Lisa Kleypas

Bow Street Runners 02. Milenec lady Sophie

1

Již dlouho neměl ženu.

Jiné vysvětlení sira Rosse Cannona nenapadalo. Reakce na přítomnost Sophie Sydneyové byla tak prudká. …přišpendlila ho k židli, nemohl se zvednout od stolu. Jen tak dokázal skrýt náhlou erekci. Zaskočen zrádným chováním vlastního těla propaloval mladou dámu zkoumavým pohledem. Uvažoval, proč pouhá její přítomnost v něm rozněcuje takový žár. Nedokázal se ovládnout.

Návštěvnice byla neuvěřitelně půvabná. Vlasy barvy medu a podmanivě modré oči. To by však samo o sobě nestačilo. Vyzařovalo z ní cosi víc. Nekonečná vášeň, jež probleskovala křehkou bytostí a vábila. Tak jako většinu mužů i Rosse vždy více přitahovaly tušené možnosti než to, co se okatě nabízelo. A Sophia Sydneyová je bezpochyby ženou mnoha tajemství.

Snažil se získat nad sebou kontrolu, potlačit tělesné vzrušení. Pokoušel se soustředit na poškrábanou desku mahagonového psacího stolu. Napětí ve slabinách zvolna opadlo. Teprve pak byl schopen podívat se Sophii do očí, na jejichž pohled se nedá zapomenout. Nepronesl ani slovo. Dávno se naučil využívat ticha coby mocného spojence. Mlčení totiž většinu lidí znervózňuje snaží se proto prázdnotu něčím vyplnit, a často toho pak nechtě na sebe spoustu vybreptají.

Ani Sophia však nepromluvila. Nepropadla obvyklému neklidu, který mnohé dámy maskovaly horečným brebentěním. Ostražitě na něho hleděla, ústa pevně semknutá. Očividně měla pevné nervy a vyčkávala, až se projeví on.

„Slečno Sydneyová,” vzdal se nakonec, „jeden z mých podřízených mne informoval, že jste odmítla prozradit důvod své návštěvy.”

„Pokud bych mu jej sdělila, nepustil by mne přes práh. Ráda bych se totiž ucházela o vámi nabízené místo.” Rossovi jen máloco dokázalo vyrazit dech, tak ho zocelila povaha jeho vlastní práce. Nicméně zmínka o tom, že by tato dáma přijala inzerované zaměstnání zrovna tady, byla skutečně víc než překvapující.

Jistě nemá představu, co takový post zahrnuje. „Potřebuji asistenta,

slečno Sydneyová. Někoho, kdo bude zastávat částečně povinnosti úředníka a částečně zapisovatele. Bohužel, Bow Street není místem pro ženu.”

„V nabídce ovšem nestálo, že vaším asistentem musí být výhradně muž,” podotkla Sophia. „Umím číst, psát, vést domácnost i účetní knihy. Nevidím důvod, proč byste mne neměl přijmout.”

Přes stopu vyzývavosti, jež zaznívala v jejím hlase, hovořila velmi uctivě. Zcela fascinovaný a zkoprnělý Ross přemítal, zdali se náhodou již někde nepotkali. Ne, to by si jistě pamatoval. Skutečně zvláštní. Jako by ji už znal.

„Kolik je vám let?” otázal se zhurta. „Dvacet dva, dvacet tři?”

„Osmadvacet, pane.”

„Opravdu?” Odmítal tomu uvěřit. Vypadá tak mladě. Člověk by nikdy nehádal, že již překročila věkovou hranici staropanenství.

„Ano, je to tak.” Zdálo se, že se soudcovými rozpaky dobře baví. Předklonila se a položila ruce na desku stolu. „Vidíte? Nic neprozradí věk ženy spolehlivěji než její ruce.”

Ross se jal studovat malé dlaně, jež mu tak otevřeně nabídla. Ne, nebyly to ruce děvčete. Patřily schopné ženě. Ženě, kterou poznamenala těžká práce. Měla dokonale čisté a upravené nehty. Ale na dámu příliš krátké. Prsty křižovaly bělostné jizvičky pozůstatky náhodných škrábanců a řezných ranek. Také si všiml spáleniny ve tvaru půlměsíce. Tak ji nejspíš poznamenala rozpálená pánev či horký hrnec.

Sophia se opět posadila, v hustých hnědých vlasech se zatřpytilo světlo. „Také jsem si vás představovala jinak,” informovala jej zdvořile.

Ross posměšně zdvihl obočí. „Skutečně?”

„Domnívala jsem se, že budete korpulentní postarší džentlmen v paruce a s nezbytnou dýmkou v ruce.”

Zaburácel krátkým, hlubokým smíchem. Kdy naposledy se takhle chechtal? Nemohl si pomoci, musel se zeptat: „Takže jste zklamaná?”

„Ne,” vydechla. „Ne, nejsem.”

V místnosti jako by se prudce oteplilo. Rosse zasáhla znepokojující myšlenka. Považuje ho snad za přitažlivého? Brzy se mu přehoupne čtyřicítka a na svůj věk rozhodně vypadá.

Černé vlasy prokvétaly stříbrnými pramínky. Roky usilovné práce a nedostatek spánku zanechávaly své stopy. Zběsilé pracovní tempo způ-

sobilo, že byl téměř vyhublý. Postrádal onen usedlý způsob života, jenž mnoha ženatým mužům jeho věku zakulatil tváře. Jistě, oni nemusí brázdit noční ulice, vyšetřovat vraždy a krádeže, navštěvovat věznice a mírnit nepokoje.

Všiml si, kterak Sophia přejela místnost hodnotícím pohledem. Pracovna byla jen spartánsky vybavená. Jednu ze stěn pokrývaly četné mapy, tu druhou pak police s knihami. Místnost zdobil pouze jeden jediný obraz. Zpodobňoval kamenitou krajinu s lesem a potůčkem, v dálce se rýsovaly šedavé obrysy hor. V napjatých situacích na něj Ross často hleděl. Podivně chladná bezútěšnost zobrazené přírody jej uklidňovala.

Bryskně se vrátil k důvodu její návštěvy. „Máte nějaká doporučení, slečno Sydneyová?”

Zavrtěla hlavou. „Obávám se, že by mne můj bývalý zaměstnavatel nedoporučil.”

„Proč ne?”

Konečně prolomil ženin klid, líčka se jí zbarvila zrádnou červení.

„Po mnoho let jsem pracovala pro vzdálenou sestřenici. Poté co mi zemřeli rodiče, svolila, abych přebývala v jejím domě. Ujala se mě, ačkoliv si rozhodně nežije nad poměry. Za její velkorysost jsem jí byla povinována sloužit coby děvče pro všechno. Snažila jsem se a myslím, že i sestřenka Ernestine se mnou byla spokojená, až do té doby, ne…“ Slova se Sophii zadrhla v hrdle. Náhle se jí na obličeji zaleskly drobounké krůpěje potu.

Ross stál v čele výkonného soudu na Bow Street už deset let. Za tu dobu se setkal s líčením všech možných druhů katastrof, zla i lidské bídy. Ačkoliv rozhodně nebyl otrlý, vypěstoval si určitý odstup. Nicméně pohled na trpící Sophii v něm zmobilizoval veškerý soucit. Nejraději by ji objal a ukonejšil. K čertu, pomyslel si překvapeně. Bojoval s nevítanými emocemi, pokoušel se ovládnout.

„Pokračujte, slečno Sydneyová,” poručil stroze.

Přikývla a zhluboka se nadechla. „Dopustila jsem se neomluvitelné špatnosti. Já-já… Našla jsem si milence. Nikdy předtím jsem to… ale navštívil jednu usedlost v sousedství… Potkala jsem ho na procházce. Nikdy dřív jsem nepoznala člověka, jako je on. Zamilovala jsem se a…” Zmlkla a odvrátila zrak. Styděla se. Nebyla schopna pohlédnout

Rossovi do očí. „Sliboval mi, že si mě vezme, a já byla tak hloupá, že jsem mu uvěřila. Když se mě nabažil, opustil mne a už se se mnou nikdy nesetkal. Jistě, teď už je mi jasné, že bylo čiré bláznovství domnívat se, že by muž v jeho postavení pojal za manželku někoho takového, jako jsem já.”

„Byl snad šlechticem?” vyzvídal Cannon.

Sophia soustředěně studovala obrysy kolen rýsujících se pod sukní.

„Ne. Ale… Byl je nejmladším synem jedné významné rodiny.”

„A jmenuje se?”

„To bych si raději nechala pro sebe, pane. Už je to pryč. Úplně postačí, když dodám, že se o nás sestřenice dověděla. Prozradila nás ona statkářka, u níž můj přítel pobýval. Od ní také vím, že byl ženatý. Nemusím snad ani dodávat, že vypukl skandál a Ernestine mne vykázala ze svého domu.” Sophia si nervózně uhladila sukni. Dlaně znepokojeně rejdily po látce. „Já vím, že tato aféra nesvědčí o mém dobrém charakteru, ale přísahám, že už se nenechám tak snadno svést k… flirtování. Pokud byste byl tak laskavý a dokázal přehlédnout moji minulost, pak…”

Vyčkal, až se odvážila na něho znovu pohlédnout. „Nemám právo vás soudit, slečno Sydneyová. Všichni chybujeme.”

„Vy jistě ne.”

Kysele se usmál. „Zejména já.”

Neuvěřitelně modré oči byly ve střehu. „Jaká pochybení máte na mysli?”

Otázka ho pobavila. Líbilo se mu ženino odhodlání i zranitelnost ukrytá pod slupkou statečnosti. „To vás nemusí zajímat, slečno Sydneyová.”

Pousmála se. „V tom případě vám ohledně vašich omylů příliš nevěřím.”

Úsměv, jenž jí přetrvával na rtech, byl zvláštní. Takhle se usmívají ženy krátce po milování. Jen málokteré z nich je však vlastní tak přirozená smyslnost. Kouzlo, díky němuž se průměrný chlap náhle cítí jako plemenný hřebec. Ohromený Ross se znovu soustředil na zjizvenou desku stolu. Avšak nic nedokázalo rozptýlit šťavnaté představy, které mu bez rozpaků zaplavovaly mysl. Nejraději by vyskočil, položil Sophii na poškrábaný mahagonový stůl a serval z ní šaty. Toužil ji líbat.

Na ňadra, bříško, stehna… polaskat voňavé kudrlinky v klíně a zabořit obličej do jemných záhybů pleti, jež slabě voní po soli. Chtěl by ji hladit a laskat, dokud by se nezmítala v extázi. A až by znovu přišla k sobě, připravená jej přijmout, bleskově by shodil kalhoty a hluboko by do ní pronikl. Dobýval by ji tak dlouho, dokud by neuhasil ten všestravující plamen. A potom by…

Jak to, že nad sebou ztrácí kontrolu?! Popuzen nedostatkem sebeovládání zuřivě zabubnoval prsty o stůl. Nespokojeně se zavrtěl ve snaze navázat přetrženou nit rozhovoru. „Než se pustíme do probírání mých nedostatků,” prohlásil, „bude jistě užitečnější připomenout vaši minulost. Povězte mi, bylo z toho svazku počato dítě?”

„Ne, pane.”

„Máte štěstí,” poznamenal.

„Ano, pane.”

„Narodila jste se v Shropshiru?”

„Ne, pane. Spolu s mladším bratrem jsme přišli na svět v městečku Severn. My…” Sophia se odmlčela a přes obličej jí přelétl stín. Ross vycítil, že pohled do minulosti je pro ni plný bolestných vzpomínek.

„Osiřeli jsme, když se naši rodiče utopili. Ztroskotala loď. Ještě mi nebylo třináct. Otec byl vikomtem, ale vlastnili jsme jen málo půdy a téměř žádné peníze. Nikdo z příbuzných se nechtěl ujmout dvou fakticky nezaopatřených dětí. Zpočátku se o nás střídavě starali lidé z vesnice, ale obávám se, že…” Zaváhala a opatrně volila slova. „Byli jsme s Johnem s bratrem jako z divokých vajec. Proháněli jsme se vesnicí a vyváděli rošťárny. Potom nás přistihli při drobné krádeži v pekařství. Tehdy mě poslali k sestřenici Ernestine.”

„Co se stalo s vaším bratrem?”

Ztuhla a zahleděla se do dálky. „Zemřel. Náš rod zanikl. Majetek byl zabaven, jelikož nezůstal žádný mužský dědic, který by na něj měl právní nárok.”

Ross dobře věděl, kterak chutná žal. Chápal, že ať už se jejímu bratru stalo cokoliv, jeho smrt zanechala v Sophiině duši hlubokou jizvu.

„To je mi líto,” pravil měkce.

Byla duchem vzdálená, skoro ho nevnímala.

Rozhostilo se ticho, které po několika minutách prolomil Ross. „Pokud byl váš otec vikomtem, měl bych vás oslovovat ,lady Sophie’,”

prohlásil rozšafně.

Poznámka vyvolala na její tváři mdlé, hořké pousmání. „Nejspíš máte pravdu. Nicméně trvat v mém postavení na šlechtickém titulu by bylo směšné, nezdá se vám? Dny, kdy jsem byla ,lady Sophií’, jsou nenávratně pryč. Jediné, po čem z celého srdce toužím, je nalézt odpovídající zaměstnání a začít znovu.”

Ross zkoumal výraz ženina obličeje. „Nemohu s čistým svědomím přijmout na místo svého asistenta dámu, slečno Sydneyová. Kromě dalších povinností je totiž jeho úkolem pořizovat seznamy obviněných, které převážíme do věznice Newgate a zase zpátky, sepisovat hlášení policejních konstáblů a zaznamenávat výpovědi širokého spektra zbloudilých duší, jež denně touto budovou procházejí. Tak nepříjemné úkoly dokáží rozjitřit citlivou ženskou mysl.”

„Mně to nevadí,” prohlásila Sophia vyrovnaně. „Jak už jsem vám prozradila, nejsem ani zranitelná, ani nevinná. Nejsem taky nejmladší. Nemusím se tedy obávat o svoji reputaci a postavení. Spousta žen přece pracuje v nemocnicích, věznicích, charitativních organizacích. Dnes a denně potkávají spousty nešťastných i pokleslých lidí. Vyrovnám se s novými úkoly stejně dobře jako kdokoliv jiný.”

„Mojí asistentkou být nemůžete,” trval Ross neochvějně na svém. Pokoušela se něco namítnout, ale zarazil ji gestem ruky. „Nicméně moje hospodyně právě odchází na odpočinek, a tudíž jsem se rozhodl přijmout vás na její místo. Tato pozice pro vás bude jistě mnohem vhodnější.”

„Nebráním se přiložit ruku k dílu v domácnosti,” připustila Sophia věcně, „ ale jako vaše asistentka.”

„Troufáte si snad obsadit oba tyto posty?” Rossovým hlasem probleskovala ironie. „Nebojíte se, že na jednoho člověka bude té práce příliš?”

„O vás se povídá, že zastanete povinnosti šesti lidí,” vypálila neohroženě Sophia. „Pokud tomu tak doopravdy je, nechápu, proč bych já nemohla pracovat za dva.”

„Protože vám nenabízím dvě místa. Nabízím vám pouze jedno pozici hospodyně.”

Prohlásil to tak nesmlouvavě, že se musela usmát. V očích se jí zračilo odhodlání. Šlo o přátelskou provokaci, jako by tušila, že ji soudce

nenechá jen tak odejít.

„Ne, děkuji pěkně,” zašvitořila mírně. „Všechno, nebo nic.”

Ross se zakabonil. Takový výraz děsil i ostřílené strážníky. „Vám asi nedošlo, jakému nebezpečí byste byla vystavena, slečno Sydneyová. Atraktivní žena, jako jste vy, nemá co pohledávat mezi smečkou kriminálníků, jejichž prohřešky sahají od drobných provinění až po zločiny tak odporné, že o nich nedokážu ani mluvit.”

Zdálo se, že Sophií soudcova slova ani nepohnula. „Předpokládám, že budu obklopena přinejmenším stovkou mužů zákona včetně policistů, jízdních hlídek a půl tuctem takzvaných pochůzkám z Bow Street. Odvažuji se tvrdit, že pracovat zde je mnohem bezpečnější, než se vypravit na nákupy do Regent Street.”

„Slečno Sydneyová…”

„Sire Rossi,” skočila mu do řeči. Postavila se a odhodlaně se opřela dlaněmi o jeho stůl. Šaty měla upnuté těsně ke krku, takže neodhalovaly nic ze spanilosti jejího těla. Kdyby si tak oblékla róbu s hlubokým dekoltem, uvažoval Ross, měl bych obliny hedvábných ňader přímo před nosem, jako dvě šťavnatá jablíčka na talíři. Myšlenka to byla tak vtíravá, že se jen horko těžko soustředil na Sophiinu tvář. Rty jí zkroutil váhavý úsměv. „ Zkuste to se mnou. Za pokus přece nic nedáte,” zdůraznila. „Dejte mi měsíc a uvidíte, jak vám budu užitečná.”

Ross si ji měřil pronikavým pohledem. V jejím chování i šarmu byla patrná určitá strojenost. Manipulovala s ním, jen aby dosáhla svého a dařilo se jí to. Proč, proboha, chce pracovat zrovna pro něho? Uvědomil si, že ji nemůže nechat odejít, aniž to zjistí.

„Kdybych náhodou selhala,” dodala rychle, „vždycky můžete přijmout někoho jiného.”

Ross byl široko daleko znám jako věcně uvažující muž. Zaměstnat tuto ženu bude víc než nepraktické. Možná dokonce pitomost. Přesně věděl, co si ostatní členové týmu v Bow Street pomyslí. Budou se domnívat, že ji přijal pouze proto, že je výjimečně půvabná. Nerad si to připouštěl, ale byla to pravda. Ani si nevzpomínal, kdy ho naposledy nějaká žena takto přitahovala. Chtěl, aby tu zůstala. Toužil se kochat její krásou a inteligencí. Rád by věděl, zda by opětovala jeho zájem, pakliže by nějaký projevil. Tušil, jaké následky jeho rozhodnutí přinese, ale nedokázal v tu chvíli uvažovat jinak.

Poprvé v Rossově kariéře policejního soudce převážily city nad rozumem.

Zamračil se, zvedl ze stolu stoh neuspořádaných lejster a podal je Sophii. „Víte, co je to Hlasatel?”

Opatrně přijala bortící se hromádku a odpověděla: „Myslím, že se jedná o policejní oběžník, který vychází každý týden.”

Přikývl. „Obsahuje popisy všech hledaných delikventů a podrobný výčet jejich zločinů. Je to jeden z nejúčinnějších nástrojů, jaké tady v Bow Street používáme k potírání zločinu. Hodí se zejména k identifikaci přespolních pachatelů, kteří zavítají do našeho okrsku. Dokumenty, které máte v ruce, zahrnují hlášení starostů a policejních stanic z celé Anglie.”

Sophia prolistovala několik spisků. „Arthur Clewen,” četla nahlas,

„vyučený kovář, asi sto sedmdesát centimetrů vysoký, tmavých kudrnatých vlasů, zženštilého hlasu, výrazného nosu, obviněn z podvodu v Chichesteru… Mary Thompsonová, alias Pajda, alias Koumačka, vysoká hubená dívka, světlé rovné vlasy, obviněna z vraždy probodnutím ve Wolverhamptonu…”

„Tato hlášení musí být každý týden sepsána a rozmnožena,” pravil Ross stručně. „Je to únavná, suchopárná práce a já se musím věnovat naléhavějším záležitostem. Od nynějška bude patřit k vašim povinnostem.” Ukázal na malý stolek v rohu. Otlučená deska se prohýbala pod vrstvou knih, složek a dopisů. „Budete pracovat tamhle. Musíme se o kancelář podělit, jelikož tu není žádná volná místnost, kterou bych vám mohl přidělit. Kromě toho se zde vyskytuji velice zřídka. Většinu času strávím vyšetřováním v ulicích.”

„To znamená, že mne přijímáte,” konstatovala hlasem plným nadšení. „Děkuji vám, sire Rossi.”

Počastoval ji ironickým pohledem. „Pokud shledám, že je tato práce nad vaše síly a že se bez vašich služeb obejdu, bez reptání se podrobíte mému rozhodnutí.”

„Ano, pane.”

„Ještě něco. Pořizovat seznamy převážených zločinců k vašim povinnostem patřit nebude. Postará se o to Vickery.”

„Ale řekl jste, že je to součástí práce asistenta a já…”

„Chcete se snad se mnou hádat, slečno Sydneyová?”

Okamžitě zavřela pusu. „Ne, sire Rossi.”

Krátce přikývl. „Hlasatel musí být hotový do dvou hodin. Poté, co budete s prací u konce, zajdete do čísla čtyři na Bow Street a vyhledáte černovlasého mladíka jménem Ernest. Sdělíte mu, že jste moje asistentka, a předáte mu své zápisy. Doručí je k sazeči, jenž nové číslo Hlasatele vytiskne. Také Ernestovi vysvětlete, kde jste ubytována. Přinese vám vaše věci.”

„Není třeba, aby vyřizoval mé osobní záležitosti,” bránila se Sophia.

„Až se to bude hodit, zajdu do penzionu a obstarám vše sama.”

„Nebudete se procházet po Londýně bez doprovodu. Odteďka jste pod mojí ochranou. Pokud budete muset někam jít, půjde s vámi Ernest nebo některý ze strážníků.”

Sophii se soudcovo rozhodnutí nelíbilo. V očích se jí zatřpytila nevole. Ale nepřela se. Ross pokračoval zcela neosobním tónem: „Zbytek dne máte na to, abyste se seznámila jak s chodem úřadu, tak domácnosti. Později vás představím svým kolegům.”

„Představíte mne také strážníkům z Bow Street?”

„Pochybuji, že byste se jim mohla dlouho vyhýbat,” konstatoval Ross suše. Pomyšlení na předpokládanou reakci kolegů způsobilo, že pevně semkl rty. Co když právě mužský kolektiv je důvodem, proč Sophia touží pracovat zrovna zde? Jak přišla řeč na muže zákona, nechávalo se mnoho žen po celé Anglii unášet romantickými představami. Barvité snění bývalo ještě umocňováno četbou šestákových románků, které líčily policisty jako odvážné hrdiny bez bázně a hany. Možná si Sophia přeje jednoho z nich ulovit. Pokud ano, nedá jí to žádnou práci. Strážníci rozhodně nejsou k dámám lhostejní a až na jednoho jsou všichni svobodní.

„Mimochodem, odpusťte si zde v Bow Street jakékoliv milostné pletky,” pravil Ross přísně. „Pochůzkáři, konstáblové, úředníci všichni muži v tomto úřadu jsou pro vás tabu. Přirozeně, pokud si najdete přítele zvenčí, nic mi do toho není.”

„A co vy?” otázala se překvapivě. „Vy jste pro mne také tabu?” Šokovaný, napružený Ross by rád věděl, co to na něho zkouší. Pokusil se zatvářit lhostejně a odvětil: „Samozřejmě.”

Půvabně se usmála a přistoupila ke stolku, jenž se prohýbal pod tíhou dokumentů.

Neuplynula ještě ani hodina a už měla na pracovní desce dokonalý pořádek, všechna hlášení sepsaná úhledným rukopisem, který jistě zalahodí oku sazeče. Pracovala tak soustředěně a tiše, že kdyby se kolem ní nevznášel oblak okouzlující ženské vůně, Ross by na její přítomnost dávno zapomněl. Vůně ho dráždila a rozptylovala. Způsobila, že nemohl Sophii pustit z hlavy. Zhluboka se nadechl a pokoušel se ji identifikovat. Bezpochyby čaj a vanilka, smíšené s podmanivým odérem ženské pleti. Vrhal na Sophii kradmé pohledy. Fascinoval jej jemně modelovaný profil, světlo, které rozžínalo jiskřičky v bohatých vlasech. Ohromovala ho její malá ouška, špičatá brada, tupý nosík a vějíře dlouhých hustých řas, jež na líce vrhaly stíny.

Sophia byla zcela zaujata svěřeným úkolem a usilovně psala. Ross se neubránil představám. Jaké by asi bylo cítit tyto hbité dlaně na svém těle? Příjemně hřejí, anebo studí? Dotýkají se muže váhavě či snad nenasytně? Jejich majitelka působí tak jemně, křehce, leč pod nevinnou slupkou se jistě schovává pikantní jádro smyslnosti, jež vábí muže, aby ji dobyl.

Odvážné myšlenky způsobily, že se mu počala vařit krev v žilách. Zdálo se mu, že síla nenaplněné vášně prostoupila každičký kousek místnosti. Jak podivné mu při zpětném pohledu připadají všechny ty uplynulé měsíce, roky celibátu, kterému se dosud podvoloval. Náhle pocítil hlad. Nahromaděný hlad po hedvábném ženském těle. Zatoužil být uvězněn v horkém ženském těle a tát pod milenčinými vášnivými polibky…

V okamžiku, kdy ho bolestná touha hrozila rozmetat na kusy, přistoupila Sophia k jeho stolu. V rukou svírala opisy. „Představoval jste si to takhle?” otázala se nevinně.

Zběžně přelétl po stránkách očima. Sotva přečetl několik řádek vyvedených úhledným rukopisem. Krátce kývl a předal jí je zpět.

„Zanesu je tedy Ernestovi,” zašveholila Sophia. Když odcházela, zažíral se Rossovi do mozku dráždivý šustot jejích šatů. Dveře se s jemným klapnutím zavřely. Konečně měl vytoužené soukromí. Ulehčením zhluboka vydechl. Zvedl se a přistoupil k židli, na které Sophia ještě před chvílí seděla. Prsty putoval po opěradle i područkách. Hnán pradávným pudem pátral po sebemenší stopě Sophiiny přítomnosti. Jako kdyby se teplo sametové pokožky mohlo vsáknout do dřeva. Zhluboka

dýchal, pokoušel se nasát do plic poslední závan mizející vůně.

Ano, přiznal si otevřeně, již dlouhý čas jsem neměl ženu.

Ačkoliv ho často přepadala tělesná muka, to když se zdravé mužské tělo hlásilo o svá přirozená práva, využít služeb prostitutky nedokázal. Natolik si žen považoval. Jako policejní vyšetřovatel byl důkladně obeznámen se záludnostmi nejstaršího řemesla. S takovou ženštinou by se nikdy nezapletl. Navíc považoval placený akt za výsměch tělesné lásce, kterou dříve prožíval se svojí manželkou.

Kdysi uvažoval, že by se znovu oženil. Tu správnou životní partnerku však bohužel nenacházel. Choť policejního soudce totiž musí být silná a nezávislá žena. Měla by bez potíží zapadnout jak do okruhu jeho rodiny, tak do proměnlivého prostředí Bow Street. A musela by vystačit pouze s Rossovým přátelstvím, ne s láskou. Nemůže si dovolit propadnout vášnivému citu tak, jak tomu bylo s Eleanor. Bolest, kterou cítil poté, co manželku navždy ztratil, byla k nesnesení. Rozervala mu srdce vedví. Dlouho krvácelo, a nakonec umřelo.

Kéž by se dala touha po milování zaplašit tak snadno, jako touha po lásce!

Celá desetiletí sloužila budova číslo 4 na Bow Street jako soukromá rezidence, veřejná úřadovna a soud. Avšak před deseti lety, kdy se ujal funkce vrchního policejního soudce sir Ross Cannon, rozrůstaly se soudní pravomoci tak mohutně, že magistrátu města nezbylo nic jiného, než přikoupit ještě vedlejší budovu. Od té doby sloužilo číslo 4 pouze soukromým účelům, zatímco v čísle 3 byly zřízeny kanceláře, jednací síně a místnosti pro výslechy delikventů. Ve sklepní části pak byly vybudovány cely pro zadržené pachatele.

