vivien ztuhla, když na ni nalehl celou svou vahou a tupý tlak vzrostl. Než se zmohla na protest nebo se stačila vy kroutit, z hrdla se mu vydral tichý zvuk a on silně zatlačil. Vivien se zastavil dech a ucítila takovou bolest, jakou ještě nikdy nezažila - tím si byla jistá. Žádná žena to nemůže prožít, a nepamatovat si to. Rukama se ho pokusila odstrčit, ale zatlačil znovu. Najednou byl uvnitř a celou svou masivní délkou se ponořil do její hloubky.

Pohlédla na něho závojem slz a všimla si jeho ohromené tváře. „Vivien, lež klidně,“ řekl ostře, ale ona se vzpouzela a kroutila, avšak ležela pod ním bezmocně jako přišpendlená.

Užasl nad tím, jak je těsná a jak očividně ji to bolelo. A jeho mozek docházel k nevyhnutelnému závěru. Grant se automaticky posunul, aby ji uklidnil a zabránil dalším jejím nepříjemným pocitům.

„Ubližuješ mi,“ zajíkala se.

Těsně ji držel, šeptal jí do ucha něžnosti a uklidňoval ji slovy, že ji miluje, že se o ni postará a zbaví ji bolesti, když mu to dovolí. Postupně se uvolnila, držela se ho a nehty zarývala do pevných svalů na jeho zádech. Pořád ještě byli spojeni, když sklouzl rukou po jejím těle. Palcem vjel do vlhkého chomáčku rudých chloupků a lehce se dotkl citlivého hrbolku mezi ohnivými kudrnami. Pomalu po něm kroužil a dráždil ho a čekal na odpověď jejího chvějícího se těla.

Zasténala, nadzvedla boky a on věděl, že její bolest mizí. Dál ji dráždil a hladil a současně se v ní pohyboval dlouhými, jemnými nárazy. Vivien vykřikla, její tělo se instinktivně naklonilo, aby ho přijalo co nejhlouběji a rukama ho horečnatě hladila po zádech. Pohyboval se v pomalém rytmu a přizpůsobil se jí, aby ji potěšil, a celou svou duší se soustředil na radost z toho, že je v ní. S ohromující rychlostí vyvrcholila, těsně ho sevřela a celá se chvěla překvapivým a neznámým pocitem. Grant v ní zůstal a zažil tak silné uvolnění, jako ještě nikdy v životě. Zasténal, zabořil jí hlavu do šíje, pulz mu prudce bušil a celé tělo mu zaplavila rozkoš.

V tichu, které následovalo, se Grant opatrně stáhl a uviděl výmluvné stopy, které popíraly veškerou logiku. Zmatený, plný výčitek, rozzlobený sám na sebe, stál tváří v tvář faktu, kterému by bez fyzického důkazu nevěřil.

Ona je - nebo až do této chvíle byla - panna.

Zíral do Vivieniny omámené tváře a nedůvěřivě zavrtěl hlavou. Tápala po prostěradle, přetáhla si ho přes sebe a zmateně a napjatě se na něho dívala. Položil si ruku na její bok, a i když sebou trhla, neodsunula ho.

„Proč to tak bolelo?“ zeptala se chraplavě.

Neodpověděl hned, protože se mu v duchu vynořila spousta otázek. „Protože jsi byla panna,“ řekl nakonec.

„Ale… Nemohla jsem být… Já… jsem Vivien Duvallová…, ne? Říkal jsi…“ Zmlkla a udiveně na něho zírala.

„Kristepane,“ zamumlal si pro sebe a pokoušel se pochopit, jak mohl udělat tak obrovskou chybu. „Ty nemůžeš být Vivien.“

„A co když jsem? Co když se všichni mýlí? Co když…“

„Není žádná zatracená možnost, že by Vivien Duvallová mohla být panna,“ řekl a zíral na ni, jako by ji nikdy předtím neviděl. „To je nemožné. Fyzicky jste naprosto stejné… Ale ty nejsi Vivien.“

„Ale jak bych jí mohla být tak podobná, pokud nejsme nějak příbuzné…, možná dokonce…“ Ztichla, když ji něco napadlo.

„Dvojčata?“ dokončil za ni a zatvářil se pochmurně.

„Podle vašeho vzhledu je to docela pravděpodobné. I když nikdo nikdy ani nenaznačil, že by Vivien mohla mít sestru, natož identické dvojče.“

„Víš určitě, že nejsem Vivien?“ zašeptala sklíčeně.

„Všechno to, co jsi o mně říkal…, muži, se kterými jsem spala…, ty věci v deníku… To jsem nebyla já?“

„To jsi nebyla ty,“ odpověděl tiše.

Šokovalo ho, když propukla v pláč, oběma rukama si přikryla obličej a mezi prsty jí stékaly třpytivé pramínky slz.

Grant si ji přivinul do náruče a silně ji tiskl na svou nahou hrud. Dotek slz na hrudi mu působil bolest spolu s pálivými výčitkami. Klel a ze všech sil se ji snažil utišit.

„Mrzí mě ten zatracený nepořádek,“ mumlal.

„Nemůžu ti vrátit tvou nevinnost. Neodpustitelně jsem ti ublížil.“

„Ne, ne,“ vzlykala mu na rameni. „Já-já nep-pláču kvůli tomu. Jenom se mi to-tolik ulevilo, že nejsem Vivien, a přece…“ Pokoušela se zadržet další vzlyk, ale vyrazil ven s obnovenou silou. „Myslela jsem, že vím, kdo jsem, a-a byla v tom trocha útěchy, i když jsem si nic nepamatovala. A teď…“ Popotahovala a zalykala se dalším přívalem slz. „Kdo jsem? Už nemůžu vystát, že to

pořád ještě nevím. Cítím se tak…“ Vzlykala tak, že nemohla ani mluvit.

Grant ji držel a každou vteřinou se cítil provinilejší a kajícnější. „Přijdu na to,“ chraplavě řekl. „Přísahám, že to zjistím. Hrom do toho…, neplač už. Prosím.“

Hladil její rozcuchané vlasy a říkal si, kdo, k čertu, asi je a jak se octla na Vivienině místě. A proč ji nikdo nehledá? Někde přece musí mít rodinu, přátele, někoho, koho znepokojuje její nepřítomnost. Možná, že je dokonce zasnoubená. O někoho tak mladého a krásného přece musí být zájem. Ta myšlenka ho ještě víc vyděsila.

Měla za sebou pěkný kus života, o kterém ani jeden z nich neměl ani ponětí.

A kde je, sakra, skutečná Vivien? Že by ji její neúspěšný vrah už našel a dokončil to, co začal?

Ohromen tím, jaký nastal v celé záležitosti obrat, čekal Grant, až se Vivien - nemohl na ni myslet pod jiným jménem - poněkud uklidnila, a jemně ji položil na postel. Hodil na sebe vínově červený pruhovaný župan, utáhl si ho v páskem a šel zazvonit na Kellowa. Komorník se objevil během pěti minut a bylo vidět, že se oblékal ve spěchu, vlasy měl rozcuchané a oči napuchlé spánkem. Grant na něho čekal ve dveřích, které byly pootevřené, aby nebylo na Vivien vidět. „Konev horké vody a nějaké žínky,“ poručil mu Grant.

„Ano, pane.“ Komorník zmizel a Grant se vrátil k posteli. Vivien ležela bez hnutí. Nejdřív si myslel, že usnula, ale když k ní přišel, viděl, že má otevřené oči. Zřejmě se ve svých myšlenkách zabývala něčím, co s ním nemohla, nebo nechtěla sdílet.

„Mám v úmyslu napravit, co jsem ti provedl,“ řekl tiše.

Zavrtěla se, otočila k němu hlavu a rozechvěle se na něho usmála. „To nemusíš,“ zašeptala a oči jí třpytily slzami. „Nebyla to tvoje chyba, že sis mě spletl s Vivien… Každý si mě spletl. Nikdo nezpochybnil mou identitu. Nemůžu ti dávat za vinu, že jsi přijal to, co bylo evidentní.“ Pomalu vydechla. „A pokud se týká tohoto…“ Krátce a rozpačitě mávla rukou ke zmuchlanému ložnímu prádlu a sklopila oči. „Byla jsem víc než ochotná,“ zašeptala stydlivě. „A nemohl jsi vědět, že jsem panna.“

„To ještě neznamená, že jsem za to míň zodpovědný.“ Napůl seděl, napůl ležel na posteli vedle ní a mnul mezi prsty hedvábné prameny jejích vlasů. „Vivien…,“ řekl a zmlkl hned, jak mu přes rty přešlo její jméno.

„Zatraceně. Jak ti mám teď říkat?“

Malinko se usmála. „Klidně mi tak můžeš dál říkat. Už jsem si na to zvykla, a kromě toho… nechci si vybírat další chybné jméno. Chci jenom najít to svoje.“

„Jsem rád, že nejsi skutečná Vivien,“ zamumlal, pořád si hrál s jejími vlasy a zíral na ni. „Jsem moc rád, že se s tebou žádný muž nemiloval, jenom já.“

Zaváhala, modrýma očima se na něho tázavě dívala a pak řekla: „Já taky.“

Nekonečně dlouho se na sebe dívali, přemýšleli nad tím, co se mezi nimi právě přihodilo a jak to změnilo úplně všechno.

Když si Grant vzpomněl, jak se k ní choval, hluboce se styděl. Byl v nemožné situaci. Ze všech mužů právě on, který řídil svůj život tak schopně, tak opatrně. A teď se zamiluje proti své vůli a jenom proto, aby zjistil, že ona není tou, za kterou ji považoval, a pak ji ještě připraví o panenství. Ráno za to dostane pořádný účet.

Teď může udělat jenom jediné, a sice říct jí pravdu, přiznat se ke svým lžím a doufat, že mu bude moct odpustit a znovu mu důvěřovat. A i kdyby to opravdu udělala, pořád je tady možnost, že ji ztratí, až se jí vrátí paměť, a ona se vrátí do svého původního života.

Grant nikdy nepředpokládal, že bude někdy cítit takovou zodpovědnost k ženě, takovou citovou a fyzickou blízkost. I sex mu připadal skoro nový, jako by fakt, že jí vzal nevinnost, znamenal, že on sám získal zpět trochu té vlastní. Chtěl se s ní znovu milovat, učit ji prozkoumávat navzájem svá těla a sdílet všechno s ní. I když si už před dnešní nocí neochotně připustil, že ji miluje stále víc, pocity byly najednou doplněny příslibem a zázrakem a každý kousek hořkosti byl pryč.

Grant netrpělivě přemýšlel, kde může být Kellow tak dlouho a proč mu tak dlouho trvá, než splní jednoduchý příkaz. Otevřel dveře a zadíval se do tmavé chodby. Nohou se dotkl nějakého předmětu, který ležel na podlaze. Podíval se dolů a uviděl podnos, naložený horkou vodou, žínkami -a brandy a skleničkou. Kellow prostě taktně nechal podnos přede dveřmi.

Grant ho zvedl a nohou za sebou zavřel. Vrátil se k posteli a položil podnos na noční stolek. „Tak,“ řekl a podal žínku Vivien. Utřela si uplakané oči a vysmrkala se jako dítě, až se málem zasmál. Nalil do mísy horkou vodu a namočil do ní další žínku a vyždímal ji. Vivien rozpačitě odvrátila svou růžovou a napuchlou tvář, když ji začal utírat. Teplou žínkou jí přejížděl po křehké kůži a zbavoval ji slaných stop po slzách pod očima a na lících.

Tiše ji položil na polštář a ona se poddala. Znovu navlhčil žínku a začal ji umývat jako dítě pod pažemi, na hrudi, na břiše, nohách. Zdálo se, že ji jeho klidné

chování utišilo. Postupně se uvolnila a neprotestovala, ani když ji umýval mezi nohama. Další žínkou jí z těla umyl všechny stopy po krvi a spermatu. Byl tak jemný, jak to jenom bylo možné, ale i přesto sebou škubla, když jí poskytoval tak intimní služby.

Když byl hotov, přikryl ji, svlékl se a taky se umyl. Sfoukl lampu, zatáhl závěsy a lehl si k ní. Vivien byla vyčerpaná, ale ještě nespala a ztuhla, když se pod ním prohnula matrace. „Co děláš?“ zašeptala.

„Budu tě držet.“ Políbil ji na spánek, na ucho a na šíji. Nespěchal a jeho jemná, teplá ústa ji hladila na jejích. Vivien zamrkala, zajíkla se a tlačila mu na hrudník.

„Znovu ne,“ řekla nejisté. „Jsem moc unavená.“ A spíš vycítil, než uviděl, jak se začervenala, když dodala: „A všechno mě bolí.“

„Neublížím ti. Slibuju.“ Uchopil ústy vrcholek jejího ňadra a hladil ho jazykem, dokud neucítil, že ztuhlo do citlivého poupátka. Vzal do rukou obě její ňadra a střídavě se jim věnoval, až si Vivien rozechvěle vydechla a položila mu obě ruce na hlavu. Nejdřív si myslel, že ho chce odstrčit, ale pak si vpletla prsty do jeho vlasů a vybízela ho, aby se přitiskl blíž. Popadl ji za boky a líbal ji až k pupíku. Jazykem vjel dovnitř a znovu a znovu jemně dloubal do malého dolíku. Když svými horkými ústy klouzal dolů k trojúhelníku skořicových kudrnatých chloupků, zalapala po dechu a přikryla si ho rukou.

„Počkej,“ řekla prosebně.

„Dej tu ruku pryč,“ naléhal.

„Nemůžu,“ zajíkala se, když ji líbal kolem ruky a hledal mezi prsty skulinu. Nakonec jí přitiskl ústa na hřbet ruky a špičkou jazyka jí na ní dělal malé mokré kroužky, až se jí celé tělo vzrušeně chvělo.

„Odsuň tu ruku pryč,“ řekl chraplavě a jemně jí odtahoval zápěstí. Pořád se pokoušela přikrývat a on jí zase olizoval každý napjatý prst od špičky až po dlaň. Jeho jazyk byl rychlý a neúnavný a hrál si s jejím zápěstím a prsty, dokud nezačala sténat, že už to dál nevydrží.

„Tak dej tu ruku pryč a nech mě dělat to, co chci, hrome,“ zašeptal něžně. „Dej tu ruku pryč, drahoušku.“

Poslechla, odhalila místo, které skrývala, a Grant spokojeně zabručel. Přitiskl se k měkkým červeným kučerám a prsty ji otevřel. Jediné líznutí do svůdné, slané skuliny, a cítil, jak se jí celé tělo otřáslo. Pokračoval v hladovém průzkumu, dráždil ji, ochutnával a smysly mu blahem jen vířily.

Grant cítil, že se mu pokouší odstrčit hlavu, ale on to slabé gesto ignoroval a soustředil se jen na křehké tělo, které svým jazykem ochutnával. Prsty se jí chvěly a vzpínala k němu boky a bezmocně se mu nabízela. Teď už nedokázala zadržet svou reakci, její tělo se touhou vzpínalo a nabízelo se v jednoznačném rytmu. Věděl, že teď si s ní může dělat, cokoliv se mu zachce, a na chvíli byl v pokušení se vyhoupnout nahoru a prudce se ponořit do jejího vzrušeného tepla. Ale stejně silná byla jeho touha svými rty pocítit její orgasmus, a tak zůstal tam, kde byl, a krátce a prudce do ní narážel jazykem, až spolkla výkřik a celé její tělo se poddalo sladkému, dlou-hému uvolnění.

„Och…,“ zašeptala mezi nepravidelnými nádechy.

„Nevěděla jsem…, nikdy bych si nemyslela…“ Tělo se jí silně zachvělo, když se nadzvedl a ukryl ji na své hrudi.

Grant jí přitiskl ústa do vlasů a políbil jí vlhkou hlavu.

„Tohle je jenom začátek,“ slíbil. „A je to jenom malá ukázka toho, jak ti se mnou bude.“

Ochotně jsem se vrhla do ohně. A jestli se spálím, můžu za to dávat vinu jenom sobě. To byla první myšlenka, která Vivien napadla, když se vzbudila, roztažená napříč obrovskou postelí. Na chvíli zadoufala, že třeba měla jenom živý sen. Ale na polštáři pod svou hlavou cítila mužskou vůni a pod prostěradlem a přikrývkou byla nahá. Prudce otevřela kalné oči. Odhodila pokrývky a na svých rukou a bocích viděla slabý náznak modřin, jako by ji někdo příliš těsně držel.

Bolelo ji na místech, na kterých nikdy dřív bolest necítila. Přímo mezi stehny cítila slabé bodání a na vnitřní straně stehen až ke kolenům měla namožené svaly. Ramena a krk ji také bolely. Zrovna si toužebně pomyslela na horkou koupel když někdo vstoupil do pokoje.

Vivien okamžitě zajela pod pokrývku a až po bradu se přikryla, když se u postele objevil Grant. Právě se vykoupal a oblékl. Byl oholený a vlhké vlasy měl pěkně učesané. Zdá se, že dnes si dal na svém zevnějšku zvlášť záležet. Černou hedvábnou kravatu měl dokonale uvázanou, naškrobení, sněhobílá košile kontrastovala s bezvadným šedým kabátcem a antracitově šedou vestou. Perlově šedé kalhoty byly hezky napnuté přes vyleštěné černé boty.

Vivien byla plná zmatených pocitů, když zírala do jeho ostražitých zelených očí. Nemohla mu dávat vinu za to, že ji připravil o panenství, a ani by to neudělala. Ochotně se mu sama nabídla. Sdíleli spolu tu nejintimnější událost, která mezi mužem a ženou může

být, a jedna část v ní na to byla hrdá. Ale nikdy by mu nahlas neřekla, že ho miluje. Musí se vyrovnat s ještě důležitějšími věcmi…, stejně jako s několika podezřeními, která má.

Grant k ní hned přišel, vzal jí tvář do dlaní a dlouze a vášnivě ji políbil. „Dobré ráno,“ zašeptal s mírným úsměvem. Díval se na ni tak vřele a s takovým vědomím intimního zážitku, že zrudla.

„Ne-neměl bys být v Bow Street?“ zeptala se ospale. Podle světla, které pronikalo do místnosti, bylo už dost pozdní ráno. A Grant obvykle odcházel, ještě než vyšlo slunce.

„Nejdu dnes ráno do Bow Street,“ odpověděl a opřel se bokem o postel vedle ní.

Přemýšlela o tom, co řekl, a rukou kroutila prostěradlo. „Kvůli dnešní noci?“ zeptala se.

„Půjdeme navštívit Linleyho.“

„Nepotřebuji doktora,“ namítla a naklonila se k němu blíž, aby mohla vdechovat jeho příjemně kořeněnou mužnou vůni. „Většina žen přežije ztrátu panenství, aniž by pak potřebovala lékařskou péči.“

„Třeba jsem to já, kdo ji potřebuje,“ odpověděl cynicky a třel si obličej o její hedvábné vlasy. „Čert ví, že minulá noc byla pro mě stejně šokující jako pro tebe.“ Odtáhl se, zíral do její rozpačité tváře a jemně dodal:

„Klidně tam můžeš být taky, až s ním budu mluvit, miláčku. Ten dobrák nám oběma dluží pár odpovědí na pár otázek.“

Natáhl se přes postel pro hromádku vínově červeného hedvábí, protřepal ji a podržel. Uvědomila si, že je to jeho župan, a rozhodla se, že vklouzne do rukávů, aniž by odhalila ňadra.

„Už jsem viděl tisíc důkazů tvé nevinnosti,“ poznamenal, opatrně jí uvolnil hustou hřívu a nechal ji spadnout na záda. V hlase měl lítost a tvář mu ztmavla, takže vynikly jeho ostré rysy. „Až do včerejška jsem si myslel, že jsou falešné. Nedokázal jsem si představit, že bys mohla být někým jiným než Vivien Duvallovou.“ Vzal ji za ruku a přitiskl si na tvář její něžnou dlaň. Ústy se dotkl jemné vrásky jejího zápěstí. „Odpusť mi to,“ mumlal a bylo vidět, jak těžko se mu to říká.

„Není co odpouštět,“ odpověděla Vivien a ruka na jeho teplé, hladce oholené tváři se jí zachvěla. „Vůbec jsi mi neublížil. Poskytl jsi mi přístřeší a chránil jsi mě a… já se na tebe budu spoléhat dál. I když…“ Odmlčela se, jak hledala vhodná slova.

Grant jí spustil ruku a ostražitě se na ni podíval. „I když?“ zeptal se a svraštil tmavé obočí.

„Nemyslím si, že bychom měli pokračovat v intimnostech,“ přinutila se říct. „Aspoň nějaký čas ne.“

Přestože byla jeho tvář najednou úplně bezvýrazná, cítila, že si připravuje spoustu protiargumentů. „Proč ne?“ ptal se.

Utáhla si kolem sebe župan a sebrala v sobě tolik důstojnosti, kolik jenom bylo za těchto okolností možné.

„To bych teď raději nevysvětlovala.“

Ulehčilo se jí, když to dál nerozebíral…, i když bylo jasné, že nemá v úmyslu s ní souhlasit, nebo dokonce její rozhodnutí přijmout. Místo toho se na ni šarmantně usmál. „Je ti jasné, že mi neutečeš, že?“ řekl tiše.

Vivien potlačila žalostný smích, když si uvědomila, že se rozhodl ji získat. Dovolila mu, aby ji odvedl do koupelny, kde se už nahřívala u ohně řada ručníků a smaltovaná vana byla plná horké vody. Župan byl tak

dlouhý, že se za ní táhl jako hedvábná vlečka, a musela si ho vpředu vyhrnout, aby si ho nepřišlápla.

„Pomůžu ti s koupelí,“ nabídl jí Grant.

„Není třeba, děkuji,“ odpověděla pevně. „Potřebuji několik minut soukromí. Prosím.“

„Počkám vedle v pokoji.“

Když se Vivien ponořila do horké vody a nechala ji utišit menší bolesti, přála si, aby mohla okamžitě uniknout svým obavám, které ji sužovaly. Ale to se jí nepodařilo. Opakovaně ji mučily otázky a ona musela neustále myslet na to, kdo -a čím - ve skutečnosti je. Určitě není urozená dcera aristokrata…, necítila se být příslušnicí šlechty. Ale nebyla ani kurtizánou. Neměla žádné jméno, žádnou rodinu, žádnou paměť. Znovu uvízla a cítila se naprosto bezvýznamná, frustrovaná a bezmocná. Co když nikdy nezjistí, kdo doopravdy je? Bude si moct vytvořit nový život a nikdy nevědět, jestli někde někdo není - přátelé, rodina, nebo možná muž, kterého milovala?

Přišla jí pomoct služka a přinesla s sebou šaty ze sytě zeleného kašmíru. Jednoduchý střih jí těsně přiléhal k tělu a na levé straně byl upevněn zlatou sponou. Úzké rukávy byly olemovány zelenou stuhou, stejně jako široký šálový límec. Hluboký výstřih byl doplněn sněhově bílou krajkovou vložkou, která ostře kontrastovala s měkkou barvou kašmíru. Služka Vivien zapletla ještě vlhké vlasy a stočila je do těžkého uzlu na temeni hlavy.

Vivien jí poděkovala a šla ke dveřím do ložnice, kde čekal Grant. Zaváhala a sbírala odvahu, aby se ho mohla zeptat na něco, co ji tížilo nejvíc. Skoro se odpovědi bála. Ale nikomu neposlouží, a mně už vůbec ne, když

budu zbabělá, uvažovala. Musím se postavit pravdě zpříma, bez ohledu na to, jak bude nepříjemná. Napřímila se v ramenou a vešla dovnitř.

Grant seděl u okna. Když vešla, okamžitě se postavil a přelétl ji pohledem. „Jak je ti?“ zeptal se tiše.

Pokusila se usmát, ale měla příliš ztuhlé rty.

„Myslím…,“ začala a ztěžka polkla. „Myslím, že je něco, co jsi mi ještě neřekl, že?“

Jeho výraz nic neprozrazoval. „Například?“ „Chtěla bych vědět všechno o tvém vztahu ke skutečné Vivien.“

Grant ji posadil na damaškovou židli a sedl si k ní. Naklonil se dopředu, opřel se lokty o kolena a nekonečně dlouho pozoroval uhlíky v krbu. A když konečně promluvil, Vivien se nelíbilo, že patrně pečlivě vybíral slova, jako by chtěl nechutnou záležitost představit v co nejlepším světle.

„Dobrá,“ řekl nakonec a podíval se na ni přimhouřenýma očima. Povzdechl si a položil si na kolena sevřené pěsti. „Máš právo vědět všechno o mém chování k Vivien Duvallové… Ale nejdřív musím říct…“ Odmlčel se, jako by bylo těžké mluvit, a potichu zaklel.

„Hrom do toho! Udělal jsem v životě spoustu chyb - mohl bych sestavit seznam svých hříchů na míli dlouhý. Některé z nich jsem udělal z prostého pudu sebezáchovy, jiné z čistě sobecké chamtivosti. A lituju toho. Ale ze všech hříchů, které jsem kdy spáchal, ničeho nelituju ani z poloviny tolik, jako toho, že jsem ti lhal. A přísahám na svůj život - ne, na hrob svého bratra -, že už to nikdy neudělám.“

„O čem jsi mi lhal?“ zeptala se tiše Vivien a zachvěla se, když ucítila v žaludku ledový kámen.

Upřeně se zahleděl do krbu a neodpověděl. A jak ho pozorovala, najednou pochopila.

„O Vivien Duvallové?“ hádala. „Ona nikdy nebyla tvou milenkou…, že? Ty jsi s ní nikdy nespal. Ale proč?“

Udiveně ho pozorovala. „Proč bys lhal o něčem takovém?“

Grant potřeboval veškerou sebekázeň, aby vydržel její pevný a jasný pohled. Nikdy předtím pro něho nebylo těžké přiznat se ke svým špatným činům. Vždycky své chyby rozumně zdůvodnil a zdůraznil sobě a každému, že je, koneckonců, jenom člověk. Ale tohle bylo něco, co nemohl jen tak lehkomyslně přejít a zapomenout. Rozhodl se, že někoho využije - ženu -, a co horšího, jeho malicherná pomsta postihla jinou osobu. Hlas mu zněl velmi provinile, když odpověděl.