Zatímco Sophia pátrala v čísle 4 po poslíčkovi, udělala si představu o celém domě. Nakonec chlapce našla v kuchyni v přízemí. Právě obědval. Seděl u masivního dřevěného stolu a ládoval se chlebem se sýrem. Když se Sophia vytáhlému tmavovlasému mladíkovi představila, zahořely mu tváře plamennou červení. Poté co mu předala Hlasatele, požádala ho, zda by jí nevyzvedl osobní věci v nedalekém penzionu. Chlapec vystartoval z domu jako nadšený teriér, který se žene za krysou.

Když osaměla, zamířila Sophia do špižírny. Na policích z šedivé břidlice trůnily kromě jiného bochník sýra, hrouda másla, džbán mléka

a kusy masa. Maličký kumbálek byl šerý a tmavý. Nebylo slyšet nic, kromě odkapávání vody z vedlejšího sklepa. Náhle Sophii přemohly divoké emoce, které celé odpoledne vší silou potlačovala. Roztřásla se a drkotaly jí zuby. Z očí jí vytryskly horké slzy. Tvrdě je setřela rukávem.

Ach Bože, jak ho jen nenávidím!

Jaké úsilí ji stálo usadit se v té přeplněné místnosti a tvářit se vyrovnaně, zatímco jí krev bouřila v žilách. Své antipatie však bravurně skryla. Dokonce se jí zdálo, že po ní Ross zatoužil. Oči se mu leskly vzrušením, které nedokázal zamaskovat. Výborně. Přesně v to doufala. Měla totiž v plánu něco horšího, než je prostá smrt. Chtěla sira Rosse Cannona dokonale znemožnit na všech frontách. Prahla po tom, aby trpěl. Aby mu smrt ve srovnání s životem připadala milosrdnější. A jak se zdá, osud jejímu plánu požehnal.

Od toho okamžiku, kdy zahlédla v Timesech inzerát hledající asistenta pro policejní úřad na Bow Street, začal jí v hlavě klíčit plán pomsty. Musí to místo dostat. Pak bude mít neomezený přístup ke všem policejním záznamům. Možná pak objeví důkazy, které ohrozí soudcovu pověst a pod jejichž tíhou bude muset sir Ross rezignovat.

Mezi lidmi se povídalo o korupci v policejním sboru a o nezákonných aktivitách nepovolených raziích, brutalitě, zastrašovaní a to vše pod zástěrkou výkonu spravedlnosti. Každý si byl vědom skutečnosti, že sir Ross a „jeho lidé”, jak jim říkal, sami o sobě ztělesňují zákon. Veřejně vyslovená nedůvěra spolehlivě podryje jejich hodnověrnost a úřad sira Rosse se ocitne v troskách. Sophia udělá cokoliv, aby získala kýžené informace a zajistila tak soudcův pád.

Jenže to nestačí. Toužila jej zasáhnout ještě citelněji. Rozhodla se, že takzvaného „mnicha z Bow Street” svede a dokáže, aby kvůli ní ztratil hlavu.

Zrádné slzy vyschly. Sophia přitiskla rozpálené čelo k chladné břidlici a vzlykla. Jedno je jisté: sir Ross zaplatí za to, že jí vzal posledního člověka, kterého na světě ještě měla. Bratra Johna. Pohřbili ho do hromadného hrobu. Jeho ostatky se teď mísí s kostmi zlodějů a vrahů.

Aby nad sebou opět získala kontrolu, donutila se zaměřit roztěkanou mysl na fakta, která o siru Rossovi zatím získala. Nebyl takový, jak si ho představovala. Očekávala nafoukaného vypaseného chlapíka, papulatého, úplatného ješitu. Ani ve snu by ji nenapadlo, že by mohl být

přitažlivý.

Jenže sir Ross pohledný je. Přiznávala si to jen nerada. Je to muž v nejlepších letech, vysoký, statný, ale poněkud pohublý. Jeho obličej má ostře řezané, upjaté rysy. Rovné černé obočí rámuje ty nejpodivnější oči, jaké kdy viděla. Tak jasně šedé, až se zdá, že pronikavými tmavými panenkami vyzařují tajuplné světlo. Znepokojivé oči, které ji nenechávaly v klidu a svědčily o soudcově obrovské proměnlivosti. Je to autoritativní muž, jemuž jistě nečiní nejmenší potíže vydávat rozhodnutí a čelit jejich případným důsledkům.

Zaslechla, kterak dveřmi z ulice někdo vstoupil dovnitř. Vyšla tedy ze spíže ven. V kuchyni spatřila ženu, jež nemohla být o moc starší než ona sama. Vyzáblou, tmavovlasou, se špatnými zuby. Leč mile se usmívala a vypadala jako ze škatulky. Zástěru měla pečlivě vypranou a vyžehlenou. Kuchařka, uvažovala Sophia, a obdařila ji přátelským pousmáním.

„Dobrej den,” pozdravila služebná plaše a pokusila se o pukrle. „Co pro vás mohu udělat, slečno?”

„Jsem slečna Sydneyová, nová asistentka sira Rosse.”

„Asistentka?” opakovala nevěřícně. „To přece měl bejt mužskej.”

„Mužem vskutku nejsem,” prohlásila Sophia vyrovnaně a rozhlížela se po místnosti.

„Já sem Eliza. Kuchařka,” představila se žena, jež na ni stále překvapeně kulila oči. „Eště tu pracuje služka Lucie a poslíček…”

„Ernest? Ano, už jsme se poznali.”

Okny se do místnosti prodralo odpolední slunce. Kuchyň nebyla veliká, zato pěkně zařízená, s kamennými dlaždicemi na podlaze. U jedné ze stěn stála bytelná kachlová kamna se železnými pláty a příslušenstvím. Umožňovala vařit najednou ve čtyřech až pěti hrncích a přitom pod každým regulovat potřebnou teplotu. Ve zdi byla horizontálně zabudována válcovitá pec obložená cihlami. Zařízení se zdálo tak důmyslné a moderní, že se Sophia neubránila nadšenému obdivu.

„Ach, tady se ale musí báječně vařit!”

Eliza protáhla obličej. „Jenže já umím vařit jen postaru, tak, jak mě to máma naučila. Nákupy ani uklízení mi nevadí. Ale postávání u sporáku a nakukování do pánví a hrnců mě nebaví stejně se můžu snažit, jak chci, ale nikdá to nevyjde tak, jak má.”

„Možná bych s vařením mohla pomáhat,” navrhla Sophia. „Já vařím ráda.”

Nad takovým sdělením se Eliza celá rozzářila. „No to bylo skvělý, slečno!”

Sophia provedla bleskový průzkum kuchyňského vybavení hrnců, pánví, džbánů a dalšího nádobí. Na jedné ze stěn visely na háčcích měděné formy na pečení. Volaly po řádném vycídění. Nebylo to však jediné zařízení kuchyně, které by si zasluhovalo více pozornosti. Ušmudlané utěrky a plátěné sáčky potřebovaly vyprat. Dřezy na mytí nádobí zrovna čistotou nezářily a z výlevek nepříjemně zapáchalo. Tady pomůže pořádná hrst sody.

„Všichni jíme tady pán, služebnictvo a vobčas nějakej ten konstábl,” informovala ji Eliza a ukázala na mohutný stůl, jenž zabíral většinu místnosti. „Žádná jídelna tu nejni. Sir Ross vobědvá bud tady, nebo si bere jídlo s sebou do pracovny.”

Sophia zabloudila pohledem k jedné z poliček. Stály na ní dózy s rozličným kořením, čajem a zrnky kávy. „Je sir Ross hodný pán?” otázala se nenucené.

„Ó ano, a jak, slečno!” vyhrkla kuchařka. „Jen vobčas je kapánek divnej.”

„Opravdu?”

„No jo. Celý dny jen pracuje a ani se pořádně nenají. Vobčas za svým stolem dokonce spí. Ne aby se odebral do postele a zaleh, jako každej normální člověk.”

„Proč tak usilovně pracuje?”

„To nikdo přesně neví. Možná ani von sám ne. Proslýchá se, že se takhle změnil poté, co jeho paní vodešla na pravdu boží. Umřela při porodu a vod tý doby je pan Ross…” Eliza se odmlčela a usilovně pátrala v mysli po správném výrazu.

„Odtažitý?” napověděla jí Sophia.

„Jo, odtažitej a studenej, jako psí čumák. Nic si nevodpustí a jediný, co ho zajímá, je práce a zase jenom práce.”

„Možná se jednou znovu ožení.”

Eliza jen pokrčila rameny. „Kdoví? Motá se kolem něj hodně ženskejch, který by ho nejraději klofly. Běhají za ním do kanceláře a žebrají vo pomoc, pro ty svý charitativní akce, nebo si stěžujou na kapsáře, a

takový ty věci. Ale všechno je to jenom zástěrka. Ve skutečnosti s ním chtějí flirtovat. A čím míň se jim pán věnuje, tím jsou dotěrnější.”

„Slyšela jsem, že siru Rossovi přezdívají ,mnich z Bow Street’,” zamumlala Sophia. „Znamená to snad, že nikdy…” Odmlčela se. Do tváří se jí vkradl zrádný nach.

„Tak to ví jistě jen von sám,” odvětila zamyšleně Eliza. „Ale byla by ho škoda, co? Takovej mladej, zdravej chlap.” Zakřenila se a ukázala vykotlané zuby. Pak na Sophii spiklenecky mrkla. „Ale já si myslim, že jednou se vokáže ta pravá a pořádně ho rozpálí, že jo?”

Ano, pomyslela si spokojeně Sophia. Bude to ona, kdo sira Rosse vyléčí z celibátu. Nejprve si získá jeho důvěru, později snad i lásku… a potom ho zničí.

Novinky se v Bow Street šíří rychle. A tak Rosse nepřekvapilo, že od Sophiina odchodu uběhla sotva čtvrthodinka a už se ozvalo zaklepání na dveře. Do místnosti vstoupil sir Grant Morgan, také policejní soudce. „Dobré ráno, Cannone,” pozdravil. Zelené oči se pobaveně třpytily. Nikdo nepochyboval, že Grantovi nedávno uzavřené manželství svědčí. Ostatními policisty zmítala napůl závist, napůl pobavení, když sledovali, jak z původně absolutně neproniknutelného Morgana otevřeně vyzařuje láska k jeho malé rusovlasé choti.

Se svými sto osmdesáti pěti centimetry výšky byl Morgan v budově jediný, kdo se Rossovi fyzicky přibližoval. Z osiřelého kluka, jenž pomáhal prodavači ryb na trhu v Covent Garden, se v osmnácti letech stal pochůzkář, který čile postupoval vzhůru, až jej Ross zařadil do oddílu elitních policistů. Pak chyběl jen krůček k tomu, aby se stal jedním z asistentů policejního soudce. Morgan je dobrý člověk. Uvážlivý a inteligentní. Je jedním z těch, jimž Ross bezmezně věří.

Morgan si přitáhl židli určenou pro návštěvy a složil vysokou postavu na kožené sedátko. Tázavě se na Rosse zadíval.

„Úplně náhodou jsem zahlédl slečnu Sydneyovou,” poznamenal.

„Vickery mne informoval, že se stala tvojí novou asistentkou. Přirozeně jsem oponoval, že se mýlí.”

„Proč?”

„Protože obsadit tento post ženou by bylo přinejmenším nepraktické. Mimoto zaměstnat na Bow Street ženu tak sličnou, jako je slečna Sydneyová, se rovná bláznovství. A jelikož jsi v každém směru praktický člověk a nedopouštíš se ničeho nerozumného, domnívám se, že se Vickery plete, a také jsem mu to řekl.”

„Má pravdu,” zavrčel Ross.

Morgan se opřel o područku, bradu si zamyšleně promnul dlaní. Nepřestával si policejního soudce zamyšleně měřit. „Takže se z ní stane úřednice a zapisovatelka? Bude zaznamenávat výpovědi lupičů, výtržníků, šlapek…”

„Přesně tak,” vyštěkl Ross.

Morganovo husté obočí vystřelilo doprostřed čela. „Asi je zbytečné, abych dodával, že každý muž, který projde touto budovou policisty nevyjímaje se za ní potáhne jako vosa za bonbonem. Nedají jí pokoj. Slečna Sydneyová pro nás představuje pouze potíže, a ty to moc dobře víš.” Odmlčel se a pak nedbale dodal: „Stejně by mě zajímalo, proč jsi najal zrovna ji?”

„Do toho ti nic není. Slečna Sydneyová je moje podřízená. Zaměstnám toho, koho uznám za vhodného, a ostatním radím, aby od ní dali ruce pryč, nebo budou mít co do činění se mnou.”

Morgan z Rosse nespouštěl zrak a tomu se to pranic nelíbilo.

„Omlouvám se,” pravil proto mírně. „Nechtěl jsem tě rozzlobit.”

„Ale já se nezlobím, krucifix!”

Morgan se na něj vševědoucně zašklebil. „Dnes poprvé tě slyším klít, Cannone.”

Pozdě, uvědomil si Ross. Příliš pozdě pochopil zdroj Morganova pobavení. Jeho jindy kamenný výraz povolil a prosákly jím emoce. Snažil se skrýt podráždění, zuřivě bubnoval prsty o desku stolu.

Morgan pozoroval jeho vnitřní boj a očividně se veselil. Neubránil se, aby si do kolegy ještě trošku nezaryl. „No, o jedné věci rozhodně není pochyb slečna Sydneyová vypadá o hodně líp než Vickery.”

Ross kolegu proklál vražedným pohledem. „Bud si jist, Morgane, že příští zaměstnankyně, kterou přijmu, bude stará zubatá matrona, pokud ti to udělá radost. Máš ještě něco na srdci? Byl bych rád, kdyby se to tentokrát týkalo práce.”

„Jak je libo,” přikyvoval Morgan. „Vlastně jsem ti přišel poreferovat o Nicku Gentrym.”

Ross zaujatě přimhouřil oči. Ze všech pobudů, které by rád lapil, vyslechl a poslal na šibenici, byl Gentry rozhodně na prvním místě. Byl

ztělesněním toho, čím Ross pohrdal a proti čemu bojoval.

V souladu se zákonem, jenž sliboval odměnu každému, kdo chytí násilníka, zloděje či zběha, otevřel si Nick Gentry se svými muži v Londýně kancelář, jež se zabývala lovem zločinců. Pokud se Gentrymu podařilo delikventa zadržet, nepřipadla mu pouze smluvní prémie, ale také provinilcův kůň, zbraně i peníze. Pokud se mu poštěstilo vypátrat ukradené zboží, obdržel kromě zákonného poplatku i procenta z hodnoty zachráněného majetku. Dostat se kriminálním živlům na kobylku zase nebylo tak snadné, a tak Gentryho napadlo, že když nemají v dosahu dostatek lapků, které by zajali a poslali do vězení, pořídí si své vlastní. Gentryho lidé proto vyhledávali mladé chlapce a zasvěcovali je do tajů zločinu. Později je bez potíží zatkli a zinkasovali tučný honorář. Gentry se stal nekorunovaným králem podsvětí. Vzbuzoval obdiv i obavy. V jeho kanceláři se scházeli významní gangsteři z celé Anglie. Gentry se už dopustil všech myslitelných přestupků, včetně mnoha podvodů, uplácení, krádeží, a dokonce i vraždy. Nejsmutnější na celé záležitosti byl fakt, že ho veřejnost považovala za dobrodince. Nedal se přehlédnout. Oděný do skvěle ušitých šatů se proháněl po Londýně na mohutném vraníkovi. Chlapečci snili o tom, že až dospějí, budou stejní

jako on. Všechny ženy okouzloval jeho tajuplný zjev.

„Rád bych viděl, kterak se ten mizera houpe ve větru,” zavrčel Ross.

„Vyklop, co na něj máš?”

„Máme svědka, který přísahá, že Gentry plánuje útěk tří svých mužů z věznice Newgate. V tomto směru jsme už pořídili dvě výpovědi.”

Ross ztuhl. Náhle připomínal dravce větřícího pach vytoužené kořisti. „Přivezte ho k výslechu,” poručil. „A pospěšte si, ať někam nepláchne.”

Morgan přikývl. Věděl, že kdyby Gentry vycítil nebezpečí, slehla by se po něm zem a neměli by šanci ho vypátrat. „Předpokládám, že ho budeš chtít vyslechnout osobně?”

Ross přikývl. Za jiných okolností by výslech s důvěrou přenechal zkušenému Morganovi, ale Gentry to byla jiná káva. Byl to jeho osobní protivník a Rosse už stálo mnoho úsilí, když se pokoušel ho srazit na kolena.

„Dobrá.” Morgan se vysoukal z těsné židle a narovnal se v celé své velikosti. „Jakmile se Gentry někde objeví, okamžitě ho dám zatknout.”

Odmlčel se. Ostré rysy tváře změkčil kyselý úsměv. „Pokud se mi podaří odtrhnout strážníky od tvé nové asistentky.”

Ross měl co dělat, aby mu kousavě neodpověděl. Když si představil, že by Sophii obletovali jeho vlastní lidé, zazmítala s ním zuřivost.

„Prokaž mi laskavost, Morgane,” procedil skrze zuby. „Rozhlas mezi kolegy, že ten, kdo bude obtěžovat slečnu Sydneyovou, bude svého chování trpce litovat.”

„Ano, pane.” Morgan se hotovil k odchodu. Rossovi však neušel pobavený úšklebek, jenž mu zkroutil ústa.

„Co je na tom sakra k smíchu?”

Morgan mu odvětil ve stejném duchu. „Jen abys nakonec nelitoval, žes raději nenajal tu starou zubatou matronu.”

Poté co povečeřela poněkud převařené jehněčí, vybalovala si Sophia věci ve svém pokoji v patře. Pokojíček byl titěrný, zařízený velice prostě. Nicméně vypadal útulně a postel pohodlně, což Sophia ohodnotila jako přednost. Okno směřovalo na západ, takže jím mohla diskrétně nahlížet do Cannonovy pracovny v čísle 3. Když se Ross natahoval na polici pro knihu, ozářilo měkké světlo obrys jeho hlavy. Připozdívalo se. Měl by zanechat práce a jít si odpočinout. Přinejmenším by si zasloužil pochutnat si na dobře připraveném jídle, a ne na té odporné patlanici, co mu Eliza nechala poslat.

Sophia se převlékla do noční košile a vrátila se k oknu. Pozorovala, jak si Cannon unaveně přejel dlaní obličej a pak se znovu pilně sklonil nad pracovním stolem. Vzpomínala na všechno, co jí Eliza spolu s Lucií o policejním soudci navykládaly. Jak už tomu u služebnictva bývá, i ony se vyžívaly v klevetách a zahltily ji pozoruhodnými informacemi.

Zdálo se, že stoupenci sira Rosse si jej nemohou vynachválit pro jeho soucit, zatímco kritici poukazují na přílišnou příkrost. Stal se nejmocnějším vykonavatelem moci v Anglii, dokonce se proslýchalo, že diskrétně radí vládě. Policejní sbory podroboval výcviku, jenž se opíral o nové metody, což u veřejnosti vzbuzovalo jak uznání, tak pochybnosti. Sophia se dobře bavila, když jí Eliza s Lucií líčily, kterak policisté usvědčují pachatele porovnáváním otisků zubů, vypadaných vlasů, vystřelených kulek a utržených ran. Moc tomu však neporozuměla. Vyšetřovací techniky sira Rosse jí připadaly stejně tajemné a spletité, jako legendární gordický uzel.

Služebnictvo chovalo sira Rosse v hluboké úctě. Ostatně jako každý v Bow Street. Sophii to nebylo dvakrát příjemné. Chtě nechtě si musela přiznat, že soudce nebude ani z poloviny tak zlý člověk, jak se vždycky domnívala. Nicméně od odhodlání pomstít Johnovu smrt ji to neodradilo. Kdyby byl Ross netrval na striktním dodržování zákona, k tragédii by nikdy nedošlo. Sir Ross ctil bezpochyby literu zákona nade vše, neznal slitování, nepřipouštěl milosrdenství.

Neveselé myšlenky způsobily, že v Sophii vzplála zlost. Kým si ten člověk myslí, že je, když si troufá rozhodovat o životě a smrti? Jak se vůbec opovažuje rozhodovat o osudech jiných lidí? Je sám tak neomylný, moudrý a dokonalý? Nejspíš si tak připadá, mizera jeden arogantní!

Pak ji však zaskočila vzpomínka na dnešní ráno. Neodpustil jí snad, když se mu přiznala ke krátkému románku s ženatým mužem? Většina lidí by ji jistě bez rozpaků nazvala běhnou a prohlásila by, že si potrestání zasloužila. Sir Ross jí však vyjádřil své porozumění, byl k ní laskavý, a dokonce přiznal, že i on sám chybuje.

Zkroušená pochybnostmi odtáhla stranou vetchou mušelínovou záclonu, aby do soudcovy pracovny lépe viděla.

Jako kdyby vycítil Sophiin pohled, sir Ross se otočil a pohlédl jejím směrem. Ačkoliv v asistentčině komůrce nehořela ani lampa, ani svíce, měsíční světlo Sophii dokonale osvětlovalo. Viděl, že je oděna pouze do průsvitné noční košile.

Dobré vychování Rosse nabádalo, aby se okamžitě otočil, ale nedokázal od ní odtrhnout zrak. Pozoroval ji jako vyhladovělý vlk, jenž číhá na zbloudilého králička. Ačkoliv Sophia hořela rozpaky, vystavila se schválně tak, aby na ni dokonale viděl. Tiše odpočítávala vteřiny: jedna… dvě… tři. Pak se zvolna odsunula stranou a zatáhla závěs. Přitiskla dlaně k rozpáleným tvářím. Mělo by ji blažit, že ho tak zaujala, byť v nedbalkách. Místo pocitu triumfu však zakoušela hluboký vnitřní zmatek, téměř obavy jako kdyby její vlastní plán, jímž ho zamýšlela zničit, měl stáhnout ke dnu i ji.

2

Nový den začínal sir Ross tak, že se bleskově umyl a převlékl do obvyklých šatů tmavého kabátce a šedých kalhot. Černou hedvábnou vázanku uvázal na jednoduchý uzel a vlasy si kartáčoval tak dlouho, až každý z neposlušných pramenů zaujal své místo. Krátce se prohlédl v zrcadle, které viselo vedle stojanu s umyvadlem. Kruhy pod očima vystupovaly více než jindy. Minulou noc toho moc nenaspal. V hlavě mu vířily myšlenky, jež bezvýhradně patřily Sophii. Při pomyšlení, že odpočívá pouze několik místností od něho, tělem zmítal příliv touhy.

Nedokázal vyhnat z hlavy okamžik, kdy vzhlédl od práce a v okně patřil její siluetu. Husté kadeře se v měsíčním světle třpytily, nadýchaná noční košilka mysticky pableskovala. Tajuplný zjev Rosse fascinoval. Představoval si, jak asi chutná tělo ukrývající se pod mlhovinou průsvitné látky.

Zamračil se a předsevzal si, že se sněním o Sophii je jednou provždy amen. Už žádné nerozvážné fantazírování, už žádné lelkování u oken. Ode dneška jen práce a zase práce, tak jako vždy.

S pevným odhodláním sešel do kuchyně. Měl v úmyslu nalít si zde první dnešní konvici kávy a vzít si ji s sebou do pracovny. Potom se vydá na obvyklou denní pochůzku po Covent Garden a přilehlých ulicích. Ať už jsou hlášení pochůzkářů sebelepší, nic se nevyrovná tomu, když se člověk o všem přesvědčí na vlastní oči a uši.

Ross nepřestával obdivovat, kterak se městská čtvrť zvolna budí do nového dne. Sotva začalo svítat, daly se zvony od svatého Pavla do vyzvánění, které se neslo přes Covent Garden přilehlými uličkami až do Bow Street. Zvuk drkotajících vozíků mířících na tržiště přinutil obyvatele, aby doširoka otevřeli okenice a roztáhli závěsy. Ulicemi se rozléhalo vyvolávání prodavačů koblih a novin. V sedm hodin se z pekařství začala linout vůně čerstvého chleba a rohlíků a o osmé se do kaváren začali trousit první štamgasti. Před devátou se v Bow Street začnou shromaždovat první lidé, kteří netrpělivě čekají, až úředníci otevřou své kanceláře. V deset hodin se ujme svého úřadu službukonající policejní

soudce dnes je řada na Morganovi jenž usedne v čele poroty.

Všechno je tak, jak má být, pomyslel si spokojeně Ross.

Jakmile vstoupil do kuchyně, okamžitě si všiml Ernesta usazeného u vydrhnutého dřevěného stolu. Chlapec měl před sebou plný talíř a cpal se tak, jako kdyby to bylo první pořádné jídlo, které po měsících dostal. Sophia stála u sporáku a očividně hubené kuchařce vysvětlovala, kterak připravit chutnou snídani. „A takhle je obrátíš,” říkala právě a obratně přehazovala na rozpálené plotně řádku vdolečků. V kuchyni se vznášela směsice neodolatelných vůní osmažené slaniny, kávy a opékaného těsta.

Sophia vypadala svěže a upraveně. Svůdné křivky těla zvýrazňovala bílá naškrobená zástěra oblečená přes prosté šedé šaty. Lesklé vlasy si svázala na temeni do těžkého uzlu a přizdobila modrou stužkou. Když si uvědomila, že soudce postává ve dveřích, usmála se tak vřele, že jí v safírově modrých očích zaplály plamínky a Rossův žaludek při pohledu na tu krásu udělal kotrmelec.

„Dobré ráno, pane Rossi,” pozdravila měkce. „Smím vám nabídnout snídani?”

„Ne, díky,” odpověděl automaticky. „Vezmu si jen do konvice nějakou kávu. Nikdy…” Odmlčel se a zahleděl se na kuchařku, jež právě odložila na stůl plný podnos. Prohýbal se pod tíhou vdolečků ozdobených borůvkovým džemem. Ještě se z nich kouřilo. Pro borůvky měl slabost.

„To ani neochutnáte?” prohodila jakoby mimochodem Sophia.

Náhle mu zažité zvyky připadaly nepodstatné. Možná by nebylo špatné výjimečně posnídat, rozhodl se. Pětiminutové zpoždění přece jeho rozvrh nikterak nenaruší.

Usadil se za stůl, na němž trůnily podnosy s vdolky, křupavou slaninou a míchanými vejci. Sophia mu nalila pořádný hrnek kávy a s úsměvem jej před něho postavila. Pak se vrátila k Elize ke sporáku. Ross nepřítomně zdvihl vidličku a zadíval se na ni tak, jako by nevěděl, co si s ní má počít.

„Je to bašta,” okomentoval snídani Ernest. Bez přestání se cpal a Ross se podivoval, že se kluk ještě neudávil.

Soudce rozvážně ukousl z vdolku s ovocným džemem a spláchl sousto douškem kávy. Čím déle jedl, tím lépe se cítil. Jako by se vrace—

ly staré známé dobré časy. Dobrý bože, už si ani nevzpomíná, kdy jedl něco jiného než ty Eliziny patlaniny.

V příštích minutách se Ross věnoval vdolkům. Za chvíli byl podnos prázdný. Čas od času se u stolu objevila Sophia, aby mu dolila kávu či nabídla opékanou slaninu. Útulná atmosféra domácího pohodlí spolu se Sophií ladně se pohybující kuchyní způsobily, že se mu v duši rozhostil klid a mír. Odložil vidličku a bez úsměvu se na Sophii zahleděl. „Už musím jít. Děkuji za snídani, slečno Sydneyová.”

Vtiskla mu do dlaně další šálek kávy a tmavomodrýma očima se mu zabodla do obličeje. „Budete v kanceláři celý den, pane?”

Nepřítomně zavrtěl hlavou. Přitahovaly jej drobné prstýnky vlasů, jež se jí kroutily nad čelem. Žár rozpálených kamen způsobil, že jí zrůžověly tváře a přitažlivě se leskly. Toužil se jí dotknout, políbit ji, ochutnat. „Skoro celé odpoledne hodlám strávit mimo budovu,” odvětil odměřeně. „Vedu vyšetřování včera večer došlo na Russell Square k vraždě.”

„Dávejte na sebe pozor.”

Jak dlouho už tuto větu neslyšel? Ross proklel sám sebe za to, že se ho její slova tak dotkla. Jenže bylo tu cosi navíc. Sametový záblesk radosti, jehož se tak snadno nezbaví. Krátce přikývl, a než odešel, ostražitě na Sophii pohlédl.

Sophia se celé dopoledne pokoušela roztřídit štos dokumentů, zpráv a korespondence, který vyrostl v rohu pracovny sira Rosse a jenž jí sahal až do pasu. Když se vypořádala s přílivem nových informací, uvítala příležitost seznámit se s policejním archivem. Byla v něm spousta prachu a nepořádek. Potrvá celé dny, možná i týdny, než se jí podaří dát záznamům nějaký řád. Zatímco pracovala, pokoušela se Sophia poskládat si v duchu útržky informací o siru Rossovi, jež vytáhla ze služebnictva, policistů i úředníků. Zdálo se, že policejní soudce vyniká až nadlidským sebeovládáním. Nikdy nekřičí, nenadává a nepije přes míru. Stačí několik tiše pronesených slov, a i ti nejzatvrzelejší policisté okamžitě poslechnou. Podřízení sira Rosse nekonečně obdivovali, ale zároveň na jeho adresu neustále vtipkovali. Žerty se většinou týkaly jeho nepřístupné nátury.

Sophia nevěřila, že je Ross nepřístupný. Vycítila, že pod vyrovnaným povrchem se ukrývá prudká a vášnivá povaha, jež hrozí sežehnout plamenem každého, kdo ji probudí k životu. Milování s ním je jistě zážitek beroucí dech. Jistě mu přikládá zvláštní důležitost a nepovažuje je za samozřejmost. Ke svým partnerkám je určitě velmi pozorný, a než se rozhodne s některou se vyspat, touží ji dokonale poznat. Pokud se Sophii podaří nadřízeného svést, jistě si získá jeho náklonnost. Ale jak Rosse přinutit, aby se do ní zamiloval? Předpokládala, že ho zaujme něžná a starostlivá žena, která o něho projeví nesobecký zájem. Cit a pozornost v životě postrádá. Koneckonců, je to také jenom člověk, a ne nadpřirozená bytost s neomezenými silami. Je to muž, který je sám k sobě až příliš přísný a nakládá na sebe spoustu povinností. Pro člověka, na něhož naložili tolik úkolů a zodpovědnosti, bude jistě úlevou, když se najde někdo, kdo se na oplátku postará o něho.

Vrátila se do Rossovy kanceláře. Přistoupila k oknu, aby hadrem otřela zaprášený parapet. Pohlédla dolů. Předmět jejích myšlenek stál na chodníku lemovaném železným plotem. Vypadalo to, že hovoří se ženou, která postávala u brány. Žena byla zahalena do hnědého šálu, jenž kryl její hlavu a ramena. Sophia si vzpomněla na to, co jí ráno vyzradil pan Vickery. Žena se domáhala slyšení u sira Rosse, leč úředník jí doporučil, aby přišla až zítra, jelikož soudce se dnes věnuje naléhavějším záležitostem.

Nicméně, teď jí sir Ross otevírá dveře a zve ji do čísla 3. Sophii dojalo, jak úslužně se chová k osobě, která očividně patří do mnohem nižší společenské třídy. Byla špatně oblečená a otrhaná, avšak sir Ross jí nabídl rámě tak dvorně, jako kdyby se jednalo o vévodkyni.

Když soudce přivedl ženu do kanceláře, všimla si Sophia jeho zamračeného výrazu. „Dobré odpoledne, slečno Sydneyová,” pravil neosobně. Nabídl návštěvnici židli. Ženština byla hubená, středního věku, neupravená, oči zarudlé od pláče. „To je slečna Trimmerová. Jak jsem pochopil, Vickery ji ráno odmítl přijmout.”

„Vickery se jistě domníval, že dnes máte nabitý program,” zamumlala Sophia.

„Pokud to situace vyžaduje, vždycky si čas udělám.” Sir Ross se opřel pozadím o desku stolu, paže zkřížil na prsou. Promluvil mírným, vemlouvavým hlasem. Takový tón u něho Sophia ještě neslyšela. „Povídala jste, že se obáváte o svoji sestru, slečno Trimmerová. Buďte tak

laskavá a řekněte mi, jak jste ke svému podezření došla.”

Chvějící se stará panna nervózně cupovala konce svého šálu a promluvila huhlavým hlasem. „Moje mladší sestra, Martha, se provdala za Jeremyho Fowlera.” Odmlčela se, očividně přemožena emocemi.

„A pan Fowler je profesí…?” dotazoval se sir Ross.

„Apatykář. Byt mají nad lékárnou poblíž Svatojakubského trhu. Měli mezi sebou nějaké tahanice pan Fowler a Martha, a…” Zmlkla a zuřivě kroutila pleteným šálem. „Před měsícem provedla něco, co ho velmi pozlobilo. Od té doby jsem sestru neviděla.”

„Odešla snad z domova?”

„Ne, pane. Fowler drží Marthu doma zamčenou a nechce ji pustit ven. Už čtyři týdny nevyšla z pokoje. Nikdo ji nesmí navštívit… Mám za to, že onemocněla. Přemlouvala jsem Fowlera, aby se slitoval a pustil ji ven, ale nedal si říct. Prý ji ještě důkladně nepotrestal.”

„A za co ji trestá?” otázal se Ross tiše.

Do kostnatých lící se vloudil ruměnec. „Myslím, že se Martha s někým zapletla. Já vím, neměla to dělat. Ale Martha má dobré srdce. Věřím, že svého skutku lituje a prosí Fowlera o odpuštění.” Slečně Trimmerové zvlhly oči. Otřela si je cípem plédu. „Nikdo mi nechce pomoct ubohou sestru osvobodit. Všichni tvrdí, že je to jenom jejich věc. Pan Fowler se vymlouvá, že manželku miluje a chce jí jen oplatit to, jak moc ho ranila. Vůbec nikdo, dokonce ani jeho vlastní rodina, mu nezazlívá, že ji uvěznil a nepouští z domu.”

Rossův pohled ztvrdl a zledovatěl. „Takzvaná manželská láska, jež nutí muže terorizovat své manželky, mě vždycky popuzovala. Myslím si, že muž, který svoji ženu doopravdy miluje, by jí nikdy nedokázal ublížit bez ohledu na to, jak hluboce jej ranila.” Když očima přelétl zkroušenou ženu sedící poblíž, pohled mu změkl. „Okamžitě pošlu k Fowlerům policistu, slečno Trimmerová.”

„Ach, pane,” zalapala po dechu a zavzlykala úlevou. „Děkuji, mockrát vám děkuji. Ať vám Bůh žehná.”

Sir Ross pohlédl na Sophii. „Kdo má dnes službu, slečno Sydneyová?”

„Pánové Sayer a Ruthven,” zabručela Sophia. I jí se ulevilo, že se rozhodl ubohou Marthu osvobodit. Vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby Ross odmítl pomoci s tím, že jest manželovým právem vypořádat se s

neposlušnou manželkou po svém. Takový přístup nebyl vůbec neobvyklý.

„Vzkažte Ruthvenovi, aby se neprodleně dostavil.”

Sophia chvátala vyplnit rozkaz. Brzy se vrátila s Ruth věnem v patách. Pan Ruthwen byl statný tmavovlasý pochůzkář drsného zjevu a s neurvalým chováním. Bylo o něm všeobecně známo, že se rád pere, a proto ho někteří chlapi rádi provokovali. Nebyl bystrý, a tak se na pečlivou vyšetřovací práci nehodil. Sir Ross ho využíval tam, kde byla k užitku jeho živelná síla a grobianský zjev.

„Doprovoďte slečnu Trimmerovou na Svatojakubský trh,” nařídil mu úsečně. „Ukáže vám lékárnu, kde pan Fowler už celý měsíc vězní její sestru. Udělejte cokoliv, co bude třeba k jejímu osvobození. Upozorňuji vás, že nejspíš narazíte na odpor ze strany manžela.”

Když policista zjistil, že by se měl plést do rodinných rozbrojů, zachmuřil se. „Právě se chystám vyrazit do Tothillovy banky, pane. Nahlásili nám loupežné přepadení a já…”

„Nebojte se, příležitostí k povýšení ještě budete mít dost,” nedal se sir Ross. „Tohle je důležitější.”

„Ano, pane.” Očividně popuzený Ruthven se měl k odchodu.

„Ruthvene,” zavrčel sir Ross, „představte si, že by to byla vaše sestra, kdo trpěl měsíc zamčený v jedné místnosti.”

Strážník podumal o soudcových slovech a zatvářil se provinile.

„Okamžitě se o to postarám, sire Rossi.”

„Dobrá,” odvětil soudce bryskně. „A Ruthvene. Až paní Fowlerovou osvobodíte, zatkněte jejího manžela. Rád bych ho vyslechl.”

„Mám ho přivést k nám na stanici?”

„Ne, odveďte ho do Newgate. Může vyčkat v cele a zpytovat svědomí. Promluvím si s ním později.”

Zatímco pochůzkář vyprovázel slečnu Trimmerovou z místnosti, přistoupila Sophia k siru Rossovi a zamyšleně na něj hleděla. Stále ještě posedával na desce stolu, takže se téměř dívali jeden druhému do očí. Tvářil se sklíčeně. Ústa z každé strany lemovala hluboká vráska. Ačkoliv se již doslechla, že má policejní soudce slabost pro ženy a děti v nesnázích, intenzita jeho zájmu ji překvapila. Do rodinných sporů si troufal zasahovat jen málokdo. Po sňatku se žena oficiálně stávala majetkem svého manžela, a snad kromě vraždy si s ní mohl dělat, co chtěl.

„To od vás bylo hezké,” poznamenala.

Stále se kabonil. „Rád bych, aby Fowler trpěl stejně jako jeho žena.

V Newgate ho můžu držet jen tři dny méně, než bych chtěl.”

Sophia s ním sice naprosto souhlasila, nemohla však odolat pokušení zahrát si na ďáblova advokáta. „Jenže někteří lidé by namítli, že si paní Fowlerová takové potrestání zasloužila. Neměla mu být nevěrná,” zdůraznila.

„Bez ohledu na provinění s ní manžel takto zacházet nesmí.”

„A jakpak byste zareagoval vy, kdyby vás manželka podvedla?”

Bylo jasné, že ho svou neomalenou otázkou zaskočila. Najednou se ho vyptává na něco tak osobního. Bez pohnutí na Sophii zíral, překvapením ztuhlá ramena napínala sukno kabátce. „Nevím,” přiznal po chvíli. „Moje choť nikdy podobné známosti nevyhledávala. S nevěrou jsem nikdy co do činění neměl.”

„A co kdybyste se znovu oženil?” naléhala Sophia nespouštějíc zrak ze soudcových stříbrných očí. „Nepochyboval byste o věrnosti nové životní družky?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Protože bych ji v posteli zaměstnal tak, že by ji chuť na jiné muže jednou provždy přešla.”

Sotva větu dořekl, projelo Sophiiným břichem zvláštní zachvění. Nejednalo se o nic jiného, než o nenasytnou žádostivost. Slovy teď potvrdil její předchozí úvahy. Sir Ross rozhodně nedělá nic polovičatě. Dříve než si stačila podobné představy zakázat, se zasnila. Jaké by to asi bylo, kdyby spolu leželi nazí, propleteni těly? Líbal by jí ňadra, zatímco by ji velkými dlaněmi laskal po celém těle. Zahořela rozpaky, tvář jí zrudla.

„Odpusťte,” pravil tiše. „Neměl jsem tak hloupě mluvit.”

Další překvapení. Za celý svůj život se Sophia nesetkala s nikým, kdo by se snížil k omluvě podřízenému, natož ženě. „To je moje chyba,” pokusila se vzchopit. „Neměla jsem se opovážit klást vám osobní dotazy. Nevím, co mě to popadlo.”

„Opravdu?” Střetli se očima. Rossovy duhovky vyzařovaly takový žár, že se náhle nedokázala pořádně nadechnout.

Sophia by se o něm ráda dověděla víc. Zajímala ji tajemná zákoutí

soudcova srdce. Kvůli jejím záměrům, samozřejmě. Součástí jejího odvetného tažení mělo být i milostné utrpení. S nelibostí si uvědomila, že ji muž, jehož má v plánu bolestně ranit, nepřekonatelně přitahuje. Předsevzala si, že zůstane za všech okolností nad věcí. I kdyby nakonec skončili v posteli. Jenže z Rosse vyzařovalo takové kouzlo. Byl inteligentní, se slabostí pro bezbranná stvoření, pod navenek chladnou slupkou dřímalo vášnivé jádro.

Kdykoliv však k němu pocítila sympatie, upamatovala se na zemřelého bratra, a touha po odvetě opět zahořela jasným plamenem. John musí být pomstěn, jinak by veškeré její snažení postrádalo smysl. Kdyby pustila minulost z hlavy, znamenalo by to, že bratra zradila. To by bylo neodpustitelné.

Chvíli horečně uvažovala a pak vypočítavě přiznala: „Víte, moc mne zajímáte. Téměř o sobě nemluvíte. Ani o své minulosti ne.”

„Nemám, co bych řekl a co by stálo za zmínku,” ujistil ji vyrovnaně.

„Jsem zcela obyčejný mužský, který vyrostl ve zcela obyčejné rodině.” Takové stanovisko mohlo zavánět falešnou skromností. Nicméně sir

Ross je mužem zcela mimořádných kvalit a nepřehlédnutelných schopností. Jistě si je dobře vědom svých úspěchů, bystré mysli, přitažlivého zjevu a vynikající pověsti. Přesto se však nad nikoho nepovyšuje. Klade sám na sebe náročné úkoly a tvrdošíjně trvá na jejich stoprocentním plnění.

„Ale vy vůbec nejste obyčejný,” zašeptala. „Jste fascinující.”

Nebylo nejmenších pochyb, že sir Ross často čelí ženám, jež jej bez rozpaků obletují. Jakožto zaopatřený vdovec s pozoruhodným politickým vlivem bezpochyby patří k nejlepším partiím v Londýně. Sophiina slova mu vyrazila dech. Zamračeně se na ni podíval, ale na žádnou trefnou odpověď nepřišel.

Ticho bylo k nesnesení. Nakonec je prolomila Sophia. Snažila se hovořit nenucené. „Uvidíme se u večeře. Pojíte zde, anebo v kuchyni?”

Sir Ross zatvrzele zkoumal dokumenty pohozené na psacím stole.

„Dejte mi přinést jídlo sem. Mám moc práce.”

„Měl byste se pořádně vyspat,” namítla Sophia. „Přepínáte se.”

Zvedl ze stolu dopis a rozlomil pečeť. „Přeji vám dobrou noc, slečno Sydneyová,” zavrčel s očima zavrtanýma do papíru.

Sophia nespokojeně opustila pracovnu a zamračeně procházela

chodbou. Proč se vůbec stará? Když si nechce odpočinout, no tak ať! Jen ať se uštve k smrti, přemítala. Co je jí vůbec do toho? Jen ať si ničí zdraví, mezek jeden tvrdohlavá! Ale podráždění se vracelo, kdykoliv si vzpomněla na tmavé kruhy, rýsující se pod soudcovýma očima. Začala si namlouvat, že její zájem o blaho sira Rosse pramení čistě z touhy po odplatě. Koneckonců, jak může žena svádět někoho, pod kým se vyčerpáním podlamují nohy?

Ve dnech, kdy policejní soudce předsedal porotě, nosila mu Sophia po skončení dopoledního jednání každý den do pracovny podnos s obědem. Zatímco jedl, urovnala dokumenty, utřela prach a založila hlášení do archivu. Přesto se soudce podvoloval pravidelnému jídlu jen nerad. Často jí dával najevo, že ho vyrušuje od práce.

Když poprvé Ross otevřeně oběd odmítl se slovy, že je zavalen prací a nemá čas se nacpávat, nabídla Sophia pokrm Vickerymu, který právě sepisoval hlášení pochůzkářů.

„Vickery také nemá čas,” odsekl úsečně Ross. „Odneste to pryč.”

„Ano, pane,” odvětila Sophia zmateně. „Možná později…”

„Já s radostí poobědvám,” ozval se úředník a civěl na přiklopený talíř jako hladový pes. Podsaditý chlapík s vydatným apetitem by se jídla vzdával jen nerad. „Voní to báječně, slečno Sydneyová… smím se zeptat, co to je?”

„Párky s majoránkou, brambory a hrachové pyré.”

Z talíře se linula tak neodolatelná vůně, že sir Ross dostal hlad. Netrvalo dlouho a Sophia se pevnou rukou ujala vedení kuchyně. Trpělivě vysvětlovala nemotorné kuchtičce, kterak připravovat chutná jídla. Sophia pečlivě zkoumala Rossovy chutě a libůstky a zjistila, že ocení každé výtečně připravené jídlo a má slabost pro sladkosti. Za posledních několik dnů tedy sir Ross podlehl volání křupavého piškotového dortu naplněného pomerančovým krémem, švestkovému koláči bohatě posypanému cukrovou drobenkou a rozinkami a slaďoučkým jablíčkům zapečeným v lístkovém těstu. Nebylo proto divu, že začínal přibírat na váze. Propadliny ve tvářích zvolna mizely a šaty na něm už tolik nevisely. Určitě tak potěší jeho matku, která mu neustále předhazuje, že je příliš kostnatý.

Vickery labužnicky zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Hrachové pyré… přesně to mi vařívala maminka. Prozraďte mi, slečno Sydneyová, také do něj přidáváte špetku muškátového oříšku?”

„Ano, kromě toho…” spustila Sophia.

„Dejte mu ten tác,” zabručel popuzeně Ross. „Jinak nebudu mít minutu klidu.”

Sophia vyslala jeho směrem omluvný úsměv a okamžitě poslechla. Vickery nadšeně podnos přijal a rozprostřel plátěný ubrousek. Ví-

tězně se usmíval, a když odcházela, vděčně za ní volal: „Tisíceré díky, slečno Sydneyová!”

Zatímco podepisoval zatykače, Ross si podrážděně uvědomoval Vickeryho labužnické pomlaskávání a blažené funění. Oběd si očividně vychutnával. „Nemůžete debužírovat potichu?” nevydržel to nakonec a přísně zvedl oči od práce. Chmuřil se.

Vickery si naládoval do papuly další poctivou lžíci hrachového pyré.

„Omlouvám se, pane, ale tohle je přímo pokrm pro bohy. Až se příště rozhodnete vynechat oběd, pane, s radostí se ho zase ujmu.”

Žádné příště nebude, zavrčel v duchu Ross. Nerad si to připouštěl, ale štvalo ho, že si někdo tak nestydatě pochutnává na jeho obědě. Od té doby povýšil polední pauzu na rituál a nikdo ho nesměl při jídle vyrušovat.

Sophiin vliv se brzy začal projevovat i v osobnějších stránkách soudcova života. Dohlížela, aby ve džbánu, jejž mu každé ráno přinášeli k mytí a holení, byla vždy vroucí voda. Do mýdla na holení mu přidávala glycerín, aby pomohl zjemnit jeho nepoddajné vousy. Když si všimla, že soudcovy boty volají po kartáči, namíchala podle vlastního receptu krém na boty a donutila Ernesta, aby pánovy škorně denně pulíroval.

Jednoho jitra Ross zjistil, že mu z horní police ve skříni zmizely všechny kravaty. Vydal se proto do kuchyně jen v košili. Přistihl Sophii, kterak sedí u stolu a zapisuje si poznámky do malého notýsku. Když si všimla, že na sobě Ross nemá kabátec, sjela ho bleskovým, leč důkladným pohledem od hlavy až k patě. Nedbalý projev osobního zájmu Rosse tak zaskočil, že na okamžik zapomněl, proč vlastně vůbec přišel.

„Slečno Sydneyová…” spustil zhurta.

„Aha, vaše vázanky,” přitakala zvolna a zabubnovala poněkud nervózně prstíky o stůl. Bylo jasné, že je z prádelníku odnesla ona. „Včera jsem je vyprala a vyžehlila. Bohužel jsem je zapomněla vrátit na místo. Okamžitě požádám Lucii, aby vám je donesla.”

„Děkuji vám,” vydechl nepřítomně Ross, zcela zaujat hedvábnou kadeří, jež se jí uvolnila ze vzhůru vyčesaných vlasů. Málem ho přemohla touha přistoupit k Sophii blíž a navinout si sametový pramen na ukazovák.

„Nicméně, než se odeberete do svého pokoje, měla bych vás varovat, pane. S některými kravatami se již neshledáte.”

„Neshledám?” opakoval podezíravě.

„Prodala jsem je hadrníkovi.” Rty jí rozvlnil uličnický úsměv. Věděla, že se Ross chystá proti takovému jednání protestovat, a tak rychle pokračovala: „Byly obnošené a roztřepené. Člověk ve vašem postavení odrbané vázanky nosit nemůže. Budete si muset koupit nové.”

„Aha.” Přemožen asistentčinou opovážlivostí se k ní Ross sklonil a opřel se dlaní o opěradlo židle, na které seděla. Ačkoliv se jí nedotýkal, připadala si jako v pasti. „Dobrá, slečno Sydneyová. Poněvadž jste si dovolila připravit mne o nějaké kravaty, jistě je ráda nahradíte novými. Ernest vás odpoledne doprovodí do Bond Street a nějaké mi koupíte. Na můj účet, samozřejmě. Výběr ponechám zcela na vašem uvážení.”

Zaklonila hlavu, aby na něj mohla pohlédnout. Oči jí zářily očekáváním. Na nákupy se těšila. „S radostí, pane.”

Zatímco Ross hleděl do její pozvednuté tváře, zmítal jím zmatek. Uplynulo již tolik vody, kdy se někdo naposledy staral o takové podružnosti, jako jsou vázanky či teplota vody na holení. Částečně jí byl za takovou pozornost vděčen. Jenže na takové obskakování si člověk velice snadno zvyká… Lámal si hlavu nad jejím chováním. Jaké ji k němu vedou motivy? Nemohl se smířit s vysvětlením, že ji bezelstně těší ho rozmazlovat.

Sophia sklopila řasy. Vpíjela se pohledem do rozhalenky košile a zkoumala soudcovo obnažené hrdlo. Vlastní tělo ji zrazovalo. Zrychleně dýchala. Netušila, že on by ji nejraději polaskal po křivce krku, objal ji a dobyl smyslná ústa. Už si ani nepamatoval, kdy se naposledy nějaké ženě dvořil. Navíc si nebyl jist, zda by Sophia projevy jeho přízně přivítala.

„Slečno Sydneyová,” zamumlal utopený v safírové hlubině jejích

očí, „příště, až se rozhodnete udělat inventuru mých šatů, bylo by jistě vhodnější, kdybyste mne předem varovala.” Ústa mu rozehrál rošťácký úsměšek. Slonil se k ní ještě blíž a dodal: „Nerad bych se tu objevil bez kalhot.”

K Rossově nelibosti nebyl jediný, kdo zvolna podléhal Sophiinu nepřehlédnutelnému kouzlu. Jak Morgan předpověděl, kamkoliv se hnula, věšeli se jí policisté na paty jako smečka vyhladovělých psíků. Před každodenním hlášením, které začínalo přesně v devět hodin dopoledne, se strážníci ometali kolem kuchyňských dveří a vyčkávali, nezbylo-li něco od snídaně. Škádlili Sophii a bezostyšně s ní flirtovali, vyprávěli jí silně přikrášlené historky, ve kterých vystupovali jako neohrožení hrdinové.

Jakmile zjistili, že k jejím povinnostem patří ošetřovat drobná poranění, okamžitě se zhoršil jejich zdravotní stav a postihovaly je drobné nehody. Když se Ross dozvěděl, že za pouhopouhý týden obvázala přinejmenším tři pochroumané kotníky, přiložila bezpočet obkladů a vyrovnala se se záplavou bolestí v krku, popadl ho vztek.

„Vyřiďte mužstvu,” štěkal na Vickeryho, „že pokud okamžitě nepřestanou skuhrat a churavět, vyléčím je tak, že z nich budou létat chlupy! A slečně Sydneyové jednou provždy zakazuji hrát si tady na doktora! Rozuměl jste mi?”

„Ano,” přitakal udiveně se tvářící Vickery. „Nikdy dřív jsem vás takhle rozzuřeného neviděl, sire Rossi.”

„Já nezuřím!”

„Ale vždyť křičíte a nadáváte,” argumentoval Vickery. „Pokud vztek nevypadá zrovna takhle, tak co to tedy je?”

Ross bojoval s rozladěním a vší silou se snažil uklidnit. Jen s nejvyšším úsilím zkrotil svůj hlas. „Mluvil jsem důrazně proto, abyste pochopil vážnost situace,” procedil skrze zuby. „Jde mi o to, aby policisté neotravovali slečnu Sydneyovou s předstíranými poraněními jen proto, aby se s ní setkali. Beztak má práce dost. Nechci, aby ji obtěžovala banda rozjívených idiotů, které mám shodou okolností na povel.”

„Ano, pane,” úslužně přikyvoval Vickery a měl se k odchodu. Přesto si však Ross všiml potutelného úsměvu, který se mu dral na rty.

Jakmile se zpráva o nové půvabné zaměstnankyni rozšířila, čelila

Sophia přízni roztoužených konstáblů. Jednala s nimi s vlídnou zdvořilostí, avšak s nekompromisním odstupem. Ross vycítil, že Sophia své city velice pečlivě střeží. Poté co ji milenec tak podle zostudil, bude mít každý potenciální nápadník co dělat, aby si vydobyl její důvěru a lásku. Rosse by zajímalo, jak asi její milenec vypadal. Ten, který ji později zradil a zavrhl. Co to bylo za člověka? A proč ji zaujal zrovna on? Sžírán zvědavostí nakonec nevydržel a zeptal se Elizy, zda se jí náhodou Sophia nesvěřila. Ta zrovna měla volný den, a tak se vypravila s Ernestem po boku na nákupy do Bond Street. Bez ní se náhle zdála rezidence v Bow Street podivně prázdná, a to bylo teprve dopoledne. Ross se přistihl, kterak netrpělivě pokukuje po hodinách.

Když se odvážil položit kuchařce tuto všetečnou otázku, rozlil se na pohublé tváři vševědoucí úsměv.

„I kdyby mi Sophia něco pověděla, pane, bylo by to tajemství. Zrovna před měsícem jste mě plísnil, že jsem stará drbna, a teď, když se snažím polepšit, mě svádíte na scestí.”