„Chtěl jsem se Vivien pomstít, protože o mě po celém Londýně rozšířila lež. Tenkrát v noci, když jsem tě našel a přinesl sem, jsem se rozhodl, že se s tebou vyspím - s ní -abych uspokojil svou pýchu.“

„A co jsi chtěl udělat potom? Využít a odhodit ji?

Ublížit jí na oplátku, že tě ztrapnila?“ Zahanbeně přikývl.

Vivien se prudce nadechla. Možná bych se měla cítit lip, když teď vím, že ne já, ale jiná žena byla zamýšleným Grantovým cílem, uvažovala. Ale netěšilo ji to. Nechtěla si o něm myslet, že je schopný takové malichernosti, takové nečestnosti. A moc ji bolelo, že to, co pro ni bylo aktem odevzdání, pro něho byla jenom pomsta. „Chápu.“

„Ne, nechápeš.“

„To, že jsem byla bezmocná a zraněná, na tom ti nezáleželo?“ zamumlala. „Ve skutečnosti to pro tebe bylo jednodušší.“

V očích se mu nespokojeně zablesklo a ona najednou cítila, že pod pečlivě ovládaným povrchem to v něm vře potlačovanými city. „Všechno šlo už od začátku špatně.

Ty ses nechovala jako žena, o které jsem si myslel, že jí jsi.“

Vivienin klid se vypařil, jako by byla plná pocitu naprosté zrady. „Ty jsi byl jediná solidní věc na světě, jediný člověk, kterému jsem důvěřovala…, a od samého začátku jsi mi lhal.“

„Jenom o našem předpokládaném poměru.“

„Jenom?“ opakovala, celá vzteklá, že se pokouší bagatelizovat své činy. „Co kdybych byla skutečná Vivien a kdybych byla stejně promiskuitní a sobecká a tak beznadějná, jak jsi předpokládal? To tvé chování vůbec neomlouvá.“

„Kdybych věděl, kdo ve skutečnosti jsi - nebo nejsi -, nikdy bych ti byl neublížil.“

„Ale ty jsi to udělal,“ řekla hořce.

„Ano, ke škodě už došlo.“ Hlas měl bezvýrazný a neprozrazoval žádný cit. „A všechno, co můžu udělat, je pokusit se to odčinit a požádat tě o odpuštění.“

„Ne mě,“ opravila ho. „Vivien.“

Grant na ni zíral, jako by se najednou zbláznila. „Ať se propadnu, jestli za tou ženskou půjdu s kloboukem v ruce.“

„S ničím jiným se nesmířím,“ zírala na něho bez mrknutí oka. „Chci, aby ses Vivien omluvil, až ji najdeš, za své kruté úmysly, které jsi s ní měl. A odpustím ti jenom tehdy, když to udělá ona.“

„Omluvit se Vivien,“ opakoval, jako by tomu nemohl uvěřit. „Ale já jsem nespal s ní. Spal jsem s tebou.“

„A co kdybys s ní doopravdy spal? Bylo by ti to pak líto?“ „Ne,“ vyštěkl.

„Ty bys nelitoval, že jsi podvedl někoho, o kom sis myslel, že si to zaslouží?“ zklamaně a káravě se na něho

dívala. „Nemyslela jsem si, že jsi schopný takové nečitelnosti a malichernosti!“

„Řekl jsem, že toho lituju, hrome!“

„Ale nelituješ,“ jemně odpověděla. „Nelituješ, že sis vymyslel takový hrozný plán…, lituješ jenom toho, že jsi neublížil té správné osobě. A já bych nikdy nemohla milovat muže, který se tak chová.“ Skoro ji uspokojilo, když pozorovala, kolik mu dalo práce, aby ovládl svou výbušnou povahu. Se zavřenýma očima se mu podařilo zabránit výbuchu, i když celý zrudl a v čelisti mu viditelně cukalo.

„Je čas odejít,“ řekl. „Už jsem poslal Linleymu vzkaz.“

I když se k módní rezidenci doktora Linleyho dalo dojít pěšky, Grant nařídil, aby mu připravili kočár. Jízda byla tichá, nepříjemná a milosrdně krátká. Vivien často přelétala pohledem toho velkého, rozzlobeného muže, který seděl na protějším sedadle. Připadalo jí, že Grant se nachází v jakémsi stavu zabedněného údivu a že je víc než připraven se s někým poprat - jenomže nebylo s kým.

Předpokládala, že přemýšlí o jejich hádce a tiše zvažuje všechno, co řekla. Toužila mu říct něco jiného, obměkčit ho několika prosebnými slovy…, možná ho dokonce přesvědčit, aby s ní souhlasil. Přesto udržela svá ústa zavřená. To si musí vyřešit sám. Věděla, že nemá opravdovou Vivien Duvallovou v oblibě, ale to ještě neomlouvalo jeho činy. Muž nemá právo lhát nebo využívat jiné jenom proto, že si jich neváží.

Dorazili do Linleyho domu, jedné z dlouhé řady rezidencí v řeckém stylu, ozdobených dokonalým bílým štukem a sloupovím. Grant jí pomohl z kočáru a odvedl ji po několika schodech, kde je okamžitě přivítal

majordomus. Doktor Linley je očekával v knihovně, malé, ale upravené místnosti s dubovými knihovničkami a zařízené nábytkem ve stylu Hepplewhite*

Mile je pozdravil a posadil do křesla u krbu. Usmál se a odhrnul si z čela pramen světlých vlasů. „Slečno Duvallová,“ zamumlal, „doufám, že se necítíte špatně.“

Vivien otevřela ústa, aby mohla odpovědět, ale zase je zavřela. Zírala na něho a rudla ve tváři, když jí došlo, že hlavní důvod této návštěvy je prodiskutovat nečekaný objev jejího panenství a jeho vliv na její případ. Jak jenom se dostala do takové potupné pozice?

Mírně nechápavě si ji prohlížel a pak svou pozornost obrátil na Grantovu kamennou tvář. V doktorových šedých očích se tázavě zablesklo. „Kvůli vašemu vzkazu jsem dnes ráno musel zrušit dvě schůzky, Morgane,“ poznamenal. „Nechtěl byste mi vysvětlit, proč je tato návštěva tak naléhavá?“

„V případě slečny Duvallové došlo k novému vývoji.“ Grant zpola seděl a napůl se opíral o roh masivního stolu.

„Předpokládám, že máte záznamy o všech pacientkách. Chci vidět ten o slečně Duvallové - a se všemi detaily.“

„Ty záznamy jsou jenom pro moje oči a pro oči slečny Duvallové,“ vyrovnaně odpověděl Linley.

„Je to důležité pro mé vyšetřování.“ Grant se odmlčel a viditelně zrozpačitěl. „Řekněte mi, Linleyi, když jste vyšetřoval slečnu Duvallovou…, byla panna?“

Doktor se zmateně podíval na Vivieninu sklíčenou tvář a pak zpět na Granta. „Zaručeně ne,“ odpověděl a tahal se za zlatou kadeř, která mu znovu spadla do čela.

* nábytek z 18. století. (Pozn. překl.)

„Tedy, ona je - nebo byla, až do včerejší noci.“

V místnosti bylo ticho. Doktor se tvářil naprosto klidně. „Jste si tím jisti?“ zeptal se obou.

Vivien se začervenala a odmítla se na něho podívat.

„Nejsem žádný zelenáč, Linleyi,“ zamumlal Grant.

Linley se rozhodl pro věcný tón. „Potom toto není žena, kterou jsem vyšetřoval. Vivien Duvallová byla v raném stadiu těhotenství. Když jsem ji pak viděl ve vašem domě, domníval jsem se, že bud potratila, nebo si nechala udělat potrat. Viděl jsem, že není ani zvětšená děloha, ani žádné krvácení. Nebylo na místě jakkoliv komentovat její rozhodnutí. A nehledal jsem žádný důkaz panenství.“

„Proboha.“ Když Morgan pochopil, co právě uslyšel, podíval se na Vivien. Jakmile si všiml, že vůbec nevypadá překvapeně, podezřívavě zúžil své zelené oči.

„Ty jsi to věděla,“ řekl. „Nějak ses o těhotenství dozvěděla.“

„Pravděpodobně to bylo dítě lorda Gerarda,“ řekla.

„Řekl mi to včera večer, když jsme spolu mluvili v zahradě.“

„Proč jsi mi to, sakra, neřekla?“

„Věděla jsem, jak bys asi reagoval na zprávu, že jsem si nechala udělat potrat,“ odpověděla. „Byl bys mnou opovrhoval. Tak jsem se rozhodla, že si to ještě nějaký čas nechám pro sebe.“

Grant na to odpověděl řadou šťavnatých nadávek a výhružně se podíval na doktora. „Ty záznamy, Linleyi. Rád bych viděl, jaké další nepodstatné detaily mi zamlčujete.“

Hodně mužů by ten rozzlobený obr svým jednáním urazil, Linley však nevypadal, že by ho to přivedlo do

rozpaků. „Dobrá, Morgane, můžete si prohlédnout ty zatracené záznamy. Ale nejdřív si promluvím se slečnou Duvallovou…, tedy s touto mladou ženou… o samotě.“

„Proč o samotě?“ zeptal se Grant.

„Protože její prospěch mě zajímá na prvním místě. Navštívil jsem už novomanželky, hysterické po svatební noci. Rád bych se ujistil, že je v pořádku, a jejím nervům nepomůže - a koneckonců ani mým -, když tady budete pobíhat jako rozzuřený medvěd.“

„Nervy!“ jízlivě se zašklebil Grant. „Její nervy jsou v pořádku.“ A s náhle probuzeným zájmem se podíval na Vivieninu odvrácenou tvář. „Mám pravdu?“

Neodpověděla, jenom seděla se spojenýma rukama v klíně.

„Ven,“ nařídil rychle Linley a vypadal, že si užívá práva nařizovat Grantoví, co má dělat. „V domě se vyznáte, starý brachu. Jděte se pobavit ke kulečníku, dejte si něco k pití nebo si zakuřte. Za pár minut pro vás pošlu.“

Morgan výhrůžné zareptal a neochotně odešel.

Vivien se ostražitě dívala na Linleyho, který šel k ní. Připravila se na kárání, ale v jeho šedých očích našla jenom laskavost a zájem. Požádal o dovolení si k ní přisednout a mírně se usmál. „Pod vším tím vrčením a nadáváním je to jeden z nejlepších mužů, které znám,“ poznamenal. „Morgan je výborný v mnoha věcech, ale ne tam, kde jde o ženy. Tím chci říct, že obvykle nesvádí nevinné.“

„Chtěl se pomstít za nějakou maličkost, kterou mu vyvedla skutečná Vivien,“ odpověděla lhostejně.

„Naplánoval si, že se s ní vyspí a pak ji odhodí.“

Linley zavrtěl hlavou. „To se mu nepodobá,“ řekl zamyšleně.

„Teď se samozřejmě pokouší polepšit,“ pokračovala Vivien. „Myslím, že se dokonce snaží přesvědčit sám sebe, že mě miluje.“

„Řekl bych, že po tom, co se stalo, si zasloužíte co největší odškodné, jaké vám Morgan může nabídnout.“

„Ne,“ řekla tiše. „Nechci žádné odškodné - chci se jenom dozvědět, kdo jsem.“

„Samozřejmě.“ Doktor ji pozoroval s upřímnými sympatiemi. „Obávám se, že vám moc nepomůžu. Přesto bych vás chtěl aspoň ujistit, že to, jak nepříjemně se teď cítíte, je bezpochyby dočasné. Při následujících příležitostech to bude jednodušší.“

Než by mu vysvětlovala, že žádné další příležitosti nebudou, krátce přikývla. „Chápu,“ řekla rychle.

„Nemusíte už víc říkat, doktore Linleyi.“

Usmál se na ni, aby ji uklidnil. „Zůstaňte ještě chvíli. Chtěl bych jenom, abyste pochopila, že v tomto aktu mezi mužem a ženou by měla být čestnost, láska a důvěra: Nedávejte se muži, pokud nevěříte, že to všechno spolu nesdílíte. A potom je to zázrak a něco, o co by se člověk neměl připravovat.“

Vivien myslela na muže, který, zatímco spolu mluvili, se prochází po domě, a tělo ji touhou bolelo. Přemýšlela, jestli bude mít kdy dost odvahy, aby mu mohla znovu důvěřovat, nebo jestli on vůbec za tu důvěru stojí.

„Morgan je dobrý chlap,“ ujistil ji Linley, jako by jí četl myšlenky. „Arogantní, tvrdohlavý…, ale taky soucitný a odvážný. Doufám, že to s ním tak příliš snadno neskončí, má drahá. Zvlášť když vezmu v úvahu, co cítí on k vám.“

„Ke mně?“ trhla sebou Vivien. „Nevím, co tím myslíte.“

Doktor se ironicky usmál. „Za pět let, co znám Granta Morgana, jsem ho nikdy neviděl v takovém stavu kvůli ženě. A vina je ta nejmenší ze všech citů, které v něm teď bouří.“

„Jestli mi chcete naznačit, že mě miluje…,“ začala opatrně Vivien.

„Nezáleží na tom, co vám naznačuju. Fakt je, že on vás miluje.“ Linley se postavil a šel ke dveřím. Než otevřel, prozaicky dodal: „Co z toho vzejde, je na vás.“

Linley našel Granta u kulečníku. Seděl na židli u zeleného stolu a paži a bradu si opíral o okraj. Jednu po druhé posílal slonovinové koule, rozhozené po stole v různých uskupeních, do rohu, kde padaly do zelené pletené tašky. Dohlížel na koule, které do sebe narážely, a promluvil: „Jak je jí?“

„Když zvážím, čím vším prošla od té noci, co ji vytáhli z řeky…, opravdu velmi dobře. Je to houževnaté děvče.“

Grantoví se ulevilo. Linleymu důvěřoval. A protože léčil všechny možné fyzické a psychické bolístky londýnských žen, měl by být odborník. Grant popadl poslední kouli a poslal ji do tašky. „Musím si s vámi o něčem promluvit, Linleyi,“ řekl. „To, že jste mlčel o těhotenství skutečné Vivien…“

„Musel jsem,“ řekl věcně Linley. „Slečna Duvallová mi při své návštěvě jasně řekla, že budoucnost dítěte, možná dokonce jeho život, závisí na diskrétnosti. Nebyla moc šťastná, když jsem těhotenství potvrdil, a v podezřelém spěchu odešla. Jako by se něčeho bála… nebo někoho.“

„Měl jste mi to říct dřív!“ Grant se postavil a bezmyšlenkovitě se škrabal ve svých krátkých vlasech.

„Proboha, vždyť se ji někdo pokouší zabít. Její těhotenství může být jedním z nejdůležitějších klíčů k vyřešení toho, co se jí stalo a proč se jí to stalo.“

„Morgane,“ odpověděl klidně doktor. „Víte, co by se s mou soukromou praxí stalo, kdyby vešlo ve známost, že vyzrazuju soukromé informace bez souhlasu ženy? Víte, kolik z mých pacientek musí udržet v tajnosti okolnosti svého těhotenství, ať už z jakéhokoliv důvodu?“

„To můžu jenom hádat,“ odpověděl jízlivě Grant. Úctyhodné londýnské dámy z nejlepší společnosti často unikaly ze svých dohodnutých manželství bez lásky tím, že si našly milence. Někdy podstrkovaly své nelegitimní děti manželovi. Oblíbený doktor Linley byl bezpochyby nositelem mnoha tajemství.

„Chápu to,“ pokračoval stručně Grant. „Ovšem skutečná Vivien je patrně živá a někde se skrývá. Pravděpodobně je těhotná a zcela určitě v nebezpečí… A ta dívka, kterou jste dnes viděl, je taky v nebezpečí. Jestli si dokážete vzpomenout na něco, co Vivien tenkrát řekla, moc mi to pomůže.“

„Dobrá. Ale než se vrátíme do knihovny prozkoumat ten záznam, rád bych vám dal radu. Týká se Vivien…, tedy mladé ženy, která na nás čeká. Pochopitelně s vámi nechce o své poslední, ehm… zkušenosti mluvit, a nemyslím si, že přemrštěně utrpěla.“

„Myslíte si, že spát se mnou by ji mohlo k smrti vystrašit?“ kysele se ptal Grant.

V Linleyho úsměvu moc radosti nebylo. „Překvapilo by vás, co se lékař o ženách dozví, Morgane. Navštívil

jsem jich několik, které jsou tak kultivované, že nedokážou říct nahlas ani slova jako žaludek nebo prs. Jsou ženy, které se nedokážou přemoct a říct mi, kde je co bolí, a tak mám v zásuvce stolu vycpanou panenku, na které mi to ukážou. Dospělé, vdané ženy, považte. Někdy si myslím, že tu jemnost jen předstírají, ale nepochybně jsou mezi nimi takové, které jsou prostě mimo ze všeho, co se týká sexu a těla vůbec.“

„Vivien mezi ně nepatří, bohudíky.“

„Máte pravdu,“ odpověděl nevzrušeně lékař, „ale i tak by mohla mít nějaký strach a starost, které můžete utišit jenom vy - nebo její příští milenec.“

„Žádný další milenec nebude,“ řekl automaticky Grant, pobouřený samotnou myšlenkou. „Jsem jediný muž, kterého kdy bude mít.“

„No, pro většinu žen je druhá sexuální zkušenost ještě důležitější než první. Bud potvrdí, nebo vyvrátí jejich obavy. Podle mé profesionální zkušenosti - s většinou žen, které prohlašují, že jsou od přírody chladné, manželé nebo milenci špatně zacházejí.“

Grant se na něho naštvaně podíval. „Vím, jak mám potěšit ženu, Linleyi. Nebo se připravujete rozšířit své vlastní rozsáhlé zkušenosti se ženami?“

Doktor se najednou zasmál. „Ne, nechám to ve vašich schopných rukách.“

Vrátili se do knihovny, kde si Vivien zatím prohlížela polici plnou tlustých lékařských a vědeckých knih. Očima sjela z tlustých latinských a řeckých svazků na Granta. Oba muži si vyměnili ostražité pohledy, zatímco Vivien přemýšlela, o čem se bavili. Grant vypadal poněkud rozladěně a mračil se.

Doktor Linley se rychle probíral kartotékou a zásuvkami, až vytáhl tenký svazek. „Aha, tady je,“ poznamenal a rozložil na stole několik papírů. Grant šel okamžitě k němu. „Vidíte?“ Linley pokračoval a jel prstem po papíře. „Nic, kromě…,“ prolistoval papíry a najednou z nich vyklouzl malý čtvereček papíru a spadl na podlahu. Vivien ho rychle zvedla. Byl to dopis, zapečetěný hnědým voskem a adresovaný „V. Devane, White Rose Cottage, Forest Crest v Surrey.“

„Co je to?“ zeptal se Grant.

Vivien byla zticha a zírala na přední stranu dopisu. Něco v tom, jak byla slova formulovaná, spojení White Rose Cottage, pomalu pronikalo do jejích spících vzpomínek a znepokojovalo ji. Pootevřela rty a bezhlasně si, pořád dokola, četla adresu.

„No, Linleyi?“ dožadoval se Grant odpovědi a narušil tak její soustředění.

Doktor pokrčil rameny a najednou vypadal trochu zaraženě. „Dobrý Bože. Úplně jsem na to zapomněl.“

„Odkud je to?“ netrpělivě naléhal Grant.

„Slečna Duvallová to tady zapomněla toho dne, kdy jsem jí potvrdil těhotenství. Jak jsem vám říkal, byla docela rozrušená. Ve spěchu, aby už byla pryč, jí upadla kabelka. Obsah vypadl ven a ona to nahrnula zpět. Až když odešla, všiml jsem si, že tento dopis přehlédla. Očividně měla v úmyslu ho někomu poslat. Chtěl jsem jí ho vrátit při další návštěvě. Dal jsem ho do její složky, aby se neztratil.“

„Nenapadlo vás, že by ten dopis mohl být důležitý?“

„Mám dost práce, Morgane,“ omlouval se lékař a založil si ruce. „Mám důležitější věci na práci než dohlížet na korespondenci svých pacientek. Ted mi

můžete bud nadávat za to malé přehlédnutí, nebo tu zatracenou věc můžete otevřít a přečíst si ji.“

Vivien už pečeť zlomila. Rozložila úhledně složený papír a našla několik řádků napsaných ozdobným písmem. Některá slova byla napsána ve spěchu a několik písmenek nebylo dokončeno.

Nejdražší,

ne nesmíš jezdit do města. Vyskytly se nějaké problémy, ale není to nic, co bych nezvládla. Odjela jsem pryč zařídit pár maličkostí a pak přijedu do Surrey. Už brzy, drahoušku…

Vivien

Vivien si stěží uvědomovala, že jí Grant nahlíží přes rameno, když četla dopis. „Měla v úmyslu to poslat milenci?“ zašeptala.

„Pravděpodobně.“

„Myslíš, že by tam teď mohla být? Ve White Rose Cottage?“

„Zjistíme to. Ještě dnes tam pojedu,“ řekl Grant.

„Hned, jakmile podám Cannonovi v Bow Street hlášení.“

„Chci jet s tebou.“

„Nevíme, kdo tam bude nebo co můžeme čekat. Tady budeš bezpečnější.“

„Ale to není fér!“ prohlásila Vivien. „Jestli je skutečná Vivien v Surrey, chci ji taky vidět. Mohla by mi vysvětlit, jak jsem se dostala na její místo. Může dokonce vědět, kdo jsem. Musím jet s tebou.“

„Ne,“ trval na svém Grant. „Zůstaneš v Londýně pod ochranou mého vlastního domu. Jeden z detektivů tě bude dnes večer hlídat pro případ, že bych musel zůstat déle, než předpokládám.“ Když viděl, jak nešťastně se

tváří, objal ji kolem pasu, sklonil hlavu a tiše k ní mluvil.

„Nenechám ti zkřivit ani jediný vlásek. Nevím, co můžu v Surrey najít - a byl bych raději, kdybys zůstala v bezpečí a pohodlí tady. Nech mě, ať se o to postarám sám.“

Vivien přikývla. „Vrátíš se co nejdřív?“ zeptala se.

Přitiskl jí rty na čelo a ona cítila, že se usmál. „Věř mi…, jediné místo na světě, kde chci být, je tam, kde jsi ty.“

Během krátké jízdy domů zírala na dopis ve svém klíně a prsty obtahovala ženské písmo. V. Devane… To jméno ji zneklidňovalo, jako by se pokoušelo odtáhnout tmavou oponu, za kterou se skrývala její paměť. Zdálo se jí známé jako spousta věcí, ale nevyvolalo žádnou skutečnou vzpomínku. V. Devane…

„Pamatuješ si tu malou kresbu ve Vivienině ložnici vedle toaletního stolku?“ zeptala se. „Chalupu, celou ukrytou pod bílými růžemi… Byl na ní podpis V. Devane. Ten muž pro ni musí moc znamenat, když si jeho kresbu pověsila do ložnice a utíká se k ní, kdykoliv má problémy.“ Pohrávala si nervózně s dopisem, až se pro něj Grant natáhl.

„Dej mi ho, než ho zničíš,“ řekl.

Vivien mu bez protestů dopis podala. „Opravdu si myslíš, že Vivien ještě žije?“ zeptala se tiše.

Stiskl jí koleno, aby ji uklidnil. „Věřím, že se z toho vylízala jako kočka.“

Zdálo se, že ji to upokojilo. „Mám pocit, že ji musím chránit. Zajímalo by mě, jestli jsme opravdu příbuzné. Myslíš, že bychom mohly být sestry?“

„Jste si příliš podobné na to, abyste nebyly.“

Zavřela oči a napjatě si povzdechla. „Chci se dozvědět o své rodině…, přátelích… Chci vědět, proč mě nikdo nehledal. Člověk přece nemůže zmizet, aniž by si toho nikdo nevšiml…“ Ztišila hlas a šeptala: „Je někdo, kdo mě miluje?“

„Ano.“

Vivien sebou trhla, podívala se do jeho rozhodné tváře a cítila, jak jí prudce buší srdce. Musí mluvit o sobě, pomyslela si s údivem.

„Jestli dnes Vivien najdu,“ řekl Grant a zelené oči mu zářily láskou, „nic to mezi námi nezmění. A až se ti vrátí paměť, bude mi jedno, co a koho si pamatuješ. Nebyl jsem součástí tvé minulosti, ale mám v úmyslu být v tvé budoucnosti.“

„J-jestli mluvíš o nějaké náhradě z-za minulou noc,“ zajíkala se, „už jsem ti říkala, že to není nutné…“

„Ne, o tom nemluvím. Mluvím o svých citech k tobě.“ Jeho slova ji potěšila i ohromila. Vivien si neuměla představit větší potěšení než to, že ji miluje muž jako Grant Morgan. Přesto cítila, že se pořád cítí provinile za to, že ji připravil o panenství, a nechtěla, aby si ji vzal jenom proto, že ji „zničil“. Nesmí pro něho znamenat jenom povinnost. A taky nezapomněla, co jí jednou o manželství řekl. Řekl, že nepotřebuje manželku. Nechtěl zůstat jedné ženě věrný celý život. Znělo to méně jistě, ne tak cynicky…, ale nenechal místo pro pochyby. A kdyby měl na krku nevěstu, kterou ve skutečnosti nikdy

nechtěl, nakonec by ji možná začal nenávidět.

„Nic mi neslibuj,“ žádala ho a umlčela ho prsty, když jí začal něco říkat. „Ještě ne.“

Vzal ji za ruku, políbil jí prsty, dlaň a křehké žíly na zápěstí. „Promluvíme si o tom, až se vrátím.“

Kočár zastavil a Vivien si uvědomila, že jsou doma.

„Přeju ti bezpečnou cestu,“ řekla a pevně mu sevřela prsty.

„Neboj se,“ odpověděl. „Mám v úmyslu najít Vivien Duvallovou a vyřešit ten pekelný zmatek. A potom…,“ odmlčel se a zašklebil. „Potom se jí omluvím, hrom do toho.“

„Opravdu?“ S pootevřenými ústy na něho překvapeně zírala.

„I kdyby mě to mělo zabít.“ A ironicky se usmál. „A to by klidně mohlo,“ dodal, krátce se zasmál, a než jí pomohl vystoupit, naklonil se dopředu a ukradl jí polibek.