Ross ji počastoval tvrdým, nadřazeným pohledem. „Rád bych věděl, Elizo, proč ses rozhodla přestat s roznášením klepů zrovna v okamžiku, kdy mě konečně něco z tvých zaručeně ověřených povídaček zajímá?”

Služebná se chichotala a v širokém úsměvu odhalovala řádku zkažených zubů. „Tak já vám to teda vyzvaním. Prozradím vám, co mi o něm vykládala, když vy mi řeknete, proč to chcete vědět.”

Ross si podržel na obličeji bezvýraznou masku. „Nejedná se o nic víc než o zdvořilý zájem. Pouze chci vědět, zda se již vzpamatovala z tak nemilé události a vede se jí dobře.”

Eliza si pochybovačně odfrkla. „Tak vám to tedy vyklopím, pane. Ale estli nebudete mlčet a dozví se to slečna Sophia, přetrhne mě jako hada. Jmenuje se Anthony, ten chlap. Vyprávěla mi, že je mladej a hezkej. Blonďák. Tak vidíte, je celá pryč ze světlejch vlasů.”

Ross přijal sdělení s lehkým zamračením. „Pokračuj.”

„Potkali se někde v lese. Slečinka Sophia si vyšla na procházku a von se projížděl na koni. Okouzlil ji… Recitoval jí básničky a takový ty věci.”

Ross se zhnuseně zašklebil. Představil si Sophii v náruči toho muže. Zlatavé vlasy… cvrliká veršíky… ta představa ho pálila jako odřená pata v nových botách. „Bohužel, nějak se zapomněl zmínit, že je ženatý.”

„Jo. Zbabělec jeden. Užil si, a pak ji nechal bejt to víte, povědět Sophii o svý paničce se nikdá nevobtěžoval. Slečna Sophia tvrdí, že už se v životě nezamiluje.”

„Jednoho dne se provdá,” prohlásil Ross cynicky. „Je to jen otázka času.”

„Jo, to jo,” přitakala Eliza. „Slečna Sophia rozhodně na vocet nezůstane. Já jsem neříkala, že se nevdá. Povídala jsem, že se už v životě nezamiluje.”

Ross nenucené pohodil rameny. „Myslím si, že když už se někdo rozhodne vstoupit do stavu manželského, vždycky je lepší učinit tak z lásky.”

„Přesně to samý tvrdila i slečinka Sophia.” Eliza se hotovila k odchodu. Mezi dveřmi se zastavila, pohlédla na soudce a pronesla s přehnanou upřímností. „Teda, vy jste voba tak rozumný!” Významně se ušklíbla. Ross ji vyprovázel mrazivým pohledem.

Po dvou týdnech usilovné práce se policistům Sayerovi a Geemu konečně podařilo vystopovat Nicka Gentryho, populární postavu londýnského podsvětí. Ve všech salonech i krčmách ve městě se přetřásalo, proč byl tak rychle zatčen a převezen k výslechu na Bow Street. Po úvodních ceremoniích byl neprodleně převeden do kobky, na místo, kam měla Sophia zakázaný přístup. Přirozeně umírala touhou si cely pro nejtěžší zločince prohlédnout, jenže sir Ross jí rezolutně poručil, aby se od těchto míst držela co nejdál.

Jakmile se zpráva o zadržení Nicka Gentryho rozšířila v chudinských čtvrtích a brlozích Londýna, začali se před číslem 3 na Bow Street shlukovat lidé. Zatarasili přístupovou cestu, takže k budově nemohly přijíždět žádné povozy. Gentryův vliv zasahoval do všech koutů města. Ačkoliv sám sebe označoval za lovce zločinců, ve skutečnosti celé podsvětí řídil. Měl pod palcem veškeré gangy a organizoval jejich podvratné rejdy. Bez jeho dohledu nebyli pobudové schopni pokračovat v nezákonné činnosti. Kapesní zlodějíčkové, lapkové, prostitutky, najatí vrazi ti všichni se mu zodpovídali a v případě nutnosti ho vyhledávali. Radil jim, kde prodat ukradené zboží či jak se vyhnout zatčení.

Sophia doufala, že krále zločinu zahlédne alespoň koutkem oka, avšak do Bow Street jej přivedli pod pláštíkem noci. Sir Ross s ním

trávil v kobce dlouhé minuty a neúnavně ho vyslýchal. „Sir Ross může zabásnout starouše Gentryho jen na tři dny,” poučoval ji Ernest. „Pán se postaví třeba na hlavu, jen aby donutil Gentryho k přiznání, že se chystal osvobodit své kumpány z Newgate, ale stejně ho nikdy nezlomí.”

„Vypadá to, že Gentrymu fandíš,” poznamenala Sophia.

Chlapec se nad jejími slovy zamyslel a do tváří se mu vkradl ruměnec. „No… Nick Gentry nejni vůbec tak špatnej, jak se vo něm povídá. Von vobčas lidem pomáhá… vobstarává jim práci, prašule, a tak…”

„Ale jakou práci?” otázala se Sophia suše. „Jistě se nejedná o nic záslužného.”

Ernest se nespokojeně ošil. „Vždyť chytá lapky a lupiče. Úplně stejně jako policajti.”

„Podle toho, co říká sir Ross,” zabručela Sophia, „pan Gentry lidi v páchání nepravostí nejprve podporuje a pak je s gustem zatkne. Zdá se, že si neúnavně zločince vychovává, aby z nich později těžil. Co ty na to?”

Ernest po ní střelil provinilým úsměvem a potom se zaculil. „Jistě, Gentry má svý mouchy, slečno Sydneyová, ale tohle jsou jenom babský řeči. Nevím, jak bych vám to jen vysvětlil…”

Sophii nic vysvětlovat nemusel. Moc dobře věděla, že někteří lidé jsou tak charismatičtí, že je okouzlená veřejnost naprosto slepá k jejich prohřeškům. Zdálo se, že si Nick Gentry v Londýně vybudoval pověst obdivuhodného aristokrata, zdatného obchodníka a zároveň vynikal šikovností kapesního zloděje. Stručně řečeno celé město jím bylo fascinováno. Rivalita, jež se rozpoutala mezi ním a představitelem zákona sirem Rossem, ho činila ještě přitažlivějším.

Sir Ross se zdržel v kobce celý den. Jen čas od času poslal Ernesta pro vodu či do archivu pro nějaký záznam. Sayer a Gee, policisté, kteří Gentryho zatkli, byli výslechům taktéž přítomni. Ti se občas ukázali na dvoře, aby se nadýchali čerstvého vzduchu.

Stravována zvědavostí vydala se Sophia za Eddiem Sayerem, jenž se procházel po kamenitém nádvoří za číslem 4. Za zavřenou branou se srotil značný dav protestujících a čas od času odtud zaznívaly znepokojivé výkřiky, dožadující se propuštění Nicka Gentryho. Sophia byla ráda, že demonstranty od nich odděluje masivní železný plot, nicméně se obávala, že dříve či později někoho napadne jej přelézt.

Sayer nastavil širokou tvář chladnému jarnímu větříku a zhluboka nasával osvěžující vzduch. Ačkoliv bylo povětří prosyceno známými pachy Londýna, jimž vévodil odér hnoje a uhelného prachu, s puchem, jenž panoval v kobce, se to rozhodně nedalo srovnávat. Když za sebou strážník zaslechl na kamenné dlažbě kroky, otočil se a přátelsky se zakřenil. Oči mu jiskřily. Byl to vysoký, pohledný chlapík, který neváhal flirtovat s každou ženou na potkání. Vůbec mu nezáleželo na tom, jak ona osoba vypadá, kolik jí je let či zda náhodou není vdaná.

„Ach, slečna Sydneyová…, tak po vaší společnosti jsem toužil. Jistě jste to nemohla vydržet, a jakmile jste mne zahlédla, přišla jste mi vyjevit své city. Konečně se tedy přiznáte, že pro mne máte slabost?”

„Přesně tak,” prohlásila Sophia suše. Dávno se poučila, že nejlepší způsob, jak se strážníky vyjít, je přistoupit na jejich hru. „Konečně jsem podlehla romantickému kouzlu Bow Street. Smluvíme si tedy dostaveníčko, pane Sayere?”

Vysoký mladík se nešťastně zašklebil. „Obávám se, že vás musím zklamat, má jediná. Cannon mi povolil pouze pětiminutovou přestávku a ta už skoro vypršela. Kromě toho se mi příčí postávat s vyvolenou na nevlídné dlažbě místní služebny. Ne, nedávejte najevo své zklamání, prosím.”

Sophia ho obdařila vlídným úsměvem a založila si ruce na prsou.

„Jak to vypadá v kobce, pane Sayere?”

Strážník si vzdychl a zatvářil se nespokojeně. „Cannon z Gentryho zatím mnoho nedostal. Připadám si, jako bychom poráželi staletý dub kapesním nožíkem. Přesto na něho Cannon nepřestává dotírat.” Unaveně si přejel dlaní obličej a zasténal. „Bohužel se tam musím vrátit.”

„Hodně štěstí,” popřála mu a pohledem jej vyprovázela ke dveřím, kudy se vcházelo do podzemí.

Odpoledne uplynulo, blížil se večer. Dav před policejní stanicí o sobě dával stále více vědět. Sophia starostlivě vykukovala z okna. Všimla si, že jsou někteří protestující vybaveni holemi. V ulici vzplálo několik ohníčků. Naproti úřední budově sídlila krčma U Medvěda brtníka, odkud si mnozí demonstranti přinesli láhve kořalky a hojně si z nich přihýbali. K Sophiině hrůze se někteří z pobudů dali do rozbíjení oken protějších budov a do rabování.

Snesla se tma a dav ztratil veškeré zábrany. V čísle 4 se objevil Ernest a důrazně Sophii a služebnictvu nakazoval, aby se za všech okolností drželi uvnitř. Všichni dostupní policisté dostali rozkaz shromáždění rozprášit. Pokud neuspějí, budou povolány armádní posily.

„Nemáme se proč bát,” vydechla Eliza, ve tváři neskutečně bledá.

„Chlapi je zvládnou. Jsou to dobrý, statečný mužský. Vochráněj nás.”

„Kde je sir Ross?” vyptávala se Sophia. Snažila se zachovat klid, ačkoliv vyřvávání povstalců jí drásalo nervy.

„Furt vyslýchá Gentryho v kobce,” odpověděl Ernest. „Povídal, že radši Gentryho vlastnoručně vodpráskne, než aby ho tý chátře vydal.”

Když chlapec odchvátal pryč, vrátila se Sophia k oknu. Slyšela, jak do stěn buší kameny a láhve, které vzbouřenci házeli na dům. „Tohle je naprosté šílenství!” vykřikla najednou. „Tuší vůbec sir Ross, jak zlé to venku je? Každou chvíli sem vtrhnou a roztřískají dům na cimpr campr.”

Ozvala se rána. To kámen vržený ukrutnou silou rozbil okno. Sklo se s řinkotem vysypalo na podlahu.

„Pane bože!” ječela Eliza.

„Ochraňuj nás!” doplnila ji Lucie. Oči měla vytřeštěné, divže jí nevypadly z důlků. „Co si jen počneme?”

„Držte se dál od oken,” nařídila služebným Sophia. „Jdu do kobky.” Hluk venku byl ohlušující. Ve vzduchu se vznášel štiplavý kouř.

Ačkoliv se ještě nikdo neopovážil železné oplocení přelézt, Sophii neušlo, že kdosi si již přistavuje vysoký žebřík. Na nic nečekala. Podkasala si sukně a klusala do otevřených dveří, jež vedly k celám.

Schody prudce klesaly, kolem panovalo příšeří. Sestupovala opatrně, protože kamenné stupně byly kluzké. Vlhké stěny pokrýval mech. Vzduch nepříjemně páchl po moči. Sophia zaslechla mužské hlasy. Rozeznala mezi nimi hlas sira Rosse. Následovala bledou záři, jež ji dovedla od paty schodiště do úzké chodbičky. Za ní se nacházely jednotlivé cely. Světlo skomírající lampy osvětlovalo mřížoví třech cel se špinavými podlahami a vrhalo hrůzostrašné stíny. Na protější straně kobky ústil průduch větrací šachty, jenž přiváděl vzduch z ulice. I ten byl opatřen masivními mřížemi. Pod ním stál stůl a několik židlí. Větrací šachtou do kobky pronikal řev z ulice.

Sophia spatřila dva policisty, sira Rosse a vysokého, dobře oblečeného muže, který se rozvaloval na židli přímo pod průduchem. Ramenem se opíral o stěnu, ruce měl odhodlaně vražené v kapsách kabátce. To musí být Nick Gentry, napadlo Sophii. Než si však stačila prohlédnout jeho tvář, náhle se sir Ross obrátil a rázoval k ní odhodlanými kroky.

„Co tu pohledáváte?” obořil se na ni hlasem tak ledovým, až se zachvěla.

Ačkoliv v podzemí panovala lezavá zima, stál před ní soudce pouze v košili, jejíž bílá splývavá látka nedokázala skrýt šíři jeho ramen a pletence tuhých svalů na pažích. Rozhalenku měl u krku rozepnutou a draly se z ní prstýnky hustého porostu, jenž kryl Rossovu hrud. Zaskočená Sophia pohlédla nadřízenému do obličeje. Na tváři měl zatvrzelý výraz, šedé oči plály hněvem.

„Kolikrát vám mám říkat, že tady nemáte co pohledávat?” vyštěkl na ni. Ačkoliv nekřičel, v hlase mu vibrovalo rozhořčení.

„Omlouvám se, ale měl byste vědět, že…”

„Když vám jednou něco nakážu, okamžitě mě poslechnete, a to bez ohledu na okolnosti. Je vám to jasné?”

„Ano, můj pane a vládce,” odsekla sarkasticky Sophia. Napětí a obavy se v ní přetavily ve zlost. „Nicméně jsem považovala za svoji povinnost vám sdělit, že se dav právě chystá vzít číslo čtyři útokem. Konstáblové vzbouřence již dlouho neudrží. Povstalci rozbíjejí okna. Pokud okamžitě nepošlete pro posily, vypálí budovu do základů.”

„Sayere,” obrátil se soudce k podřízenému, „běžte se podívat ven. Pokud shledáte situaci vážnou, pošlete pro jezdectvo.” Pak pohlédl zpátky na Sophii. „A vy se vrátíte, odkud jste přišla, a zůstanete v domě, dokud nerozhodnu jinak.”

Zcela zkoprnělá příkrostí, Se kterou s ní jednal, zmohla se Sophia pouze na krátké přikývnutí, otočila se na patě, a co jí síly stačily, uháněla z kobky.

Jakmile hospodyně zmizela ze scény, obrátil se k soudci Nick Gentry, jenž doposud ledabyle zkoumal mřížoví větráku.

„Hezounká kočička,” ohodnotil Sophiiny přednosti. „Vopracováváte s ní mosaz, Cannone? Myslím, že až to s vámi skoncuji, vezmu si ji s sebou.”

Rossovi nebyl pouliční žargon neznámý, a tak přesně věděl, co má Gentry nezvyklým výrazem na mysli. Tou dobou byly v oblibě železné

postele zdobené mosaznými koulemi, tudíž „vopracovávání mosazi” nebylo nic jiného než narážka na aktivity, jež byly s postelí odedávna spojovány. Posměch zatčených však na Rosse nikdy neplatil. Panáček se nejspíš přestává ovládat. Způsob, jímž se vyjadřoval o Sophii jako o nějaké poběhlici, prozrazoval, jak divoce jím zmítá vztek a dere se na povrch.

„Pokud okamžitě nezavřete tu nevymáchanou kušnu,” odfrkl znechuceně Ross, „udělám to za vás.”

Gentry se potěšené zašklebil. Byl rád, že narážka padla na úrodnou půdu. „Celý den se mě snažíte přinutit mluvit, a sotva se rozpovídám, mám snad zase sklapnout?”

Nick Gentry nebyl jenom dokonale oděný, ale také překvapivě mladý. Navíc velmi pohledný. Usměvavý, podmanivě modrooký. Většinou se snažil vyvarovat londýnského přízvuku a mluvit dokonalou angličtinou. Člověk by ho skoro považoval za příslušníka nějaké významné aristokratické rodiny, který si krátí čekání na vytoužené dědictví hazardem a proháněním sukní. Ale něco v mladíkově výrazu prozrazovalo, že vyrostl na ulici… snad chlad číhající v jeho očích, možná způsob, jakým se z líbivé tváře rychle vytrácel neupřímný úsměv. Je tomu jistě dávno, co se Nick Gentry poučil, že život je nekonečný boj o přežití. A on chtěl vyhrát. Jenže on sám hrál podle nevyjasněných pravidel. Oddanost, poctivost, milosrdenství to nebyly vlastnosti, na nichž by si zakládal. Rosse zaráželo, že tak krutý mizera, jakým Gentry bezesporu je, si vysloužil tak masivní podporu těch nejchudších lidí.

Jako by Gentry dokázal číst Rossovy myšlenky, úlisně se zašklebil.

„Dnes večer budete čelit pořádným trablům, Cannone. Slyšíte ten dav… Pokud mě nepropustíte, rozdrtí tohle hnízdo na prach a osvobodí mne.”

„Ponecháme si vás tu ještě dva dny,” odvětil Ross. „Pobudete v kobce tak dlouho, dokud potrvá vyšetřovací vazba. Klidně si udělejte pohodlí.”

„V téhle jeskyní?” Gentry se kolem sebe kysele rozhlížel. „No to snad nemyslíte vážně!”

3

Když Sophia vyšla z podzemí, s hrůzou zjistila, že se dav vymkl kontrole. Lidé odhodlaně šplhali po plotech a seskakovali na nádvoří. Hemžili se kolem budov jako přemnožení hlodavci. Skupina strážníků a příslušníci jízdních hlídek se sice snažili, seč mohli, aby vzbouřence rozehnali, ale jejich úsilí se míjelo účinkem.

Pospíchala do čísla 3, aby zde nalezla kýžené bezpečí, ale ani tady to nebylo o nic lepší. Rozvášněný dav zaplavil všechny kouty budovy, stěny se chvěly pod náporem zuřivého ryku. Přítomní policisté zatýkali násilníky jako zběsilí a odváděli je v poutech do místností určených k výslechům.

Jeden z úředníků, pan Vickery, se nespokojeně vrtěl nad služebními zápisky a v souladu se zákonem se horečně snažil zaznamenat jména všech zadržených. Když Sophii zaregistroval, něco na ni křikl, ale přes neutichající hluk v hale ho nebylo slyšet. Zdálo se, že povykuje: „Jděte pryč!” a proto také tak zuřivě mává paží.

Sophia jej hodlala poslechnout a obrátila se proto ke dveřím. Bohužel, dovnitř se vevalil rozkurážený dav a zatarasil jí cestu. Rojení lidských těl ji odhodilo stranou a přimáčklo ke zdi. Jen tak tak že ji neušlapali. V hale bylo nedýchatelno a ohlušující rámus, vzduch sytil pach stovek nemytých těl a laciného alkoholu. Sophia se zoufale tiskla ke stěně, sotva vnímala rány, jež jí uštědřovali lidé bezohledně se prodírající kupředu.

Jen žádnou paniku, přikázala si a pokoušela se zachytit pohled úředníka, od něhož ji odřízl burácející dav. „Pane Vickery!” zakřičela vyděšeně. „Pane Vickery!” Jenže tenký hlásek zanikl v nespokojeném hučení povstalců.

Náhle se jí zmocnily něčí nenechavé ruce, které se sápaly po oblých ňadrech. Šaty na rameni nevydržely a s drásavým zvukem povolily. Nenechavce jako by bělost Sophiiny pleti na okamžik oslnila. Otřesená žena se pokoušela zakrýt své zneuctění roztřesenýma rukama. Vtom ji shluk lidí bolestně vrhl proti dřevěnému ostění. Vyrazila si dech. Někdo

ji nevybíravě popadl za vlasy a vší silou škubl. Pokožka hlavy Sophii neuvěřitelně pálila. Do očí vyhrkly horké slzy.

„Hej, vy tam!” ozval se policistův nesmlouvavý hlas. Muž se k ní odhodlaně propracovával mezi neústupnými těly. „Dejte od ní pracky pryč, bando jedna všivá!”

Sophia se snažila svým trýznitelům uniknout. Zoufale se tiskla tváří ke zdi. Lapala po dechu. Dusila se, přesto však bojovala. Škrábala a mlátila kolem sebe jako o život. Na prsou pociťovala lakový tlak, jako by jí měl hrudní koš každou chvíli prasknout. Mysl se jí zvolna zatemňovala, pojednou nedokázala jasně uvažovat. „Nechte mě být,” zalykala se. „Přestaňte, přestaňte, přestaňte…”

Náhle sevření povolilo. Muži, kteří ji obklopovali, nespokojeně mručeli. Sophia šokované ztuhla. Zahlédla, jak si mořem lidských těl brázdí cestu tmavovlasá hlava. Byl to sir Ross. Šedýma očima držel Sophii v šachu. Na tváři se mu usadil podivný výraz. Lhostejný a zuřivý zároveň. Nesmlouvavě si razil cestu davem. Kdo mu neuhnul včas, ten za to zaplatil. Podlitin a rozbitých nosů, které za sebou zanechával, si nevšímal.

Jakmile dorazil k Sophii, uchopil ji do náruče. Ocitla se tak v bezpečném prostoru, jenž tvořilo soudcovo pevné tělo a neústupná zeď. Přimkla se k němu a vydechla úlevou. Stále ještě měl na sobě pouze košili. Vyzařovalo z ní teplo jeho těla a osobitá vůně. Přitulila se k široké hrudi, hlavou spočinula na mohutných prsou. Naslouchala vibrování jeho hlubokého hlasu, když hulákal na shromážděný zástup povstalců, že Nick Gentry zůstává ve vyšetřovací vazbě a všichni, kdož si troufli vloupat se do úřední budovy, budou zatčeni a převezeni do věznice Newgate. Jeho slova měla okamžitý dopad. Vzbouřenci, kteří postávali nejblíže vchodu, se hlava nehlava hnali ke dveřím a pokoušeli se prodrat z budovy ven. Nikdo v „kameňáku”, jak se v podsvětí šatlavě důvěrně říkalo, skončit nechtěl.

„Jensene, Walkere, Gee,” vydával Ross policistům rozkazy, „převeďte zadržené do hostince naproti a zamkněte je do sklepa.

Flagstate, pošlete pro další jízdní hlídky. Pomohou nám povstalce rozptýlit. Vickery, ta jména zapíšete později. Ted běžte ven a ocitujte demonstrantům, co praví Zákon o shromaždování. Tak důrazně, jak vám hlasivky stačí.”

„Je mi líto, pane, přesné znění si nepamatuju,” přiznal soudní úředník zkroušeně.

„Tak si něco vymyslete,” zavrčel podrážděně sir Ross.

Okolo stojící pobudy soudcova poznámka pobavila a zástupem zabublal smích. Policisté začali vytlačovat protestující na ulici. Tlak mačkajících se těl zvolna slábl.

Někdo chytil Sophii za sukni. Vyděšeně sebou škubla a přimkla se k siru Rossovi ještě těsněji. Pažemi jej objala kolem zad. Než stačila cokoliv vysvětlit, vypátral Ross, kde je problém.

„Ty mizero!” houkl popuzeně na muže za jejími zády. „Ještě jednou na ni sáhni a urazím ti pazoury! A možná ještě něco jiného!”

Opět se ozval výbuch smíchu.

Sophii bezpečně schovanou v objetí Rossových paží okouzlilo, jaký vliv měla na rebelanty pouhá soudcova přítomnost. Před jeho příchodem tu vládl neuvěřitelný zmatek, sotva se objevil, nastolil pořádek. A ted ji tu svírá ve svalnatých pažích a chrání vlastním tělem.

Sophia se tiskla tváří k soudcově hrudi a naslouchala pravidelnému rytmu jeho srdce. Cítila svěží vůni mýdla na holení, kávy a slanou příchuť čerstvého potu. Na líčku ji lechtaly prstýnky hustého porostu, jež mu zdobil prsa. Anthony měl hrudník dočista hladký. Jaké to asi je, spočívat nahým tělem v mužném kožíšku? Bolestně polkla a zvedla oči. Hladila jimi široké hrdlo a bradu porostlou jednodenním strništěm. Cítila tlak obrovské dlaně, jež spočívala uprostřed jejích zad. Jak by taková tlapa dokázala hladit! Pohrávat si s ňadry, drtit hroty bradavek…

Dobrý bože! prolétlo jí divoce hlavou, takhle přece uvažovat nesmím. Ale zralé ženské tělo bylo jiného názoru. Zmítala jím bolestná touha. Přemožena vlastními city nemohla ani pořádně dýchat. Lapala po vzduchu. Bojovala sama se sebou. Měla co dělat, aby se mu nevrhla kolem krku a nepřitiskla rty na ta umanutá ústa.

„Už je to dobré,” šeptal jí do ucha. „Nebojte se.”

Mylně považoval Sophiin neovladatelný třas za projev strachu. Možná je lepší, že mne považuje za zbabělce, než aby se dopátral pravdy, uvažovala. Zcela z míry vyvedená Sophia se vší silou pokoušela sebrat. Olízla si vysušené rty a roztřeseně pravila: „Jsem ráda, že jste se nakonec rozhodl zasáhnout.” Doufala, že z jejích slov čiší troška ironie.

„To vám to trvalo.”

Ross si vzdychl. Snad pobaveně, možná podrážděně.

„Měl jsem co dělat s Gentrym.”

„Myslela jsem, že mne umačkají,” přiznala rozechvěle.

Zaznělo to tak nešťastně, že ji k sobě přivinul ještě pevněji. „Už je po všem,” mumlal. „Už vám nikdo neublíží.”

Sophia bystře usoudila, že se na ni nejenom nezlobí, ale je připraven podniknout cokoliv, aby ji ochránil. Báječná příležitost zahrát na jeho rytířskou strunu, pomyslela si. Znala Rosse natolik dobře, aby věděla, že se nikdy nezřekne možnosti vydat se na pomoc ženě v nesnázích. Ačkoliv částečně jihla studem, stále mu visela na krku jako to nejvyděšenější stvoření v budově.

„Volala jsem na pana Vickeryho, ale neslyšel mne,” pípla zkroušeně a nechala v hlase zaznít plačtivou notu.

Soudce zabručel něco povzbudivého a chlácholivě ji poplácal po zádech. Ačkoliv se Sophia pokoušela něžné doteky neprožívat, projížděly vzrušeným tělem jako dráždivé šípy. Zavřela oči. Zajímalo by ji, jak dlouho se ještě bude těšit konejšivým teplem jeho dlaně. Tiskla se ke svalnaté hrudi, bradavky jí roztoužením ztvrdly.

Sir Ross se zmocnil Sophiiny uvolněné kadeře a něžně ji zasunul za sametové ouško. Letmé pohlazení konečky prstů způsobilo, že se jí v těle vzedmuly vlahé vlnky blaha. „Nejste zraněná, Sophie?”

„Jen… jen trošku potlučená.” Předstírala, že ji obcházejí mrákoty, a přilepila se proto k němu ještě těsněji. Blízkost soudcova rozložitého těla ji naplňovala pocity bezpečí. Připadala si hýčkaná a ochraňovaná. Nejraději by v pevném objetí spočinula navždy. Je to tvůj nepřítel, napomínala samu sebe. Jenže v tom kritickém okamžiku jako by na tom vůbec nezáleželo…

Hala se počala vyprazdňovat. Sir Ross se kolem sebe pátravě rozhlédl. Zasténala, a tak ji vzal do náruče. „Ach pane, to není zapotřebí,” bránila se. „Můžu jít po svých. Jsem…”

Nevěnoval jejím protestům nejmenší pozornost a unášel ji chodbou. Pro ženu, která byla po léta zvyklá starat se sama o sebe, bylo ponižující hrát si znenadání na neschopnou chudinku. Nicméně bylo nezbytné jednat podle předem stanoveného plánu. Sophia zrůžověla a pevně se chytila širokých ramen. Naštěstí jak konstáblové, tak spoutaní vzbouřenci měli dost starostí sami se sebou, a tak siru Rossovi a jeho sladkému

břemenu nevěnovali ani tu nejmenší pozornost.

Vynesl ji po schodech vzhůru do své pracovny. Tam ji opatrně postavil na nohy. „Jste v pořádku?”

Přikývla. Srdce jí bušilo jako na poplach.

„Rád bych si s vámi o něčem promluvil,” pravil tiše. „Když jste tak bez rozpaků vpadla do kobky, přerušila jste výslech v citlivém bodě a já…”

„Je mi to líto.”

„Nechte mě domluvit.” Rty mu rozvlnil nečekaný úsměv. „Ještě jsem nepotkal nikoho, kdo by mi s takovou chutí skákal do řeči.”

Sophia se vší silou snažila ovládnout a jeho poznámku nekomentovat, což Rossův úsměv ještě prohloubilo.

„Výslech delikventa, jako je Gentry, rozhodně není nic příjemného. Celé dopoledne jsem trpěl špatnou náladou a vidět vás pak dole, to byla poslední kapka. Velice zřídka se nechávám unést emocemi a upřímně lituju, že k tomu došlo právě před vámi.”

Na Sophii udělalo dojem, že se jí muž jeho postavem omlouvá za tak pochopitelný poklesek. Nějak tím narušil její předstíraný klid. Nesměle si navlhčila rty a otázala se: „Proč se k tomu místu nesmím ani přiblížit?”

Zlehýnka uchopil uvolněnou kadeř světlých vlasů, jež jí spočívala na rameni. Dlouhými prsty přejížděl hedvábný pramen tak, jako by se pokoušel setřít vůni z okvětních plátků růže. „V okamžiku, kdy jsem vás najal, jsem sám sobě slíbil, že vás ušetřím nepříjemností naší profese. V těchto zdech dochází k situacím, kdy je přítomnost ženy absolutně nevhodná. Kobka je místem, kde se scházejí ti nejohavnější zločinci z celé země.”

„Jako je Nick Gentry?”

Sir Ross se zamračil. „Ano. Už takhle je dost zlé, že čelíte chátře, která úřadovnami v Bow Street denně prochází. Ale nedovolím, abyste se ocitla v blízkosti lidí typu Nicka Gentryho.”

„Už nejsem dítě, které potřebuje dohled. Jsem dospělá žena, je mi dvacet osm let.”

Z nějakého důvodu mu v očích zahořely pobavené ohníčky. „Přes váš pokročilý věk bych rád ochraňoval vaši nevinnost, jak jen to bude možné.”

„Ale já už nejsem nevinná. Vyprávěla jsem vám přece o své minulosti.”

Přestal si pohrávat se Sophiinými vlasy a uchopil špičkami prstů zlehýnka její tvář. „Vy jste nevinná, Sophie. Od začátku vám tvrdím, že pracovat v této budově není nic pro vás. Měla byste se provdat za někoho, kdo se o vás dokáže postarat.”

„Ale já se vdávat nechci.”

„Ne?” K Sophiině překvapení se jí nevysmíval. „A proč ne? Protože vás jeden muž zklamal? Věřte mi, každá nemilá vzpomínka časem vybledne.”

„Skutečně?” opáčila. V tomto okamžiku ho nebrala vážně. Na lásku nevěřila. A rozhodně nejenom kvůli Anthonymu. Pochybnosti vězely hluboko v ní samé.

„Po světě běhají stovky mužů, kteří by si vaši důvěru jistě zasloužili,” pravil k ní soudce vážně. „Pánů připravených zahrnout vás upřímným citem a náklonností. Přesně tak, jak si zasloužíte. Jednoho dne potkáte toho pravého a provdáte se za něho.”

Sophia mu věnovala podmanivý pohled zpoza dlouhých řas. „Ale pokud odsud odejdu, kdo se bude starat o vás?”

Otřásal se srdečným smíchem a okamžitě pustil dívčin obličej. Ale nespouštěl z ní oči a Sophia se přistihla, jak jí v očekávání odpovědi trne v šíji.

„Přece nestrávíte zbytek života službou starému nabručenému soudci v úřední budově na Bow Street,” odvětil.

Sophii pobavilo, jakým způsobem sám sebe popsal. Nechtěla se s ním přít. Poodstoupila tedy a přelétla místnost kritickým pohledem.

„Měla bych tu poklidit.”

Sir Ross zavrtěl hlavou. „Už je pozdě. Měla byste si odpočinout. To počká do zítřka.”

„Dobře. Budu tedy po zbytek večera odpočívat… pokud se ke mně přidáte.”

Zdálo se, že ho její poznámka popudila. „To rozhodně ne. Mám plno práce. Přeji vám dobrou noc, slečno Sydneyová.”

Sophia věděla, že se musí zdržet dalších komentářů a bez odmlouvání poslechnout. Jenže černé stíny pod stříbřitýma očima a hluboké vrásky kolem soudcových úst prozrazovaly, jak moc je vyčerpán. Dobré nebe, to si toho doopravdy musí na sebe tolik nakládat?

„Myslíte si snad, že potřebuji více spánku než vy, pane? Pokud se rozhodnete pracovat dlouho do noci, nevidím důvod, proč bych s vámi nemohla držet krok. Také mám spoustu práce.”

Zachmuřené obočí mu povážlivě kleslo. „Jděte si lehnout, slečno Sydneyová.”

Sophia se nepohnula ani o píd. „Ne, pokud nepůjdete také.”

„Do toho, kdy lezu do vlastní postele, vám nic není,” odsekl ostře.

„Pokud mi ovšem tímto způsobem nenavrhujete, abychom ulehli společně.”

Očividně ji chtěl touto připomínkou uvést do rozpaků a tím i umlčet. Sophii prolétla myslí okamžitá odpověd. Byla tak opovážlivá, až se musela kousnout do jazyka, aby ji náhodou nepronesla nahlas. A pak si pomyslela: Vlastně proč ne? Nejvyšší čas, aby o něho projevila ryze

osobní zájem… Mohla by tak ve svádění postoupit o další krok.

„Souhlasím,” přikývla rychle. „Pokud se necháte přemluvit k odpočinku pouze pod touto podmínkou tedy nemám námitek.”

Okamžitě zbledl. Rozhostilo se nekonečné ticho, které signalizovalo, jak strašlivě ho zaskočila. Pane bože, pomyslela si a zazmítala jí panika, to jsem tomu dala! Nedokázala předvídat, jak zareaguje. Mělo jí to dojít. Sir Ross je přece džentlmen každým coulem navíc dlouhodobě žijící v celibátu. Mělo ji trknout, že ji bez váhání odmítne. Nicméně zrádný záblesk v jeho očích snad náznak pobavení soudce prozradil. Třeba její unáhlené pozvání přijme. A pokud se tak opravdu stane, bude se s ním muset vyspat. Ta představa se jí zaryla až do morku kostí. Přesně tak si to naplánovala, přesně o to jí šlo. Tak proč má pojednou strach?

Náhle si uvědomila, že jak moc po něm touží. A právě to ji děsilo.

Zvolna se k ní blížil. Dala se na ústup. Soudce krok dopředu, ona krok dozadu. Náhle ucítila za zády křídlo dveří. Už nebylo kam couvnout. Ross nespouštěl oči ze Sophiiny rozpaky zrudlé tváře. Natáhl paže, opřel se dlaněmi o dveře a uvěznil ji mezi nimi.

„Tak vaše, nebo moje ložnice?” otázal se věcně.

Nejspíš očekával, že ji přivede do úzkých, Sophia se zakoktá a pak uteče.

Napětím sevřela dlaně. „Jak byste volil vy?” opáčila.

Nachýlil hlavu na stranu, v očích se mu zračil neobvyklý zájem.

„Moje postel je větší.”

„Ach,” pronesla šeptem. Na víc se nezmohla. Srdce ji zuřivě burácelo v hrudi, tlouklo tak mocně, až se jí povážlivě krátil dech.

Zadíval se na ni tak, jako by chtěl přečíst každou její myšlenku, rozšifrovat každé hnutí mysli. „Bohužel,” zamručel Ross po chvíli, „pochybuji, že si odpočineme, pokud skončíme v jedné posteli.”

„A-asi ne,” souhlasila poněkud nejistě.

„Proto navrhuji držet se obvyklého postupu.”

„Obvyklého postupu…”

„Vy se odeberete na své lůžko a já ulehnu do své postele.”

Sophii zaplavila úleva. Cítila se tak slabá. A zároveň trošku, docela malinko, zklamaná. „Takže nebudete ponocovat?” otázala se.

Zašklebil se nad její neústupností. „Kristepane, tak vy si nedáte pokoj? Ne, nebudu vás dál provokovat. Obávám se totiž případných následků.” Ustoupil o krok a přidržel jí otevřené dveře. „Ještě něco, slečno Sydneyová.”

Sophia se zastavila. „Ano, pane?”

Natáhl se k ní. Dlaní ji polaskal na krku. Sophia ztuhla. Nedokázala se pohnout, nedokázal se nadechnout. Nevěřícně sledovala, kterak se k ní přibližuje soudcova hlava. Zlehka se jí dotkl rty. Prsty ji stále hladil na šíji. Cítila se tak bezvládná, tak bezmocná, jako kdyby ji k sobě připoutal železnými okovy.

Na takovou důvěrnost připravená nebyla… Náhle mu byla vydána napospas, ohromená vlastními emocemi, jimž se nedokázala dál bránit. Ross se jí něžně dotýkal ústy, tak opatrně, jako by se bál, že ji může vlastními rty poranit. Jakmile se ujistil, že je připravena nabídnout mu víc, přisál se k jejím ústům mnohem pevněji. Chutnal po kávě. Vzájemná blízkost zaplavila Sophiino nitro jako droga. Špičkou jazyka zkoumal saténovou výstelku jejích lící a ostré okraje zubů, dobýval tajemné hlubiny. Anthony ji nikdy takto nelíbal. Nerozněcoval v ní přívaly touhy, jež hrozily sežehnout ji na popel. Přemožena Rossovou milostnou dovedností Sophia omámené zakolísala a přimkla se o to pevněji k soudcově silnému krku.

Ach, kéž by ji tak vší silou přitiskl ke svému tělu… Želbohu se jí stále dotýkal pouze jednou dlaní a přitom hladově plenil vstřícná ústa.

Sophia cítila, kterak se v muži zdvihají vlny vášně, a překvapovalo ji, jak dovedně je drží pod kontrolou. Instinktivně věděla, kterak je zbavit všech pout. Dlaněmi vystřelila k Rossovým tvářím a konečky prstů si pohrávala s rašícími vousy na lících a bradě.

Ross zasténal. Náhle ji popadl za drobná ramena a nevšímaje si jejích protestů ji od sebe odstrčil. Střetli se pohledy. Ticho rušilo pouze zrychlené dýchání. Ještě nikdo si Sophii takto neprohlížel. Připadalo jí, že touží po tom sežehnout ji pohledem. Jako kdyby si chtěl přivlastnit každičký kousek jejího těla, každou zátočinu duše. Zaskočila ji vášeň, s jakou mu vycházela vstříc. Šokoval ji přiliv všestravující touhy, která ji zaplavovala při pohledu do Rossovy mužné tváře.

Vážně na ni pohlédl. „Dobrou noc, Sophie.”

Také zamumlala přání dobré noci a mizela z místnosti tak rychle, jak jenom to šlo. Běžet si netroufala. Když se vrátila do čísla 4, přemohlo ji znechucení. Matně si uvědomila, že shromáždění protestujících se rozplynulo a na ulici zase panuje klid. Před budovami hlídkovali policisté na koních a rozháněli zbytky demonstrantů.

Když vstoupila do rezidence, první, čeho si všimla, byly obě služebné, které už zametly střepy a teď zakrývaly rozbité okno nepromokavým plátnem. „Slečno Sophie!” vykřikla vyděšeně Eliza, když si povšimla jejích rozedraných šatů a poničeného účesu. „Co se vám stalo? Snad si na vás netroufnul nějakej ničema?”

„Ne,” odvětila Sophia příkře. „V čísle tři bylo trošku těsno. Pak se ale objevil sir Ross a okamžitě nastolil pořádek.” Automaticky se natáhla po koštěti stojícím v rohu a chtěla se dát do uklízení, ale služky ji okamžitě zarazily. Vytrhly jí pometlo a trvaly na tom, že si musí odpočinout. Neochotně je poslechla. Zapálila svíci a jala se stoupat po schodech ke svému pokoji.

Sotva za sebou vlekla nohy. Když se doploužila do pokojíku, odložila mosazný svícen na malý noční stolek a pečlivě za sebou zamkla dveře.

V mysli jí vířily útržky vzpomínek… Světlem prodchnuté oči sira Rosse, způsob, jakým se zdvihal a klesal jeho hrudník, když dýchal. Horkost jeho úst a plejáda libých pocitů, kterou v ní rozžala jeho ústa.

Anthony se nikterak netajil svými zkušenostmi se ženami, považoval se za neodolatelného milence, avšak Sophia až teď pochopila, že nešlo o nic jiného, než o plané chvástání. Stačilo několik minut a ocitla se díky siru Rossovi na území, kam by ji Anthony nikdy nedokázal přivést. …a ve vzduchu visel nevyřčený slib. To rozhodně nebylo všechno. Zděšeně si uvědomila, že pakliže se s Rossem ocitne ve stejné posteli, nedokáže být dál nad věcí. Zmítal jí napůl vztek, napůl zoufalství. Proč jen nemůže být soudce podsaditý, naducaný valibuk s omezeným intelektem, jak si ho kdysi v duchu vykreslila. Ukrutně jí to ztěžuje. Jak jen ho může zradit, aniž by zároveň ublížila sobě?

Sklíčeně se převlékla do noční košile, vykartáčovala si vlasy a omyla obličej studenou vodou. Tělo měla stále ještě rozcitlivělé. Toužebně volalo po Rossově pozornosti. Lačnilo po jeho polibcích a dotycích. Zasténala. Přenesla svíci k oknu a odhrnula chatrnou záclonku. Většina budovy s číslem 3 se utápěla v temnotě. Jen v pracovně sira Rosse hořela lampa. Seděl za stolem, viděla tmavou siluetu jeho hlavy.

Stále ještě pracuje, pomyslela si podrážděně. Copak nehodlá dodržet slib a neoddá se odpočinku?

Jako kdyby vycítil její pohled, soudce vstal a protáhl se. Po hlédl z okna. Díval se jejím směrem. Tvář se mu ztrácela ve stínech. V příští vteřině jí vysekl lehce výsměšnou poklonu, otočil se k Sophii zády a zhasil lampu. Pracovnu zahalila tma.

4

Ross po tři dny nemilosrdně vyslýchal Nicka Gentryho stylem, jemuž dříve či později podlehly i ty nejzatvrzelejší povahy. Nicméně Gentry se všem kategoriím zločinců, s nimiž se vyšetřovatel dosud setkal, naprosto vymykal. Byl neústupný, odhodlaný a přitom nepochopitelným způsobem nad věcí. Zdálo se, že ho nic nedokáže zastrašit. Jako by neměl co ztratit. Ross se marně pokoušel vyhmátnout nějakou jeho slabinu. Ze všech sil se snažil odhalit protivníkova nekrytá místa, avšak bez úspěchu. Hodiny snažení přinesly žalostně málo výsledků. Gentry neprozradil nic ze svých takzvaně veřejně prospěšných aktivit, zatvrzele mlčel o své minulosti a popíral napojení na rozličné zločinecké organizace v Londýně.

Jelikož si celý Londýn šuškal o tom, že je Gentry uvězněný v Bow Street, a oči všech obyvatel se upíraly tím směrem, netroufl si Cannon zadržovat podezřelého mladíka ani o minutu déle, než mu povoloval zákon. Třetí den nad ránem nařídil mladíka za svítání propustit. Chtěl se tak vyhnout dalším případným demonstracím jeho stoupenců, kteří se denně před úřední budovou srocovali, aby tak vyjádřili svému vůdci podporu.

Schoval rozladění za nepřístupnou masku, a aniž se zastavil v kuchyni na snídani, zamířil do své pracovny. Neměl hlad. A ani náladu na posedávání v útulné kuchyni obklopen Sophiinou nevtíravou, starostlivou péčí. Jediné, po čem prahl, bylo ztratit se ve své kanceláři a ponořit se do neodkladných úkolů, jež se mu zatím na stole nahromadily.

Dnes zastává post výkonného soudce sir Grant Morgan. Za tuto skutečnost byl Ross prozřetelnosti velmi vděčný. Příčilo by se mu naslouchat jednotlivým případům, posuzovat rozličné výpovědi a rozhodovat o vině či nevině. Toužil po samotě svých čtyřech stěn.

Jak bylo jeho zvykem, i toho dne se Morgan stavil v Rossově pracovně, aby dříve, než zasedne soud, s kolegou prohodil pár slov. Soudce Morganovu společnost uvítal, protože Grant byl jedním z mála, kteří naprosto přesně chápali důvody, proč jde Ross Gentrymu tak zavile a

neúnavně po krku. Za uplynulých šest měsíců, které následovaly po Morganově povýšení, s ním byl Ross více než spokojený. Když Morgan sloužil ještě coby řadový policista, bylo o něm známo, že snadno vybuchne a jedná impulzivně, rovněž však vyniká bystrým úsudkem a nepřehlédnutelnou odvahou. Někteří lidé však Rosse varovali, že neoplývá vlastnostmi potřebnými pro post soudce. „Tvůj hlavní nedostatek tkví v tom,” upozorňoval Morgana proto nadřízený častokrát, „že si uděláš na věc velmi rychle svůj vlastní názor, aniž vezmeš v potaz veškeré známé skutečnosti.”

„Řídím se svým instinktem,” oponoval Morgan.

„Instinkt je dobrá věc,” konstatoval Ross suše, „ale musíš zůstat přístupný i dalším možnostem. Nikdo není neomylný.”

„Ani ty ne?” zazněla štiplavá odpověď.

„Ani já ne.”

Nicméně Morgan velmi rychle pochopil, co má Cannon na mysli, a stal se z něho přemýšlivý a důsledný soudce. Možná byl ve svých úsudcích příkřejší než Ross, ale dával si pozor, aby rozhodoval za všech okolností spravedlivě. Jednou, až Ross odejde na odpočinek, ujme se vedení úřadu on. Cannon mu jej předá spolu se všemi policisty s naprosto klidným svědomím a veškerou důvěrou. Ale než Ross k takovému odhodlání dospěje, uteče ještě mnoho vody. Uvažovat dnes o ústupu ze scény je poněkud předčasné.

Zatímco si oba muži povídali, ozvalo se nesmělé zaklepání.

„Dále,” ozval se Ross zhurta.

Ve dveřích se objevila Sophia s kouřící konévkou plnou čerstvé kávy v ruce. Ross měl co dělat, aby před ní zamaskoval náhlý příval radosti, jež ho nečekaně zachvátila. Přes prosté šedé šaty, tak lichotící její štíhlé postavě, měla Sophia přehozený lehký pláštík s dlouhými rukávy. Tmavě modrá barva převlečníku způsobila, že jí oči zářily jako safíry. Hřívu třpytivých vlasů z větší části kryl klobouček nejraději by jí tu zbytečnost strhl z hlavy.

Poté, co se předevčírem políbili, se jeden druhému taktně vyhýbali. Ross z toho důvodu, že se potřeboval stoprocentně soustředit na výslech Nicka Gentryho. Sophii pouze přiváděla náhlá důvěrnost do rozpaků. Ani teď mu nedokázala pohlédnout zpříma do očí, a když mu včera servírovala snídani, zaznamenal, že se jí chvějí ruce.

Ne že by proti polibkům něco měla. Spíš to vypadalo, že se jí líbání zamlouvalo. Vycházela mu ochotně vstříc, což bylo… osvěžující. Vzrušující. Cannona překvapilo, jak byla váhává, jak nezkušená. Třeba její milenec líbání nenáviděl. Nebo nevěděl, jak na lo, a proto ji v tomto směru nepoučil. Přesto však Ross nikdy po žádné ženě netoužil tolik jako po Sophii.

„Dobré ráno,” špitla a podívala se nejprve na Morgana a potom nesměle na Rosse. Nalila mu hrnek kávy. „Napadlo mne, že by vám před obvyklou pochůzkou čerstvě uvařená káva přišla vhod.”

„A kam jste se vypravila vy?” vyzvídal Ross. Znechuceně si uvědomil, že má jeho asistentka dnes volno.

„Mám namířeno na trh místo Elizy. Zakopla na schodech a narazila si koleno. Myslím, že se jí brzo zahojí, ale mezitím se nesmí přepínat.”

„A kdo vás doprovází?”

„Nikdo, pane.”

„Ani Lucie?”

„Odjela na venkov navštívit příbuzné,” připomněla mu Sophia. „Už včera ráno.”

Ross moc dobře věděl, kdo všechno se na tržišti v Covent Garden přiživuje. Znal celou řadu místních kapsářů, drobných zlodějíčků, podezřelých existencí a šizuňků, kteří se pod podloubím malého náměstí pohybovali. Pro mladou ženu to není zrovna bezpečné místo. Navíc je tu nová a nevyzná se. Snadno by jí mohl někdo ublížit, anebo ji okrást. Při tom pomyšlení mu srdce leknutím poskočilo.

„Sama tam rozhodně nepůjdete,” informoval ji věcně. „Buďte si jistá, že by vás ani jeden z místních pobudů a ničemů nenechal na pokoji.”

„Eliza tam také chodí sama a ještě ji nikdo nikdy neobtěžoval.”

„Na to vám nemohu odpovědět, aniž bych se dokázal vyvarovat nelichotivé poznámky týkající se Eliziny osoby. Proto se také jakéhokoliv komentáře raději zdržím. Nicméně stále platí, že vy na tržiště v Covent Garden bez doprovodu v žádném případě nepůjdete. Vezmete si s sebou jednoho ze strážníků.”

„Všichni jsou v ulicích,” poznamenal Morgan a ostražitě střílel očima z Rosse na Sophii a zase zpět.

„Úplně všichni?” otázal se Ross. Podráždění v něm narůstalo.

„Ano. Flagstada jsi poslal do Anglické banky vyplácí totiž čtvrtlet—

ní dividendy. Ruthven vyšetřuje nějaké vloupání a Gee je…”

„A kde je Ernest?”

Morgan bezmocně rozhodil ruce. „Ernest běžel do tiskárny s posledním výtiskem Hlasatele.”

Ross se obrátil k Sophii. „Počkáte, až se vrátí Ernest, a půjdete nakupovat s ním.”

„Ten se vrátí nejdříve v jedenáct,” odsekla umanutě. „Tak dlouho čekat nemohu. Tou dobou už bude nejlepší zboží pryč. Už teď se kolem stánků houfuje spousta lidí.”

„Tak to je mi líto,” oznámil jí Ross naprosto bez výčitek svědomí.

„Protože samotná tam nepůjdete. Moje poslední slovo.”

Sophia se k němu naklonila. Poprvé po dvou dnech se jejich pohledy střetly. Ross si uvědomil, jak se jí vzdorovitostí a odhodláním lesknou oči. Byla v nich výzva. „Víte, když jsme se poprvé setkali, sire Rossi, přemítala jsem, zda máte nějaké nedostatky. Ted jsem konečně zjistila, že ano.”

„Že by?” Významně pozdvihl jedno obočí. „A k jakým závěrům jste došla?”

„Jste panovačný a nepochopitelně tvrdohlavý.”

Morgan se uchechtl. „A to vám trvalo celý měsíc, než jste na to přišla, slečno Sydneyová?”

„Panovačný rozhodně nejsem,” prohlásil Ross hlasem, jenž nepřipouštěl žádné odmlouvání. „Pouze mám na paměti bezpečnost svých lidí.”

Sophia se rozesmála a pak ho zamyšleně pozorovala. Ross vyčkával, jaký bude její příští tah. Pohled jeho očí přitahovala drobná přemýšlivá vráska, jež se jí zjevila mezi dokonalým obočím. Pak se Sophiino zachmuřené čelo náhle vyjasnilo, jako kdyby došla k uspokojivému závěru. „Co se dá dělat, sire Rossi. Sama tedy po nákupech nepůjdu. Vezmu si s sebou tedy jediný dostupný doprovod to znamená vás. Za deset minut čekám u hlavního vchodu.”

Ross, který se nezmohl ani na slovo, jen překvapeně zíral, kterak vyklouzla ze dveří. Zase s ním manipuluje, pomyslel si podrážděně, a jak jí to jde. Na druhou stranu už si ani nepamatoval, kdy se ho pokoušela komandovat nějaká žena. Jistý si byl jen tím, že tenkrát příliš neuspěla. O to mu dnešní situace připadala zábavnější.

Dveře se za Sophií rázně zaklaply a Morgan se obrátil k Rossovi.

Lišácké oči byly pojednou plné dohadů.

„Proč na mě tak civíš?” zavrčel Ross.

„Tak hašteřivého jsem tě ještě nikdy neviděl.”

„Nehašteřil jsem se, diskutoval jsem.”

„Ale hašteřil,” trval na svém Morgan, „dokonce to chvíli vypadalo jako pokus o flirt.”

Ross se zachmuřil. „Pro tvoji informaci, Morgane, jednalo se o rozhovor týkající se bezpečnosti mé asistentky. Flirtování vypadá jinak.”

Morgan se kysele zakřenil. „Když to říkáš…”

Poražený Ross popadl hrnek kávy, a jelikož nevěděl, co na to odpovědět, jedním lokem ho z poloviny vyprázdnil. Pak se zvedl ze židle, natáhl se po kabátci a oblékl si jej.

Morgan na něj překvapeně zíral. „Kam se chystáš, Cannone?”

Ross k němu přes stůl přistrčil stoh dokumentů. „Na trh, kam jinam.

Bud tak hodný a ujmi se těchto zatykačů. Uděláš to pro mě, že jo?”

„No… ale…” Pokud Rosse paměť neklame, je to poprvé, co Morgana zná, kdy mladík úplně ztratil řeč. „Musím se připravit na zasedání soudu!”

„Jednání nezačne dřív než za čtvrt hodiny,” ubezpečil jej Ross.

„Proboha, kolikpak času bys na to potřeboval?” Když opouštěl místnost, potlačil zlomyslný úšklebek. Zvláštní, už dávno se necítil tak lehce.

Jelikož Sophia už tržiště v doprovodu Elizy několikrát navštívila, věděla přesně, jak to na známém náměstí vypadá. Dvě strany prostranství krylo podloubí, jemuž zde říkali piazzy. Stánky s nejkrásnějšími květinami, nejlíbivější zeleninou a ovocem se nalézaly právě tam. Střetávaly se tu, a volně prolínaly, rozličné sociální vrstvy šlechta, pobertové, kejklíři, spisovatelé i kurtizány. V Covent Garden jako by se rozpouštěly společenské třídy a mísily se ve veselé karnevalové atmosféře, jež doprovázela smlouvání obchodníků a kupujících.