Malá vesnice Forest Crest ležela na neobdělávané půdě v hrabství Surrey. Z poloviny ukrytá v hlodáši a ve vřesovišti, měla dvě hlavní ulice, kostel a náves, porostlou akátovými stromy. Zdálo se, že vážky představovaly něco jako její symbol, protože byly vyřezány do vývěsních štítů nad obchody a vesnickou hospodou. A ve vzduchu bylo tohoto hmyzu plno, zejména nad návsí. Grant zastavil kočár na hlavní ulici a šel do vesnického pekařství. Vzduch uvnitř byl horký a sladce voněl a on se ho vděčně nadechl, když popošel dovnitř.

Baculatá žena s dobře vyvinutými svaly na pažích právě vyndávala z pece plech velkých housek. „Budete si přát nějaké pečivo, pane?“

Grant zavrtěl hlavou. „Děkuji, ale hledám White Rose Cottage… Můžete mi říct, kde to je?“

„Jistě. Celé roky tam bydlel ředitel školy se svou dcerou, Devanovi. Příjemná dvojice, vždycky byli obklopení knihami a dětmi. Ale chudák pan Devane zemřel před dvěma lety na slabé srdce. Jeho dcera tam pořád ještě bydlí. Jeďte po Cottage Street k uličce, která vede kolem kostela. A venku mezi poli uvidíte chalupu. Dejte pozor, abyste to děvče nevylekal, je dost plachá. Už jsme ji neviděli celé týdny. Jenom její služku.“ Odmlčela se a mírně se zamračila. „Můžu se zeptat, co jí chcete, pane?“

Usmál se. „Zeptat se můžete, ale já vám to neřeknu.“

Pekařka se zasmála. „Řekla bych, že má štěstí, když se jí takový hezký chlapík objeví na prahu. Sbohem!“

Grant se vrátil ke kočáru a netrpělivým šlehnutím popohnal koně. Lehký kočár poskakoval a kolébal se na nerovné cestě, až dorazil k dřevěné stavbě s doškovou střechou. Malé stavení stálo na konci cesty, obklopené spoustou růžových keřů. Byl tady takový klid, že slyšel bzukot vážek a jiného hmyzu, který poletoval nad květinami. Když zamířil ke dveřím, obklopila ho těžká vůně růží. Chalupa vypadala jako vystřižená z pohádkové knížky, se stinnou kamenitou zahrádkou a potokem, který protékal pod tisy a vrbami.

Nevědomky zadržel dech, když zaklepal dvěma prsty na dveře. Zaslechl zevnitř nějaký pohyb, šepot a náhlé obavy, který cizinec mohl přijít na návštěvu. Až po dost dlouhé době zaklepal znovu, tentokrát pěstí.

Otevřela mu mladá služka, tmavé vlasy měla utažené pod čepcem a tvářila se rozpačitě. „Dobrý den, pane,“ zamumlala.

„Chtěl bych mluvit s mladou dámou, která tady bydlí.“

„Není doma, pane.“ Děvče neumělo moc dobře lhát.

„Nikdo není doma.“

Grant si ironicky uvědomil, že když přijde na návštěvu policista, nikdo není „doma“. „Běžte pro ni,“ poradil jí tiše. „Mám málo času a ještě méně trpělivosti.“

Služka strachy zrudla. „Prosím, pane, běžte pryč.“

Než mohl odpovědět, ozval se zevnitř chladný, sametový hlas. „Já si s ním promluvím, Jane. Možná, že tohle bude vhodný motiv k odchodu.“

Grant pořádně otevřel dveře. Uprostřed místnosti stála žena. Měla na sobě vzorované mušelínové šaty a elegantní látka byla nařasená nad vzdouvajícím se břichem. Grant přejel rychle pohledem těhotnou ženu a zadíval se na pistoli, kterou držela v malé, pevné ruce.

Maličko jí mávla, když uviděla jeho tvář. „Bože můj,“ zalapala po dechu. „Jste to vy. Morgan.“

„Vivien?“ Identifikoval ji ironicky. „Nebo vás po Anglii běhá víc než dvě?“

Viktorie. Konečně se dozvěděl jméno své milované.

Grant si ho opakoval, když se vracel do Londýna.

Viktorie a Vivien byly identická dvojčata. Vivien, když začala svou kariéru kurtizány, si změnila příjmení na Duvallová. Viktorie zůstala s otcem ve Forest Crest.

Ve White Rose Cottage bylo teplo a útulno, i když bylo jasné, že Devanovi jsou chudí. V domě byla spousta knih, včetně starých svazků s poničenými obálkami, a hromadily se v každém rohu. Na stěnách visely malé obrázky s vesnickými motivy, namalované amatérsky, ale hezké. Všechny nesly jediné jméno. Viktorie Devanová.

Grant hovořil s Vivien celé odpoledne a pořád nemohl uvěřit, že ty dvě ženy, které jsou na pohled identické, mohou být uvnitř tak rozdílné. Viktorie byla nevinná vesnická dívka, která trávila čas čtením, učila místní děti, malovala, sbírala na loukách náruče vřesu. Vivien milovala rozkoš a samu sebe… a měla morálku, která byla naprosto převrácená. V Grantově mysli pořád ležely zbytky rozhovoru, ten okamžik, kdy ji obvinil, že úmyslně vylákala svou sestru do Londýna, aby od sebe odvrátila hněv.

„Vy jste ji předhodila vlkům, abyste se sama zachránila,“ řekl Grant mrazivě a věcně. „Chtěla jste, aby si vás spletli, a to se taky podařilo. A když jste ji tak

pohodlně odhodila, rozhodla jste se žít tady a předstírat, že jste ona.“

To ošklivé obvinění Vivien rozzlobilo. Když odpověděla, prskala jako kočka. „Zůstala jsem tady, protože nejsem v takovém stavu, abych mohla hledat svou ztracenou sestru. Strašně jsem se bála, kde je a co se jí mohlo stát. Myslela jsem si, že když mě v Londýně nenajde, vrátí se domů. A pro vaši informaci, poslala jsem jí vzkaz, kde jsem ji varovala, aby do Londýna nejezdila“

„Tento?“ zavrčel a vytáhl z náprsní kapsy dopis. Vivien si ho rychle přečetla. „Kde jste ho vzal?“

„Nechala jste ho v ordinaci u doktora Linleyho.“

„Nenechala!“ protestovala. „Poslala jsem ho hned, jakmile…“ Najednou zmlkla, prsty jí vystřelily k ústům a hlas se vytrácel. „Asi ano,“ zašeptala nakonec. „Jsem si skoro jistá, že jsem ho poslala, ale… musela jsem si dělat starosti s tolika věcmi… Och, Bože!“ Pustila dopis, jako by to byl had, a zasmušile na něj hleděla. „Nikdy jsem nechtěla, aby přišla Viktorie do města. Byla její chyba, že se zapletla do věcí, po kterých jí nic nebylo. Odmítám se cítit vinná tím, co se jí stalo, když měla mít sama dost rozumu a zůstat tady.“

„Nikdo po vás nechce, abyste se cítila vinná,“ lhostejně odpověděl Grant. „Chci po vás, abyste pomohla mně - a své sestře - a odpověděla mi na několik otázek.“

Vivien se najednou vzpamatovala a dala najevo, že je připravená odehnat hrozbu, která nad ní visí. „Řeknu vám všechno, co chcete vědět,“ odpověděla. „Ale až skončíme, budete chtít mluvit ještě s někým. S lordem Lanem.“

Lord Lane bohužel ten večer ve své rezidenci v Londýně nebyl. Když se po něm poptal u majordoma, dozvěděl se, že Lane tráví většinu volného času ve svém klubu, v Boodles, jenž byl útočištěm pro urozené venkovské pány, kteří se raději bavili o lovu než o politice.

Začínalo hřmít a stmívalo se, když jel Grant do St. James Street. Byl netrpělivý a unavený z cestování a víc než cokoliv jiného se chtěl vrátit k Viktorii.

Když přemýšlel o chvíli, kdy se k ní konečně dostane, doufal, že jí vysvětlí…, jak se jmenuje, kdo je a všechna jak a proč se jí to všechno stalo. Chtěl ji ujistit, že je v bezpečí a chráněná. Tolik toho prožila a on chtěl, aby pochopila, že to nejhorší už má za sebou. Od této chvíle udělám všechno, aby její život byl pohodlný a příjemný, pokud mi to ona dovolí, umiňoval si.

Grant se ještě nikdy takhle necítil, plný plánů do budoucnosti a s náladou, která se zatraceně blížila optimismu. Uzavře celý zmatek kolem Vivien Duvallové a pak se šťastně usadí s Viktorií. Po tolika letech služby jako detektiv začínal být zatraceně unavený ze všech těch nepřátelských bitek a nepokojů, chytání kriminálníků po všech čertech a ďáblech. Je načase, aby nějaký jiný chudák dělal všechnu tu špinavou práci…, usoudil. A já mám načase najít si v životě trochu radosti a potěšení.

Boodles, pojmenovaný po původním klubovém vrchním číšníkovi, bylo záměrně tiché místo, kde gentlemani nacházeli klid a uvolnění. Seděli ve velkých, důkladně čalouněných křeslech, kouřili doutníky, popíjeli brandy a dívali se na obrazy z lovu, střílení a jiných vesnických zábav. Jediným zvukem v této mírné

atmosféře bylo příležitostné otočení stránky v novinách a tichá řeč číšníka, který obsluhoval pány v kavárně. Bylo to místo, kde by Granta nikdy dobrovolně nepřijali. Mohl být dostatečně bohatý, ale nebyl z významné rodiny, ani neměl žádnou venkovskou usedlost a jeho lov se obvykle soustředil na lidskou kořist.

Když Grant vešel do klubu, zastavil se, aby se podíval na známá arkýřová okna, kde seděli páni a kouřili. Okamžitě k němu přišel majordomus, kterého moc netěšilo, že ho vidí.

„Pane?“ Majordomova tvář byla studená jako tvář ryby. „Mohu se zeptat, co vás sem přivádí?“

„Řekli mi, že je tady lord Lane. Jsem Morgan od policie v Bow Street.“

V majordomových očích se slabě zablesklo překvapením. Určitě bylo nepředstavitelné, že stálý člen klubu Boodles by mohl být jakkoliv spojován se záležitostmi Bow Street. „Ceká vás lord Lane, pane Morgane?“

„Ne.“

„Pak ho budete muset jít hledat někdy jindy. A někam jinam.“ A pohrdavě se natáhl ke dveřím, připravený Granta vyhodit.

Velká noha ve vysoké botě se opřela o dveře a Grant se na majordoma suverénně usmál. „Odpusťte, ale patrně jsem se nepřesně vyjádřil. Zdá se, že si myslíte, že žádám o dovolení. Ve skutečnosti si s ním jdu promluvit. Dnes večer. Tady. Takže… řeknete mi, ve které místnosti je, nebo to mám tady prohledat sám? A upozorňuju vás, že při hledání nejsem vždycky opatrný. Občas se něco i rozbije.“

Majordomova tvář ztuhla, když si uvědomil, jakou spoušť by mohl způsobit jeden velký a naštvaný detektiv z Bow Street v tomto tichém klubu. „Tohle je velmi nešťastné,“ zalapal po dechu. „Nesmíte rušit členy. To je otřesné. Myslím, že lord Lane je v kavárně. Kdybyste se laskavě pokusil o co největší diskrétnost, prosím…“

„Jsem ten nejdiskrétnější muž, co znám,“ ujistil ho s úšklebkem Grant. „Uklidněte se, člověče - promluvím si s Lanem a budu pryč, než si mě vaši členové vůbec všimnou.“

„O tom pochybuju,“ řekl majordomus a znechuceně sledoval, jak nezvaný host kráčí místností.

Skupina tichých gentlemanů seděla u kulatého stolu a odpočívala v křeslech, vy čalouněných koňskými žíněmi. Z bílého stropu visel lustr s masivními křišťálovými kapkami. Nad krbovou římsou shlížel do místnosti pochmurný obraz štvanice, který místnosti dodával vysloveně mužský charakter. Jakmile Grant vešel, otočily se k němu všechny hlavy a s nechutí si prohlížely jeho zaprášené šaty a krátké, rozcuchané vlasy. Grant se odmítl stydět za svůj vlastní vzhled a přemýšlivě se rozhlížel po místnosti, až uviděl muže, který seděl sám u krbu.

Byl vysoký a hubený, s dlouhými končetinami, s kovově šedými vlasy a hranatou, hluboce zbrázděnou tváří. Díval se dolů, soustředěn na své noviny. Před sebou měl talíř sušenek, lžičku zralého stiltonského sýra a trochu červené zavařeniny.

Grant odhodlaně přistoupil k jeho stolku. „Lorde Lané,“ řekl tiše. Muž od svých novin ani nevzhlédl, i když ho určitě slyšel. „Jsem Morgan z Bow Str…“

„Vím, kdo jste,“ zamumlal Lane a zdálo se, že dřív než noviny odložil stranou, dočetl poslední odstavec. Měl kultivovaný hlas, ale mimořádně suchý a ostrý, jako když se o sebe třou dvě staré kosti.

„Chci s vámi mluvit.“

Laneovy zvláštní bezbarvé oči ho chladně pozorovaly.

„Jak se odvažujete za mnou chodit do mého klubu!“

„Můžeme jít, kamkoliv si budete přát,“ nabídl mu Grant přehnaně zdvořile, takže bylo jasné, že to jen předstírá.

„Co já bych si přál, Morgane, je, abyste odešel.“

„Obávám se, že vám nemohu vyhovět, pane. To, co s vámi musím probrat, se nedá odkládat. Takže… budeme mluvit tady před vašimi přáteli, nebo v některém ze soukromých pokojů?“

Lane se podíval na jednoho z čekajících číšníků, který je úzkostlivě pozoroval z rohu místnosti. Evidentně byl na rozpacích, jak má tohle nečekané vyrušení vyřešit.

„Myslím, že nechám na vedení klubu, aby vás odtud vyhodili,“ a Lane luskl prsty na číšníka, který k nim rychle přicházel.

Grant zvedl ruku, aby ho zarazil, a neradostně se na Lanea usmál. „Nemám náladu na žerty, pane. Ve skutečnosti chybí jenom takto maličký kousek,“ - a ukázal asi tak centimetrovou vzdálenost mezi palcem a ukazováčkem -, „abych vás odtud vytáhl a vzal vás s sebou do Bow Street, kde si vás vyslechnu v cele.“

V lordu Laneovi to vzteky jen vřelo. „To byste se neodvážil.“

„Ale odvážil,“ ujistil ho Grant. „Jsem unesen představou, že zatýkám člena klubu Boodles v jeho kavárně - jen abych členům klubu ukázal, že se to může

stát. Ale vzdám se toho, milorde, jestli si dáte tu práci, najdete jinou místnost a odpovíte na mé otázky.“

Laneovy oči se leskly bezmocným vztekem. „Vy špinavý hnusný odpad…“

„Já vím, já vím.“ Grant pokynul číšníkovi, který se rozpačitě připlížil. „Karafu kávy, prosím. Černé.“ Odmlčel se a tázavě na Lanea zvedl obočí. „Kde budeme hovořit, milorde?“

„Je pokoj číslo čtyři volný?“ zavrčel Lane na číšníka.

„Ano, milorde.“

„Takže číslo čtyři,“ opakoval Grant. „Pošlete mi kávu tam.“

„Ano, pane.“

A za pozornosti celé místnosti prošli oba muži kolem stolů a překročí práh. Šli chodbou k soukromým pokojům.

„Nemáte ponětí o tom, kam až sahá můj vliv,“ zavrčel Lane. „Když budu chtít, budu moct vyměnit vašeho šéfa během jednoho dne. Můžu vás nechat vsadit do želez za vaši drzost, vy nevzdělaný pse!“

„Promluvme si o Vivien Duvallové,“ navrhl tiše Grant.

Tvář lorda Lanea, která už předtím neměla nijak dobrou barvu, zbledla do odstínu starého pergamenu. „O čem to proboha mluvíte?“

Do místnosti vešel sluha s kávou a sušenkami, nalil Grantoví šálek a rychle se vzdálil. Když se zavřely dveře, Grant do sebe jedním douškem nalil půl hrníčku a podíval se do Laneových pozorných očí. „Někdo ji chtěl před měsícem zavraždit,“ řekl. „Předpokládám, že budete moct vnést do této záležitosti trochu světla.“

Starý muž pevně stiskl zuby, když uslyšel její jméno.

„Odmítám se bavit o té zákeřné čubce.“

„Ani mezi mé oblíbence nepatří,“ odvětil Grant. „Ale vy máte víc důvodu ji nenávidět, že? Dáváte jí vinu za sebevraždu svého syna.“

„Je zodpovědná za Harryho smrt,“ potvrdil Lane.

„Řekl jsem to i jiným.“

„V jakém směru zodpovědná?“

I když se lord Lane pokoušel skrýt své city, hlas se mu chvěl smutkem a vztekem. „Můj syn už roky trpěl melancholií. To způsobilo, že vyzkoušel všechny způsoby neobvyklého chování. Byl snadnou kořistí pro hráče, zloděje… a ženské, jako byla ta Duvallovic kreatura. Měla s Harrym poměr, a když ten vztah ukončila, Harry se zastřelil.“

„To ale není všechno, co proti ní máte,“ řekl Grant.

„Po Harryho smrti Vivien svedla jeho syna Thomase - vašeho jediného vnuka - a vymyslela si, že se za něho provdá.“

Nastalo dlouhé ticho, během kterého se Lane pokoušel zamaskovat své city. „Nevím o žádných plánech, které by se týkaly mého vnuka,“ řekl Lane studeným a suchým hlasem.

Lane je celkem dobrý lhář, napadlo Granta - ale ten případ se ho osobně tak dotýká a má tak velký vztek, že nedokáže moc dlouho skrývat pravdu.

„Koupil jste mu důstojnickou hodnost a vypakoval ho první lodí do Indie, když jste zjistil, že po něm jde Vivien,“ pokračoval Grant. „Předpokládám, že jste si myslel, že bude bezpečnější, když bude čelit pohanům, hrát si na vojáky a chytat exotické nemoci, než kdybyste ho vystavil Vivieninu vlivu. Bůh ví, možná máte pravdu.

Ale teď byste se měl zastavit, pane. Najmout si někoho na vraždu Vivien už zašlo moc daleko.“

„Nesmysl,“ řekl stroze Lane. „Kdybych chtěl, aby ta děvka zemřela, udělal bych to sám.“

„Muži ve vašem postavení to nikdy nedělají sami. Ale překvapuje mě, že jste si na tu špinavou práci evidentně najal idiota. Nedokončil, co začal. Ten těžkopádný hlupák nedokázal zabít jednu malou bezbrannou ženu - což jste zjistil na plese u Lichfieldů, když jste viděl, že Vivien pořád ještě žije. A pochopitelně jste začal na toho parchanta tlačit, aby udělal, za co dostal zaplaceno.“

Těžko skrývaný vztek na Laneově tváři přiživila prohnanost a domýšlivost. „Jaký pro to máte důkaz?“

„Budu mít dost důkazů, až skončím vyšetřování a chytnu vašeho najatého vraha.“

A pak se stalo něco zvláštního…, něco, co se Grantoví za celé roky detektivní práce ještě nepřihodilo. Obranná bariéra se najednou zlomila a Lane na něho zíral zářícím, triumfálním, škodolibým pohledem. A čtyřmi slovy se přiznal.

„Vy ho nikdy nechytíte.“

Přiznání viny bylo úplně nečekané. Kdyby byl Grant na Laneově místě, nekonečně dlouho by se vytáčel a ukryl by se za věk, úctyhodnost a politický vliv. Lane neměl důvod cokoliv přiznávat. Ovšem později si Grant uvědomil, že to bylo pochopitelné. Lane si myslel, že je nezranitelný. Musel si být jistý tím, že muže v jeho postavení - šlechtice v království -by nikdy neodsoudili za vraždu děvky. A co víc, Lane byl tak rozzuřený synovou sebevraždou, že hluboko ve svém vědomí chtěl, aby za jeho smrt někdo pykal. Byl to starý muž s

několika roky života před sebou a byl připraven o jediného syna.

Grant bez hnutí zíral, když Lane pokračoval tak klidně, že mu po zádech běhal mráz. „Vivien Duvallová bude brzy hluboko ve svém hrobě, její vrah zmizí z Anglie a vy to nemůžete zastavit.“

Grant nečekaně znervózněl a musel si připomenout, že Viktorie je v bezpečí v jeho vlastním domě a chrání ji jeden z detektivů.

„Ten hlupák, kterého jste najal, se k Vivien ani nedostal,“ řekl tiše Grant. „Zatím na ni nedokázal ani položit prst. Od začátku té vaší prokleté dohody pronásleduje jinou ženu. Jinou, chápete? Zena, kterou napadl a hodil do Temže - ta, kterou jsem doprovodil na ples k Lichfieldům -, není Vivien Duvallová. Je to její sestra. Vivien se celou dobu ukrývá a váš najatý vrah se pokouší zabít její nevinnou sestru.“

„To není pravda!“ Lane vyskočil tak rychle, že převrátil židli. Představa, že Vivien Duvallová je živá a zdravá a nikdo jí neublíží, stačila na to, aby přišel o rozum. Zdálo se, že mu vzteky dokonce i vlasy vstávají na hlavě. „Prolhaná sketo! Jenom blázen by uvěřil takové šílené historce…“

„Kvůli vaší hlouposti prošla Vivienina sestra peklem,“ řekl Grant a cítil, že ho zaplavuje vztek. „A dnes večer její noční můra skončí.“ Než si uvědomil, co dělá, chytil Lanea výhružně pod krkem. „Mám vám udělat to, co jste nechal udělat vy jí?“ zeptal se zlostně.

„Uvidíme, jak se budete cítit po pořádném škrcení a až se důkladně vykoupáte v Temži…“

„Dejte… ruce… ode mě… pryč…,“ sípal starý muž.

„Řekněte mi jeho jméno, abych ten zatracený příběh skončil,“ řekl ponuře Grant. „Řekni mi ho, ty parchantě!“ Tvář lorda Lana byla fialová a vztekle vyvaloval oči.

„Jestli je to pravda,“ zalykal se, „jestli jsou dvě…, nechám je zabít obě, jen tak pro jistotu…“

„Nikdy. Je konec, chápete?“ Úmyslně stiskl Laneovu průdušnici. „Jeho jméno,“ opakoval děsivě a hleděl jako anděl pomsty do vodových očí starého muže.

Lane vyplivl jméno takovou silou, že na Grantově tváři zůstaly sliny.

Grant najednou uvolnil ruce a zíral na zalykajícího se Lanea před sebou. Lord sotva lapal po dechu.

„Co jste to říkal?“ Morgan skoro neslyšel, jak mu najednou začalo bzučet v uších.

Lane vrávoral a opakoval jméno, jako by to byla kletba. „Keyes,“ vyplivl. „Neil Henry Keyes… Jeden z vašich zatracených kamarádů. Detektiv.“ Chraplavě se zasmál. „Potřebuje peníze. Ujistil mě, že to bude snadné. Měl jsem vědět, že jeden z vás na tu práci nebude stačit. Ale já si najmu někoho jiného, slyšíte? Vivien Duvallová nebude nikdy v bezpečí!“

Grant zavrtěl hlavou a šel ke dveřím. Cítil se, jako by šel hlubokým pískem. Dusil se, nemohl dýchat…

„Bože můj,“ vzlykal, když mu celá ta hrůza začal docházet. Poprvé v životě byl tak zděšený, že nebyl schopný jednat. Keyes byl detektivem, který měl dnes večer hlídat Viktorii. Viktorii dali s Grantovým souhlasem do rukou jejího vlastního vraha.

„Jestli se jí něco stane,“ zasípal Laneovi drsně do tváře, „váš život skončil.“

A jeho taky. Utíkal, potácel se a vypadl z hrobového ticha klubu do šokujícího studeného deště venku.

„Můj život skončil, když zemřel Hany,“ křičel Lane a běžel za ním. Jeho křik duněl v ohromujícím tichu klubu. Najednou ucítil v hrudi strašnou bolest, která ho tlačila a tiskla, ale v rostoucím vzteku ji ignoroval. „Žiju jenom proto, aby ta čubka zemřela! A nedám si pokoj, dokud žije. I kdybych ji měl… vlastníma rukama zaškrtit…“

Lane se zastavil ve středu velkého salonu, zatímco k němu utíkali všichni sluhové a členové klubu. Najednou ho obklopila tma a on křičel v rostoucí mlze, zatímco bolest na hrudi rostla a šířila se po celém těle. Potom na sobě cítil ruce, různé hlasy se ho pokoušely uklidnit, ale to ho rozčilovalo stále víc. Jeho výkřiky se ztišily, takže teď už pouze vzlykal. Podlaha se přibližovala a on padal a padal… Cítil, že se rozpouští v nenávisti tak silné, že se jí nikdy nebude moct vzdát.

„Detektiv je tady, má drahá.“ Paní Buttonsová stála ve dveřích knihovny. „Jmenuje se Keyes a je to dobrý, laskavý gentleman - nejzkušenější, kterého mohl sir Cannon nabídnout. Pan Morgan si ho vysoce cení. Nechal nás v dobrých rukou, to je jisté.“

„Poděkujte panu Keyesovi za to, že se o nás stará, když je pan Morgan pryč,“ zašeptala Vivien. Zastavila se před oknem s knihou v ruce a všimla si, že venku se schyluje k bouřce. Nebe se rychle zatáhlo clonou z tmavých mraků a silné poryvy větru se proháněly mezi stromy a zahradami. Spadlo pár kapek, ale pořádný déšť přijde určitě později.

„Nepoděkujete mu sama, slečno?“ zeptala se hospodyně. „Čeká ve vstupní hale a zdá se, že chce s vámi hned mluvit.“

„Samozřejmě,“ řekla neochotně Vivien. „Zavedete ho dovnitř?“

„Ano, slečno.“

Vivien si přidržela u těla knihu poezie a zhluboka si povzdechla. Nechtěla se bavit s panem Keyesem, chtěla, aby Grant přišel co nejdřív domů. Cítila se divně, když věděla, že je v tuto chvíli nedosažitelný. Naučila se na

něho tak spoléhat, že nenáviděla pocit, že by neměli být spolu, třebaže jenom na den a noc.