I dnes se potulovala po tržišti skupina komediantů dva žongléři, akrobat s klaunským obličejem a dokonce polykač mečů. Sophia užasle sledovala, kterak mužovým hrdlem klouže dlouhý meč, mizí v něm, aby ho za okamžik kejklíř znovu zručně vytáhl ze svého těla na světlo boží. Mladá žena se otřásla. Očekávala, že se muž každým okamžikem

zhroutí k zemi a podlehne vnitřnímu zranění. Místo toho se jí však komediant dvorně uklonil, pobaveně se na ni zašklebil a pak zručně chytil do klobouku hrst drobných, jež mu hodil sir Ross.

„Jak to asi dělá?” otázala se Sophia udiveně policejního soudce.

Při pohledu na vytřeštěná kukadla se musel Ross usmát. „Většinou nejprve spolkne dlouhou trubici, do které posléze zasouvá meč jako do pochvy.”

„Uuuch,” otřásla se Sophia. Vzala svého průvodce za paži a táhla ho směrem ke stánkům s ovocem. „Pospěšme si divila bych se, kdyby na nás vůbec zbyla nějaká jablka.”

Sophia poletovala od obchodníka k obchodníkovi a sir Ross se jí věrně coural v patách. Do smlouvání se jí nevměšoval. Pouze trpělivě sledoval, zda nakupuje za odpovídající ceny a dostává zboží v přiměřené kvalitě. Nákupní košík se utěšeně plnil vším možným ovocem a zeleninou, bochníkem sýra a čerstvě vypadající rybou kambalou, zabalenou v hnědém papíře. On jej však nesl tak lehce, jako by nic nevážil.

V okamžiku, kdy pestrá směsice lidí zaznamenala, že mezi ně zavítal sám policejní soudce z Bow Street, rozezněla se tržištěm barevná kakofonie hlasů štěbetajících v londýnském nářečí. Sir Ross se těšil u obchodníků i jejich zákazníků veliké úctě. Lidé ho zdravili a přátelsky mu poklepávali na rukáv. Chovali se tak, jako by se s ním osobně znali, a Sophii podstrkávali drobné dárky jablíčko navíc, balíček uzených sledů, snítku šalvěje.

„Sire Rossi… tu máte, šmákněte si!” ozývala se stále dokola omílaná větička. Nakonec to Sophia nevydržela a zeptala se, co ta slova pronášená v místní hantýrce znamenají.

„Šmáknout znamená pochutnat si. Podstrkují mi sice malé dárky, ale ve skutečnosti mají velkou hodnotu. Je to poděkování za prokázanou laskavost.”

„Chcete snad říct, že jste všem těmto lidem pomohl?” ptala se Sophia udiveně.

„Většině z nich,” připustil.

„Čím například?”

Pokrčil širokými rameny. „Někteří z nich mají syny, anebo synovce, kteří překročili zákon zlodějíčkové, výtržníci, a tak podobně. Tresty za takové přečiny jsou různé. Někdy delikventa zmrskají, jindy rovnou

pověsí, nebo ho pošlou do vězení, kde obvykle ještě více zvlčí. Podařilo se mi dostat několik provinilců k námořnictvu anebo k obchodní flotile, takže se nakonec vyučili kupeckému řemeslu.”

„A tudíž mají šanci vést spořádaný život,” uzavřela Sophia. „Báječný nápad.”

„Prozatím se osvědčil,” shrnul celou záležitost stručně Ross a zuřivě v mysli pátral po jiném tématu. „Podívejte, támhle mají skvěle vyuzené ryby. Umíte uvařit kedgeree? Znáte to, dává se tam rýže, vejce, ryby a…”

„Jistěže to znám,” odtušila Sophia příkře. „Ale ještě jste mi nedopověděl, kterak konáte dobré skutky.”

„Nedopustil jsem se ničeho světoborného. Jednal jsem pouze tak, jak mi přikazoval zdravý rozum. Je nad slunce jasnější, že pokud zavřeme mladého uličníka do vězení, které přetéká zkušenými kriminálníky, pochytí od nich jen to nejhorší. Bohužel, zákon mezi mladým a starým delikventem rozdíly nedělá. Přesto se domnívám, že bychom měli přihlížet k mládí pachatelů a pokoušet se skutečně napravovat ty, kteří jsou ve zranitelném věku.”

Sophia se přinutila odvrátit. Nepřítomně hleděla kamsi do dáli. Hluk tržiště a přeplněné stánky pro ni přestaly existovat. Spalovala ji zuřivost. Málem se jí zalkla. Dalo to ukrutnou práci potlačovat zároveň vztek i zrádné slzy. Takže on hledá cesty, aby nemusel posílat malé kluky do vězení aby nemuseli být po vůli žalářnickým tyranům. Příliš pozdě, zatraceně pozdě, pomyslela si a cítila, jak jí tělem vzlíná zášť. Kdyby Ross došel k těmto závěrům dříve, mohl být bratr dosud naživu. Nejradši by se na něj vrhla a vykřičela mu všechno do obličeje. Taková nespravedlnost! Chtěla Johna zpátky. Toužila vymazat každičkou vteřinu, kterou strávil v nesnesitelných podmínkách vězeňské kobky, v níž nakonec vypustil duši. Odešel na věčnost. Zůstala na světě úplně sama. A veškerou odpovědnost nese sir Ross.

Aby nespatřil obličej stažený hněvem, přistoupila Sophia k vozíku, jenž přetékal rozličnými květinami, včetně růžových prvosenek, purpurových lilií, jemných straček a křehkých bílých květů kamélií. Zhluboka se nadechla vůněmi prosyceného vzduchu a uvolnila se. Jednoho dne, slibovala si tiše, se sir Ross dočká svého zaslouženého trestu a vykonavatelem pomsty bude ona.

„Povězte mi,” zašvitořila rádoby nenucené, zatímco se shýbala k sametovým okvětním plátkům, „jak se stane z příslušníka význačné rodiny předseda policejního soudu?”

Sir Ross chvíli studoval křivku jejího profilu. Pak odpověděl: „Otec trval na tom, abych si vybral nějakou profesi. Lelkování nesnášel. Abych se mu zavděčil, vrhl jsem se na studium práv. Než jsem však stačil dostudovat, otec náhle zemřel. Nehoda. Došlo k ní při lovu. Zanechal jsem tedy školy a stanul v čele rodiny. Nicméně, právo mne zajímat nepřestalo. Dávno mi bylo jasné, že je v oblasti policejní práce a jurisdikce třeba rozsáhlých změn. Proto jsem nakonec přijal nabídku pracovat v úřadovně v Marlboro Street. Brzy poté jsem byl požádán převzít správu policejní stanice a soudu v Bow Street.”

Stařena, jíž květinářský vozík patřil, pozdravila Sophii širokým úsměvem, jenž poskládal prodavaččinu sluncem vysušenou tvář do desítek varhánků.

„Dobrýtro, drahoušku.” Podala Sophii kytičku fialek a promluvila k siru Rossovi: „Hezounká rozhodnožka. Měli by po ní skočit a pořádně ji zmáčknout.”

Sophia si zastrčila svazeček kvítí za klobouk a zašátrala po malé peněžence, jež se jí pohupovala u pasu, aby scvrklé babce zaplatila.

Ross ji však chytil za loket, zalovil v kapse a podal prodavačce hrst mincí. „Dejte mi tu nejkrásnější růži co máte,” poručil květinářce. „Růžovou.”

„No bodejť, sire Rossi,” culila se na něj stařena a v úsměvu odhalila řádku vykotlaných, zahnědlých zubů. Pak mu podala dokonalé růžové poupě, na němž se ještě třpytily kapky ranní rosy.

Sophia růži prkenně přijala a přivoněla k ní. Omámila ji hutná, podmanivá vůně. „Je nádherná,” pravila upjatě. „Děkuji vám.”

Zvolna odcházeli od květinářčina vozíku. Sophia si pečlivě vybírala cestu, jelikož byl chodník na mnoha místech rozbitý. Sir Ross ji starostlivě vzal za paži a Sophia měla co dělat, aby ji nesouhlasně nesetřásla.

„Nepovažovala mne ta žena za kurtizánu?” zeptala se plaše. Nejspíš se měla takovému nařčení hned na místě bránit.

Ross se pousmál. „V místním žargonu je výraz rozhodnožka považován za kompliment. Rozhodně není urážlivý.”

„Aha. Ale povídala ještě něco… Co myslela tím, že máte po mně

skočit a pořádně mě zmáčknout?”

„Tak to je další lidový výraz. Znamená ,požádat o ruku’.”

„Bože.” Přiváděl ji do rozpaků. Soustředila se proto vší silou na polámanou dlažbu pod svýma nohama. „Londýnský žargon je vskutku pozoruhodný,” blekotala ve snaze prolomit tíživé ticho. „Mám pocit, jako by ti lidé hovořili nějakou cizí řečí. Musím se soustředit a stejně polovině věcí nerozumím.”

„To buďte ráda,” ujistil ji suše.

Když se vrátili do kuchyně, uvítala je Eliza ospalým úsměvem.

„Děkuju vám, slečno Sophie. Vomlouvám se, že jste musela jít nakupovat místo mě.”

„To je v pořádku,” prohlásila neochvějně Sophia. „Musíš brát ohledy na své koleno. Jinak by se ti správně nezhojilo.”

Jakmile Elize došlo, že Sophii na tržiště doprovázel sir Ross, oči jí málem vylezly z důlků. „Ach, pane… Tedy vy jste tak hodnej! Já se tak vomlouvám, takový starosti vám přidělávám…”

„Ale vůbec ne,” ujistil kuchařku věcně.

Pak si Eliza všimla růžového poupěte, které Sophia svírala v prstech, a ačkoliv se zdržela všech komentářů, v očích jí plály desítky otazníků. Kuchařka z košíku pečlivě vybírala nakoupené potraviny a odnášela je do spíže. Cestou nepřestávala Sophii bombardovat otázkami. „Nakoupila jste všecko, co budeme potřebovat na drobenkovej koláč? Nezapomněla jste na kmín? A na žito? A co rybíz na vozdobení toho koláče máte?”

„Ano,” volala za ní Sophia, zatímco kuchařka zmizela ve špajzu.

„Ale červený rybíz neměli, a tak…”

Náhle jí slova zamrzla na rtech. Sir Ross ji vzal do náruče. Začal ji líbat na rty. Tak jemně a smyslně, že mu podvědomě začala vycházet vstříc. Snažila se ovládnout. Horečně si připomínala, jak se vůči ní provinil. Snažila se přivolat zpátky svůj hněv. Leč marně. Ústa měl žhavá a vášnivá. Roztříštila její odhodlání na tisíc kousků. Z roztřesených prstů vypadlo růžové poupě a snášelo se k zemi. Sophii se zatočila hlava. Zakolísala. Aby neztratila rovnováhu, obtočila paže kolem soudcových širokých ramen a přitiskla se k němu blíž. Jazykem zkoumal její ústa. Chutnal sladce. Tak důvěrně. Zhluboka se nadechla, zaklonila hlavu a zcela se oddala sametovému dobyvateli. Život se jí scvrkl. Neexistovalo

nic, jen tato spalující vteřina.

Slyšela burácivé ozvy vlastního srdce. Ze spíže k ní mlhavě pronikal Elizin vzdálený hlas. „Neměli červenej rybíz. No to je dobrý! Tak co na ten drobenkovej koláč dáme?”

Ross propustil Sophiina ústa. Rty měla vlhké, od líbání lehce opuchlé. Díval se na ni tak zblízka, až dostala strach, že se utopí ve stříbrných tůních jeho očí. Hladil ji po tvářích. Přitiskl prsty k oblým lícím, palcem laskal koutek úst. Omámené Sophii se povedlo vykoktat: „Koupkoupili jsme žlutý. Místo červeného…”

Jakmile slova odlétla z úst, přisály se k ní opět Rossovy rty. Škádlil ji jazykem, vyzýval ke hře. Tápajícími prsty ho hladila vzadu na krku, kde se mu černé vlasy měnily v hedvábné prstýnky. Zmocnilo se jí nezvladatelné vzrušení, krev se bouřila v žilách. Jako by Ross vycítil, co se v ní odehrává, zmocnil se Sophiiných úst ještě hladověji. Nedokázal se jí nabažit. Podlomila se pod ní kolena. Zachytil ji svalnatými pažemi a přivinul k sobě, nepřestávaje přitom plenit vstřícná ústa.

„Cože? Žlutej rybíz?” zaskřehotal ze spíže Elizin hlas. „No, nejni tak dobrej, ale lepší něco, než nic.”

Ross uvolnil sevření, přidržel Sophii kolem pasu a vyčkal, až znovu nabude rovnováhy. Hleděla na něho nepřítomnýma očima. Věnoval jí krátké pousmání a odkráčel z kuchyně. Přesně v ten okamžik se vrátila z komory Eliza.

„Kam jste dala tu homoli cukru, slečno Sophie? Myslela jsem, že už jsem ji vodnesla do špajzu, ale…” Eliza se odmlčela a rozhlížela se po kuchyni. „Kde je sir Ross?”

„On…” Sophia se shýbla, aby sebrala pohozené poupě. „Právě odešel.”

V žilách jí divoce pulzovala krev. Třásla se jako v horečce. Umírala touhou po polibcích a dotycích muže, jehož z celého srdce nenáviděla. Jsi pokrytecká a nemravná, častovala se v duchu. Hlupačka.

„Slečno Sydneyová,” hlásil Ernest, jenž právě vstoupil do kuchyně.

„Ani ne před deseti minutama vám tu nechal ňákej chlápek balíček.”

Sophia si právě dopřávala dopolední šálek čaje. Prezent přijala s překvapeným výkřikem. Nic si přece neobjednala, neočekávala žádnou zásilku. A jediná příbuzná vzdálená sestřenice rozhodně nebyla z těch, kdo se obtěžují s nečekanými dárky. „To jsem blázen, co to je?”

mumlala si tiše pro sebe, zatímco balíček zvědavě okukovala. Na hnědém papíře stálo její jméno a adresa Bow Street, ale jinak nic, co by prozrazovalo odesilatele.

„Nebyl u toho nějaký vzkaz?” vyptávala se Ernesta. Vzala ze stolu nůž a přeřezávala jím silný provázek.

Chlapec zavrtěl hlavou. „Třebas je něco vevnitř. Smim vám to votevřít, slečno? Ten špagát něco vydrží. Ještě vám sklouzne nůž a ufiknete si prst. Ukažte, pomůžu vám.”

Sophia se usmála a pohlédla mu přímo do rozdychtěné tváře. „Díky, Erneste. Jsi moc hodný. Ale neposlal tě náhodou sir Morgan k drogistovi pro pár lahví inkoustu?”

„Jo, to jo.” Ernest si vzdychl tak ztěžka, jako kdyby na něm spočívala váha celého světa. „Asi bych měl mazat a přitáhnout to dřív, než se pan Morgan vrátí od soudu.”

Sophia se široce usmála a na rozloučeno mu zamávala. Pak znovu obrátila pozornost k tajemnému balíku. Přepižlala nepoddajný se motouz a rozbalila tuhý papír. Uvnitř vězelo cosi, zabalené ve vrstvě hedvábného papíru. Zvědavá Sophia ho spěšně roztrhla.

Zadržela dech. Uvnitř ležely šaty. Ne takové ty obyčejné, do jakých se denně strojila, ale nádherná hedvábná róba zdobená krajkami. Plesové šaty. Ale proč by jí někdo posílal tak vybraný kousek garderóby? Ruce se jí chvěly, když překvapeně obracela šaty na všechny strany. Pak prohledávala balicí papír pátrajíc po vzkazu. Buď neznámý dárce vizitku přiložit zapomněl, nebo ji, z neznámých důvodů, nepoužil schválně. Pečlivě roztřásla šaty a plna zmatků na ně hleděla. Bylo na nich něco znepokojivého. Cosi povědomého, co sahalo do nejvzdálenějších koutů paměti…

Jistě! Róba od neznámého dárce jí bolestně připomněla matku. Když byla malou holčičkou, ráda si zkoušela matčiny šaty a boty, krášlila se šperky a celé hodiny si hrála na princeznu. Nejraději měla jedny ušité z měňavého hedvábí, jež lámalo světlo a při určitém osvětlení se jevilo levandulové modré, jindy zas třpytivě stříbrné. I tyto šaty vynikaly podobně tajuplným odstínem. Měly hluboký výstřih a nadýchané rukávy zdobené bílým krajkovím. Matčina róba to ale nebyla. Byla to kopie ušitá v modernějším stylu. Pas byl o něco snížen, sukně naopak nahranější.

Sophia zkroušená obavami znovu zabalila šaty do papíru a převázala provázkem. Kdo jí mohl poslat takový dárek? A jakou shodou divných náhod se šaty tolik podobají oblíbené róbě její matky?

Popadla balík a vyšla z kuchyně. Instinktivně zamířila k člověku, jemuž se hodlala svěřit. Až později si bude lámat hlavu tím, proč se bez uvažování rozběhla k siru Rossovi, když byla spoustu let zvyklá spoléhat pouze sama na sebe. Bylo očividné, že se v jejím nitru cosi zásadně změnilo. Rozebírat však vlastní duši pro ni bylo vždycky nepříjemné.

Dveře pracovny byly zavřené, na chodbu pronikala směsice hlasů, jež prozrazovala, že se v místnosti právě čile jedná. Sklíčená Sophia zaváhala.

Právě v ten okamžik šel okolo Vickery. „Dobré ráno, slečno Sydneyová,” uctivě zdravil úředník. „Myslím, že s výslechy jen tak nezačneme.”

„Já… Jen jsem si s ním potřebovala promluvit v soukromé záležitosti.” Sophia pevně tiskla balík k hrudi. „Chápu, že má moc práce a nebudu ho rušit.”

Vickery se zamračil, vzápětí jí však věnoval povzbudivý pohled.

„Myslím, že v tomto směru se sir Ross vyjádřil jasně. Pravil, že pokud vás něco znepokojí, máte mu to přijít okamžitě říct.”

„To může počkat,” prohlásila odhodlaně. „Není to nic vážného. Vrátím se později, až bude mít čas. Ne, ne, prosím, neklepejte na ty dveře, pane Vickery.” Nešťastně zasténala, jelikož snaživý úřada přes všechny její protesty bušil do zárubně dveří.

K Sophiinu zděšení se otevřely a odhalily sira Rosse s návštěvníkem po boku. Jednalo se o šedovlasého džentlmena nevysoké postavy, přesto však budícího značný respekt. Byl oděn do skvěle ušitých šatů. Košili zdobenou krajkou u krku stahovala impozantní bílá vázanka. Ohodnotil Sophii tmavýma pichlavýma očkama a poté se obrátil s kyselým úsměvem na Rosse.

„Tak, pane Cannone, už je mi jasné, proč jste se nemohl dočkat, až mne vyprovodíte ze dveří. Společnost toho nádherného stvoření je vám jistě o mnoho milejší než moje.”

Rossova ústa se nelibě stáhla, ale protestovat se neodvážil. „Přeji vám dobrý den, lorde Lyttletone. Tu záležitost ohledně zfalšované směnky dám samozřejmě pečlivě přešetřit, nicméně můj názor znáte.”

„Spoléhám na vaši plnou podporu, Cannone,” prohlásil džentlmen mírným, leč umanutým tónem. „Pokud se vám podaří nalézt pachatele, budu vám hluboce zavázán.”

„O tom ani v nejmenším nepochybuji.”

Vyměnili si vzájemné zdvořilosti a Lyttleton se odporoučel. Nohama obutýma do drahých bot nemilosrdně tepal prošlapanou dřevěnou podlahu.

Sir Ross pohlédl na Sophii a oči se mu toužebně zaleskly. „Pojďte dál,” požádal ji měkce a vtlačil ji za dveře. Velkou teplou dlaní se zlehka dotýkal Sophiiných zad. Sophia přijala nabízenou židli, zatímco Ross zaujal své místo za prostorným mahagonovým stolem.

„Lyttleton.” Zopakovala jméno muže, který právě odešel. „To jistě není ten Lyttleton, jenž se stal tajemníkem ministra obrany?”

„Žádný jiný neexistuje.”

„Ale ne!” vykřikla polekaně Sophia. „Doufám, že jsem vás nevyrušila. Já toho Vickeryho snad zaškrtím!”

Sir Ross se zalykal smíchy. „Ne, nikoho jste nevyrušila. Pokoušel jsem se ho vystrnadit již před půl hodinou, takže jste přišla právě včas. Nuže, povězte mi, proč jste se tu tak zčista jasná objevila. Usuzuji, že to má cosi společného s tím balíkem, co držíte na klíně.”

„Napřed bych se měla omluvit, že obtěžuji. Víte, já…”

„Ale Sophie.” Neústupně na ni hleděl. „Vždyť přece víte, že jsem vám vždycky k službám. Nepřetržitě.”

Nedokázala od něho odtrhnout zrak. Vzduch v místnosti jako by náhle zhoustl a byl nabit třaskavým napětím. Rozhostil se klid, jako před bouří uprostřed dusného léta. Sophia se odhodlaně předklonila a odložila balík na stůl. „Před chvílí mi Ernest přinesl tohle. Povídal, že to doručil do Bow Street nějaký muž, aniž by se zmínil, kdo to posílá.”

Sir Ross pečlivě prostudoval adresu napsanou na tuhém hnědém papíře. Potom obal odhodlaně roztrhl. Objevila se před ním třpytivě levandulová záře a podivně kontrastovala se spartánským vybavením pracovny. Rossova tvář zůstávala nečitelná, pouze jedno tmavé obočí se vyklenulo, zatímco se zájmem studoval skvostný oděv.

„Netuším, kdo to mohl poslat,” durdila se Sophia. „Na těch šatech je něco podivného.” Pak upozornila sira Rosse na podobnost mezi těmito šaty a róbou, jež kdysi patřila její matce.

Když mu vypověděla vše, co měla na srdci, opřel se soudce pohodlně v židli a zamyšleně Sophii pozoroval způsobem, jejž neměla dvakrát v lásce. „Slečno Sydneyová… Není možné, aby šaty byly dárkem od vašeho bývalého milence?”

Takový nápad Sophii nejprve popudil a poté hořce rozesmál. „Ale ne! Nemá ani tušení, že zde pracuji. Mimoto, nemá důvod mne zahrnovat dary.”

Sir Ross zamručel a znovu vzal do dlaní třpytivou látku metající levandulové záblesky. Při pohledu na štíhlé prsty probírající se podmanivým hedvábím v Sophii zatrnulo touhou. Ross sklonil husté tmavé řasy a pečlivě zkoumal jemný materiál. Stehování, švy, krajku. „Jedná se o drahý model,” konstatoval. „Výborně ušitý, prvotřídní kvality. Jenže chybí tu nášivka módního salonu a to je velmi neobvyklé. Dovoluji si tvrdit, že neznámý dárce rozhodně netouží po tom, abychom věděli, kdo šaty zhotovil. Kdybychom objevili příslušnou modistku, snadno bychom ho anebo ji vystopovali.”

„Takže neexistuje možnost, kterak jeho totožnost zjistit?”

Vzhlédl od šatů. „Pošlu jednoho z vyšetřovatelů za Ernestem, aby si s ním popovídal o onom tajemném poslíčkovi. Také nechám zjistit, kdo šaty ušil. Látka je rozhodně neobvyklá to by mělo pátrání poněkud zjednodušit.”

„Děkuji vám.” Otázka, která bezprostředně následovala, způsobila, že váhavý úsměv, o nějž se pokusila, zmizel ze rtů.

„Neprojevil o vás v poslední době zájem nějaký muž, Sophie? Možná se vám začal někdo dvořit, flirtovat s vámi… Neoslovil vás někdo na tržišti? Třeba…”

„Ne!” Sophia přesně nevěděla, proč ji otázka tak vyvedla z míry, líce jí však vzplály šarlatovou červení. „Ujišťuji vás, sire Rossi, že jsem nikoho neprovokovala. Nejednala jsem s nikým způsobem, jenž by ho opravňoval… To je…” Hlas se jí poděšeně zlomil. Náhle si uvědomila, že někoho doopravdy provokovala samotného sira Rosse.

„Uklidněte se, Sophie,” pravil tiše. „I kdyby to byla pravda, z ničeho bych vás neobviňoval. Jste svobodná žena a můžete si dělat, co uznáte za vhodné.”

Rozechvělá vyhrkla bez přemýšlení: „Nemám žádného ctitele a k nikomu se nechovám vyzývavě. Mám za sebou jednu bolestnou zkušenost a netoužím si ji zopakovat.”

Náhle byl ve střehu, tak jako vlk chystající se zaútočit. „Jenom proto, že vás opustil? Anebo proto, že vás nedokázal uspokojit?”

Otřeseně na něho zírala. Jak se vůbec může opovážit klást jí otázky tak osobní povahy? Tvář jí vzplála hněvem. „Nechápu, jak souvisí vaše neomalené vyptávání s těmito šaty.”

„Nesouvisí,” připustil. „Jsem jen zvědavý.”

„Tak buďte zvědavý dál!” Pokrčila rameny a pokusila se uklidnit.

„Mohu už jít, pane? Mám plno povinností, zejména teď, když Eliza stůně. Lucie už má od práce skoro ušoupané ruce.”

„Ano,” odpověděl bryskně. „Pověřím Sayera, aby se pustil do vyšetřování ,záhady darovaných šatů’ a průběžně vás informoval.”

„Děkuji vám,” přikývla Sophia a měla se k odchodu. Sel jí těsně v patách. Natáhl se po knoflíku dveří, aby jí je otevřel, když tu náhle, aniž na něj jedinkrát pohlédla, Sophia pravila: „Ne… uspokojit mě nedokázal.” Vší silou se soustředila na tmavé dubové táflování dveří. „Ale možná to byla moje vina. On za nic nemohl.”

Na temeni ucítila závan horkého dechu a měkký dopad roztoužených rtů. Rossova blízkost v ní rozdmýchala bolestnou žádost. Slepě zašátrala po klice dveří a vystřelila na chodbu. V tom okamžiku na Rosse pohlédnout nedokázala.

Ross zavřel dveře a vrátil se ke stolu. Dlaněmi polaskal zjizvenou pracovní desku. Z hrudi vydal usouzený sten. City, jež držel tak dlouho pod kontrolou, se draly na povrch s nezměrnou silou. Tělem i duchem následoval přirozené volání přírody, které ho zavádělo pouze jedním směrem. K ní. K Sophii. Nedokázal už ani pobývat s ní v jedné místnosti, aniž by se jí dotkl.

Zavřel oči a soustředil se na důvěrně známé prostředí pracovny. Posledních pět let života strávil převážně zde, obklopen mapami, knihami a spisy. Odtud podnikal svá křížová tažení, vyšetřoval delikty po celém Londýně a zase se sem vracel. Do této místnosti, centra zákona hlavního města. Náhle nedokázal pochopit, jak mohl zasvětit svůj život pouze povinnostem. A na tak dlouho.

Na stole se podmanivě třpytila stříbrně levandulová róba a přitahovala soudcovy oči jako magnet. Dokázal si představit, jak báječně by Sophii padla… Měňavá barva by jistě polichotila hluboké modři očí i

tmavě plavým vlasům. Kdo jí je jen poslal? Zaplavila ho žárlivost provázená majetnickými pocity. Proč, proboha? Vždyť Sophia mu přece nepatří. Co se to s ním děje? Najednou to chtěl být pouze on, kdo jí poskytne pocit bezpečí a zahrne ji dary. Dá jí cokoliv, co si bude přát.

Ross zasténal. Snažil se pochopit směsici emocí, které s ním zmítaly. Radost se snoubila s hlubokou nedůvěrou a podezíravostí. Předsevzal si přece, že už se nikdy v životě nezamiluje. Moc dobře si vzpomínal, jak náročné to je, když se člověk pro druhého obětuje, denně se strachuje o jeho bezpečí, touží, aby osoba, kterou zbožňuje, byla šťastnější než on sám. Měl by s tím fantazírováním přestat. Nejvyšší čas začít se znovu ovládat. Přece Sophii nevěnuje své srdce.

5

V podvečer toho dne se Sophia ujistila, že sir Ross odešel prošetřit jakýsi případ, a požádala Lucii, zda by jí nepomohla obrátit v Rossově posteli matraci a převléct povlečení.

„Ráda bych, slečinko,” přikývla služebná, leč vzápětí jí zahanbením hořely tváře. „Ale koukněte se. Z pracek mi teče červená. To mám z toho, jak sem celý vodpoledne pucovala to měděný nádobí.”

„Ukaž, co se ti stalo? Máš bolavé ruce? Podívám se na to.” Když Sophia spatřila rozedřené prsty a dlaně ubohého děvčete, ostře se nadechla. Tak se služebné na rukou podepsala směs písku a kyseliny, která se používala k cídění nádobí. Pokožku měla rozleptanou a drobné ranky nepřestávaly krvácet. „Ach, Lucie! Proč jsi mi to neřekla dřív?” Soucítila se zraněnou dívkou. Posadila ji za kuchyňský stůl a odebrala se do spíže. Zde vyhledala potřebné ingredience a vrátila se do kuchyně. Do misky nalila glycerín, tinkturu z bezového květu a olej. Vzala vidličku a počala směs energicky šlehat. „Přinejmenším půl hodiny si musíš namáčet ruce v této lázni. Roztok se musí nasáknout do pokožky,” poučovala služku. „A na noc si natáhni rukavice.”

„Žádný nemám.”

„Ty nemáš rukavice?” Sophia pomyslela na vlastní rukavice. Měla jen jediný pár a vzdávala by se jich jen nerada. Při pohledu na rozedrané ruce mladé služky ji však zaplavila hanba. „Zaběhni do mého pokoje,” nakázala Lucii, „a vezmi si moje. Najdeš je v košíčku pod nočním stolkem.”

Lucie na ni překvapeně hleděla. „Přece vám nezničím rukavice, slečinko.”

„Prosím tě! Zdraví tvých rukou je daleko přednější. Jedny hloupé rukavice ať klidně vezme čert.”

„A co postel sira Rosse?”

„Tu pusť z hlavy. Postarám se o ni sama.”

„Jenže bez pomoci matraci nevobrátíte…”

„Ty si hezky sedni a namáčej si ruce.” Sophiin hlas nepřipouštěl

odmlouvání. „Pokud se o ně dneska řádně nepostaráš, nebudeš mi moci pomáhat ani zítra.”

Lucie se na ni vděčně zazubila. „Nechci bejt drzá, slečno Sydneyová, ale… ste poklad. Vopravdickej poklad.”

Sophia nad služčinými komplimenty jen mávla rukou a pospíchala do ložnice pána domu. Musí ji poklidit dřív, než se vrátí domů. Náruč čistého voňavého povlečení odložila na nejbližší židli a pátravě se rozhlédla po místnosti. Na nábytku nebylo ani smítko prachu, podlaha byla zametená, ale matrace potřebovaly převrátit, a také se tu povalovalo prádlo, které měl soudce včera na sobě a mělo být odneseno k vyprání.

Ložnice odpovídala povaze pána domu. Těžký mahagonový nábytek doplňovalo čalounění a závěsy ze zeleného brokátu. Jednu ze stěn kryla dávno vybledlá tapisérie. Na opačné straně visely tři rytiny v těžkých rámech. Byly to karikatury sira Rosse coby řeckého boha, jenž chová na svých kolenou přední politiky země, jako by to byly děti. Pokroucenými prsty jedné ruky se snaží ovládat vodicí nitě loutek, jimiž není nikdo jiný než strážníci z Bow Street, kteří mají kapsy vyboulené penězi. Bylo očividné, že karikatury napadaly obrovskou moc sira Rosse a jeho podřízených.

Sophia velmi dobře chápala zdroj umělcovy hořkosti. Většina Angličanů se děsila silného policejního sboru a jeho neomezené nadvlády nad občany. Hrozilo zde jisté nebezpečí. Každá moc se dá lehce zneužít. Dříve používaný systém okrsků, kde zastávali funkci policistů běžní občané, a to nejdéle po dobu jednoho roku, se obyvatelům zamlouval mnohem víc. Nicméně strážníci bez speciálního výcviku si nedokázali poradit se stoupající zločinností, nárůstem počtu krádeží, násilí, vražd a podvodů, jež sužovaly město. Parlament odmítl policejní sbory oficiálně uznat, a tak nezbylo strážníkům z Bow Street nic jiného, než vzít zákon do svých rukou a spojit síly. Zodpovídali se pouze jedinému muži. Siru Rossovi, kterého by ani ve snu nenapadlo, jakou mocí a vlivem bude jednou disponovat.

Když Sophia na nelichotivé obrázky pohlédla poprvé, divila se, proč si je soudce do ložnice vůbec věšel. Poté jí došlo, že mu mají denně připomínat, že každé jeho rozhodnutí, každý jednotlivý skutek bude veřejností přetřásán a souzen. Proto musí být jeho uvažování i jednání vždy v souladu s právem a všeobecným očekáváním.

Sophia zaplašila neveselé úvahy z hlavy a stáhla z obrovského lůžka povlečení. Obrátit těžké matrace vlastními silami byla opravdu fuška, avšak po nekonečném funění a postrkování jimi sem a tam se jí to nakonec podařilo. Stlát postele jí nikdy nečinilo potíže a na výsledek byla také právem patřičně hrdá. Dokázala napnout prostěradlo tak, že kdyby na něj upustila minci, odrazila by se od vyšponovaného plátna a zakutálela se pod postel. Když uhladila pokrývku a natřásla polštáře, obrátila pozornost k pohozenému oblečení. Přes paži si přehodila hedvábnou vázanku a shýbla se pro pomačkanou košili.

Sálala z ní důvěrně známá vůně sira Rosse. Sophia si přitiskla splývavou látku k obličeji a plnými doušky vdechovala lehký závan potu a mýdla na holení. Vůni zralého muže plného života. Nikdy dřív ji žádná vůně tolik nesváděla. Zvláštní, Anthony ho přece milovala, nicméně nikdy si takovou přitažlivost neuvědomila. Náhle ji zaplavilo znechucení. Poprvé si totiž musela přiznat, že ve skutečnosti nemilovala Anthonyho, ale pouhou představu, kterou si o něm vytvořila. Vyfantazírovala si ho takového, jakého ho chtěla mít, a držela se svého snu zuby nehty. Skutečnost si odmítala připustit. Toužila po pohádkovém princi, který by spasil ubohou princeznu, a Anthony se držel své role, dokud jej bavila. Když se jí nabažil, princ náhle zmizel.

Dveře se otevřely.

Sophia ztuhla hrůzou a zahanbeně košili upustila. Vyděšeně sledovala, jak do místnosti vchází sir Ross oděný do černého kabátce a kalhot. Zaplavil ji pocit studu. Pane bože, jak se jenom mohla nechat přichytit, kterak se mazlí s jeho košilí!

Nicméně pověstná Rossova ostražitost jako by se pro jednou vytratila. Byl zcela pohroužen do sebe a Sophia si uvědomila, že si jejího počínání nevšiml. Proklatě, snad není opilý. Holdování kořalce se mu sice vůbec nepodobá, ale jinak si jeho vrávorání vysvětlit nedokázala.

„Vzal jste to vyšetřování v Long Acre nějak zkrátka,” prohodilo rozpačitě. „Já jen… poklízela jsem vám tady.” Potřásl hlavou, jako by to přece bylo jasné, a zvolna se k ní blížil. Sophia poděšeně couvla, opřela se zády o prádelník a stále vystrašeněji na něho zírala. „Stalo se vám něco, pane?” Přistoupil až k ní a hmátl po hraně prádelníku. Tvář měl slonovinově bílou, čerň vlasů a hustých brv s ní byla v takovém kontrastu, že připomínala masku. „Našli jsme hledaného muže. Ukrýval se

v jednom domě na Rose Street,” pronesl tiše. Na pobledlé, zpocené čelo se mu přilepil silný pramen vlasů. „Vyšplhal na střechu… a přeskočil na krov vedlejšího stavení. Sayer ho nestačil chytit. Taky jsem ho pronásledoval… nesměl nám utéct.”

„Honili jste se snad s tím mužem po střechách?” vykřikla otřeseně Sophia. „Vždyť je to nebezpečné! Mohl jste se vážně zranit!”

„Vlastně…” Zdálo se, že sira Rosse obcházejí mrákoty. Podezřele se zakymácel. „Dostal jsem ho. Jenže on vytáhl pistoli…”

„Střílel po vás?” Sophia vyděšeně zkoumala očima soudcův tmavý kabátec. „Poranil vás? Dobrý bože…” Přeběhla dlaněmi po předním dílci prvotřídního vlněného převlečníku. Na levé straně byl vlhký a lepkavý. Z úst se jí vydral potlačovaný výkřik. Nevěřícně pohlédla na svou dlaň. Byla zakrvácená. „Je to jen škrábnutí.”

„A nahlásil jste to někomu?” vyptávala se Sophia a nekompromisně ho přistrkávala k posteli. „Dal jste poslat pro doktora?”

„Zvládnu to sám,” prohlásil umíněně. „Nic to není. Jen malé škrábnutí, povídám…” Když mu Sophia počala svlékat kabátec, zavrčel bolestí.

„Lehněte si!” zavelela. Vyděsilo ji množství krve, jež se stačilo vpít do košile. Celá levá strana soudcova těla byla červená. Opatrně košili rozepnula a sňala z postiženého ramene. Spatřila rozšklebený okraj rány, kterou způsobila kulka, a zalapala po dechu. „To není jen škrábnutí, je to pořádná díra. Nehýbejte se. Proč jste o tom proboha nikomu neřekl?”

„Není to nic vážného,” vzdoroval Ross zatvrzele.

Sophia zmačkala košili, s níž se ještě před chvílí těšila, a přimáčkla ji na ránu, z níž se valila krev. Sir Ross jen sykl. Zuby měl zatnuté bolestí.

„Vy jeden paličáku,” ulevila si Sophia a shrnula mu z čela upocenou kadeř. „Také jste jenom člověk! Ačkoliv celé osazenstvo Bow Street si myslí, že tomu tak není. Vám se přece nemůže nic stát! Tady, podržte to chvíli. Pošlu pro doktora.”

„Sežeňte Jacoba Linleye,” zamumlal. „Touhle dobou bude naproti u Torna.”

„V kavárně U Torna?”

Sir Ross přikývl a zavřel oči. „Ernest ho najde.”

Sophia vyběhla z ložnice a volala o pomoc. Netrvalo ani minutu a veškeré služebnictvo se kolem ní shromáždilo jako kuřata kolem kvočny. Když jim sdělila, že byl sir Ross vážně zraněn, vypadali, jako kdyby do nich udeřil blesk.

Jelikož však obyvatelé čísla 4 byli na všemožné katastrofy dávno zvyklí, začali okamžitě jednat. Ernest pelášil pro doktora, Eliza upalovala pro obvazy a čisté prádlo, Lucie vystřelila ze dveří, aby poinformovala pana Morgana.

Sophia se vrátila ke zraněnému. Když viděla, jak tiše a bez pohnutí leží v posteli, strachy se otřásla. Jemně zvedla bezvládnou dlaň, jež spočívala na chumáči látky nasáklé krví a sama ránu pevně stlačila. Ross bolestí zavrčel a zvolna pozdvihl víčka.

„Už dávno mě nikdo nepostřehl,” bručel. „Zapomněl jsem, jak ukrutně to bolí.”

Sophii trápily obavy. „Doufám, že to pálí jako čert,” pravila však statečně. „Alespoň si příště rozmyslíte bezhlavé honičky po střechách! Co vás vůbec přimělo provést takovou hloupost?”

Ross ji pozoroval přivřenýma očima. „Jeden podezřelý, jenž v sobě neměl tolik slušnosti, aby si hrál na honěnou na pevné zemi.”

„Domnívala jsem se, že pronásledování pachatelů je povinností strážníků,” odsekla ostře. „A od vás se očekává, že zůstanete v bezpečí a budete velet.”

„Vždycky to tak nefunguje.”

Sophia raději spolkla další kousavou odpověď a sklonila se, aby uvolnila manžety jeho košile. „Mám v úmyslu sundat vám kosili. Co myslíte, dokážete protáhnout paži rukávem, anebo ho mám raději rozstřihnout?”

Sir Ross v odpověd natáhl paži a Sophia mu z ní košili pečlivě stáhla. Obnažila tak nedotčenou stranu soudcova zarostlého hrudníku. Byl statnější a svalnatější než očekávala. Na ramenou, hrudi i břiše se rýsovaly pletence tuhých svalů. Sophia snad nikdy neviděla mužnější postavu. Když se k němu sklonila, ucítila, jak jí tváře zahořely zrádnou červení. Jemně mu protáhla paži za krkem. „Nadzdvihnu vás, abych vám snáze svlékla košili,” informovala ho.

„Umím to sám.” Stříbrnýma očima plnýma bolesti se zapíchl do Sophiina modrého pohledu. Cítila, jak se odtahuje od její paže.

„Nechte to raději na mně,” trvala na svém, „nebo začnete znovu krvácet.”

Pomalu jej vší silou zvedla a vytáhla zpod těla košili. Cítila, jak jí přitom ztěžka dýchá do tváře. „Věřila byste, že jsem vás chtěl mít ve své ložnici?” zamručel. „Jenže takhle jsem si to doopravdy nepředstavoval.”

Překvapením vyprskla smíchy. „Tak tuhletu poznámku jsem neslyšela. Patrně blouzníte z přílišné ztráty krve.”

Sophii se ulevilo, když se na prahu objevila Eliza se džbánkem vroucí vody a horou vyžehleného plátna. Společně smývaly z Rossova těla zaschlou krev. Soudce občas zasyčel bolestí, ale ani se nepohnul.

„Vypadá to, že kulka uvízla v rameni,” konstatovala věcně Eliza. Odstranila krví nasáklý smotek plátna a nahradila jej novým. „Doktor Linley ji bude muset vyndat. Ještě štěstí, že to nejni blízko srdce.”

Sophia se sklonila k siru Rossovi a poopravila mu pod hlavou polštář. Kdyby byl pronásledovatel lepší střelec, určitě by soudce trefil přímo do srdce. Příšerná představa. Samotnou ji překvapilo, že v ní toto pomyšlení vyvolává mučivý pocit strachu a ztráty.

„Jsem v pořádku,” ozval se chraplavě sir Ross, jako by jí četl myšlenky. „Za den dva budu zase běhat.”

„Tak to tedy ne,” zchladila ho bystře. „Zůstanete hezky ležet, dokud se úplně neuzdravíte. Věřte mi, udělám cokoliv, abych vás v té posteli udržela.”

Dvojsmyslnost příslibu si uvědomila až v okamžiku, kdy spatřila v očích sira Rosse výsměšné jiskřičky. Vyslala k němu výhružný pohled, takže se zdržel veškerých komentářů, ačkoliv na rtech mu hrál pobavený úsměv. Eliza postávající poblíž jako by nalezla potěšení ve skládání obvazů a klůcků látky do úhledných čtverečků.

Napětí v místnosti bylo prolomeno v okamžiku, kdy se na prahu objevil netrpělivě očekávaný doktor Jacob Linley. Byl štíhlý a pohledný, lesklých blond vlasů, s pohotovým úsměvem. Sophia o něm již slyšela, jelikož byl často povoláván do Bow Street, když bylo třeba lékařského dobrozdání. Nicméně dnes mu poprvé stanula tváří v tvář.

„Cannone,” oslovil lékař pacienta jakoby nic a se žuchnutím postavil těžký lékařský kufřík na židli stojící vedle postele. „Vypadá to, že jste si dnes večer vyrazil za dobrodružstvím.” Pak přistoupil k lůžku a jal se

zranění pečlivě prohlížet. „Hmm. Zásah střelnou zbraní z bezprostřední blízkosti. Usuzuji tak podle stop popálení poblíž rány. Jak se to stalo?”

Sir Ross se zamračil. „Šel jsem po domnělém vrahovi.”

„Honil se s ním po střechách,” přisadila si Sophia. Nedokázala být zticha.

Doktor se k ní otočil. Oříškově hnědé oči se přátelsky třpytily. „Po střechách, říkáte? Nuže, myslím, že nejlépe uděláme, budeme-li pacienta držet nějaký čas při zemi, co vy na to?”

Sophia energicky přikývla.

Stále usměvavý doktor Linley jí vysekl krátkou, leč elegantní poklonu. „Vy nejspíš budete slečna Sydneyová, asistentka, o níž jsem už tolik slyšel. Přiznám se, že jsem nadšené výkřiky pochůzkám, jimiž vás nekonečně opěvují, považoval za poněkud přehnané. Teď jim však musím dát za pravdu.”

Než se Sophia zmohla na odpověd, ozval se z postele kyselý hlas sira Rosse. „Hodláte tu celý večer jen tak tokat, Linleyi, anebo si konečně uděláte čas a vyndáte mi tu kulku?”

Doktor na Sophii spiklenecky mrkl a pak se kvapně obrátil na služebnou. „Budu potřebovat velký džbán vroucí vody, poctivé mýdlo, sklenici medu a odlivku brandy. A taky dostatek světla.”

Sophia se rozběhla, aby obstarala potřebné věci z kuchyně, zatímco Eliza do ložnice snášela lucerny a svíce.

Než se hospodyně vrátila z přízemí, linula se z pokoje pána domu taková záře, jako by vyšlo slunce. Na stolek s umyvadlem pečlivě poskládala požadované pomůcky. Přistoupila k lůžku, u něhož lékař pilně čistil stříbrné nástroje plstěným klůckem.

Linley se na Sophii s pochopením usmál. „Rány obvykle ne-mokvají a nehnisají v případě, že se dokonale vyčistí. Nikdo neví proč, ale je tomu tak. Proto se snažím mít nástroje i ruce tak vypulírované, jak jen to jde.”

„A k čemu používáte med?”

„Ošetřuji jím zranění. Zdá se, že urychluje hojení. Kromě toho rána pomazaná medem se nepřichytí k plátnu, což usnadňuje převazy.”

„A brandy?”

„Ta je pro mne. Umírám žízní,” odvětil Linley vesele a pořádně si z karafy zavdal. „A ted, slečno Sydneyová, si umyju ruce a přistoupím k

vyjmutí kulky. Tato nepříjemná procedura způsobí, že sir Ross začne klít jako pohan. Proto vám doporučuji, pakliže máte citlivá ouška, abyste se odebrala do vedlejší místnosti.”

„Vydržím to,” vyhrkla Sophia. „Zůstanu.”

„Nu, dobrá.” Linley uchopil dlouhý ostrý nástroj a posadil se na kraj postele. „Snažte se nehýbat,” varoval Rosse tiše. „Jestli to nebude k vydržení, pošlu pro pana Morgana, aby vás přišel přidržet…”

„Neuhnu ani o píd,” ujistil ho rázně sir Ross.

Na lékařův příkaz uchopila Sophia lampu a svítila mu. Raději než na pilné doktorovy ruce hleděla do soudcovy napjaté tváře. Muselo ho to příšerně bolet, ale držel se statečně. Pouze se mu občas zachvěla brada či zadržel dech, to když se nástroj ponořil hlouběji. Nakonec jehelec zazvonil o kulku, jež se zastavila o kost.

„Tak, tady ji máme,” prohlásil Linley ledově. Na obličeji se mu perlily drobounké krůpěje potu. „Skoda, že toho tolik vydržíte, Cannone. Doporučuji vám ztratit vědomí dřív, než začnu tahat tuhle potvůrku ven.”

„Omdlévání nemám ve zvyku,” zahučel soudce. Očima zamženýma utrpením se vpíjel do Sophiiny tváře. Povzbudivě se na něj usmála.

„Slečno Sydneyová,” ozval se náhle Linley. „Podržte to přesně tak, jak vám ukazuju. A nepohněte s tím ani o fous.”

„Ano, pane.” Sophia se okamžitě chopila nástroje. Lékař vylovil z kufříku zubatý instrument, který připomínal drobné kleště.

„Ani se vám netřesou ruce,” poznamenal doktor obdivně směrem k Sophii, když kontroloval, jak drží nástroj. A pak se zručně pustil do odstraňování cizího tělesa. „Navíc jste hezounká od hlavy až k patě. Pokud by vás to přestalo v Bow Street bavit, slečno Sydneyová, jsem připraven vás okamžitě zaměstnat coby svoji asistentku.”

Dříve než Sophia stačila cokoliv namítnout, ozval se sir Ross. „Ne,” zamumlal. „Je moje.” A vzápětí omdlel. Vějířky dlouhých hustých řas vrhaly na popelavé tváře inkoustově černé stíny.

6

Jakmile lékař vytáhl z Rossova ramene vražedný kousek kovu, vytryskl z rány proud čerstvé krve. Sophia si poděšeně skousla ret a střelila pohledem po doktorovi, jenž bleskově přitiskl k otvoru smotek plátna. Sophii připadalo, že Rossův tichoučký protest ,je moje’ zůstal viset ve vzduchu. Nepřesvědčivě se snažila soudcova slova zamluvit. „Je… je od něho hezké, že si váží mé práce.”

„Tak to jste ho pochopila úplně špatně, slečno Sydneyová,” odvětil suše doktor Linley a znovu se soustředil jen na svůj úkol. „Věřte mi, že mi okamžitě došlo, co přesně tím chtěl říct,” dodal po chvíli.

Když lékař skončil a ránu pečlivě obvázal, pohlédl nejprve na Sophii a potom na Elizu, jež sklízela zakrvácené útržky plátna. „Která z vás bude o sira Rosse pečovat?”

Rozhostilo se tázavé ticho, obě ženy se navzájem měřily pohledem. Sophia si nervózně kousala ret. Tak ráda by soudce ošetřovala. Zaplavil ji zcela nečekaný cit, jenž v ní zároveň rozezněl poplašné zvonky. Odpor, který vůči siru Rossovi pociťovala, se pomalu rozplýval. Zdálo se, že už ho nedokáže nenávidět. To poznání ji naplnilo zoufalstvím. Promiň mi to, Johne, omlouvala se bratrovi v duchu provinile. Vím, že tě zrazuju. Nezasloužíš si to. Jenže teď se budu muset plánů na pomstu nějaký čas vzdát. Nemám jinou možnost. Později si vše promyslím a rozhodnu se, co podniknu dál.

„Dohlédnu na něho,” prohlásila Sophia rázně. „Povíte mi, jak se mám o soudce starat, doktore Linleyi?”

Pohotově odpověděl: „Dvakrát denně měňte obvaz. Postupujte tak, jak jsem ránu převazoval já. Pokud to začne hnisat a zapáchat anebo rameno zrudne a stane se velmi bolestivým, okamžitě pro mne pošlete. Může se stát, že okolí poranění bude ve srovnání se zbytkem těla na dotek horké, také v tom případě mi dejte ihned vědět.” Odmlčel se a pousmál. Sir Ross se začal na lůžku vrtět a pomrkávat. „A krmte ho všemi těmi obvyklými příšernostmi, kterými zotavující se pacienty obvykle cpeme hovězím vývarem, kasičkami, míchanými vejci jenom

ho proboha nenalévejte kávou, ať si trochu odpočine.” Stále usměvavý lékař se sklonil nad soudcem a popadl ho za zdravé rameno. „Tak dneska jsem s vámi skončil, kamaráde. Za den za dva se vrátím, a zase vás trošku potrápím. Ted jdu říct siru Grantoví, že vás smí navštívit. Předpokládám, že už stejně netrpělivě přešlapuje pod schody.”

Doktor se překvapivě tiše vytratil z místnosti. „Příjemný džentlmen,” poznamenala Sophia.

„Jo, to teda je,” zachichotala se Eliza. „A taky je svobodnej. Mnoho urozenejch dam tady v Londýně vyžaduje jeho služby. Medicínský, i ty ouplně soukromý. Ta, co doktora klofne, bude jednou v sedmým nebi.”

„Cos myslela těmi soukromými službami?” zarazila se Sophia.

„Snad nemluvíš o…”

„No jo,” přikyvovala kuchařka. „Tvrdějí, že je doktor v posteli stejně šikovnej jako…”

„Elizo,” skočil ji popuzeně do řeči sir Ross, „pokud musíš za každou cenu někoho pomlouvat, nečiň tak v místnosti, kde jsem upoután na lůžko a musím tě bohužel chtě nechtě poslouchat.” Zamračil se na obě ženy. Pak se soustředil pouze na Sophii. „Jistě byste našly k diskusi i vhodnější témata, než jak je někdo ,šikovnej v posteli’.”

V Sophiiných očích jiskřil smích. Podívala se na Elizu. „Má pravdu,” odtušila věcně. „Neměly bychom se zbytečně před sirem Rossem shazovat všetečnými klípky, Elizo.” Významně se odmlčela a uličnicky dodala: „Zbytek pikantérií o doktoru Linleyovi mi dopovíš v kuchyni.”

Rameno Rosse bolelo v jednom kuse. Ač nerad, přijal při svlékání Sophiinu pomoc. Snažil se sice sám, ale brzy mu docházely síly. Sophia mu přetáhla přes hlavu bílou lněnou noční košili a pomáhala mu protáhnout zraněnou ruku rukávem. Povedlo se, jenže na konci jindy tak triviální záležitosti, jakou oblékání nočního úboru bezesporu je, byl celý rozbolavělý a vyčerpaný. „Díky,” zahuhlal. S nešťastným povzdechem opět klesl do polštářů.

Sophia natřásla pokrývku a přikryla Rosse až k pasu. Snažila se zachytit jeho pohled. Oči jí obavami jakoby ztmavly, zračil se v nich jakýsi tajuplný cit. „Sir Grant čeká za dveřmi. Mám ho pozvat dál, anebo ho požádat, aby se zastavil později?”

„Přijmu ho.” Soudce zasténal. Ve skutečnosti nechtěl s nikým mluvit. Ani s Morganem ne. Toužil po tichu a uklidňující přítomnosti starostlivé Sophie.

Ta se k němu bez rozmyslu sklonila, pak se náhle zarazila. Nebylo to poprvé, co si Ross všiml jejího vnitřního boje. Jako by se v ní svářilo důvěrné přátelství s naprostou nevolí. Jako by vzdorovala něčemu, po čem ve skutečnosti zoufale prahne. Natáhla ruku a letmo se dotkla pacientova čela. Potom mu chladnými prsty uhladila vlasy. „Nepřehánějte to s mluvením,” zamumlala. „Potřebujete si odpočinout. Brzy se vrátím a přinesu vám večeři.”

„Nemám hlad.”

Tvářila se, jako by ho neslyšela, a zmizela ve dveřích. Sir Ross se lítostivě zašklebil. Věděl, že mu Sophia nedá pokoj, dokud něco nesní.

Do ložnice vstoupil sir Grant Morgan. Byl tak vysoký, že ve veřejích musel sklonit hlavu, aby jimi mohl projít. Nejistě těkal očima po Rossově zmučeném těle a pak se zadíval na vzdouvající se obvaz na kolegově rameni. „Jak se cítíš?” zeptal se tiše a poskládal dlouhou postavu na židli přistavenou poblíž lůžka.