Ale nemohla si dovolit poddávat se takovým pocitům. Jejich vztah, takový jaký je, brzy skončí a ona si musí ponechá: trochu důstojnosti, až se rozejdou. Kdyby odhalila, jak moc touží po jeho pozornosti, jeho úsměvech, jeho společnosti, oba by to jen uvedlo do rozpaků. Přede mnou je celý život bez Granta Morgana a raději bych si na to měla zvyknout, přemítala.

Zklidnila dýchání, několikrát se zhluboka nadechla a otočila se zrovna ve chvíli, kdy paní Buttonsová přiváděla detektiva do pokoje. Keyes byl průměrně velký muž, oblečený do zjevně drahého lososového kabátu a v ruce svíral šedý klobouk s širokou krempou. Byl přitažlivý a docela elegantní, se stříbrnými vlasy, načechranými a rozcuchanými větrem. Vivien od něho nemohla odtrhnout oči. Jeho švihácký vzhled byl v protikladu s tím, jak by podle jejího mínění měl vypadat detektiv z Bow Street. Vivien se zdvořile usmála a uklonila se, když šel k ní. Paní Buttonsová si pro sebe něco mumlala a chtěla odejít.

Keyes ji lehkým dotykem zastavil. „Zůstaňte, jestli chcete, paní Buttonsová,“ řekl. „Můžete slyšet, co musím říct slečně Duvallové.“

„Ano, pane.“ Založila si ruce na prsou a poslušně stála, ale trochu zmateně svraštila obočí.

„Nejprve vám musím říct, slečno Duvalová,“ začal zdvořile, „že jsem potěšen, že vás dnes večer budu chránit.“

„Děkuji vám,“ odpověděla Vivien a všimla si, že venku začalo pršet. Zatím pomalu, ale podle mraků přijde určitě pořádný déšť. „Paní Buttonsová mě ujistila,

že si vás cení můj…“ Okamžitě šokované zmlkla a cítila, jak rudne ve tváři i na krku. „Pan Morgan,“ dodala. Co všechno by jí mohlo vyklouznout, kdyby se včas nezarazila? Můj… Neměla právo používat to slovo ve vztahu ke Grantoví a dávat tak najevo dychtivost a nějakou vazbu. Nebyl její v žádném ohledu. Jak se jen mohla tak snadno zapomenout?

Keyes to uklouznutí ignoroval a snažil se její zmatek zamaskovat. Jeho přitažlivá, ošlehaná tvář se nakrčila do úsměvu. „Udělám všechno, co bude v mých silách, abych si důvěru pana Morgana zasloužil.“

„Děkuji, pane Keyesi.“

„Musím vám říct,“ pokračoval opatrně, „že nastala malá změna plánu. Nebojte se - nejste v nebezpečí -, ale těsně předtím, než jsem se vydal sem, přišel vzkaz od sira Rosse, že vás mám okamžitě dopravit do Bow Street.“

„Raději bych zůstala tady,“ odpověděla překvapeně Vivien a chytla se rukou za krk.

Keyes zavrtěl hlavou. „Chápu, slečno Duvallová. Ovšem sir Ross dostal během Morganovy nepřítomnosti novou informaci, která ho vedla k tomu, že si žádá vaši přítomnost v kanceláři.“

„Jaká je to informace, pane?“ zeptala se paní Buttonsová a stoupla si k Vivien.

„To nesmím říct,“ Keyes se na obě znepokojené ženy mírně usmál. „Ale ujišťuju vás, že pan Morgan by určitě chtěl, abyste vyhověly. A v celém Londýně není bezpečnější místo než Bow Street.“

„Jak dlouho tam musím zůstat?“ zeptala se Vivien.

„Než se vrátí pan Morgan?“

„Pravděpodobně.“ Najednou trhl netrpělivě ústy. „Pospěšte si, slečno Duvallová, marníme čas. Sir Ross mě žádal, abych vás přivedl okamžitě.“

„Dobrá.“ Vivien byla změnou plánů rozrušená a najednou se cítila nesvá. Pan Keyes vypadal jako příjemný muž, ale bylo v něm něco, co se jí nelíbilo, něco, co se dalo jen těžko identifikovat. Zdálo se jí, že pod jeho příjemným vzhledem se skrývá něco z hada, něco podlézavého a studeného. Instinktivně se mu chtěla vyhnout. Srdce jí začalo divně bušit, vzrušeně a nestejnoměrně. Byla to poněkud podivná reakce jejího těla, když její mysl pro ni nenašla žádný rozumný důvod.

Silně v ní rostla touha mu uniknout, ale bylo pro ni těžké dát se najednou na útěk. „Pane Keyesi,“ podařilo se jí říct, „smím si s sebou vzít jednu služku? Chtěla bych mít s sebou nějakou ženskou společnost.“

„Mary půjde s vámi,“ souhlasila ráda paní Buttonsová.

Keyes zavrtěl hlavou. „To není nutné. Tohle není žádná společenská návštěva, slečno Duvallová, ale úřední jednání. Raději bych odešel hned, pokud vám to nevadí. Než se bouřka zhorší.“

Vivien si vyměnila dlouhý tázavý pohled s paní Buttonsovou. Je důvěryhodný? ptal se, zatímco paní Buttonsová tiše očima odpověděla: Domnívám se, že ano.

Paní Buttonsová měla zcela jasně obavy, ale její šedá hlava se naklonila v postoji bezmocného rezignovaného souhlasu. „Slečno Duvalová,“ mumlala, „jestliže pan Keyes říká, že musíte jít, nemyslím si, že bychom k tomu mohli něco říct.“ A s obavou nakrčila čelo. „A má pravdu - není bezpečnějšího místa, než je Bow Street.“

Vivien se oknem podívala na tmavnoucí oblohu. „Dobrá tedy,“ klidně řekla. „Jestli mě omluvíte, pane Keyesi, měla bych se přezout a vzít si kabát s kapuci.“

„Samozřejmě, slečno Duvallová.“

Vivien o krok ustoupila a upřeně se na něho podívala. Její paměť se bouřila a vířila a naléhavě se pokoušela strhnout hradbu zapomnění. „Pane…, my už jsme se někdy setkali, že?“

„To si nemyslím, slečno.“ V jeho zraku bylo teď tolik nepřátelství, že ji najednou překvapila prudká bolest v žaludku. Nemá mě rád, uvědomila si. Musel o mně slyšet ty hrozné zvěsti - nebo vlastně o Vivien - a všem uvěřit.

Najednou do ticha zazněl hrom a Keyes se otočil k oknu. Něco na jeho profilu, malý hrbol na nose, obrys jeho vlasů, způsob, jak se mu brada dotýkala krku, ji znervóznilo.

Keyes se na ni znovu podíval a všiml si napětí v její tváři. „Nemáme moc času, slečno Duvallová.“

Otočila se a odešla z pokoje. Silou vůle se přinutila neběžet, ale jít pomalu, i když se jí celým tělem šířila panika. Zhluboka dýchala a cestou se na něho přes rameno podívala. Stál u schodů a upřeně ji pozoroval. Vypadal jako zlý démon, který se ji chystá odtáhnout do pekelných kotlů.

Nechtěla nic než bezpečí svého pokoje, zavřít se tam, zamknout a schovat se. Schody před ní vypadaly jako hora a ona se trochu zapotácela, když po nich šla nahoru. Uplynula věčnost, než se konečně dostala do svého pokoje. Nemotorně za sebou zavřela dveře a celá se chvěla. Najednou cítila, že se topí, lapá po dechu a nohy a ruce jí tuhnou ve smrtícím chladu, který ji obklopuje.

„Grante.“ V zoufalé prosbě se pokoušela vyslovit jeho jméno, ale nemohla dokonce ani šeptat. „Grante…“

A klesla na kolena, když na ni začaly útočit vzpomínky. Ta noc, kdy na ni zaútočil… stříbrovlasý muž s nemilosrdnou tváří…, silné ruce kolem jejího krku a palce, které se jí zaryly do krku, až uzavřely průdušnici… Přestala se bránit, když ji obklopila tma… a trestající chlad řeky, černá voda, která ji stahovala dolů, pod hladinu.

To jí udělal Keyes. V hloubi své duše to věděla. Pokoušel se ji zabít, a protože se mu to nepovedlo, zkusí to znovu.

Kromě hrozného strachu teď cítila i zradu.

Grante… jak jsi ho sem mohl poslat? Jak jsi mě tady mohl nechat s ním?

To není jeho chyba, trvalo její srdce tvrdohlavě na svém. Nikdy by mi to úmyslně neudělal.

Byla v nebezpečí a to na místě, které pro ni až do této chvíle bylo bezpečným přístřeším. Otřásla se, vzlykla a utíkala pro mísu ke skříňce a pokoušela se otevřít její dvířka. Ale za chvíli byla nevolnost pryč a ona se zhluboka nadechla.

Zavřela oči, opřela se o hladkou mahagonovou skříňku a vychutnávala chlad dřeva na své horké, vlhké tváři. Poprvé za dlouhé týdny znala své vlastní jméno.

„Viktorie Devanová,“ řekla nahlas. „Jsem Viktorie.“ Rty se jí pohybovaly v nekonečném opakování těch hlásek… Její jméno, její skutečné jméno. Bylo to jako klíč, kterým se odemykala skrytá místa v její mysli. Pochodovaly před ní představy z její minulosti… Vesnická chalupa, kde trávila své dny s knihami a

školními dětmi. Přátelé z vesnice…, dávný výlet na pobřeží…, tatínkův pohřeb.

Zavřela pevně oči a představila si tichou, klidnou tatínkovu tvář. Byl to učenec, filozof, dával přednost knihám před tvrdou realitou světa. Viktorie ho obdivovala a hodiny a dny trávila po jeho boku četbou.

Nikdy žádného muže nemilovala v tom romantickém smyslu slova. Protože matka z Forest Crestu odjela, starala se Viktorie pouze o svého otce a o svoji málokdy vídanou sestru… Pro nikoho jiného tam místo nebylo. Láska je příliš nebezpečná. Je lepší zůstat sama a být v bezpečí. V tiché vesnici měla málo povinností, musela se starat jen o sebe. Nikdy by neodjela pryč, kdyby se její nezodpovědná sestra neocitla v potížích, se kterými si sama nemohla poradit.

Ohromně se jí ulevilo, když znovu objevila samu sebe, své vzpomínky, svou identitu. Ale ten muž dole, toho nepřesvědčí, že je někdo jiný než svá sestra.

„Och, Vivien,“ zachvěla se a zašeptala: „Jestli tohle přežiju, budeš mi mít co vysvětlovat.“

Otřela si z čela pot a cítila se jako myš, zavřená s kočkou do sudu. Jejím prvním impulzem bylo vlézt si do postele, přetáhnout si pokrývky přes hlavu a doufat, že ji Keyes nechá na pokoji. Ale samozřejmě by ji tam nenechal. Trval by na tom, že ji odvleče pryč, a sluhové by ho nezastavili. Věřili by jemu, ne jí… Řekli by si, že je po ztrátě paměti nevyrovnaná. Jakékoliv nařčení, že úctyhodný detektiv z Bow Street je násilný vrah, by nepřijali.

Ať už ji chce Keyes vzít kamkoliv, určitě to nebude Bow Street. Zoufale se pokoušela vymyslet, co má dělat. Když je teď Grant pryč, může důvěřovat pouze jedinému

muži, který by ji mohl ochránit, siru Rossovi. Musí se k němu okamžitě dostat. Roztřeseně se nadechla a rukávem si utřela pot na čele. Nevěděla, kde přesně je Bow Street, jenom že je na druhé straně Covent Garden. Ale je to tak známé jméno, určitě by nemělo být těžké ji najít.

Honem se začala oblékat. Hodila si na sebe tmavě zelený plášť s kapuci, jakou nosí mniši a která jí zakrývala hlavu a tvář. Vzala si prádlo a přezula se do kotníčkových vycházkových bot. Otevřela a rozhlédla se po prázdné chodbě.

Třesoucími se prsty se chytila dveří. Bylo těžké se pohybovat tak pomalu, když každý její nerv křičel, aby utíkala jako vystrašený králík. V žilách jí prudce bušilo potlačovaným strachem. Opatrně vkročila do chodby a šla rychle po schodech - ne po hlavním schodišti, ale po malém, točitém, které používá služebnictvo k zadnímu vchodu. Malými okny proudilo dovnitř slabé světlo, Viktorie běžela po úzkých schodech a přidržovala se železného zábradlí, aby udržela rovnováhu.

V prvním poschodí se zhmotnila šedá postava a Viktorie se zastavila a v poslední chvíli zadržela výkřik. Keyes, byla její první myšlenka…, ale okamžitě si uvědomila, že to je malá žena. Mary, služka, která držela košík složeného prádla.

Služka se zastavila a překvapeně a zmateně ji pozorovala. „Slečno Duvallová?“ zeptala se váhavě. „Co děláte tady na schodech pro služebnictvo? Můžu vám něco přinést? Co pro vás můžu…“

„Neříkej nikomu, že jsi mě viděla,“ řekla Viktorie tichým, naléhavým hlasem. „Prosím, prosím, Mary.

Chci, aby si všichni mysleli, že jsem ještě ve svém pokoji.“

Zdálo se jí, že služka pochybuje o jejím zdravém rozumu. „Ale kam můžete teď jít, když každou chvíli propukne bouřka?“

„Slib mi, že to nikomu neřekneš.“

„Kdy se vrátíte?“ ptala se služka ustrašeně. „Slečno, jestli se vám něco stane a já neřeknu, že jsem vás viděla, přijdu o práci. Mohla bych se octnout na ulici! Och, prosím, slečno, nechoďte nikam…“

„Mary,“ řekla zoufale Viktorie, „nemám čas tady stát. Vrátím se, až bude doma pan Morgan. Ale zatím nikomu nic neříkej. Nebo, pokud musíš, počkej aspoň několik minut. Pro mě je to otázka života a smrti.“

Viktorie se prosmekla kolem služky a rychle utíkala do suterénu. Prošla kolem uhelny a potom kolem kuchyně. Bohudíky tam nebylo žádné služebnictvo, takže si otevřela dveře a vyšla ven.

Vzduch byl těžký a plný deště. Zhluboka se nadechla, přešla malou obslužnou cestu a spěchala po štěrkem vysypaném chodníku, který vedl do zahrady. Tlustý živý plot přesahoval přes bílé zdi. Pak prošla pod obloukem a utíkala podél celé zahrady, kolem kamenného stolu se židličkami a kamennými květináči s kvetoucími nektarinovými stromy.

Srdce jí prudce bušilo, ale ona nezpomalila, až doběhla k východu. S každým krokem, kterým se vzdalovala od domu, a jak procházela kolem stájí a místa na kočár dozadu, její naděje rostla.

Ve své mysli nepochybovala o tom, že udělala správnou věc, když z domu odešla. Jen ať tam Keyes stojí a myslí si, že ji zahnal do kouta. Než si uvědomí, že

zmizela, bude už dávno pryč. Viktorie si představila, jak bude zklamaný, až zjistí, že odešla. Musela se zasmát. Zrychlila a zamířila k rušné Covent Garden.

Velké, hladké kameny kočárové cesty se zároveň s tím, jak se blížila k tržišti, měnily na drsnější a na oblázky. Viktorie se držela dlážděného chodníku a přitáhla si kapuci víc do obličeje. Prošla kolem pouličních hudebníků, kteří hráli na housle a tamburíny, a dorazila do středu rušného místa.

Ulice byla plná vozíků, kočárů, zvířat a všechny zvuky jí bolestivě bušily do uší.

Spadlo dalších pár kapek, které slibovaly úlevu od zápachu kouře a hnoje, jenž se držel ve vzduchu. Ale bouřka zatím visela ve vzduchu, jako by čekala na nějaký signál. Dámy s kovovými podkovami na dřevácích klapaly na chodnících a pánové drželi deštníky pevně v rukách a s obavami sledovali oblohu. Předčasně se setmělo a Viktorie se pod kabátem zachvěla zimou.

Bow Street je určitě už jenom kousek, řekla si. Přejdu přes Covent Garden, pokusím se zůstat tak nenápadná, jak to jenom půjde, a pak budu v bezpečí, v Cannonově kanceláři.

Keyes požádal paní Buttonsovou, aby mu přinesla pohár vína, když spolu čekali, až se Vivien vrátí dolů. Palcem a ukazováčkem držel stopku stříbrné číše a zblízka si hezký kousek prohlížel. Pohár měl elegantní jednoduchý tvar a byl krásně naleštěný. „Morganovi se vede velmi dobře,“ přemýšlel nahlas, ale v jeho hlase žádný obdiv patrný nebyl. „Je bohatší než kterýkoliv jiný detektiv. Má čich na dělání peněz, že?“

„Pan Morgan velmi těžce pracuje, pane,“ odpověděla hospodyně, jako by ho musela bránit. Morgan byl chytrý a statečný muž - bylo jenom správné, že ho velkoryse odměňovali za jeho dobrou práci.

„Ne víc než my ostatní,“ poznamenal Keyes. Usmíval se, ale oči měl studené. „A přece si on žije jako král, zatímco já…“ Umlkl a najednou měl prázdný výraz, jako by svých slov litoval.

„No,“ řekla paní Buttonsová a snažila se ukrýt své vlastní rozpaky, „chtěla bych vám poděkovat, že se postaráte o slečnu Duvallovou. Věříme, že pod vaší ochranou bude stejně bezpečná jako pod ochranou samotného pana Morgana.“

„Ano,“ řekl sám pro sebe, „já se o jeho mazlíčka postarám.“

Paní Buttonsová naklonila hlavu a nebyla si jistá, jestli správně slyšela. „Pane?“

Ale než mohl odpovědět, přerušila je malá tmavovlasá služka s napjatou a uplakanou tváří. Byla velmi rozrušená, chvějící se ruce svírala do pěstí. „Paní Buttonsová, madam/’ řekla potichu a schovávala se za dveřmi. „Paní Buttonsová, myslela jsem si, že bych za vámi měla hned přijít, i když mě žádala, abych to nedělala… Och, já nevím, co mám dělat, ale nechtěla bych jí ani za nic ublížit, opravdu!“

„Mary,“ řekla se zájmem hospodyně a hned za ní šla, zatímco se Keyes na židli narovnal.

„Co se děje?“ zeptal se ostře. „O kom to mluvíte? O slečně Duvallové?“

Služka přikývla. „Je pryč, pane.“

„Pryč?“ opakovala překvapeně paní Buttonsová, zatímco Keyes vystřelil ze židle.

„Co tím, k sakru, myslíte, pryč?“ Jeho hlas byl najednou ošklivý a obě ženy se na něho překvapeně podívaly.

Služka se zajíkala. „A-ani ne pět minut… Prošla jsem kolem ní na schodech pro služebnictvo a o-ona mi říkala, abych ne… Och, neměla jsem to nikdy říct, kromě… no, je venku v nebezpečí, že?“ Zoufale se dívala na hospodyni. „Paní Buttonsová, udělala jsem to špatně?“

„Ne, Mary,“ uklidňovala ji hospodyně. „Udělala jsi přesně to, co by si přál pan Morgan.“

„Ta zatracená čubka,“ vybuchl Keyes, hodil číši na zem a zbytek vína se rozlil na jemný, ručně vázaný koberec. Ošklivá červená skvrna se vpila do žlutého a modrého vzoru. „Přede mnou se nezachrání,“ přísahal, vyběhl z místnosti a spěchal pro svůj kabát a klobouk.

Paní Buttonsová se hladila po čele, kde se jí začala ozývat silná bolest. Svraštila čelo obavami. „Chová se nějak divně,“ řekla spíš k sobě než k dívce vedle sebe.

„Je jasné, že slečnu Duvallovou nemá moc v lásce.“

„Doufám, že ji najde,“ poznamenala Mary bojácně.

„Pak bude v bezpečí, že?“

Hospodyně neodpověděla, šla do vstupní haly a zabouchla za detektivem těžké dveře.

Covent Garden bylo v té době místem, kam lidé chodili za zábavou. Pyšnilo se nejznámějšími divadly na světě, nehledě na kavárny plné umělců, spisovatelů a hudebníků. Obrovské kryté tržiště se rozrostlo do okolí a v místech, kde dřív stála šlechtická panství, byly obchody, hospody a také se tam scházelo londýnské podsvětí.

Viktorie se zamíchala do davu a šla kolem květinových košů a starých žen, které na objednávku vázaly kytice.

Viktorie prošla kolem obchodu s bylinami, když ji zatahala za rukáv ruka se zahnutými prsty. Křiklavě oblečená stará žena ji pevně chytila. „Nechte si hádat z ruky, drahoušku, za šilink vám řeknu, co se stane.“

„Děkuji, ale nemám peníze,“ odpověděla tiše Viktorie, vytrhla jí rukáv a šla pryč.

Ale stará žena ji pronásledovala a znovu ji chytla za ruku. „Řeknu vám to zadarmo!“ A začala svolávat obecenstvo. „Pojďte všichni sem… Kdo chce znát budoucnost té krásné dívky?“

Viktorie si uvědomila, že ji chce žena využít k všeobecnému pobavení. Odstrčila ji a ostře řekla: „Ne, nechte mě jít.“

Pár lidí se za nimi se zájmem podívalo a Viktorie se obezřetně rozhlédla. Najednou si všimla světle šedého klobouku a srdce se jí zastavilo. Vypadal přesně jako ten, který měl Keyes. Přece ji nemohl tak rychle dostihnout, nebo snad ano?

Hledala další stopu po klobouku, ale byl pryč. Možná se mi to jen zdálo, napadlo ji a šla dál, směrem k masivní budově opery. Právě se tam shromažďovali lidé v jakémsi protestu proti rostoucím cenám.

Viktorie se protlačovala davem, až dorazila ke sloupoví. Opřela se, aby si trochu vydechla. Bez hnutí zírala na sochy Shakespeara a Múzy a na sochu Komedie nad nimi, usazené ve výklenku - Keyes ji sledoval, cítila to.

Keyes si myslí, že ona je Vivien, a tak ji zabije buď ze msty, nebo proto, že ho na to najali. Kdyby věděl, že

odešla z domu, napadne ho, že půjde do Bow Street. Udělá všechno proto, aby jí zabránil dostat se k siru Rossovi.

Najednou se Viktorie rozzlobila. Dostala se do nebezpečí vlastní chybou. Přijela do Londýna kvůli sestře a pak jedna hloupá událost vedla k druhé a pořád dál, až sem.

Náhle se rozevřela obloha a na zem dopadaly proudy vody a donutily každého, aby vyhledal přístřeší. Silný déšť promáčel deštníky, klobouky, šaty a boty.

Viktorie se zhluboka nadechla, rozhlédla se kolem sloupu a prohlédla si dav. Znovu zachytila šedý klobouk a popadla ji hrůza, když viděla, že je to Keyes. Stál asi padesát metrů od ní a někoho se na něco ptal. „Och, bože,“ zašeptala.

Jako by ji cítil, otočil se a díval se přímo na ni. Odstrčil muže, se kterým mluvil, stranou a zamířil k ní, ve studených očích vraždu. Viktorie vyrazila, prodírala se davem a utíkala kolem opery. Viděla roh Russell Street a skočila na dlážděnou cestu pro kočáry. Pokoušela se najít rovnováhu a věděla, že ji Keyes dohání. Ty mě nezastavíš, pomyslela si s pochmurným odhodláním. Dorazím do Bow Street, k čertu s ním… Už se dostala moc daleko na to, aby se teď vzdala.

Grant se vřítil do předních dveří svého domu a zbledl, když uviděl neobvyklé shromáždění služebnictva ve vstupní hale kolem paní Buttonsové.

„Pane Morgane!“ vykřikla hospodyně a spěchala mu naproti bez svého obvyklého klidu. Vypadala zmateně a rozrušeně, a také jí vypadlo pár pramenů z jejího obvykle

pečlivě vyčesaného uzlu. Grant ji ještě nikdy neviděl tak neupravenou.

„Kde je?“ ptal se divoce, i když se mu už vnitřnosti bouřily špatným tušením.

„Bohudíky, že už jste tady,“ brebentila paní Buttonsová nervózně. „Zrovna jsem chtěla poslat zprávu do Bow Street, protože jsme nevěděli, kdy se vrátíte, a myslela jsem si, že je důležité si ověřit žádost sira Rosse…“

„O čem to, k čertu, mluvíte?“ podíval se na smutné tváře svého služebnictva. „Kde je Viktorie?“ vyštěkl.

Ta otázka je zmátla.

„Viktorie?“ opakovala zmateně hospodyně.

Grant netrpělivě zavrtěl hlavou. „Vivien. Slečna Duvallová. Ta žena, která tady už několik týdnů žije, hrome. Kde je? A kde je Keyes?“

Obklopilo je těžké ticho, které útočilo na jeho nervy. Nikdo mu nechce odpovědět, uvědomil si, a tak svou otázku zařval tak, že všichni vyskočili.

„Řekne mi někdo, co se stalo, k čertu s vámi!“

Mary postoupila dopředu se skloněnou hlavou. „Je to moje chyba, pane,“ řekla potichu. „Viděla jsem slečnu Duvallovou odcházet zadními dveřmi. Ona mě požádala, abych nikomu nic neříkala, že je to otázka života a smrti. Ale já jsem si říkala, že bude lepší, když o tom bude vědět paní Buttonsová, a tak jsem jí to řekla.“

Grantoví tak silně bušilo srdce, že ho slyšel až v uších. „Života a smrti,“ opakoval. Viktorie si nějak uvědomila, co jí hrozí, a utekla.

Paní Buttonsová si neustále uhlazovala zástěru, jako by nedokázala udržet v klidu ruce. „Víte, pan Keyes nám

hned po příchodu řekl, že ho požádal sir Ross, aby mu přivedl slečnu Duvallovou do kanceláře. Choval se nějak divně a chladně. Slečna Duvallová s ním nechtěla jít a šla si přezout boty. A zatímco na ni čekal v knihovně, vyklouzla ven. Předpokládám, že každá žena na jejím místě by se cizích lidí bála.“

„Dívala jsem se za ní z okna, když odcházela,“ vložila se do toho Mary. „Mířila k tržišti, vypadalo to tak. A pan Keyes šel hned za ní.“

„Jde do Bow Street,“ mumlal Grant. Pokud Viktorie ví, je to pro ni jediné bezpečné místo, kromě tohoto domu. Vyštěkl na jednoho lokaje, aby si vzal koně a jel jako ďábel do Bow Street. „Řekni Cannonovi, aby poslal ven každého volného muže. Ať pokryjí každý centimetr Covent Garden a okolních ulic strážníky, detektivy a hlídkami, dokud je oba nenajdou, A teď, spěchej - chci mít tvůj zadek u Cannona do pěti minut.“

„Ano, pane.“ Lokaj utíkal zadními dveřmi nejkratší cestou do stájí.

Grant vypadl ven a nevšímal si, že mu déšť promáčí vlasy a oblečení. Takový strach ještě nikdy necítil. Nikdy moc nemyslel na vlastní bezpečí, protože věděl, že má dost rozumu a síly, aby se ze všeho dostal. Ale tento strach o někoho jiného, tato směs lásky, hrůzy a vzteku, to byla nejhorší bolest, kterou mohl zažít.

Utíkal ke Covent Garden jako smyslů zbavený. Jestli se Viktorii něco stane… Ta myšlenka mu působila ďábelskou bolest a připadal si, že má plíce plné ohně místo vzduchu.

Prošel kolem katedrály svatého Pavla a před ním se objevila Covent Garden s celým svým rušným životem. Kapsáři, zloději, frajeři a pasáci si volně vykračovali… a

všichni by se určitě zajímali o hezkou ženu s rudými vlasy a bez doprovodu. Panika v něm rostla, když přemýšlel, jestli šla Viktorie rovnou na tržiště nebo tmavými ulicemi plnými kriminálníků. Musí ji najít dřív než Keyes.

„Kde jsi, Viktorie?“ řekl si tiše a potřeboval všechnu svou vůli, aby tu otázku nezakřičel nahlas.

Oběma rukama si utírala z tváře déšť, šla dolů boční ulicí od Russell Street a uvědomila si, že jde špatně. Kdybych tak znala cestu, povzdychla si. Kdybych jenom měla před Keyesem větší náskok.

Když utíkala dál ke zchátralým budovám, lem promáčených šatů se jí omotával kolem kotníků. Jako všude v Londýně i tady byly za čistými domy jiné budovy, zchátralé, kde se scházeli kriminálníci a děvky. Bez ohlédnutí si to namířila do jednoho takového domu a vešla do suterénu dvojpatrové budovy, označené jako dům, kde se berou sázky.

Pokoušela se popadnout dech, otevřela dveře a vpadla do tmavé, lampou osvětlené místnosti. Bylo v ní aspoň tucet mužů, všichni příliš zaujatí hrou na to, aby si jí hned všimli. Gentleman a hulvát se jako jeden muž choulili u pultu a sledovali sázky na černé tabuli. Bookmaker s těžkými koženými kabelami na každém boku se pohyboval za pultem a rychle vyvolával sázky.

Ve vzduchu byl těžký mužský zápach, směs potu, tabáku a deštěm promočené vlny a sukna. Viktorie se vtiskla do rohu, stáhla si kapuci ještě víc do obličeje a čekala s rukama obtočenýma kolem těla. Tiše si přála, aby Keyes prošel kolem a šel ji hledat jinam. Ale patrně si dělala marné naděje. Tato oblast Londýna mu byla

dobře známá, protože všichni detektivové museli pravidelně pročesávat všechny barabizny, když hledali kriminálníky. V tomto detektivové vynikali -v lovu a chytání svých obětí.

„No tohle.“ Vzdělaný pánský hlas jí vpadl do myšlenek. „Zdá se, že pěkný malý ptáček tady hledá úkryt před bouřkou.“

Když si všimli Viktorie, přerušili na chvilku sázky. Kousala se do spodního rtu a dodávala si odvahy, aby neucukla, když jí muž stáhl kapuci. Slyšela, jak zadržel dech, a masitá ruka ji pohladila po vlasech. „Pěkný kousek,“ řekl sytým hlasem a zasmál se, když si ji prohlížel. „Po čem jdeš, ptáčku? Hledáš společnost na noc? Pak už jsi svého muže našla. Mám pro tebe v kapse hezkou minci.“

„Vsadím se, že to není všechno, co má v kapse,“ řekl někdo a obklopil je výbuch mužského smíchu.

Bolestně si uvědomila, že se stala středem pozornosti a pevně hleděla muži do tváře. Vypadal jako gentleman, možná dokonce i příslušník nižší šlechty. Kulatou tvář měl čerstvě oholenou, podsaditou postavu oblečenou do kávově hnědých kalhot, soukenného kabátu s vysokým límcem a moderně uvázané kravaty.

„Někdo mě obtěžoval v tržnici. Myslela jsem, že se tady před ním na chvíli schovám.“

Mlasknutím jazyka naznačil sympatie a urážlivě familiárním gestem ji objal rukou kolem zad. „Chudinko holubičko. Ochráním tě.“ Sáhl na živůtek jejího kabátu, začal ji rozepínat a ignoroval její nazlobené protesty.

„Nemusíš se zlobit - jen se chci podívat na zboží.“

Teď se na ně dívala celá herna. Dokonce i bookmaker si dal pauzu, aby sledoval, co se děje, a povzbuzoval muže svými výkřiky.

„Přišla jsem sem, abych se vyhnula obtěžování jednoho muže,“ odstrčila mu Viktorie ruce a stáhla se ještě dál do rohu. „Nehledám jiného.“

Ten pitomec se jen zazubil, protože si myslel, že si s ním jen tak hraje. „Nabízím ti noc s divokým hřebcem a velkorysou odměnu za tvé služby,“ řekl. „Co víc může žena chtít?“

„Já dám odměnu vám, jestli mi pomůžete dojít do Bow Street,“ řekla. „Určitě jste slyšel o detektivu Grantu Morganovi. Vím, že to bude považovat za osobní laskavost, když mě tam bezpečně dostanete.“

Trochu chtíče mu z očí zmizelo a on se na ni podíval s novým zájmem. „Ano, slyšel jsem o Morganovi. Co s ním máš?“

Trochu se jí ulevilo. Grantovo jméno definitivně přitáhlo jeho pozornost. Kdyby toho muže nějak přesvědčila, aby ji vzal do Bow Street, bude před Keyesem v bezpečí. Dychtivě ho chytila za rukáv a chtěla ho přemluvit. Ale než mohla říct slovo, někdo vešel dovnitř. Jediný pohled na mužův šedý klobouk, a Viktorie tlumeně vykřikla strachem. „To je on,“ řekla roztřeseně.

„Ten muž, který tě obtěžoval?“ zeptal se její samozvaný ochránce.

Viktorie přikývla a v krku měla najednou knedlík, když se na Keyese podívala. Vztekle se rozhlížel, celý zadýchaný během. Hned když ji uviděl, zazářily mu oči zlým triumfem.

„Jsem detektiv z Bow Street a hledám tuto podezřelou,“ řekl jasným, chladným hlasem. „Dejte mi tu ženu!“

To prohlášení všechny překvapilo. Bookmaker vylezl ven a začal řvát. „Vedu tady solidní podnik. Co mě to bude stát, abyste se vy, prasata, držela v uctivé vzdálenosti?“ Bylo známo, že bookmakeři a detektivové se vzájemně nemají rádi, protože policisté museli často podobná místa pročesávat, když hledali kriminálníky. Detektivové zase bookmakery považovali za někoho, kdo je jenom malý kousek nad ostatními kriminálníky, a podle toho s nimi zacházeli.

„Jsem tady jménem krále,“ řekl ostře Keyes a šel k Viktorii. „Děkuji, že jste mi tu děvku předal, protože ji potřebujeme vyslechnout.“

„Lže,“ křičela Viktorie a stoupla si k muži vedle sebe.

„Nic jsem neprovedla!“

„Z čeho je obviněná?“ zeptal se muž a objal ji kolem ramen.

„Nemám čas vypočítávat její činy,“odvětil Keyes. „A teď ji pusťte a jděte si po svém.“

„Dělejte, co říká,“ nařídil bookmaker. „Ať si ji. vezme a vypadne. Mít tady detektivy obchodu neprospívá.“

Muž si povzdechl a jemně ji postrčil ke Keyesovi.

„No, měla jsi přání dostat se do Bow Street, holubičko. Vypadá to, že máš doprovod.“

„On mě tam neodvede,“ křičela a držela se ho. „Zabije mě. Nenechte mě odejít!“

„Zabít tě?“ opakoval muž a zasmál se. „Ale holubičko, ať jsi udělala cokoliv, nemůže to být tak zlé. Až půjdeš před soud, jen se na soudce hezky usměj, a on tě určitě nechá jít.“

„Prosím,“ řekla zoufale, „pomozte mi k siru Cannonovi.

Nebo k panu Morganovi. J já prosím o život.“

Zatvářil se nejisté. Zdálo se, že ho přesvědčily její oči. Stiskl ji víc. „Dobrá,“ řekl. „Určitě bych mohl udělat něco horšího než pomoct dámě v nesnázích.“ Podíval se na Keyese. „Snad nebude vadit, když tu dívku doprovodím do Bow Street,“ řekl. „Berete ji tam přece, ne? Jaký v tom bude rozdíl, když ji tam zavedu místo vás?“

Viktorie se napjala, když k nim Keyes přikročil se smrtícím výrazem na chladné tváři. Vypadal, že zvažuje odpověď jako člověk, který vede rozumnou konverzaci.

„Ukážu vám, jaký rozdíl v tom je,“ tiše řekl. Jak mluvil, vytáhl zpod kabátu nějaký předmět. Na krátkou chvíli Viktorie viděla, že je to malá hůl, kterou detektivové používají na krocení nezvládnutelných kriminálníků. Vykřikla, když Keyes muže třikrát udeřil po hlavě a ramenou. Muž se sesunul na podlahu a pustil ji.

Keyes ji popadl, zkroutil jí ruku za záda, až ji prudce zabolelo rameno. Viktorie něco zavrčela stisknutými zuby a sklonila se dopředu, aby si ulevila od ostré bolesti. Po místnosti se šířily rozhořčené výkřiky a Keyesův hlas tu kakofonii přehlušil. „Jestli se ještě někdo chce se mnou zaplést, obviním vás z napadení policisty ve službě. Má někdo zájem strávit noc v Newgate?“ Zasmál se, když protesty utichly.

„Myslel jsem si to,“ zavrčel. „Pokračujte, pánové, a pusťte tuhle ovečku z hlavy.“

„Vypadněte odtud!“ vyštěkl bookmaker a připojil se k zástupu kolem muže na podlaze.

„S radostí,“ řekl Keyes a táhl Vivien se zkroucenýma rukama nahoru po schodech, do deště.

„Nemůžete mě teď zabít,“ křičela a mrkala v silném dešti. „Jsou tady svědci…, řeknou, že jste mě odvedl vy. Odsoudí vás… a pověsí.“

„Budu dávno pryč, než se vůbec začne vyšetřovat,“ zavrčel Keyes a pořád jí kroutil paží, jak ji postrkoval ulicí.

Viktorie se zoufale rozhlížela po ulici a doufala, že se najde někdo, kdo jí pomůže. Obklopil je odporný zápach jatek, když prošli kolem dveří, kam déšť nedosáhl a nesmyl vrstvy zaschlé krve a tuku. Oči ji bolely a pálily, řinuly se jí z nich slzy a mísily se s deštěm, který jí stékal po tváři.

„Proč mi to děláte?“ vykřikla.

Kupodivu ji slyšel. „Jsem zatraceně starý na to, abych byl detektivem, a na stáří mám jen pár liber. Ať se propadnu, jestli budu žít do konce života jako starý pes.“

„K-kdo vám zaplatil, abyste mě zabil…“ Bolestivě vykřikla, když jí zkroutil ruku ještě víc.

„Dost štěkání,“ řekl. Zahnuli za roh a vlekl ji hlouběji do míst, kde byly samé barabizny. Rychle šli k opuštěné továrně. Zdi vypadaly tak zchátrale, že se ji nikdo neodvážil obývat, dokonce ani ti nejchudší. Viktorie křičela a kopala podpatky, když se ji Keyes snažil protlačit dveřmi.

Ve spánku jí zapulzovala ostrá bolest a ona si uvědomila, že ji dost silně udeřil, aby zlomil její odpor. Upadla na něho, v hlavě jí hučelo a pokoušela se sebrat všechny síly. Svou vlastní kravatou jí ucpal ústa a ona rozeznala zápach potu a škrobu. Obě ruce jí dal dozadu a spoutal kovovými náramky.

Viktorie bezmocně klopýtala, jak ji detektiv postrkoval po schodech nahoru. Zničené schody vrzaly, když ji táhl až nahoru, kde chyběl kus střechy. Vzduch byl odporný a nehybný a každý viditelný kousek byl pokryt tlustou vrstvou mastného prachu.

Tady nás nikdo nenajde, pomyslela si tupě a lapala po dechu. Nahoře ji zatáhl do rohu a hodil na podlahu, kam spadla jako pytel. Sukně se jí vyhrnuly až ke kolenům.

Chvíli byl zticha a zíral na její mokré punčochy. Tvář se mu změnila tak, že se jí z toho dělalo špatně.

„Původně jsem to s tebou chtěl rychle skončit,“ řekl.

„Ted chci něco navíc, ty děvko. Nebude mi vadit, když si ukrojím kousek z něčeho, co měl Morgan.“

Najednou nebylo nic skutečné. Viktorie si omámeně pomyslela, že má nějakou děsivou noční můru. Že se brzy vzbudí a Grant jí řekne, že je všechno v pořádku. Zoufale se soustředila na myšlenku, že je to jen děsný sen. Ani se ne-přikrčila, když se Keyes nahrbil a začal škubat za zapínání svých kalhot. „Nebudeš pro svět žádná ztráta,“ mumlal. „Takových jako ty jsem už viděl tisíce. Ale jednu věc musím říct -jsi malá otužilá čubka. Žádná ženská by nepřežila to, co ty.“ Najednou mu v hlase uslyšela žárlivost. „Pro Morgana jenom to nejlepší… Ty jsi ale pěkný kousek ovečky.“ Dál vztekle mumlal, a když jí začal vyhrnovat sukně, Viktorie si přála, aby už byla mrtvá.

Jak Grant požadoval, Covent Garden a okolí bylo brzy plné policistů. Koňské hlídky, složené z vysloužilců, si celou oblast rozdělily do sektorů a s vojenskou přesností je vykryly. Cannon pochopitelně zůstal v Bow Street s tím, že mu okamžitě musí hlásit jakoukoliv změnu.

Grant věděl, že Cannonova touha najít Viktorii i Keyese jde daleko za osobní zájem. Podezřívavá veřejnost vždycky hledala známky korupce mezi policisty Bow Street. Jestli se u Keyese zjistí špatné jednám, nakonec se to obrátí proti Cannonovi - a proti všem - a zabrání to Cannonově plánované reorganizaci policejního systému. Bylo pravděpodobné, že právě tento zájem převýšil a všichni dělali, co mohli.

„Morgane,“ řekl obezřele Flagstad a upravil si klobouk, aby mu do obličeje nepršelo, „absolutně nemůžu pochopit, proč slečna Duvallová od Keyese takhle utekla. Musela prostě ztratit hlavu, zpanikařit… Ale proč? My všichni přece víme, že Keyes je dobrý chlap.“

Grant zavrtěl hlavou a šel k opeře. Bylo dost těžké odpovídat se stisknutými zuby. „Nic jistého nevím,“ řekl drsně.

„Ale víte,“ naléhal Flagstad a utíkal, aby stačil jeho dlouhým krokům. „Keyes neudělal nic špatného - určitě ji hledá s námi, aby ji mohl v bezpečí přivést!“

Flagstadovo přesvědčení hovořící ve prospěch jeho dlouholetého kolegy se mohlo Morgana dotknout. Mužova ošlehaná tvář byla plná obav z nepředvídatelných událostí. Flagstad znal Keyese už celé roky a opravdu ho trápil každý náznak toho, že by Keyes udělal něco špatného.

Grant věděl, že by měl reagovat s porozuměním, možná mu jedno či dvě slova říct a Flagstada uklidnit. Místo toho se zastavil a chytil ho za kabát. „Tak kde je sakra?“ Jeho vztek, až do této chvíle důkladně potlačený, explodoval obrovským plamenem. „Neříkejte mi, jaký je to chlap - jenom mi toho parchanta pomozte najít!“

„Ano…, ano…“ Flagstad mu chytil ruce a odtáhl je pryč, aby mohl dýchat. Udiveně a znechuceně na Morgana zíral. „Uklidněte se, Morgane. Můj bože, nikdy jsem vás neviděl tak… Tedy, vždycky jste si udržel chladnou hlavu, dokonce i při výtržnostech.“

Grant ho pustil a potichu a vztekle vykřikl. Ano, vždycky byl klidný i při výtržnostech, nebo když honili zločinecký gang, či při bitkách a různých šarvátkách. Ale teď to bylo jiné. Pro Viktorii teď nehrál čas. Byla ve smrtelném nebezpečí, oni ji nemohli najít a v něm se uvolňovalo něco nelidského a vystupovalo to na povrch. Najednou si uvědomil, že by se měl ovládnout, nebo ještě někoho zabije. Přinutil se jít jako stroj dál k opeře, kde kapitán pěší hlídky shromáždil dva muže.

„Nemyslíte si, že spolu utekli, že ne?“ přemýšlel nahlas Flagstad. „Myslím tím, že Keyes je, zdá se, mezi ženami oblíbený, a slečna Duvallová má v tomto směru svou pověst…“

„Jděte ode mě pryč.“ Grantův hlas byl tichý a smrtící.

„Než vás zabiju.“

Flagstad pochopil, že to nebyla jen prázdná výhrůžka. Zbledl, zastavil se a chvatně odcházel. „Myslím, že si půjdu vyslechnout hlášení od kapitána Brogdona o jeho pěší hlíd- „Morgane! Morgane!“ Grant se rychle zastavil, když uslyšel ten výkřik. Podél opery pádil jako o život strážník. „Pane Morgane…, poslali mě, abych vám řekl…“

Grant ho dostihl třemi dlouhými kroky a skoro z něho vyrazil duši. „Co je?“

„V té boční ulici, co vychází z Russell Street, ten dům, kde berou sázky…, něco, co budete chtít slyšet…“ Strážník se odmlčel, svěsil hlavu a zoufale lapal po dechu.

„Řekněte mi to, hrome!“ vyštěkl Grant. „Dýchat můžete až pak.“

„Ano, pane.“ Strážník vydechl a silou se přinutil pokračovat. „Ten bookmaker a někteří zákazníci prohlašují, že,“ -nadechl se - „tam přišla dívka a hledala někoho, kdo by ji zavedl do Bow Street. Říkali, že tam přišel detektiv a odvedl si ji s sebou.“

„Díky bohu,“ prohlásil Flagstad, který čekal, aby si vyslechl hlášení. Bylo vidět, že se mu ulevilo. „To byl určitě Keyes a slečna Duvallová. On ji našel! Ted už je všechno v pořádku.“

Grant jeho nadšení ignoroval a dál se strážníka vyptával. „Jak je to dlouho?“

„Stalo se to ani ne před deseti minutami, pane.“ Flagstad je dychtivě přerušil. „Půjdu přímo do Bow

Street a počkám tam na ně. Keyes tam určitě každou chvíli bude.“

„Běžte,“ řekl Grant a jako o život běžel k Russell Street.

Dům našli snadno. Stála před ním skupina strážníků a pod pochybným úkrytem rozdrbaného deštníku seděla na bobku pánovitá postava a stěžovala si na všechno možné. Bookmaker měl těžké tašky na peníze, podle kterých bylo snadné ho identifikovat.

Strážníci se napřímili a všichni ustoupili o krok, když k nim dorazil Grant. Dívali se na něho s údivem - neboť s vlasy připlácnutými k hlavě, ztuhlou, smrtelně bledou tváří a zuby vyceněnými, jako by chtěl někoho kousnout, vypadal poněkud neobvykle.

Bookmaker se na něho úkosem podíval. „Jste zatraceně velký chlap,“ komentoval. „Musíte být Morgan. Mluvila o vás ta holka, která dnes přišla do mého krámu - kvůli ní se to všechno stalo.“

„Řekněte panu Morganovi, co se stalo,“ pobídl ho jeden strážník.

„Přišel sem detektiv a ona s ním nechtěla jít. Pořád něco pletla o tom, že ji chce zabít.“

„A pak byla rvačka,“ pokračoval strážník.

„Jo,“ kysele odvětil bookmaker. „Jeden z mých zákazníků se ji snažil uklidnit a detektiv ho zmlátil.“ Odplivl si, když si na detektiva vzpomněl. „Zatracená červenka obecná, takhle mi kazit dobré obchody!“

Grant ucítil, že se v něm zvedá bolest a spolu se smrtícím strachem se mu šíří po celém těle až přímo do hlavy.

„Kterým směrem šli?“ zeptal se chraplavě.

Na tu otázku se bookmaker mazaně usmál. „Možná vím, možná nevím,“ řekl bázlivě.

Jeden ze strážníků s ním netrpělivě zatřásl, ale to vyvolalo jenom další výkřik. „Ještě jednou se mě

dotkni,“ vyhrožoval bookmaker, „a neřeknu nic! Jak by se ti líbilo ukládat holku do postele lopatou?“

„Co k sakru chceš?“ zeptal se Grant potichu a zíral na bookmakera tak divoce, až se zdálo, že ho vyděsil.

Bookmaker stísněně řekl: „Chci, abyste vy smradlavé červenky dali pracky pryč od mého kšeftu!“

„Dohodnuto.“

„Ale, pane Morgane…,“ začal strážník chvatně protestovat. Okamžitě však zmlkl, když ho Grant zmrazil jediným smrtícím pohledem.

Bookmaker Granta podezřívavě pozoroval. „Jak můžu vědět, že budete držet slovo?“

„Nemůžete,“ zařval Grant. „Ale zcela určitě budete vědět, že vás do deseti vteřin zabiju, když mi neřeknete, kam sakra šli!“

„Tak dobrá,“ řekl bookmaker a začal volat někoho jménem Willie. Okamžitě se objevil malý hubený kluk, asi jedenácti až dvanáctiletý, v odrbaných šatech, které mu byly moc velké, a s čepicí, jež skoro schovala malou ježatou hlavu. „To je můj pomocník,“ řekl bookmaker pyšně. „Poslal jsem ho za tím parchantem, když holku vyvlekl ven.“

„Šli do staré budovy nedaleko odtud,“ řekl udýchaně chlapec. „Zavedu vás tam, pane Morgane.“ A najednou letěl ulicí a přes rameno se díval, jestli za ním Grant běží. Ten mu byl okamžitě v patách. „Vím přesně, kde jsou, pane,“ křičel chlapec a zrychlil.

Budova, nebo spíš její zbytky, stály na rohu jako zničená skříň, ze zdí zívaly díry a zbytky skla. „Tady,“ zastavil se Willy před vchodem a nedůvěřivě se na něj díval. „Sem šli, ale já dovnitř nepůjdu, pane…“

Grant ho sotva slyšel, když vešel dovnitř. Továrna sténala a praskala všude kolem něho, jako by se chtěla každou chvíli zřítit. Děravou střechou tekla dovnitř voda a trochu osvěžovala puch, který se tam držel. Nebylo slyšet ani slovo, ani vidět jedinou stopu po zápase, a zdálo se nemožné, že by tam mohla Viktorie být. Chvíli si Grant říkal, že si to chlapec spletl, nebo si z něho bookmaker vystřelil. Jestli není na správném místě, jenom marní vzácný čas. Ale pak uviděl na podlaze stopy po botách a okamžitě střelil pohledem na schodiště. Zahlédl čerstvě odštípnutou třísku na třetím a čtvrtém schodě a ještě další výš. Někdo tam prostě byl.

Pohled na něho byl šokující. Najednou utíkal po schodech a ignoroval, že pod jeho váhou praskají, lezl po všech čtyřech. Až do této chvíle nepoznal čiré zoufalství, nikdy necítil, jak si jako vřelý olej propaluje cestu celým jeho tělem, až ho byl plný a připravený vybuchnout. Musí k Viktorii dorazit dřív, než bude pozdě…, a jestli je pozdě… Věděl, že bez ní nedokáže žít.

Napůl vyběhl, napůl vylezl zbývající schody a byl ve druhém patře. Rudou clonou smrtícího vzteku uviděl na podlaze dvě postavy… Keyese, který se skláněl nad Viktoriiným bezvládným tělem a zápolil s jejími sukněmi. Právě v té chvíli blesk osvítil celou strašidelnou scénu. Jedinou barvou v místnosti byly Viktoriiny rudé vlasy, syté jako rubíny, rozhozené kolem její hlavy. Měla roubík a s očima zavřenýma a bez hnutí ležela pod detektivem na zádech.

Grantoví se z krku vydral nelidský výkřik, který vyšel přímo z jeho duše. Nebyl si vědom toho, co dělá, když skočil přímo na Keyese, a celou jeho mysl ovládla jediná myšlenka. Zaútočit a zabít. Keyes měl jenom zlomek

vteřiny, aby zahlédl, že se na něho Grant vrhl. Stačil jenom zaklít a už letěl přes celou místnost. Kutálel se a sahal dozadu po pistoli, ale zrovna když popadl konec zbraně, chytil ho Grant za ruku a praštil jím o podlahu tak silně, že mu přerazil kosti. Keyes zařval bolestí a vyrazil po Grantově bradě druhou pěstí, ten však ránu skoro necítil, jak byl rozhodnutý zabít.

„Ona není nic, ty zatracené zvíře!“ ječel Keyes a zíral do Grantový divoké, nemilosrdné tváře. „Přece bys mě nezabil kvůli kurvě!“

Grant neodpověděl, jenom do něho brutálně bušil, až z detektiva nevyšlo už ani jediné slovo. Keyes se postupně přestal prát a jenom si rukama chránil tvář a hlavu. Když se bezmocně sesunul na podlahu, sáhl si Grant do boty a vytáhl nůž. Uspokojit ho mohla jenom Keyesova smrt a zdálo se, že teď už ho nic nezastaví. Všechno, v co věřil - zákony, poctivost, spravedlnost -, zmizelo jako prach ve větru. Skoro šílený zvedl nůž a napřáhl se k poslední ráně.

Ale zastavil se, když uslyšel tlumený zvuk. Sotva popadal dech, když se za ním otočil. Vedle něho stála Viktorie a široce rozevřenýma očima ho pozorovala. Krk se jí pohyboval, ale nemohla nic říct, protože měla pořád ještě roubík. Grant byl tak napjatý, až se třásl. Nemohl od ní odtrhnout zrak. Zdálo se, že ho uvěznily její modré oči, a on se nedokázal pohnout. Vrchními vrstvami zuřivého vzteku začaly pronikat první náznaky zdravého rozumu, ale on odolával.

„Otoč se,“ řekl hlasem, který ani sám nepoznával. Viktorie okamžitě zavrtěla hlavou, protože chápala, že nedokáže zabít člověka, když se ona na něho dívá.

„K čertu, nedívej se,“ zavrčel Grant.

Neposlechla. Dívali se na sebe, on jako ďábel, ona naléhavě tak dlouho, až ho konečně porazila. Tiše zasténal a vrátil nůž na místo. Věnoval Keyesovi poslední ránu, kterou ho poslal do bezvědomí, a rychle mu prohledal kapsy. Našel v nich klíče od Viktoriiných želízek, klekl si k ní a odemkl je. Zachvěla se, když se jí uvolnila pohmožděná zápěstí a želízka spadla na podlahu.

Sundal jí roubík a hned si ji přitáhl do klína a drtil ji ve svém náručí. Sténal úlevou, když cítil to malé, měkké a živé tělo, hladil ji a hladově líbal do vlasů, na kůži a na šaty, jako by ji chtěl sníst.

„Grante,“ lapala po dechu a snažila se uniknout jeho polibkům.

Zasténal a znovu ji tvrdě políbil.

Ucítil, jak ho objala kolem krku a dýchla mu na ucho, když promluvila. „Myslela jsem, že tady zemřu. Bála jsem se…, že jeho tvář bude poslední, co v tomto životě uvidím.“

„Moje tvář je ta poslední, kterou v tomto životě uvidíš,“ řekl chraplavě.

„Na všechno jsem si vzpomněla…, ten chlap, Keyes…, se mě tenkrát pokoušel zabít.“

Grant si uvědomoval, že ji drží příliš pevně, ale nechtělo se mu uvolnit objetí. „Mrzí mě to,“ řekl nakonec. „Je mi to tak líto. Je to moje chyba…“

„Ne, ne. Neříkej to, prosím.“ Sepjala si ruce na jeho šíji. „Jak jsi mě našel? Jak ses to dozvěděl?“

„O Keyesovi jsem se dozvěděl od lorda Lanea. Uplynulou půlhodinu jsem byl jako smyslů zbavený, bál jsem se, že se k tobě nedostanu včas.“ Se zasténáním jí přitiskl tvář na živůtek. „Och, bože.“

Jemně mu prsty vklouzla do vlasů a šeptala něco tichého a nesrozumitelného.

„Už tě nikdy nespustím z očí,“ řekl a ona se nervózně zasmála.

„P-prima. Já s tím souhlasím.“

Jak bouře dál zuřila, továrna se otřásala a praskala. Ty zvuky Granta vybídly k činu. Neochotně pustil Viktorii z klína a táhl ji s sebou. „Musím tě odtud dostat,“ mumlal.

„Ano.“ Znechuceně se kolem rozhlédla a pohledem se zastavila na zhroucené postavě. „Co bude s ním?“

„Necháme ho ostatním,“ a bylo mu jedno, jestli na toho parchanta spadne celá budova…, pokud se z ní oni dostanou dřív. Podepřel jí záda. „Můžeš jít, Viktorie?“

Přikývla a k jeho údivu se usmála. „Co se děje?“ zeptal se a napadlo ho, jestli hrůza uplynulých několika minut nezanechala stopy na její duševní vyrovnanosti.

„Oslovil jsi mě mým jménem,“ řekla napjatým hlasem. „Jak jsi…“

„Později ti to vysvětlím.“ Nedokázal se ovládnout, musel se sklonit a vášnivě ji políbit na ústa. „Pojďme.“

Opatrně sešli dolů. Grant šel napřed a zkoušel každý schod, než na něj dovolil Viktorii vstoupit. Překvapilo ji, jak má slabé nohy. I když věděla, že je v bezpečí, nedokázala se přestat chvět.

„Jsi zraněná?“ zeptal se Grant soucitně.

„Ne,“ odpověděla a stiskla zuby, aby jí necvakaly.

„On mi…, chci říct, že jsi dorazil dřív než mě…“ Ztichla, když ji jemně přenesl přes zlomený schod. „Jsem úplně v pořádku,“ ujistila ho. Vypadal, že jí to moc nevěří. Trhla sebou, když si všimla jeho tvrdého profilu, a věděla, že si v duchu spílá za to, co se stalo.

Zdálo se, že uplynula celá věčnost, než dorazili dolů a vyšli ven. Hned, jakmile vstoupili na pevnou půdu, ji vzal Grant do náručí a přitiskl si ji k hrudi. Viktorie ho odstrkovala, když si uvědomila, že jsou uprostřed davu strážníků, detektivů a zvědavých diváků. „Já můžu chodit,“ zamumlala, když uslyšela, jak si všichni oddechli.

Grant to ignoroval a držel si ji dál. Přijel k nim jeden z kapitánů jízdní hlídky, sesedl z koně a s úctou Grantoví pokývl. „Pane,“ řekl, „jsem rád, že je slečna Duvallová v pořádku.“ Odmlčel se a pohlédl na zchátralou továrnu.

„Je pan Keyes pořád ještě tam? Chci říct, asi bychom měli…“

„Žije,“ odpověděl Grant a zdálo se, že ho to moc netěší. „Ale bude potřebovat pomoc, až půjde z druhého patra dolů.“

Kapitán se ohromeně zamračil. „To místo je smrtelná past, pane. Nemohl bych zaručit bezpečnost nikoho, kdo by šel dovnitř.“

„Tak to strhněte dolů a vykopejte Keyese z ruin,“ odpověděl lhostejně Grant. „Je mi úplně fuk, jak ho dostanete ven.“

Kapitán jen zamrkal, když uslyšel, jak je Grant ke svému bývalému kolegovi necitelný. „Pane, mohu vám nabídnout koně?“ Pokynul jednomu členovi jízdní hlídky, který jim přivedl velkého hnědáka.

Grant zvedl Viktorii do sedla a okamžitě se vyšvihl za ní. Vrhl ledový pohled na zchátralou budovu. „Až přinesete Keyese dolů, zatkněte ho a pošlete do Bow Street. Mám s tím parchantem nějakou nevyřešenou záležitost…, a až s ním skončí Cannon, bude můj.“

„Ano, pane Morgane,“ řekl kapitán a díval se na něho se směsí úcty a bázně. Grant byl zcela jasně muž, kterého se nikdo neodvážil neposlechnout.

Viktorie byla příliš unavená, než aby se starala o cudnost. Sedla si obkročmo na koně a sukně se jí vyhrnuly až ke kolenům. Opřela se o Granta, který ji objímal kolem těla. Dlouhými prsty ji přitiskl k sobě, když dal koni pokyn k jízdě. Chvilku to s ní házelo, protože byla příliš ztuhlá a unavená na to, aby se dokázala pohybovat na koni přirozeně. Ale uvítala chladný déšť, který ji pleskal do tváře, i bolest v pažích a nohách, všechno fyzické připomínky toho, že ještě žije.

Grant pro mě přišel, pomyslela si udiveně. Zabránil Keyesovi, aby mě zabil. Byl to tak velký zázrak, že bylo těžké ho pochopit. Byla plná vděku, a víc než to, rodil se v ní nový cit, jiný než dřív. Ted věděla, že by pro ni všechno riskoval, všechno by pro ni udělal a že o ni stojí tak, jak o ni ještě nikdy nikdo nestál. Věděla také, že by Keyese zabil, ale nechal ho žít, protože si to přála. Ta myšlenka ji moc hřála. Grant je úžasný muž a je svým vlastním pánem…, ale já mám na něho vliv. Protože mě miluje.

Vychutnávala si ten pocit, opřela se o něho a vůbec jí nevadil chlad a nepohodlí jízdy. Když dorazili do Bow Street, deštivou tmu slabě prosvětlovaly pouliční lampy. Grant slezl z koně a pak se natáhl pro Viktorii a pomalu a opatrně ji postavil na zem. Usmála se na něho a cítila, že pod jeho bezvýraznou tváří se skrývají obavy.

„Jsem v pořádku,“ ujišťovala ho.

Stiskl čelisti. „Pořád musím myslet na to, jak jsi ležela v té továrně na podlaze. A Keyes nad tebou…“

„Ale ty jsi ho zastavil.“ Vztáhla ruku, pohladila ho po tváři a překvapilo ji, jak jsou jeho zarostlé tváře teplé. Najednou se zachvěl hrůzou a ona ty vibrace cítila na dlani.

„A co kdybych přišel příliš pozdě?“ zeptal se chraplavě a oči mu tak ztmavly, že místo zelené teď byly skoro černé.

Viktorie se na něho soucitně dívala a uvědomila si, že on potřebuje útěchu stejně jako ona. Od smrti svého bratra se nikdy nemusel bát, že ztratí někoho, na kom mu záleží. Nikdy si nedovolil nikoho opravdu milovat, protože už nechtěl riskovat tu bolest.

„To by nebyla tvoje chyba,“ opatrně řekla. „Některé věci se prostě nedají zvládnout.“

Ale to slyšet nechtěl, pobaveně ji napadlo. On nebyl muž, který by připustil, že něco nezvládne.

„To je pěkně studená útěcha,“ zamumlal a sarkasticky zvedl jedno obočí. „Lip to neumíš?“

Usmála se, když viděla, že se zase postupně vrací k sobě samému. „No, pozdě jsi nepřišel,“ odpověděla.

„Zachránil jsi mě včas. Proč si dělat starosti s něčím, co se nestalo?“

„Protože já…“ Grant se odmlčel a zamračil se.

„Protože se nestává každý den, kdy muž zjistí, že jedna malá, křehká žena, která přitahuje nehody, je středem jeho existence.“

„Přitahuje nehody?“ opakovala s předstíraným rozhoř-čením, zatímco z druhé části věty jí radostně poskočilo srdce.

Poslíček sira Rosse, Ernest, se vynořil z budovy a zavedl koně do stájí za domem. K Viktoriinu překvapení ji Grant nevzal do kanceláře, ale přímo do domu. Hlavní

budova byla připojena k zadním kancelářím, které zase vedly k soudu, kde se vyslýchalo a probíhala soudní jednání.

„Kdo jsou všichni ti lidé?“ zeptala se Viktorie, když zírala na dav, nacpaný v každém místě budovy.

„Informátoři, kriminálníci, potenciální porotci, právníci… Můžeš si vybrat.“

„Vždycky je tady tak plno?“

„To nic není. Už jsem zažil, že to tady praskalo ve švech.“ Grant se podíval po davu a pokývl baculaté šedovlasé ženě, která zrovna směrovala lidský dav do patřičných místností. Zachytila jeho pohled a spěchala k nim. Před nimi se zastavila a ohromením otevřela ústa v tichém údivu. „Panebože,“ zašeptala a očima klouzala z jeho mokré, špinavé, neupravené postavy k Viktoriině.

„Na vás dva je ale pohled, pane Morgane.“

Grant se neupřímně usmál, ale bylo jasné, že nemá náladu si povídat. „Musím mluvit s Cannonem,“ řekl stručně. „Máme jenom pár minut. Slečna Duvallová…, vlastně slečna Devanová…, si teď prožila peklo a potřebuje si odpočinout.“

„Ano, samozřejmě.“ Hospodyně Viktorii laskavě pozorovala.. „Pojďte se mnou, prosím“ Protlačila je davem a přivedla je do kanceláře sira Rosse, malé místnosti s obdélníkovými okny, které vedly na ulici. Kancelář byla zařízena dubovým nábytkem, obrovskými policemi na knihy a velkým globusem.

Sir Ross mluvil se dvěma muži, kteří vypadali jako úředníci či nějací asistenti, a zmlkl uprostřed věty, jakmile Grant přivedl Viktorii. „Morgane,“ a šedé oči mu jen blýskaly, když na ně dva zíral. „Kde je Keyes?“

„Brzy ho přinesou,“ odpověděl energicky Grant.

Zdálo se, že Cannon přesně pochopil, co se stalo, jenom z výrazu Grantový tváře. Zavřel oči a ramena mu trochu poklesla. Palcem a ukazováčkem si třel spánky, jako by ho najednou začala silně bolet hlava. „Paní Dobsonová,“ požádal hospodyni, „přineste nám něco horkého k pití a přikrývky.“

„Ano, pane.“ A okamžitě zmizela.

Cannon vyprovodil oba muže a pevně zavřel dveře. Hluk a zmatek zvenku se okamžitě ztlumil, ale pořád ještě byl slyšitelný. Otočil se ke Grantoví a Viktorii a pokynul jim, aby se posadili.

Viktorie se lehce zachvěla a byla vděčná, když ji Grant objal kolem zad. Měla mokré a studené šaty a s nepříjemným pocitem si uvědomovala špínu, která lpěla na jejím kabátě a na vlasech. Nikdy tolik netoužila po koupeli jako právě teď. Chtěla být čistá a suchá a mít teplou postel.

„Tohle nebude dlouho trvat,“ zamumlal Grant, když vytušil její obavy.

Cannon ten tichý komentář slyšel. „Opravdu ne/’ řekl a přitáhl si k Viktorii židli. Vyděsil ji, když ji chytil za ruku svou velkou, chladnou dlaní a upřeně se na ni díval svýma vážnýma šedýma očima. „Slečno…,“ začal a odmlčel se.

„Devanová,“ doplnila ho s rozechvělým úsměvem.

„Devanová,“ tiše opakoval. „Musíte si připadat, jako byste si vyjela na moře v cedníku.“

Bez ohledu na vyčerpání se Viktorie zasmála. „Tak nějak.“

„Fakt, že tohle utrpení vám způsobil jeden z mých detektivů mě bolí víc, než dokážu říct. Nemůžu to nijak napravit, ale dávám vám své slovo, že kdykoliv budete

něco potřebovat, vždycky vám budu k službám. Stačí jenom říct.“

„Děkuji,“ odpověděla tiše Viktorie a trochu ji znervóznilo, že se jí omlouvá jeden z nejmocnějších mužů v Londýně.

Cannon jí pustil ruku a počkal, protože jí paní Dobsonová přinesla přikrývky. Když byla Viktorie pevně zabalená a ve studených prstech držela horký čaj, vrátil se Cannon zase k ní. „Slečno Devanová, mohla byste mi prosím co nejlépe popsat, co se dnes večer stalo?“

A Viktorie mu pověděla všechno od chvíle, co Grant odjel. Jediným vyrušením bylo podivné zaškrabání, které se jednu chvíli ozvalo. Cannon jen obrátil oči a otevřel dveře. Do pokoje vplula velká pruhovaná kočka bez ocasu a důkladně si návštěvníky prohlédla. „Sekačko,“ pronesl varovně Grant, ale ona se na něho jenom vzpurně podívala a vyskočila Viktorii na klín. Viktorie automaticky podala Grantoví poloprázdný šálek a nechala kočku na svém klíně. Cannon se usmál a poznamenal: „Teď jste se seznámila se skutečným šéfem z Bow Street.“

Viktorie dopověděla a unaveně pomrkávala. Konečně se cítila v bezpečí.

Cannon stál dlouho u okna a zíral ven. „Keyes,“ řekl nakonec tiše, jako by se probíral vzpomínkami. Pro něho to byla jak osobní, tak profesionální tragédie.

„Mrzí mě, co se stalo,“ řekla Viktorie Grantoví.

„Bude to mít nějaký vliv na tebe a ostatní detektivy?“ Grant se na ni pousmál. „Nemusíš se obávat, miláčku.

Bow Street už přežila horší věci.“ Shodil jí z klína kočku a pomohl jí vstát. „Slečna Devanová musí domů,“ řekl Cannonovi. „Ostatní doděláme zítra.“

„Vezměte si kočár.“ Zavolal poslíčka a dal mu instrukce.

„Děkuji, slečno Devanová. Doufám, že nebudete mít z dnešního hrozného dne žádné další problémy.“

„Určitě mi bude úplně dobře, až si odpočinu,“ ujistila ho.

Grant se zamračil. „Asi bych měl poslat pro Linleyho.“

„Zase?“ Viktorie zavrtěla hlavou. „Já určitě nepotřebuju doktora dvakrát denně. Ty si za ním běž, pokud potřebuješ jeho společnost. Já chci domů.“

„Jedeme domů,“ řekl tiše a odvedl ji ven.

Paní Dobsonová se za nimi dívala, a když se obrátila k Rossovi, tvářila se pobaveně a potěšené. „No,“ poznamenala, „zdá se, že se nám pan Morgan konečně zamiloval.“

„A pořádně,“ dodal suše Ross. „Chudák.“

Paní Dobsonová se jen pousmála. „Jednoho dne, pane, se něco malinko posune, a vy se octnete ve stejném stavu jako pan Morgan.“

„To si nejdřív podříznu svůj vlastní krk,“ odvětil klidně. „Ale zatím bych si dal pořádný hrnec kávy.“

Po návratu do King Street Viktorii přivítala vystrašená paní Buttonsová a uslzená Mary a obě byly bez sebe nad tím, že jí chtěl Keyes ublížit.

„Měla jste mi to říct, slečno!“ vykřikla hospodyně.

„Udělala bych, co je třeba.“

„Mrzí mě to,“ se slabým úsměvem odpověděla Viktorie. „Když se mi najednou vrátila paměť, ze strachu před panem Keyesem jsem asi ztratila hlavu. A kromě toho,“ dodala, „díky panu Morganovi nakonec všechno dopadlo dobře.“

„Je to celé moje chyba. Původně jsem chtěl Flagstada. Nikdy jsem neměl souhlasit, aby to byl Keyes,“ zamumlal Grant.

„Nemohl jsi to vědět,“ protestovala Viktorie. „Nikdo ho nepodezříval - dokonce ani sir Ross.“

Grant se zamračil, jednoduše nechtěl, aby ho Viktorie obhajovala. Jemně jí z čela odhrnul pramínek vlasů.

„Paní Buttonsová,“ řekl a díval se na Viktorii. „Myslím, že slečna Devanová potřebuje koupel. A možná trochu teplého mléka s brandy.“

„Och, ano,“ řekla Viktorie a radostí se zachvěla, když si představila vanu plnou teplé vody.

„Dobře se o ni postaráme, pane,“ ujistila ho hospodyně a pokynula služce. „Mary, připravte s děvčaty koupel pro slečnu Devanovou a pak v pokoji pro hosty další pro pana Morgana.“

„Ano, madam,“ řekla dychtivě Mary a odešla. „Mám tě vynést nahoru?“ zeptal se Grant měkkým hlasem.

Usmála se a zavrtěla hlavou. Byla tak ponořená do jeho něžného pohledu, že se nemohla dočkat, až hospodyně odejde. „Přijdeš pak za mnou?“ zeptala se.

Ve tváři neměl žádný výraz, ale ústa měl měkká, když ji políbil na spánek. „Ne,“ zašeptal tak tiše, že ho sotva slyšela.

Překvapeně se trochu odtáhla. „Ty nechceš?“

„Dnes sis už toho vytrpěla dost. Nepotřebuješ mít ještě v posteli velké zvíře v říji.“

Nedokázala odolat a musela ho obejmout. „A co když ho tam chci mít?“

„Potřebuješ se vyspat,“ pevně řekl.

„Spánek je jen ztráta času.“

Neochotně se usmál a objal ji. „To jen dokazuje, jak jsi vyčerpaná. Nevíš, co mluvíš.“

„Ale vím,“ trvala Viktorie na svém a nedovolila mu, by ji odstrčil.

„Miláčku,“ řekl Grant mírně napjatým hlasem. „Pro mě to byl taky zatraceně těžký den. Bojím se, že kdybych tě dnes v noci navštívil…“ Hledal vhodná slova.

„Nemyslím, že bych měl nějakou…“

„Sílu,“ doplnila.

„Sebekontrolu.“

„Och.“ Viktorie těžce polkla, jak se dívala do jeho neproniknutelné tváře. „Ale jestli…“

„Jdi,“ zamumlal, vyprostil se jí a postrčil ji ke schodům. „Je toho na mě moc, Viktorie. Když jde o tebe, vůbec si dnes nevěřím. Odpočiň si a uvidíme se ráno.“

Viktorie šla zamračeně nahoru a občas se zastavila a ohlédla se za ním. Grant počkal, až vyšla schody, a pak

se otočil a zamířil do knihovny, aby si dal velmi potřebnou brandy.

Viktorie se vykoupala, umyla si vlasy a vzdychala blahem, když jí teplá koupel odplavovala všechnu bolest z napjatých svalů a prohřívala celé tělo. To a teplé mléko s brandy bylo všechno, co potřebovala k dokonalému uvolnění. Oblékla si čistou mušelínovou košili a župan, který se zapínal na drobné knoflíčky, a ospale seděla u krbu, když jí služka opatrně česala mokré vlasy a nechala teplo, aby je sušilo.

Odmítla další mléko i jídlo a zívla si.

Hospodyně kývla na Mary a odešly, když se předtím ujistily, že zazvoní, kdykoliv bude něco potřebovat.

S přivřenýma očima si Viktorie natáhla bosé nohy k ohni a dívala se na žluté světlo, které se na nich mihotalo. Přemýšlela, jestli se už Grant vykoupal a jestli už spí. Věděla, že dostojí svému slibu, protože se rozhodl, že pro ni bude nejlepší, když se vyspí. Určitě měl pravdu, ale ona ho potřebovala. Potřebovala, aby ji držel a utěšoval, a potřebovala utěšit i jeho.

Dnes večer skoro zemřela, téměř měsíc po prvním pokusu, a když si to uvědomila, rozhodla se, že si vychutná celý zbytek života. A spánek je opravdu ztráta času…, zvlášť když muž, kterého miluje, leží ve vedlejším pokoji.

Než si to mohla rozmyslet, stála před dveřmi pokoje pro hosty. Lehce stiskla kliku a vešla do malého předpokoje, který vedl do ložnice. Stejně jako v její ložnici, i tady hořel oheň.

A na posteli… Viktorie se zarazila, zrudla a srdce jí začalo prudce bušit. Grant ležel natažený na posteli, jednou nohou kýval přes okraj, koleno měl lehce

zvednuté. V ruce držel knihu a četl. A na sobě neměl ani nitku.

Oheň v krbu barvil jeho kůži do jantarového odstínu a bylo vidět všechny detaily jeho dlouhého, svalnatého těla. Říkala si, jak je možné, že bez šatů se zdá větší než oblečený.

Musela ze sebe vydat nějaký zvuk, protože jeho při-mhouřené oči sklouzly k ní a on si automaticky přikryl otevřenou knihou klín. To obranné gesto ji pobavilo, a když se ještě zamračil, jenom to zvýšilo komický efekt. Stiskla rty, potlačila úsměv a šla dál do pokoje. „Neměl bys číst v tak špatném světle,“ řekla a hlas jí selhal jenom maličko. Byla nervóznější, než si myslela.

„Namáháš si oči.“

Zamračil se ještě víc. „To není jediná věc, kterou budu namáhat, jestli se okamžitě nevrátíš do postele.“

Ignorovala rozkaz, zavřela dveře a opatrně šla k posteli. „Nejsem ospalá.“

Grant se posadil, přehoupl si nohy přes okraj postele a svaly na břichu mu jen hrály, jak se snažil udržet na svých slabinách knihu. „Když se vrátíš do postele a zavřeš oči, do minuty ztratíš vědomí.“ Ale pohled mu sklouzl k jejímu bílému mušelínovému županu, chvíli se díval na drobné knoflíky a ona slyšela, jak se mu změnilo dýchání. Povzbudilo ji to, a tak popošla blíž k němu.

„Myslím to vážně, Viktorie,“ varoval ji. „Dnes ne.“

„Nechceš být se mnou?“

„Chci to, co je pro tebe nejlepší.“

„Ty jsi pro mě nejlepší.“ Zírala do jeho zelených očí, sáhla na první knoflík a pokoušela se ho rozepnout. Nervozitou nemohla protáhnout malý perlový knoflík hedvábným poutkem. Grant se ani nehýbal a bez mrknutí

oka se na ni díval. Zrudla, kroutila zapínáním, až malý knoflík vystřelil pryč a spadl na koberec. Viktorie si uvědomila, že jich ještě víc než tucet zbývá. Podívala se na Granta a ušklíbla se. „Neumím moc dobře svádět, že ne?“

Najednou letěla kniha do kouta a Viktorie se jen zajíkla, když se naráz ocitla ve vzduchu a vzápětí na posteli. Grant se nad ni naklonil a širokými rameny jí zabránil ve výhledu na krb. „Když uvážím, že jsem tvrdý jako železné kopí,“ řekl chraplavě, „řekl bych, že to děláš dobře.“

Přitisklo ji víc než sto osmdesát centimetrů pevného rozjitřeného mužského těla, jehož vzrušení ji tlačilo do břicha. Váhavě ho objala a nechala mu ruce na zádech. Udivilo ji teplo jeho kůže, která až hořela. „Máš tak horkou kůži,“ šeptala a studenými prsty ho hladila po zádech.

Dýchal skrze sevřené zuby, jako by ho něco bolelo, a ona nejisté ztuhla. „Udělala jsem něco špatně?“

„Ne, ne…“ Grant si přitiskl tvář do jejích kadeří a hladil se tím šarlatovým hedvábím. „Když se mě dotkneš, nevím, jestli jsem v nebi, nebo v pekle.“

„Je to dobře?“

„To je moc dobře,“ řekl s ústy ve vlasech. Znovu se mu usmála do ucha, objala ho kolem zad a pevně ho držela. Grant jí mumlal do ucha láskyplná slůvka a líbal ji na krk, líce a mezitím jí rozepínal župan. Beze spěchu rozepnul a pomalu uvolňoval každý knoflíček.

„Líbej mě,“ řekla bez dechu a chtěla víc než jen lehké, dráždivé polibky. Jeho rty se na jejích pohybovaly lehce, jemně, až mu vklouzla rukama kolem krku a přitáhla si jeho hlavu blíž. Zasténala a on se k ní těsně přitiskl

otevřenými ústy, přesně jak chtěla, a jazykem ji dráždil uvnitř úst.

Župan byl rozevřený a Viktorie se pokoušela ho sundat. Uklidnil ji dalšími polibky a pomohl jí. Teď už je oddělovala pouze tenká košile. Hladil ji přes jemné vlákno, svíral jí ňadro teplou rukou a lehce stiskl, až mu bradavka v dlani ztuhla.

Zachvěla se vzrušením a dotýkala se ho, zarývala nehty do jeho svalnatých zad a dál dolů, až na svalnaté hýždě. Když se ho dotkla, jeho tělo se pohnulo. Tiskl se k ní boky a svým pevným vzrušením narážel do mušelínové kapsy, která se jí utvořila mezi nohama. Trhla sebou, když si vzpomněla, jak to poprvé bolelo.

Grant její obavy vycítil, protože se přestal hýbat a opřel se o lokty, aby ji nedrtil. „Neboj se,“ řekl chraplavým hlasem.

„Nebojím se,“ zalhala a rozevřela své pěsti. Položila mu ruce na ramena. „Říkal jsi, že to nebude bolet, pokud budu připravená.“

„To je pravda.“ Políbil ji, tentokrát velmi něžně. Otevřela se jeho polibku a tělem se k němu důvěřivě tiskla. Tentokrát už nebyla napjatá, když jí sundal košili. V obou rukou jí teď držel prsa a líbal je. Vtahoval do úst bradavky jednu po druhé a olizoval je jazykem. Hebké a dráždivé doteky způsobily, že k němu svá prsa nadzvedávala a dožadovala se další rozkoše. Rukou jí sevřel koleno a jel nahoru a nezastavil se, dokud nenarazil na malý chomáč chloupků, které chránily její něžnou ženskou skulinu. Špičky prstů si hrál s chloupky, klouzal dovnitř a dráždil ji, až sténala a tiskla mu ten malý chomáč do ruky.

Grant se otřásl, protože se musel silně ovládat, aby si ji rovnou nevzal. Věděl, že je připravená, cítil vlhko, které pronikalo rezavými kučerami…, ale ještě ne. Ne, dokud ho o to nebude prosit. Šeptal jí svá láskyplná slova, hladil ji na všech intimních místech, špičkami prstů dorážel dovnitř, až našel vchod do jejího těla. Uslyšel, jak se jí zastavil dech a jak se zachvěla, když vklouzl prsty dovnitř a hladil ji. Držela ho za ramena, jako by se nemohla rozhodnout, jestli si ho má přitáhnout nebo odsunout. Díval se jí do tváře, když svůj prst tlačil dovnitř. Oči měla zavřené a svraštila obočí. Sehnul se k ní, chytil do úst jednu růžovou bradavku a rytmicky tahal.

„Prosím,“ nakonec zalapala po dechu, nevědomky zvedla kolena a roztáhla stehna. „Prosím…, to už je moc, já…“

„Chceš mě teď?“ zeptal se.

„Prosím,“ opakovala a obličej měla růžový a vlhký. Srdce mu zabušilo touhou, když se nad ni vyhoupl,

usadil se jí mezi nohy a začal tlačit na její zranitelný otvor. Najednou prudce otevřela oči a dala mezi jejich těla své ruce. Dlaněmi ho tlačila do hrudi, kroutila se a bránila mu vstoupit dovnitř. „Och, já nemůžu…,“ řekla nejisté.

„Pro mě to vydržíš,“ šeptal. „Vydržíš to, Viktorie. Nech mě jít dovnitř.“ Zesílil tlak a cítil, jak se uvolňuje a vítá ho v sobě. Úlevou zasténal a pomalu jí pronikal, až byl hluboko v teple jejího těla. Zajíkla se, obtočila kolem něj své paže a skryla ho ve svém objetí. Hluboko a pomalu se v ní pohyboval a natáčel se tak, aby se tiskl na její nejcitlivější místo. Ona mu vycházela vstříc, tiskla se

k němu a vypínala se do oblouku. Vklouzl jí svýma velkýma rukama pod zadeček, aby jí byl ještě blíž.

Viktorie zírala do tmavé tváře nad sebou, až najednou jí ve slabinách začaly vznikat první křeče orgasmu. Grant se prudce nadechl a přitlačil a zabořil zuby do její jemné pleti na šíji. Viktorie křičela, jak se přes ni jedna za druhou valily vlny orgasmu, a Grant se k ní dvěma mohutnými přírazy připojil.

Když se vzpamatovali, sklouzl z ní, aby ji svou vahou nedrtil, Viktorie se mu uvelebila na rameni a za malou chvíli usnula.

Viktorie se vzbudila, když ucítila, že Grant vstává, a ospale zaprotestovala. Slyšela, jak se tiše zasmál, na chvíli se k ní vrátil a políbil ji na krk.

„Spi dál,“ zašeptal. „Musím jít do Bow Street.“ Objala ho kolem krku. „Už je ráno?“

„Bohužel.“

„Zůstaň se mnou,“ loudila a blaženě se zavrtěla, když jí teplou rukou objal prs.

Grant zasténal. „Nemůžu, zlatíčko. Cannon na mě čeká. Ale brzy se vrátím.“ Políbil ji na prs. „Nikdy bez tebe nechci být víc než jen několik hodin.“

Viktorie ho pohladila. „Přála bych si, aby to byla pravda.“

„A proč by nebyla, má lásko?“ dál ji hladil po ňadrech.

„Protože jsou sny,“ podařilo se jí říct, „a pak je realita.“

„Už jsem měl reality na deset životů,“ sdělil jí Grant.

„Teď bych si vyzkoušel tak jeden či dva sny.“

„Například?“

„Začal bych tím, že bych se s tebou oženil.“

To Viktorii ohromilo. Očekávala ledacos, ale nabídku k sňatku ne. „Já-já vím, že spousta žen by tím byla poctě-na.“

„A ty?“ zeptal se tiše.

„Mám strach, že ty…,“ odmlčela se a nejisté ho pozorovala.

„Viktorie,“ začal. „Tento rozhovor jsem teď ráno vůbec neměl začínat. Ty jsi unavená a já mám málo času. Ale ať se propadnu, jestli odejdu, než mi řekneš, z čeho máš strach.“

Viktorie se upřeně dívala na modrou hedvábnou pokrývku, když odpovídala. „Já si myslím, že mě chceš jenom proto, že jsem imitací své sestry.“ Grant na to nijak nereagoval, a tak pokračovala: „Vivien je ta, kterou jsi chtěl nejdřív…, a nikdy bych ti to nemohla zazlívat. Je zkušená, vzrušující a všichni muži ji chtějí. V tom se jí nikdy nevyrovnám. A nesnesla bych, kdybych se jednou ráno probudila a v tvých očích viděla zklamání.“

Grant se divil, kde se v ní vzalo tolik nejistoty. Jak se může Viktorie cítit ztracená ve stínu své sestry? Dobrý bože, těch pár postelových triků, které Vivien zná, jí nikdy nedá ani zlomek přitažlivosti, kterou má Viktorie pro něho. Pro každého muže. Viktorie je vřelá, inteligentní, oddaná…, ideální společnice v posteli i mimo ni.

„Ty sladká…, nádherná…, šílená,“ slyšel se šeptat.

„Jak si sakra můžeš myslet, že bych jí dal přednost před tebou? Jak můžeš pochybovat o mých citech? Věř mi, já chápu, v čem jste rozdílné, a jsem víc než schopný se rozhodnout, co chci.“

Rozladěn tím, že pochybuje o své ceně, z ní strhl pokrývky a ignoroval její výkřiky. Lehce ji chytil za ruku a dal si ji mezi svá stehna. Když ucítil tlak malé chladné ruky, okamžitě v něm rostla touha a za malou chvíli jí

vyplnila ruku. Byl tvrdý a připravený. „Podívej se na tohle,“ zašeptal chraplavě, naklonil se nad ni a upřeně se na ni díval. „Vyzkoušej si ten pocit, dívej se mi do očí a řekni mi, jestli vidíš nějaké zklamání.“

„Žádáš mě o ruku jenom proto, že jsem byla panna,“ řekla, „a ty se pokoušíš být gentleman a udělat, co se sluší a patří…“

Grant ji vášnivě líbal a přestal jenom tehdy, když uslyšel, jak zasténala touhou. „Tak velký gentleman zase nejsem,“ řekl chraplavě.

Viktorie pochybovačně namítla: „Jednou jsi mi řekl, že nejsi z těch, kteří se žení.“ „Jsem, když jde o tebe.“

„Nemusíš,“ řekla vážně a odstrkovala mu ruku. „Já chci, abys pochopil…, nemáš žádnou povinnost kvůli tomu, co se stalo. Můžeme se rozejít jako přátelé, velmi drazí…“

„Nechci přítelkyni. Já chci tebe. Každý den a každou noc.“ Grant ji velmi těsně držel a díval se do její drobné, zrůžovělé tváře. „Copak to není to, co chceš i ty?“

Ještě víc zrudla, přikývla a bezzvučně řekla ano.

„Díky bohu,“ odhrnul jí z tváře vlasy. „Protože já bych bez tebe nemohl žít. Ještě něco nám stojí v cestě?“

„Tvá práce…,“ přeskočil jí hlas. „Bylo by pro mě těžké vědět, že jsi denně v nebezpečí…, že když každé ráno odcházíš, nemusíš se vrátit. Dalo by se to snést, kdybych tě tolik nemilovala…, ale nemyslím si, že bych s tím mohla žít.“

Ještě víc si ji k sobě přivinul. „Už jsem se rozhodl, že odejdu z Bow Street. Najdu si něco jiného, čím se zaměstnám.“

„Opravdu?“

Přikývl a políbil ji na čelo. „Buď mou ženou, Viktorie.“

Viktorie mu nedokázala odpovědět, když zírala do je-ho zelených očí. Potřebovala nějaký čas přemýšlet v soukromí.

„Dej mi pár dnů,“ prosila. „Takové rozhodnutí nemůžu udělat rychle. Musím jet domů, vidět sestru a… najít samu sebe.“

Grant se zamračil. „Vždyť jsi říkala, že se ti paměť úplně vrátila.“

„Ano, ale ještě se necítím úplně ve své kůži. A nebudu připravená na žádné životní změny, pokud nestrávím pár dnů v klidu a soukromí ve svém domě.“

„Je to jednoduchá otázka, Viktorie,“ stručně řekl.

„Miluješ mě, nebo ne?“

„Ano, miluju,“ oči jí zvlhly citem. „Moc tě miluju.“

„Tak mou nabídku přijmi.“

„Ještě ne.“ Svou tvrdohlavostí se mu vyrovnala.

„Sakra, proč prostě nemůžeš říct ano? Stejně jenom odkládáš nevyhnutelné.“

„Dám ti odpověď hned, jak budu moct. Bude to brzy.

Jenom musíš být trpělivý…“

„Nemůžu být trpělivý. Na to tě příliš chci.“ Grant ji políbil tak, že se jí z hlavy všechno vykouřilo. Kousek prostěradla, který měli mezi svými těly, vytrhl pryč, aby jim nic nebránilo těšit se z doteků nahých těl. Tiskl se k ní svým vzrušeným pohlavím, ona se mu otevřela, vítala ho hrdelním zvukem a on se jen usmíval její dychtivosti.

„Viktorie,“ zašeptal Grant a sáhl dolů do jejích rudých kudrn a svými zkušenými prsty ji dráždil. „Ty víš, že mi patříš, že?“ A pomalu a jemně do ní vstoupil a stejně tak k zbláznění pomalu se v ní pohyboval.

„Víc,“ vzlykla a chtěla, aby se vtlačil hlouběji a silněji, ale on se neuvěřitelně ovládal a pohyboval se tak pomalu, že se pod ním zoufale kroutila.

Grant jejímu naléhání chvíli odolával, ale nakonec i on podlehl a přitiskl se k ní boky tak těsně, až vyjekla rozkoší. Celá se kolem něho obtočila, a když oba dospěli k vyvrcholení, předla jako kočka a každý centimetr jejího těla zářil radostí,

„No,“ řekl Grant po několika minutách, „a teď máš o čem přemýšlet.“

Viktorie ho políbila a zamumlala: „Pospěš si, přijdeš pozdě do práce… a mně by se moc nezamlouvalo, kdybys musel vysvětlovat, proč.“

„Nebudou se muset ptát,“ odpověděl bez mrknutí oka.

„Mám v posteli nejkrásnější ženu v Anglii… Něco by nebylo v pořádku, kdybych nepřišel pozdě.“

Nakonec Grant dorazil jenom o pár minut později než obvykle. Skryl svou dobrou náladu, když uviděl Cannona, který musel čelit zvýšené pozornosti tisku, veřejnosti a vlády.

Grant věděl, že on sám by vypadal stejně zničeně jako Cannon, kdyby nestrávil noc ve Viktoriině náručí. Už už měl na jazyku návrh, aby si Cannon taky našel nějakou ženu, ale moudře se zarazil. Přece nezačne strkat nos do cizích věcí, zvlášť když jde o muže, který si tak chrání své soukromí jako jeho šéf.

Cannon se zeptal na Viktoriino zdraví a pak Granta informoval o vyšetřování. Keyes byl vzat do vazby a plně se přiznal. Granta to nepřekvapilo, věděl, že Cannon dokáže vyždímat přiznání i z kamene. Keyes bude obviněn a odsouzen a od Viktorie bude Cannon potřebovat jenom výpověď před soudním úředníkem.

„Viktorie mu tedy nebude muset čelit v soudní síni,“ ulevilo se Grantoví. Raději by se sám ocitl v pekle, než by dovolil, aby se s ním znovu ocitla ve stejné místnosti.

„Ne, není nutné slečnu Devanovou znovu trápit,“ odpověděl Cannon. „Její svědectví před soudcem spolu s Keyesovým přiznáním stačí.“

„A co lord Lane?“ zeptal se Grant. „Bude taky dnes ráno zatčen?“

Cannon na něho udiveně hleděl. „Takže vy jste to neslyšel. Lord Lane je mrtvý.“

Grant udiveně vrtěl hlavou, když se dozvěděl, že těsně po jeho odchodu z klubu dostal lord Lane silný záchvat mrtvice, kterému podlehl. Na jedné straně byl rád, že ten starý mizera konečně dostal to, co si zasloužil, na druhé straně mu bylo líto, že unikl veřejnému ponížení.

„Výborně,“ pronesl ponuře. „Škoda, že jsem se v tom klubu nezdržel dost dlouho, abych z toho taky něco měl.“ Cannonovi se jeho komentář moc nezamlouval a odměnil ho zamračeným pohledem. „To je pod vaši

úroveň, Morgane, i když vás chápu.“

Grant neodpověděl. Podle jeho názoru byla smrt k lordu Laneovi milosrdnější, než si zasloužil. Ovšem trápilo ho ještě něco jiného. Něco, o čem si s Cannonem potřeboval promluvit dřív, než se zmíní o svých plánech do budoucnosti. „Já nemám vaši chladnou povahu, pane…, i když bych si to přál.“

„No, chladná nebo ne, mám pro vás nabídku, a chtěl bych, abyste ji důkladně zvážil.“

„Jakou?“

„No… Právě jsem byl pověřen sloužit jako soudce pro Essex, Kent, Hertfordshire a Surrey, k tomu, co už mám.“

Grant se na něho překvapeně podíval a obdivné hvízdl.

Cannon pokračoval: „Je to velmi mnoho práce, takže už se nebudu moct dál potýkat se zločinem.“

Grant mu potřásl rukou. „Gratuluji, pane.“

„Děkuji,“ zamumlal Cannon. „A to vede k té otázce, co pro vás mám. Chci vás navrhnout jako svého asistenta, takže byste sloužil po mém boku.“

Grant na něho užasle zíral. Mohl bych dělat práci, kterou miluju, a současně bych nebyl v nebezpečí jako detektiv, uvažoval. Budu se muset hodně učit, studovat zákony. Pochybovačně se usmál.

„Ta pozice automaticky zahrnuje šlechtický titul,“ poznamenal Cannon.

„Sir Grant,“ zasmál se Morgan. „Asi bych měl skákat radostí, ale… nejsem si jistý, že se na to hodím.“

Cannon ho upřeně pozoroval. „Proč ne?“

Grant zaváhal a podíval se na ruce. „Viděl jste, co jsem udělal Keyesovi.“

„Ano,“ řekl po chvíli Cannon. „Značné násilí. Ale provokoval vás.“

„Skoro jsem ho zabil. Měl jsem vytažený nůž a…

Zabil bych ho, kdyby se Viktorie nedívala.“

„V zápalu boje…“

„Nešlo o zápal/’ přerušil ho Grant. „V té chvíli jsem měl naprosto klidné a chladné uvažování. Stal jsem se soudcem, porotou i katem. Dal jsem si moc ukončit jeho život. A klidně bych to udělal, ale nechtěl jsem, aby to viděla a celý život měla tu vzpomínku v mysli.“ Pochmurně se usmál. „Tak co, ještě pořád mě chcete?“

Cannon ho zamyšleně pozoroval a zvažoval odpověď.

„Podívejte se, Morgane… Nejsem tak bez citu, jak se možná zdám. Kdyby byla žena, kterou jsem miloval,

vystavena takovému násilí, možná bych udělal něco podobného, a třeba i horšího. My všichni máme politováníhodné poklesky. Jak jsem říkal, nejsem dokonalý. A těžko to mohu očekávat od jiných.“

Grant se najednou zazubil, protože se mu ulevilo, že jeho čin Cannon nepovažuje za něco neodpustitelného.

„Dobrá, přijímám. Už mě unavuje honění zlodějů. Kromě toho, s trochou štěstí budu mít brzy ženu a rodinu, na které budu muset myslet.“

„Ach. Budete si brát slečnu Devanovou.“

Grant si představil Viktorii a usmál se. „Celé ty roky jsem manželství považoval za oprátku na krku,“ řekl.

„Přísahal jsem si, že mně se to nikdy nestane, a teď to nevypadá ani zpola tak špatně.“ Potřebuju Viktorii…, uvědomil si. Najednou po ní zatoužil. Jeho život by byl bez ní neúplný. Zatoužil se rozběhnout domů a přesvědčovat ji, aby jeho nabídku přijala.

Mohl by přísahat, že se Cannon skoro usmál. „Není to ani zpola tak špatné,“ řekl. „A se správnou ženou to může být…“ Odmlčel se a zdálo se, že se octl ve sladké, dávno zapomenuté vzpomínce. „Hodně štěstí, Morgane,“ řekl.

Viktorie strávila většinu dopoledne v zahradě. Seděla u kamenného stolu a četla, pak se procházela po chodníčcích, ohraničených jasmínem, šeříkem a ruským zimolezem. Zahrada byla dobře udržovaná a klidná a město se svým ruchem se zdálo na hony vzdálené. Byla tam spokojená - a kdo by nebyl, v tak krásném prostředí? Ale současně cítila velkou touhu vrátit se do White Rose Cottage. Potřebovala se ujistit, že se sestře daří

dobře. Hodlala tam strávit nějaký čas a přemýšlet. Seděla u kamenného stolu a položila si hlavu na zkřížené paže.

„Co tady venku děláš?“

Do jejích myšlenek pronikl mužský hlas. Zvedla hlavu a usmála se na Granta. Posadil se k ní a vzal ji za ruku. Druhou rukou ji pohladil po tváři a palcem se dotkl tmavého stínu pod očima. „Měla by sis zdřímnout,“ zašeptal. „Odpoledne tě vezmu do Bow Street k výpovědi - chci, abys byla odpočatá.“

Viktorie si opřela tvář o jeho dlaň. „Nemůžu spát. Ne-můžu přestat přemýšlet.“ „O čem, má lásko?“

„Chci vidět svou sestru. Chci jet do Forest Crest a spát ve vlastní posteli.“

Sundal si kabát a položil jí ho přes ramena. „Zavezu tě tam z Bow Street. Můžeme tam zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

„Děkuju, ale… raději bych tam jela sama. S tebou nemůžu jasně přemýšlet.“

Povzdechl si, přitáhl si ji na klín a rukou vklouzl pod kabát. „Chápu,“ neochotně řekl. „Ale nelíbí se mi, že bys měla cestovat sama a zůstat tam bez mé ochrany.“

„Grante…, než jsem tě poznala, žila jsem sama dost dlouho a bez jakékoliv ochrany.“

„Ted je na čase to změnit,“ zabručel. „Tak dobrá,“ řekl nakonec. „Pošlu tě tam po výpovědi. Pojedeš v mém kočáře, s mým vozkou a lokajem, aby tě mohli chránit. A za týden si pro tebe přijedu.“

„Týden? To nebude stačit…“ Viktorie se odmlčela uprostřed věty, když jí došlo, že mluví do hluchých uší. Ironicky se usmála a řekla: „Výborně.“

Granta napadlo něco jiného a zamračil se. „Ale nejedeš navštívit nějaké dřívější nápadníky, že ne?“

. V očích se jí zablýsklo šibalství. „Ne, pane Morgane, nikdy se mi žádný z vesnických hochů nedvořil.“

„Proč ne? Co s nimi všemi proboha je?“

„Nikdy jsem jejich pozvání nepřijala,“ řekla Viktorie, pohodlněji se mu usadila na klíně a položila mu hlavu na rameno. „Asi jsem čekala na tebe.“

Viktorie poprosila vozku, aby ji vysadil na konci neupravené cesty, a dál šla pěšky. Známý pohled na domek ji naplňoval radostí. Sice to tady nevypadalo tak upraveně, jako když odjížděla, protože záhony byly zaplevelené a keře potřebovaly prostříhat, ale byl to domov.

Její štěstí kalila jenom vzpomínka na Granta, který zůstal v Londýně. Odmítl ji políbit na rozloučenou a zamračeně se díval, když mu z okénka kočáru mávala. Zcela jasně mu vadilo, že nepřijala jeho nabídku ke sňatku.

Zoufale si chtěla Granta Morgana vzít, ale musela přemýšlet a musela si o tom promluvit se sestrou, která jediná jí z rodiny zbyla. Bez ohledu na to, čím je, je to pořád zkušená, pragmatická žena, která zná muže, uvažovala. A Viktorie věděla, že Vivien ji má svým vlastním způsobem ráda a že jí vždycky dobře poradí.

Viktorie přišla k domku, zaklepala a bez vyzvání šla dál.

„Jane?“ ozvalo se zevnitř. „Nečekala jsem, že se tak brzy vrátíš…“

Hlas se vytratil, když ji Vivien spatřila.

Viktorie se na sestru dívala a znovu si říkala, jak je možné někoho milovat a vůbec mu nerozumět. Vivien

patřila do světa tak vzdáleného, že se zdálo nemožné, aby pocházely z jedné rodiny a navíc ještě byly dvojčata.

Vivien promluvila první: „Vypadá to, že jsi udělala dobře, když jsi odmítla moje pozvání do města. Londýn pro tebe není, ty vesnická myško.“

Viktorie se zasmála a objala ji. „Vivien…, nemůžu uvěřit svým očím!“ Její dvojče vypadalo nádherně, jako by zářilo zevnitř.

„Jsem tlustá,“ řekla Vivien.

„Ne, jsi nádherná,“ objala ji a cítila, že se Vivien uvolnila a oddechla si.

„Drahá Viktorie,“ začala Vivien. „Myslela jsem si, že mě budeš nenávidět za to, co jsem ti způsobila. Tolik jsem se bála.“

„Nikdy bych nemohla nenávidět vlastní sestru. Jsi všechno, co mi zůstalo. Ale Vivien…, jak jsem nenáviděla být tebou!“

Vivien vypadala dotčeně a současně pobaveně. Pak se zasmála. „Nepochybuju, že jsi musela být nemocná, když ses měla chovat jako dáma z polosvěta. Ale přísahám, že je to mnohem lepší, než být zaživa pohřbená tady ve Forest Crest.“

„Já jsem skoro byla pohřbená,“ odpověděla suše Viktorie.

Vivien lítostivě přikývla. „Odpusť, drahá. Ty víš, že bych ti nikdy úmyslně neublížila. Ale v budoucnu si pamatuj, že já se o sebe dovedu postarat lip než ty o mě.“

Vivien poplácala místo vedle sebe. „Sedni si a povídej. Tuším, že když jsi přijela, je to pryč.“

„Ano. Muž, který se mě pokusil zabít, je ve vězení. Ukázalo se, že lord Lane najal jednoho z detektivů, aby mě zabil… vlastně tebe, jak si myslel.“

„Dobrý bože. Který to byl?“

Viktorie vyprávěla a Vivien ji občas přerušovala výkřiky. K Viktoriině úlevě měla její sestra tolik slušnosti, že nedala najevo žádnou radost ze smrti lorda Lanea.

„Přepokládám, že je teď u svého syna, Harryho,“ komentovala Vivien. „Ať odpočívají v pokoji.“ Podívala se lítostivě nahoru. „Oba byli neuvěřitelně nešťastní muži, Harry byl nejhorší. Proto jsem si s ním začala… Myslela jsem si, že pár dnů potěšení mu udělá dobře. Ale odmítl se smířit s tím, že jsem s ním nemohla být navždycky. Možná měl lord Lane pravdu… Kdybych s ním nespala, mohl by ještě žít.“

„Anebo taky ne,“ odpověděla Viktorie a potěšilo ji, že její sestra ukázala trochu svědomí. Bylo příjemné zjistit, že ještě umí litovat. „Jenom mi slib, že se nikdy nezapleteš s jeho synem - ten chlapec už trpěl dost.“

„To neudělám,“ řekla automaticky Vivien. „Kdybych to udělala, lord Lane by mě strašil ze záhrobí.“

Viktorie se natáhla a stiskla své sestře ruku. „Co teď budeš dělat? Doufám, že tu zůstaneš, abych se o tebe mohla starat, dokud se dítě nenarodí.“

Vivien rozhodně zavrtěla hlavou. „Pojedu do Itálie, myslím. Mám tam spoustu přátel a potřebuju se trochu pobavit. Kromě toho je tam jeden gentleman…, vlastně hrabě…, který mi už roky nadbíhá. A je bohatý jako Krésus.“ Usmála se, když si představila, co ji čeká, a všechny stopy po melancholii zmizely. „Myslím, že mu dovolím, aby mě chytil.“

„Nemůžeš přece dál žít jako dřív, až se dítě narodí,“ zhrozila se Viktorie.

„Ale můžu. A neboj se, nedovolím, aby dítě jakkoliv trpělo. On nebo ona bude mít jen to nejlepší. Na to se můžeš spolehnout. A hned jak budu mít zase svou postavu, najdu si nového milence a vymyslím nějaké uspořádání pro své dítě. Bůh ví, že mám dost služebnictva, aby se o ně mohlo starat.“

Viktorie slyšela v jejím hlase těžké zklamání. „Ale neunavuje tě žít jako milenka nějakého muže? Udělám, co budu moct, a pan Morgan taky, abychom ti pomohli najít nový život.“

„Já nechci nový život,“ řekla věcně Vivien. „Mně se líbí být kurtizánou. Je to příjemné, snadné a výnosné. Proč bych neměla dělat něco, v čem vynikám? A prosím, ušetři mě poznámek o slušnosti a cti… Já si myslím, že je určitý druh cti v tom, když něco děláš, jak nejlíp umíš.“

Viktorie lítostivě zavrtěla hlavou. „Ach, Vivien…“

„Dost,“ řekla její sestra ostře. „Už o tom nechci mluvit. Jedu do Itálie, a hotovo.“

„Musíš mi něco slíbit,“ naléhala Viktorie. „Kdyby ses někdy rozhodla, že to dítě nechceš, nenechávej je služkám a cizím lidem. Prosím. Nemůžu vystát pomyšlení, že nějaký člen naší rodiny by mohl… no, prostě mi je pošli.“

Vivien na ni skepticky zírala. „Zvláštní. Proč bys chtěla mít něco společného s bastardem lorda Gerarda?“

„Protože je to taky tvoje dítě… a moje neteř. Nebo synovec. Slib mi to, Vivien.“ A když její sestra stále váhala, Viktorie dodala: „Dlužíš mi to.“

„Dobrá… slibuju.“ Vivien natáhla nohy v pantoflích a pokynula Viktorii, aby jí podala židličku, aby si je mohla podložit. A zatímco jí Viktorie pomáhala, Vivien ji

zamyšleně pozorovala. „Ještě ses ani slovem nezmínila o svém vztahu s panem Morganem,“ poznamenala zdánlivě lhostejně Vivien.

Viktorie se podívala do starostlivých modrých očí svého dvojčete. „Co ti řekl, když tady byl?“

Vivien se smála a natáčela si pramínek svých skořicových vlasů na prst. „To málo, co mi řekl, jsem mohla uhádnout. A teď se přiznej, Viktorie… Už se vyjádřil?“

Viktorie se začervenala a lehce přikývla. „Ano, požádal mě o ruku.“

„Přijala jsi?“

Viktorie zdráhavě zavrtěla hlavou. „Mám nějaké pochyby o tom, jestli se k sobě hodíme.“

„Och, dobrý bože,“ zamumlala Vivien a dívala se na ni trochu podrážděně. „Moc přemýšlíš. Tak si ty tvé pochyby poslechneme.“

„Nevím, jestli je tohle život, který by pro mě chtěl tatínek,“ řekla Viktorie. „Nevím, jestli se na takový život hodím. Och, Vivien, Morgan je tak úžasný muž - mám pocit, že potřebuje víc, než mu já můžu dát. My nemáme podobné povahy, zázemí, ani temperament… Nemyslím, že by si někdo myslel, že se k sobě hodíme…“

„Tak proč jsi ho neodmítla?“

„Protože ho miluji. Jenom se bojím, že se k sobě opravdu nehodíme.“

Vivien si pohrdavě odfrkla. „Tak s tím zmatkem něco uděláme, Viktorie. Ty jsi schopná se perfektně přizpůsobit novým okolnostem.. A vzít si bohatého muže, i když bez titulu, je sotva utrpení.“ Vivien si

povzdechla. „Ty prostě všechno rozebíráš, jak to dělával otec.“

„Tatínek byl úžasný muž,“ ztuhla Viktorie.

„Ano…, úžasný, čestný, osamělý mučedník. Když ho opustila matka, otec se stáhl do ulity a schoval se před světem. A ty jsi s ním zůstala a pokoušela ses pykat za všechno, co se přihodilo, a začala jsi být úplně stejná. Dokonce pořád bydlíš ve stejné zatracené chalupě a hrabeš se ve stejných zatracených knihách.“

„Ty nechápeš…,“ začala Viktorie vztekle.

„Že ne?“ přerušila ji Vivien. „Chápu tvé obavy lip než ty. Pro tebe bylo vždycky bezpečnější se schovat než riskovat, že budeš někoho milovat a on tě opustí. Toho se doopravdy bojíš. Matka tě opustila, a ty se bojíš, že tě opustí každý, koho budeš milovat.“

Pravda Viktorii zasáhla natolik, až se jí v očích objevily slzy. „Asi…,“ začala a najednou se jí v krku udělal knedlík, takže nemohla mluvit. Vivien měla pravdu.

Ale Grant si zaslouží důvěru, přemítala. Zaslouží si lásku beze strachu. Jenom v sobě musím najít sílu.

„Bylo to jednodušší, když tatínek žil…“

Vivien si povzdechla a podala Viktorii čistý kapesník.

„To už jsou dva roky,“ konstatovala. „Je načase žít dál.“

Viktorie si utřela mokré tváře. „Ano, já vím. Už mě unavuje truchlit. A unavuje mě být sama. Miluji Granta Morgana tak, že bych nesnesla, kdybych ho ztratila.“

„Díkybohu,“ řekla Vivien z celého srdce. „A ještě ti musím říct, že milovat muže vždycky neznamená, že jsi špatná žena, jaká sis myslela, že jsem já a že byla matka.“

„Ne, nikdy jsem si nemyslela…“

„Ale ano. Dokážu si představit, co ti otec napovídal za našimi zády. A možná jsme si něco z toho zasloužily. Připouštím, že mám možná příliš volné názory. Ale jedno vím jistě - dát se muži, kterého miluješ, jako miluješ Morgana, není špatné. A plesnivět ve Forest Crestu je zločin. Proto odsud odjedu hned, jak si to zařídím. A tobě radím udělat totéž. Mimochodem, vdát se za Granta Morgana - mohla bys dopadnout mnohem hůř.“

„Měla jsem dojem,“ řekla ironicky Viktorie, „že vy dva se nemáte zrovna v lásce. Jak to, že se to změnilo?“

„Och, pořád ho ještě nemám ráda,“ zasmála se Vivien.

„Opravdu ne. Kromě toho… no, je vidět, že on tě miluje, jinak by se mi tak směšně neomluvil, i když jsi ho o to žádala.“

„On se ti opravdu omluvil?“ ptala se potěšené Viktorie.

„Ano, všechno přiznal a požádal mě o odpuštění.“ Vivien se usmála jako kočka, která slízla smetanu.

„Přiznám se ti, bylo sladké vidět ho, jak se tou omluvou zalyká jenom proto, že jsi ho o to požádala. Takže kdybych byla na tvém místě, vzala bych si ho, pokud mu nechceš zlomit srdce. Nebo…“ Odmlčela se, když ji něco napadlo. „Nebo můžeš jet se mnou. Můžeme si zajet do Benátek, do Paříže… Umíš si představit, jakou pozornost bychom všude vzbudily s naším vzhledem? Naučím tě všechno o mužích a… Panebože, vydělaly bychom si majlant!“

Viktorie se podívala na sestřinu živou tvář a pohrdavě zavrtěla hlavou. „Fuj.“

„Je to dobrý nápad,“ řekla Vivien uraženě. „Škoda, že nemáš víc představivosti a míň skrupulí.“

Na sporáku se dusily brambory, fazole a zelenina s cibulí a vůně zaplnila celou chalupu. Viktorie se usmála, když si vzpomněla, kolikrát takto vařila pro tatínka.

„Ach, tati, doufám, že ti nebude vadit, když si vezmu muže, který je tak jiný než ty.“

Na rozdíl od otce byl Grant mužem s velkou chutí k životu. On by se před světem neschovával, ale popral by se s ním.

Viktorie si pro sebe potichu zpívala, zamíchala jídlo, přidala trochu soli a vrátila se ke svému balení. Začala skládat starý vlněný šál, když uslyšela naléhavé klepání na dveře. Zdálo se jí, že se zachvěla celá chalupa. Zmatená a možná i trochu rozpačitá šla otevřít. Ustoupila a vyjekla, když uviděla Granta. Byl tak hezký, až to bralo dech. Měl na sobě černý kabát, stříbrně šedou vestu a antracitové kalhoty. Všechny šaty byly dokonale ušité a perfektně seděly jeho širokým ramenům a štíhlému tělu. Byl velký, nebezpečný, a dokonce i trochu rozzlobený. Ale Viktorie se ho nebála. Jak zírala do jeho zelených očí, necítila strach, jenom touhu líbat jeho tvrdá ústa, aby pod jejími polibky změkly.

„To je překvapení,“ řekla a uhladila si vlasy, které jí dnes ve volném copu visely po zádech. Jeho dokonalý vzhled ji přiměl si uvědomit, že má na sobě staré obnošené šaty z vybledlého květovaného mušelínu, které se hodily jen na práci v domě nebo na zahradě. Usmála se a oddalovala tak chvíli, kdy se mu vrhne do náručí.

„Co tady děláš?“

„Dáváš si načas/’ zamračil se.

Překvapeně se zasmála. „Dohodli jsme se, že zůstanu týden.“

„Už je to týden.“

„Je to přesně dva a půl dne,“ informovala ho.

„Zdálo se mi to jako rok, zatraceně.“

Viktorie se radostí zachvěla, když ji uchopil v pase a přitáhl si ji k sobě. „Mně bylo po tobě taky smutno,“ s úsměvem se přiznala. Položil jí na tvář horkou dlaň.

„Kde je Vivien?“ zeptal se.

„Odjela do Londýna. Už má vesnického života dost. A já taky.“ Viktorie ukázala na kufr a hromádku složených šatů vedle něho. „Chtěla jsem brzy přijet,“ připustila. „Zjistila jsem, že toho na probírání nemám tolik, kolik jsem si myslela.“

„A naše ujednání?“ zeptal se s vyrovnanou tváří.

„Máš pro mě odpověď?“

„Ano,“ řekla a najednou měla dojatý hlas. „Ano, vezmu si tě…, pokud mě ještě chceš.“

„Jenom na celý život,“ řekl vášnivě Grant a díval se do její drobné, zářící tváře.

Zavřela oči, když ji políbil, ale ne naléhavě, jak předpokládala, nýbrž pomalu a něžně. Jeho rty ji hladily a líbaly, hrály si, až nevydržela, těsně se k němu přitiskla a hledala něco hlubšího. A on jí to dal, pootevřel rty a dobýval se dovnitř jazykem. Sténala a dychtivě mu odpovídala, nemohla se dostat blíž k jeho tvrdému, mužnému tělu a držet ho dost těsně.

Najednou se Grant odtáhl a oči mu něžně a teple zářily. „Budu tě někdy muset naučit trpělivosti,“ šeptal a teplýma rukama ji hladil po těle.

„Proč?“

Znovu se zasmál. „Je mnohem lepší, když se do toho tak neženeš.“

„Ale mně se to tak líbí,“ provokovala.

Grant se usmál, znovu jí zlíbal ústa, bradu a krk, šeptal jí láskyplná slova, zatímco jeho ruce pracovaly na rozepínání obnošených mušelínových šatů. Jeden rukáv, druhý rukáv - a už ji líbal na čerstvě odhalené kůži.

„Kdybych věděla, že přijedeš, vzala bych si na sebe hezké šaty a stuhy do vlasů…“

„Jsem nejraději, když na sobě nemáš nic.“

Což bude brzy, uvědomila si, když jí stáhl šaty přes boky dolů. Po nich následovala košilka, a ona před ním stála jen v kalhotách, punčochách a botách a nahá prsa se jí chvěla v mírném vánku, který vál dovnitř okny. Svými horkými dlaněmi se jí dotýkal na prsou, až se jí napřímily bradavky. Dech se jí zrychloval a ona se opřela o bílou chladnou zeď. Hlubokými polibky ji líbal na ústech tak, že ji zároveň vzrušoval i uklidňoval. Zavzlykala, když ucítila, jak bere bradavky mezi palec a ukazováček. Podebral jí rukou prsa a jemně zvedl jejich hedvábnou tíhu, vzal hluboko do úst jeden vrcholek a sál a dráždil ho jazykem, až se kroutila. Dole, v podbřišku pocítila sladkou bolest.

„Dotýkej se mě,“ prosila a zajíkla se, když se přesunul k druhému prsu a její boky vyrazily dopředu.

„Kde?“ zeptal se tiše, ale ona cítila, jak se usmívá, a věděla, že ji jenom škádlí. Netrpělivě se pokoušela rozvázat šňůrky, ale zjistila, že se zauzlovaly.

Grant jí odstrčil ruce a políbil ji na nahé tělo.

„Nehýbej se,“ nařídil.

„Proč? Co to dě…,“ zmlkla a strachy vyjekla, když zahlédla dlouhý, špičatý nůž. Než se mohla pohnout, rozřízl šňůrky a kalhoty byly dole.

„Grante,“ řekla neklidně, „ta v-věc mě znervózňuje.“ Zazubil se a schoval nůž zpět do boty. „Je dokázáno,

že je užitečný v mnoha případech.“

„Ano, ale já jsem…“

„Zvedni nohu,“ klekl si před ní na kolena, sundal jí jednu botu, pak druhou a natáhl se pro punčochy. Ale za chvíli přestal a rukama jí sklouzl na boky. „Myslím, že je nechám tam, kde jsou,“ zamumlal. „Líbí se mi na tobě.“

„Grante,“ protestovala Viktorie a celá zrudla, když ji pro-paloval očima. Nikdy se ještě necítila tak zranitelná, jako když před ním stála prakticky nahá, zatímco on byl úplně oblečený.

Palci ji něžně hladil po jemné, skoro průsvitné pleti na stehnech. „Koupím ti punčochy z hedvábí a krajek,“ řekl tiše. „Černé. A podvazky s klenoty a stuhami.“

Viktorie skoro nemohla mluvit. „Pojďme do ložnice,“ navrhla slabým hlasem.

„Ještě ne.“ Špičkami prstů jemně pročesával smotané chloupky v klíně a odděloval jednotlivé kudrny. „Jsi tak nádherná.“

Viktorie se zachvěla a byla ráda, že má za sebou zeď, jak tam stála mezi Grantovými roztaženými koleny. Naklonil se dopředu, políbil ji na žaludek a špičkou jazyka se dotýkal pupíku. Jeho dech byl stále rychlejší a těžší, ovíval jí tělo. Musela ze sebe vydat nějaký zvuk, protože se svýma horkýma zelenýma očima podíval nahoru.

„Chceš, abych tě líbal, Viktorie?“

Přikývla a ještě víc zrudla.

I když měl na tváři vášnivý výraz, maličko se usmíval rty. „Kde?“

Já nemůžu, pomyslela si vzrušeně a zatínala ruce v pěst. Grant se nehýbal a čekal, až začne ona. Chvějícíma se rukama si k sobě přitáhla jeho hlavu, na místo, kde po tom toužila nejvíc. Ucítila, jak ji přikryla jeho horká ústa a jak jazykem pátral po citlivém hrbolku, kde se soustředila celá její touha. Kolena jí změkla a byla by spadla, kdyby ji nedržel pevně za zadeček. Sténala a vzpínala se ke klouzajícímu, mučivému potěšení jeho jazyka, až začala tuhnout, jak se blížilo její vyvrcholení.

Najednou přestal, postavil se a planoucíma očima si ji prohlížel.

„Prosím, Grante…“

Odpověděl nezřetelným mumláním a rychle si rozepínal kalhoty. K jejímu úžasu ji nepoložil na podlahu, ale opřel si ji o zeď a zvedl. Obtočila mu nohy kolem pasu a oči se jí úžasem rozšířily, když ucítila jeho pevné, silné vzrušení. Chvíli ji dráždil a pak hladce vklouzl dovnitř. Byla naplněná, vzrušená a úplně bezmocná. Bylo to podivně vzrušující, být takto přilepená na jeho zcela oblečené tělo. Odhrnula mu košili, aby ho mohla líbat na krk.

„Miluješ mě?“ šeptal, když ji spouštěl po svém pevném přirození.

„Ano… och, Grante…,“ vyklenula se do oblouku a křičela, když ucítila mocné vlny orgasmu, jak se přes ni přelévají jedna po druhé.

„Řekni mi to,“ řekl chraplavě, když se dobýval hluboko do jejího těla, tak hluboko, až se dotýkal

samotné její duše. Kroutila se, když pocítila, že se blíží další orgasmus.

„Miluju tě,“ zajíkala se. „Miluju tě…, miluju tě…“

Ta slova v něm rozpoutala reakci, jakou v životě nezažil. Jediným silným pohybem v ní vyvrcholil a za chvíli jen neochotně opouštěl hedvábné teplo jejího těla.

„Viktorie,“ vydechl a horečně ji políbil, i když měl sám co dělat, aby popadl dech.

„Teď si svlékneš šaty,“ řekla a začala mu chvatně pomáhat. Grant se zasmál a nechal ji. „A pak?“

„A pak ti znovu ukážu, jak moc tě miluju.“ Odtáhla se a usmála se na něho. „Pokud to zvládneš.“

Zazubil se a políbil ji. „Víš, že žádné výzvě neodolám.“

A zvedl ji do náručí a odnesl do ložnice.

Ačkoli si Viktorie myslela, že svého manžela dobře zná, během šesti měsíců manželství se toho o něm ještě spoustu dozvěděla. Souhlasila s všeobecným míněním, že Grant je muž, který se nedá snadno domestikovat. A rozhodla se, že mu dá tolik svobody, kolik bude chtít. A že nikdy nebude vyjadřovat svůj názor na jeho společníky.

K jejímu údivu, a k údivu jiných, vklouzl do manželského života, jako by ani jiný neznal. A místo aby vysedával po hospodách, nejraději byl doma s ní, četli si, popíjeli víno, povídali a dlouho do noci se milovali.

Grant ji s sebou všude bral, na plesy, koncerty, závody, dokonce i do hráčských doupat. Choval se k ní jako k partnerce, milované společnici, milence.

Po večerech, když zůstávali doma, mu pomáhala se studiem právnických knih. Nová práce se mu moc líbila a dařilo se mu.

Viktorie se zapojila do společenského života v Londýně, jak nejlépe uměla, a pomáhala i v sociální oblasti. Plánovali si postavit nové sídlo v Mayfairu, a tak se scházela s architekty a návrháři.

Viktorie se také věnovala charitativní činnosti a zajímala se o týrané ženy a děti.

„Množství žen a dětí, které potřebují pomoc, je neuvěřitelné,“ řekla Viktorie Grantoví jednoho večera.

„Nikdy nemůžeme pomoct všem,“ dodala sklesle.

Grant ji objímal, hladil ji po zádech a líbal ji na čelo a líce. „Vždycky je lepší to zkoušet,“ mumlal jí do ucha.

„Míval jsem úplně stejný pocit, když jsem u policie začínal. Říkal jsem si, proč vlastně riskuju krk kvůli nějakému parchantovi, když jich pořád budou tisíce.“

„Tak proč jsi u toho zůstal?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že když dostanu do basy aspoň jednoho kriminálníka, někomu jinému to může zachránit život. A záchrana života přece za to stojí, ne?“

Viktorie se usmála, objala ho a poškádlila. „Však jsem věděla, že v hloubi duše jsi idealista.“

„Já ti dám, takhle mi nadávat.“ A zlíbal ji tak, až zůstala bez dechu.

Grant byl ponořen do poznámek o vyšetřování, které vedl, a skoro neslyšel klepání na dveře. „Ano,“ ozval se nakonec mrzutě.

Dveře se otevřely a vešla paní Dobsonová. „Sire Grante, máte návštěvu.“

Zamračil se. „Řekněte, že až do odpoledního zasedání návštěvníky nepřijímám…“

„Ano, pane, ale… to je lady Morganová.“

Mrak z čela mu okamžitě zmizel. Viktorie chodila do Bow Street málokdy. „Proboha, nenechte ji čekat,“ řekl.

„Ať jde dál.“

Hospodyně se usmála a otevřela dveře, aby mohla Viktorie vejít. Grant počkal, až za sebou paní Dobsonová zavře dveře, pak svou ženu sevřel do náruče a žhavě ji políbil.

„Přesně to jsem potřeboval,“ zamumlal. „Hezká holka, která uvolní mé napětí.“

„Nevyrušila jsem tě z něčeho důležitého?“

„Žádná práce není tak důležitá jako ty.“ Hrál si se stuhou na límečku a líbal ji pod ušní lalůček. „Tak co vás

sem přivádí, milady? Snad nějaké přiznání - nebo pro mě máte informaci?“

„Svým způsobem.“ Posadil se a vzal ji na klín.

„Grante, ne,“ kárala ho, když jí rukou vklouzl pod sukně a jel ke kolenům. „Někdo může přijít, a co by si pomyslel?“

„Že jsem novomanžel, který má slabost pro svou ženu.“

„Grante,“ zrudla a on se jen smál.

„Zrovna, když už jsem si myslel, že jsem tě už odnaučil cudnosti. Ale řekni mi, proč jsi přišla?“

Viktorie ho objala kolem krku a zvážněla. „Nechci tě znepokojovat, ale… poslala jsem dnes pro doktora Linleyho.“

„Linley,“ opakoval ostražitě Grant.

Viktorie přikývla. „Víš, poslední dobou mi nebylo moc dobře. Nechávala jsem si to pro sebe, dokud…“ Zmlkla a trhla sebou, jak jí prudce stiskl koleno.

„Grante!“ vykřikla a zírala na něho.

Srdce mu prudce bušilo, když se jí chraplavě zeptal:

„Viktorie, jsi nemocná?“

„Ale ne, drahý, já… jsem…“ Viktorie hledala nějaké vhodné slovo a našla jediné. „Jsem těhotná,“ řekla. „Není třeba se obávat. Budeme mít miminko.“

Ulevilo se mu a okamžitě si ji přitiskl k sobě. „Bože, Viktorie,“ řekl. Oběma rukama ho chytila za hlavu.

„Co si o tom myslíš ty?“ zeptala se.

„Je to zázrak,“ Grant se k ní sklonil, přitiskl k ní ucho a poslouchal, jak jí bije srdce.

„Takový obyčejný zázrak. To se v rodinách stává každý den,“ zasmála se.

„Ale ne v mé.“ Díval se na její štíhlé tělo a představoval si ji, až bude mít břicho. „Jak se cítíš?“ zeptal se.

Viktorie ho pohladila po tváři. „Netrpělivě,“ odpověděla. „Už se nemůžu dočkat, až ho budu držet v náručí.“

Jak se pak ukázalo, dítě dorazilo do Morganová domu dřív, než se očekávalo. Asi za měsíc po tom, co se zjistilo, že Viktorie je těhotná, vyrušila je u večeře paní Buttonsová. Vypadala rozpačitě, skoro komicky, jako by se vzpamatovávala ze šoku.

„Lady Morganová, balíček…, máte tady balíček… z Itálie.“

„Teď večer?“ udiveně se zeptala Viktorie. „To bude určitě od Vivien. Je u toho i dopis?“

„Ano, ale…“

„Prosím, přineste mi dopis teď a balíček později.

Otevřeme ho po večeři.“

Než mohla hospodyně odpovědět, ozval se divný zvuk…, jako když mňouká kočka… nebo pláče dítě.

Grant vyskočil od stolu a utřel si ústa ubrouskem.

„Nemyslím si, že ten balíček bude moct čekat,“ zamumlal a rychle kráčel za hospodyní.

„Dítě?“ ptala se Viktorie. Hospodyně přikývla.

„Ach, bože,“ Viktorie spěchala za manželem do vstupní haly, kde už stálo všechno služebnictvo kolem dívky, která jí podávala jakýsi raneček. Vypadala, že se jí ulevilo.

Požádala hospodyni, aby dala dívce najíst, a dívala se do drobné tvářičky miminka s oranžovými vlásky. „Ach,

drahoušku, taková krásná, sladká, malá holčička,“ mumlala.

„Ukaž, dej mi to,“ řekl Grant. „Kývá se jí hlava.“ Vzala si do ruky dopis a četla: „Nejdražší Viktorie,

jak jsem slíbila, posílám ti to miminko, protože já nemám čas se o ně teď starat. Jestli chceš, najdi někoho, kdo o Isabellu bude pečovat. Až se vrátím do Anglie, vynahradím ti to. S láskou Vivien.“

Viktorie se otočila k manželovi a všimla si, že mezitím dítě utišil. Ta malá na něho zírala a maličkou ručičkou ho držela za prst. Miminko vypadalo v jeho medvědím náručí klidné a spokojené. „Nevěděla jsem, že máš zkušenosti s dětmi,“ poznamenala s úsměvem.

„Nemám,“ Grant malou tiše houpal. „Prostě to jen umím se zrzkama.“

„Na to bych mohla přísahat.“ Mírně se usmála a pohladila malou ohnivě rudou hlavičku miminka.

„Chudinko Isabello,“ zamumlala.

„Přijde si pro ni někdy?“ zeptal se Grant a neodtrhl od dítěte oči.

„Těžko říct. Při svém životním stylu asi nebude chtít mít u sebe někoho, kdo jí bude připomínat, jak roky letí.“

„Tak co s ní uděláme?“

„Vadilo by ti, kdybychom trochu rozšířili rodinu?“

Grant chvíli přemýšlel, jestli opravdu bude otcem bastardovi Vivien Duvalové. Nijak zvlášť ji rád neměl. Ale když se díval do nevinné dětské tvářičky, neviděl v ní Vivien, ale malé, bezmocné, zranitelné dítě. „A kdo jiný by se o ni měl starat?“

Jeho žena k němu přistoupila a ovinula mu ruku kolem pasu. „Och, Grante…, věděla jsem, že neodmítneš. Ty mě nikdy nezklameš, víš to?“

Chtěl jí na to něco ironického říct, ale když se podíval do třpytivých modrých očí své ženy, zaplavila ho taková láska, že se nezmohl na slovo.

„Nikdy,“ opakovala Viktorie. „Nezměnila bych na tobě ani jedinou věc.“

„Ano, mylady,“ odpověděl měkce. „Proto jsem si vás taky vzal.“