„Nikdy mi nebylo lip,” odtušil Ross. „Je to prkotina. Zítra, nejpozději pozítří, jsem zpátky v úřadu.”

Z nějakého důvodu se Morgan rozesmál. Znělo to nevesele. „K čertu s tebou, Cannone. Rád bych věděl, co bys řekl ty mně, kdybych se vrhl do tak riskantního dobrodružství, jako ty dneska večer.”

„Kdybych se k pronásledování nepřidal, Butler by nám byl uprchl.”

„Ano, jistě,” přitakal sarkasticky Morgan. „Sayer se mi svěřil, jak ses překonával. Podle jeho tvrzení jsi šplhal po střechách jako nějaká zatracená kočka. A když ten mizera skočil na střechu vedlejšího stavení, vrhl ses za ním. Všechna čest, stopadesáticentimetrový skok mezi dvěma budovami, do toho by opravdu každý nešel. Zvlášť když pád znamená jistou smrt. Pak po tobě ten darebák vystřelil. Nikdo netušil, že jsi to koupil, protože ses za ním hnal jako splašený, dokud jsi ho nedostal. Sayer teď všude vykřikuje, jaký jsi hrdina.” Tón Morganova hlasu prozrazoval víc než jasně, že se strážníkovým stanoviskem očividně nesouhlasí.

„Nespadl jsem,” zdůraznil Ross, „a všechno dobře dopadlo. Už to nech být.”

„Mám to nechat být?” Ačkoliv se Morgan vší silou ovládal a zatím držel probublávající vztek pod kontrolou, tvář mu podezřele zbrunátně-

la. „Jakým právem takhle zbůhdarma dáváš v sázku svůj život? Dokážeš si vůbec představit, co by se stalo s Bow Street, kdybys dnes večer zahynul? Nemusím ti snad připomínat všechny ty lidi, kterým by přišel tvůj odchod náramně vhod a s poukazem na tvůj nečekaný skon by s chutí propustili všechny policisty, zlikvidovali úřadovnu v Bow Street a přenechali bezpečnost Londýna takzvaným lovcům zločinců, kteří ve skutečnosti kralují podsvětí. Takovým, jimž vládne Nick Gentry.”

„Ty bys přece nic takového nedopustil.”

„Nedokázal bych tomu zabránit,” přel se Morgan. „Postrádám tvé kvality, vědomosti a politický vliv… Prostě bych to nezvládl. Zatím ne. Tvá smrt by ohrozila vše, za co jsme bojovali, na čem jsme pracovali… A to všechno bys dal v sázku, jenom kvůli jedné, jediné ženě, pro boha živého…”

„Cos to řekl?” dožadoval se Ross vysvětlení. „Tak ty si myslíš, že jsem se škrábal po střechách kvůli nějaké ženské?”

„Kvůli slečně Sydneyové.” Morgan na soudce upřel nelítostné zelené oči. „Od té doby, co se tu objevila, ses změnil. A dnešek to jen potvrzuje. Nečekej, že prohlásím, že tě chápu…”

„Díky,” zavrčel Ross chmurně.

„Je mi jasné, že se trápíš. A myslím si, že je to kvůli ní.” Náhle jako by napětí z Morganovy tváře zmizelo. Zpytavě se na Rosse zahleděl.

„Pokud po ní toužíš, tak si ji sakra vezmi,” zašeptal. „Bůh ví, že ani ona k tobě není lhostejná. To už zjistil každý, kdo má oči.”

Ross neodpověděl. Byl zahloubaný do sebe. Nepatřil k lidem, kteří raději pitvají motivy a skutky druhých, než aby přemýšleli o vlastním jednání. Ke svému překvapení, jež nebylo dvakrát příjemné, si Ross uvědomil, že má Morgan pravdu. Skutečně jednal zbrkle, jako by se tak mohl zbavit vlastní nespokojenosti, podráždění a touhy. Možná dokonce pocitu viny. Žena mu zemřela před pěti lety. Náhle mu to připadalo tak dávno. Smutek se kamsi vytratil. A ačkoliv Eleanor z celého srdce miloval, přibývalo dní, kdy si na ni ani nevzpomněl. Jakmile mu vstoupila do života Sophia, vzpomínky na zesnulou manželku počaly blednout a vytrácely se. Pojednou se nedokázal rozpomenout, zda k Eleanor také pociťoval takový příval vášně. Jistě se neslušelo ty dvě srovnávat, ale nedokázal si pomoct. Eleanor, štíhlá jako proutek, pobledlá, křehká… a zlatovlasá Sophia překypující vitalitou a ženstvím.

Obrátil k Morganovi bezvýraznou tvář. „Co cítím k slečně Sydneyové, je pouze moje věc,” prohlásil mdle. „A co se týče mých poněkud ukvapených aktivit, jež jsem dnes večer předvedl, pokusím se jich pro příště vystříhat a věnovat se spíše intelektuální činnosti.”

„A chytání zločinců laskavě přenechej strážníkům, Rossi. I já jsem si na to musel zvyknout,” poznamenal upjatě Morgan.

„Jistě. Nicméně rád bych tě v jednom bodě poopravil nejsem totiž nenahraditelný. Nebude trvat dlouho a dokážeš mě ve všem plnohodnotně zastoupit. Nebudeš ani vědět jak, a pohodlně vklouzneš do mých bot.”

Morgan se zašklebil a stočil pohled ke svým obrovským střevícům.

„Možná máš pravdu. Ale sehnat chlapíka, který by se neutopil v mých škrpálech, to tedy bude fuška.”

Ozvalo se tiché zaklepání a do místnosti opatrně vplula Sophia. Pramínky vlasů jí vyklouzly ze sponek, vypadala poněkud neupraveně a o to více žádoucí. Na malém podnose přinášela přiklopený talíř s jídlem a sklenici s něčím, co připomínalo vývar z ječmene. Přestože Rosse zmáhala únava, v její přítomnosti se cítil o něco čilejší.

Sophia se na Morgana mile usmála. „Dobrý večer, pane Grante. Povečeříte s námi? Pokud ano, není to problém. Skočím do kuchyně pro druhou porci.”

„Ne, děkuji vám,” odvětil laskavě Morgan. „Jsem na odchodu. Manželka mne očekává.” Srdečně se s oběma rozloučil a zamířil k východu. Ve dveřích se na okamžik zastavil a zachytil Rossův pohled. „Pamatuj, co jsem ti řekl,” připomněl mu důrazně.

Neutuchající bolest vytrhovala Rosse ze sna. Často se probouzel. Zauvažoval, zda si nemá nalít lžíci opiové tinktury, kterou měl připravenu na nočním stolku. Pak myšlenku zavrhl. Nechtěl být omámený. Pomyslel na Sophii spící jen několik místností od něj a ihned mu vytanulo na mysli několik záminek, jimiž by ji přilákal ke svému lůžku. Nudil se, nebylo mu dobře a prahl po její přítomnosti. Jedině jeho dobré vychování mu zabránilo v tom, aby na ni zavolal. A také pochopení. I ona si přece potřebuje odpočinout.

Nad městem počalo svítat. Skrze zpola zatažené závěsy se do ložnice vkrádalo mdlé světlo. V domě se začaly ozývat zvuky. Zaslechl Sophiiny lehké kroky, to když šla vzbudit Ernesta do jeho komůrky.

Služebné harašily v krbech, z nichž vyhrabávaly popel. Rozeznal Eliziny kulhavé kročeje, když se ploužila do kuchyně.

Nakonec se Sophie dočkal. Vešla do pokoje, vymydlená jako vždy, vlasy upravené. Způsobně jí seděly v týle uchycené mnoha sponkami a jehlicemi. Přinesla si celý tác nepostradatelných pomůcek a odložila jej na noční stolek.

„Dobré ráno.” Zlehka mu přitiskla chladnou dlaň na čelo a potom na zarostlý hrudník kousek pod klíční kostí. „Kapánek hřejete,” informovala ho. „Převážu vám ránu. Pak vám děvčata připraví vlažnou koupel. Doktor povídal, že vám ráchání ve vaně neuškodí, jen si nesmíte namočit obvaz.”

„Snad mě nechcete mýt?” otázal se Ross pobaveně a vychutnával si ruměnec, jenž se jí zvolna rozléval po lících.

„Tak daleko zase mé ošetřovatelské povinnosti nesahají,” odvětila Sophia přísně, ačkoliv jí koutky úst podezřele cukaly. „Pokud budete potřebovat někoho k ruce, pošlu vám Ernesta.” Pátravé si nemocného prohlížela. Zcela evidentně ji zaujaly nepoddajné vousy, vyrážející na soudcově bradě. „Neoholeného jsem vás ještě nikdy neviděla.”

Ross si přejel dlaní přes škrábající strniště. „Po ránu vždycky píchám jako ježek.”

Se zalíbením si ho prohlížela. „Náhodou vám to docela sluší. Vypadáte jako pirát.”

Pozoroval ji, kterak pilně pobíhá po místnosti. Roztáhla závěsy, aby k němu mohlo jasné denní světlo, nalila do umyvadla horkou vodu a pečlivě si v ní drhla ruce. Ačkoliv se snažila chovat věcně, bylo na ní vidět, že není zvyklá se pohybovat v pánských ložnicích. Nedokázala mu zpříma pohlédnout do očí. Přistoupila k posteli, v rukou Rossovo denní oblečení.

„Sophie,” zamumlal, „pokud je vám to nepříjemné…”

„Ne,” prohlásila statečně a konečně na něj zpříma pohlédla, „ráda vám pomohu.”

Ross nedokázal potlačit rošťácký úsměšek. „Červenáte se jako pivoňka.”

Neřekla na to ani slovo, jen se usmála a ve tvářích se jí objevily dolíčky. Natáhla se pro sklenici s medem a ukápla trošku zlatavé vazké tekutiny na plstěný čtvereček. „Na vašem místě, sire Rossi, bych ne—

dráždila toho, kdo se vám právě pokouší převázat ránu.”

Když rozepínala knoflíky soudcovy noční košile, Ross úslužně zmlkl. Jak postupně obnažovala jeho chlupatý hrudník, plály jí tváře stále výraznějším odstínem šarlatové barvy. Statečně uvolňovala jednotlivé knoflíky a Ross se přistihl, že náhle naslouchá zvukům vlastního dechu. Snažil se, aby se nadechoval a vydechoval v pomalém rytmu, zatímco srdce mu bušilo jako zběsilé. Nedokázal se ani rozpomenout, kdy ho naposledy nějaká žena svlékala. Najednou mu připadalo, že svůj nejerotičtější životní zážitek zakouší právě teď, kdy se nad ním Sophia soustředěně sklání a rozepíná jeden knoflíček po druhém. A ve vzduchu se mísí vůně ženy s vůní medu.

Když zvítězila nad posledním kostěným knoflíkem, odtáhla Sophia oba díly košile stranou, aby se dostala k obvazu na rameni. Letmo obhlédla šíři jeho hrudníku, ale nedala na sobě znát žádné pohnutí. Rossovi blesklo hlavou, že možná dává přednost mužům, kteří jsou na prsou zcela hladcí. Milovala přece blondáčka, jenž jí recitoval básně… zatímco on je černý a chlupatý jako čert, a i kdyby ho mučili, zaboha by si nevzpomněl ani na jeden, jediný veršík. Nespokojeně se zavrtěl. Atmosféra v místnosti jako by houstla. Převažovalo napětí. Naštěstí měl dolní polovinu těla důkladně přikrytou silnou pokrývkou. Jinak by totiž Sophia kopeček, zrádně se rýsující v dolních partiích, zaručeně nepřehlédla. Pakliže by se podívala správným směrem, samozřejmě.

Zaregistroval, že dívka zrychleně dýchá. Sáhla mu pod rameno, aby vypátrala konec obvazu. Náhle toho na Rosse bylo trochu moc svůdná, přitažlivá žena, rozestlaná postel, obnažená pokožka. Intelekt, na němž si tak zakládal, byl pryč, a nahradily ho primitivní pudy. Zmocnil se ho chtíč. Zaplavila jej touha, jež volala po naplnění. Zabručel, popadl Sophii kolem pasu a vtáhl ji k sobě na lůžko.

Položil ji na záda a sklonil se nad ní. „Ach… sire Rossi,” zasténala,

„co to proboha…” Cítil, jak mu do hrudi buší její drobné dlaně. Připomínaly mu křídla lapeného ptáčka. Chtěla ho od sebe odstrčit, ale nehodlala podniknout nic, čím by mohla soudcovo zranění ještě zhoršit.

„Ne… Nerada bych vám ublížila…”

„V tom případě se přestaňte prát,” odbyl ji sytým hlasem a sklonil k ní hlavu.

Zmocnil se ústy Sophiiných rtů a sál jejich příchuť. Sophia strnula.

Vychutnával si podmanivý žár spalující její rty. Chopil se jich, jako se tonoucí chytá pomyslného stébla, zcela propadlý těm vlhkým a vláčným ústům. Sophii se vydral z hrdla tlumený sten a jako kouzlem mu vyšla vstříc a vášnivě ho líbala.

Postavila se mezi ně brána vzdutých sukní vyztužených spodničkou. Ross je netrpělivě odhrnul stranou a uvelebil se nohama mezi Sophiinými stehny. Cítil, jak se konečky prstů probírá tuhými prstýnky na jeho hrudi a bříšky prstů hladí pevné pletence svalů.

Několik doteků a málem z něj vyrazily duši, tak byly rozkošné. Ross ji začal hladově líbat. Ústy zkoumal linii Sophiina hrdla, sametovou mýtinku za malým ouškem a pak sjel ústy zase zpět, až k oblině alabastrového ramene. Prohnula se v zádech a přitiskla se k němu. Oči zavřené, líce planoucí zrádnou červení. „Něk… někdo může přijít…”

„Nikdo sem teď nepůjde,” prohlásil Ross pevně a zasypával ji polibky, zatímco prsty zápasily se zapínáním živůtku. „A pokud ano, uslyšíme ho. Podlaha neuvěřitelně vrže.”

Ležela pod ním rozpálená touhou a lapala po dechu. Rozepnul šaty a zatáhl za stužku průsvitné košilky. Velkou drsnou dlaní zalovil v záplavě mušelínu a polaskal neuvěřitelně hebkou pleť a plné křivky ňader. Palcem kroužil kolem zranitelné růžové bradavky tak dlouho, dokud neztvrdla a vyzývavě se nevztyčila.

Sophia přitiskla obličej k soudcovu hrdlu. Cítil na kůži vlny jejího rozbouřeného dechu. „Rossi…”

Netušil, že zvuk vlastního jména splynuvší z jejích rtů může být tak vzrušující. Sklonil se k jejím prsům. Špičkou jazyka kroužil po alabastrové pleti a zanechával za sebou vlhkou cestičku. Malý vnímavý hrot se zbarvil do šarlatová. Náhle byl pevný a připravený. Tak jako Sophia. Lehounkými dotyky Ross dál mučil purpurový bod a Sophia k němu lnula čím dál blíž.

„Prosím…” Popadla muže za zátylek a naznačovala mu, aby se k ní sklonil. „Rossi, prosím.”

„Chtěla bys víc?”

„Ano. Zopakujte to. Ó ano.”

Když se k ní sklonil a vzal bradavku do úst, zakňourala. Vášnivě ji sál a pokoušel zuby, zatímco prsty si čile pohrával s tvrdnoucí bobulkou na druhém ňadru. Sophia propletla prsty Rossovými vlasy a přitáhla si

jeho hlavu ke své. Líbala ho tak náruživě, že okolní svět přestal existovat. Zůstali jen oni dva, utopení v rozložitém lůžku. Sophia putovala zvědavými dlaněmi po Rossových zádech a prsty zkoumala každý výstupek i každou prohlubeň.

„Sophie,” ozval se Ross třesoucím se hlasem. „Kdybys jen věděla, jak dlouho jsem na tebe čekal.”

Natáhl se po sukních a vyhrnul jí je vzhůru. Dívala se na něho jakoby nepřítomnýma očima se široce rozšířenými zornicemi. Nahmátl pevnou oblinu kolena, tuhý okraj podvazků i roztřepený okraj opraných spodních kalhot. Vydal se však ještě dál, tam, kde se sbíhají ženská stehna a končí měkkou vypouklinou. Pod hebkým mušelínem se kroutily nepoddajné prstýnky chloupků. Polaskal je a přesunul se k bříšku. Zkušenými prsty vypátral tkanice, jež přidržují spodní kalhoty v pase, rozvázal je a pronikl pod sepranou látku, pod níž náhle bylo plno prostoru. Zatímco prsty dobýval zvlhlý trojúhelník, konejšil Sophii mumlavými slovy. „Jsi tak krásná, Sophie, tak sladká… a tak měkoučká. Otevři se mi. Ano, tak.”

Opatrně proklouzl naducanými faldíky a dobýval se do ní špičkou prstu. Sophia se nesouhlasně otřásla. Ale zvědavé prsty pokračovaly dál. „Ne, ne,” šeptal Ross chlácholivě, „neublížím ti. Neboj se.”

Přitiskl ji k sobě a zasypával polibky tak dlouho, dokud se neuklidnila. Pak se opět uhnízdil dlaní mezi jejími stehny. Tentokrát se nebránila. Chvíli ji líbal na rty, poté se přesunul k sametovému uchu a vzal do zubů něžný lalůček. „Chci se s tebou milovat,” mručel.

Sophia zahanbeně skryla tvář v ohbí jeho ramene. Cítila, jak si s ní stále pohrává prsty. „Ano,” pípla a propukla v pláč.

Nečekaný příval emocí Rosse zarazil. Usoudil, že se obává, aby znovu neskončila tak špatně, jako tenkrát. Vzal ji do náruče a jal se ji něžně pusinkovat na tváře slané slzami. Hlas mu provinile zhrubl. „Neplač. Zdá se ti to moc brzy? Dobrá, počkáme. Nic se neděje, Sophie.”

Tiskla se k němu s neuvěřitelnou silou. „Nechci na nic čekat. Chci být vaše. Hned.”

Cítil, kterak se mu blonďaté chloupky kroutí v dlani. Rozžaly v něm příval touhy. Žádostivostí zasténal. Ponořil prst tam, kde se pro něho otevíralo vstřícné ženské tělo, a rázem ho obklopila podmanivá měkkost a vtahovala do sebe. Sophia zalapala po dechu a spokojeně se zavrtěla. Zasypávala mu přitom hrdlo žhavými polibky. Náhle v laskání ustal a Sophia sebou nespokojeně trhla. Nesouhlasně zasténala. „Jen klid,” konejšil ji. „Bud trpělivá, miláčku.”

„Prosím,” žebronila. „Potřebuji vás. Prosím.”

Těžce se na ni vyhoupl. Ucítila mezi stehny jeho vzrušené mužství, neústupné a připravené. V okamžení byla dobyta záplava světlých kudrlinek. Ross se začal divoce pohybovat. Srdce mu bilo jako na poplach.

„Obejmi mne,” zachroptěl.

Náhle zaslechl tichý zvuk…, zrádné zaskřípání podlahy v hale, které oznamovalo, že se k pánově ložnici někdo blíží.

Ať je to, kdo chce, zabiji ho, blesklo Rossovi zběsile myslí. Po létech čekání konečně našel tu pravou. A navíc ji má v posteli. Rozhodně nemá v úmyslu přestat s tím, co právě začali. Překulil se na bok a do ramene se mu zakousla nesnesitelná bolest. Uvítal ji a blahořečil škubavé trýzni, jež milosrdně předčila tu, která mu zklamaně tepala ve slabinách.

Sophia se k němu zoufale mačkala. „Nepřestávejte, nepřestávejte, ne…”

Přivinul ji k sobě a rozpraskanými rty spočinul na milenčině čele. Když konečně dokázal promluvil, zaznívalo mu z hlasu rozladění smíšené se zoufalstvím. „Někdo sem jde, Sophie. Dveře nejsou zamčené. Pokud nechceš, aby nás spolu přistihli zrovna takhle, měla bys okamžitě vyskočit z postele.”

Trvalo jí několik sekund než význam těch slov pochopila. Krev se jí vytratila z tváří. V záchvatu paniky se zběsile hrabala z postele. Překážely jí při tom zmačkané sukně, přikrývky a polštáře.

Ross si jediným trhnutím vyhrnul pokrývku až k pasu, překulil se na břicho a slova rozladění dusil v polštářích. Snažil se zvítězit nad neskutečně silnou erekcí. Marně. Slyšel, kterak si Sophia překotně upravuje šaty. Přispěchala k umyvadlu a začala si poněkud teatrálně drhnout ruce. Horečně se chystala převázat pacientovi ránu.

Ozvalo se rychlé zaklepání a ihned nato se v místnosti objevila Ernestova dychtivá tvář. Napjaté atmosféře, jež panovala v pokoji, nevěnoval chlapec ani zbla pozornosti. „Dobrýtro, sire Rossi! Posílá mě Eliza. Mám přej vyřídit, že se tu každou chvíli staví vaše paní matka. Právě tu byl nějakej poslíček.”

„Báječné,” ucedil sir Ross skrze zaťaté zuby. „Díky, Erneste.”

„Nejni zač, pane!”

Hubený kluk se odklátil pryč, dveře nechal doširoka otevřené.

Ross zvedl hlavu a zahleděl se na Sophii. Stála k němu zatvrzele zády a ani se na něho nepodívala. Stále ještě si soustředěně myla ruce.

„Asi bude nejlepší ránu převázat až po koupeli. Pošlu sem Ernesta se snídaní a požádám Lucii, aby připravila sedací vanu.”

„Sophie,” oslovil ji něžně. „Pojď sem.”

Nevěnovala mu však nejmenší pozornost a vylétla ze dveří. „Hned jsem zpátky…,” slyšel ji ještě volat nezvykle vysokým hláskem.

Přes všechnu zlost, která se v něm dmula, se musel Ross posměšně zachechtat. „Jen si běž,” zabručel o chvíli později a položil hlavu zpátky na polštář. „Nemůžeš se mi vyhýbat věčně.”

Sophia dopádila do své komůrky a přibouchla za sebou dveře. Srdce jí burácelo tak, až ji bolelo na prsou. „Ach, bože,” vzlykla. Jako náměsíčná přešla k malému obdélníkovému zrcadlu, které stálo na prádelníku. Vlasy měla rozcuchané, rty opuchlé. Na krku byla poškrábaná. Zvědavě se odřeniny dotkla. Náhle si uvědomila, že ji způsobilo Rossovo nepoddajné strniště. Je to zvláštní, napadlo ji, když má žena kůži poznamenanou mužovými polibky. Fyzickými důkazy jeho bezuzdné touhy.

Opřela se lokty o desku prádelníku a zasténala. Nikdy se ještě necítila tak zmučeně. Tělo jí horečnatě žhnulo nenaplněným chtíčem, srdce bolelo při pomyšlení, že je zrádkyně. Jakmile ji Ross začal líbat, vytratily se jí všechny myšlenky i předsevzetí z hlavy. Prahla po tom stát se jeho milenkou, jenže zároveň s potřebou vzájemné blízkosti se vytrácela touha po pomstě. Už ho nechtěla trestat. Bez ohledu na to, jak moc si to zaslouží. Chtěla ho milovat, cele a naprosto se mu odevzdat… pak ho ale nedokáže zničit. Zničí jen sebe.

Když Ross posnídal a vykoupal se, objevila se Sophia znovu. Soudce spořádaně ležel v posteli, ale vypadal poněkud nespokojeně. Prsty si nervózně pohrával s čerstvě povlečenými lůžkovinami. Sophia jej uchváceně sledovala. Byl vzorně oholen, vlhké vlasy sčesané z čela. Opálený obličej půvabně kontrastoval s bělostí polštářů. Díky šedomodrému županu vypadaly jeho oči jako odlité z měsíčního světla.

Podíval se na ni, ale neusmál se. „Netuším, kolik toho ještě snesu,”

zamumlal.

Sophia si pomyslela, že mluví o vzájemném sblížení, a krvavě zrudla. Pak si uvědomila, že si stěžuje na lékařem nařízený klid na lůžku.

„Pořádné odpočinutí vám přijde jen k duhu,” prohlásila. „Ostatně, moc času v posteli stejně netrávíte.”

„Můžeš to napravit.”

„Měla jsem na mysli spánek.” Nejistě se zachichotala. „Pokud mne nepřestanete vyvádět z míry, sire Rossi, budu nucena požádat Elizu, aby za mne zaskočila.”

„Ne, to ne.” Rty se mu roztáhly ve svatouškovském úsměvu. „Už budu hodný.”

Dodržel slovo a zatímco mu měnila obvaz, ani nemukl. Když převaz dokončila, zamračila se. Rána byla zarudlá a oteklá. Nicméně po infekci nikde ani stopa. Dotkla se Rossova čela. Bylo suché a horké. „Stoupla vám teplota. Jak se cítíte?”

„Nejradši bych vstal z postele a dal se do nějaké práce.”

Sophia rezolutně zavrtěla hlavou. „Zůstanete hezky ležet, dokud doktor Linley nerozhodne jinak. A neměl byste to přehánět s návštěvami. Příliš by vás vyčerpaly.”

„Fajn,” prohlásil kysele. „Výborná omluva. Vyzkouším ji na členech vlastní rodiny. Jinak tu budou vysedávat od rána do večera.”

„Neměla bych přichystat nějaké občerstvení?” otázala se Sophia.

„Dobrý bože, jen to ne. To už by se nezvedli vůbec.”

„Ano, pane.” Ačkoliv se Sophia na Rosse ani nepodívala, vycítila jeho upřený pohled.

„Sophie,” otázal se tiše, „co se stalo?” Přinutila se bezstarostně usmát. „Vůbec nic!”

„Co se týče dnešního rána…”

K Sophiině nebetyčné úlevě přerušil soudcův proslov zvuk kročejů a šum hlasů, jež se ozývaly z haly. Náhle se ve dveřích objevila Eliza.

„Právě přijela paní Cannonová a pan Matthew, sire Rossi.”

„Drahoušku!” Zpoza Eliziných zad se vynořila vysoká šedovlasá žena a řítila se k posteli. Štíhlou postavu zdůrazňovaly dokonale ušité šaty ze zeleného hedvábí v odstínu moře. Za ní se táhl oblak decentního parfému. Když hladila Rosse po tváři, zajiskřily jí na prstech drahocenné prsteny. Sophia se diskrétně odebrala do vzdáleného rohu pokoje a pokradmu pozorovala Rossovu matku, Catherine Cannonovou. Ne, nebyla v pravém smyslu slova krásná, ale vynikala osobitým stylem a sebevědomím, což činilo na okolí patřičný dojem.

Ross k matce něco pravil. Ta se zasmála a usedla na kraj lůžka. „Miláčku chlapečku, očekávala jsem, že tě najdu zkormouceného a žalostně bledého,” vykřikla. „A ty přitom vypadáš lépe, než když jsem tě viděla naposledy! No ano, vždyť tys přibral! Ale moc ti to sluší!”

„V tom případě bys měla poděkovat slečně Sydneyové,” odvětil Ross a pátral očima po Sophii. „Pojďte sem, prosím. Rád bych vás představil své matce.”

Sophia zatvrzele setrvávala ve svém koutku, přesto se však dámě zdvořile uklonila a adresovala jí plachý úsměv. „Ráda vás poznávám, paní Cannonová.”

Žena ji přátelsky pozorovala a bedlivě si ji přitom prohlížela. „Jak okouzlující mladá dáma,” poznamenala s významně vyklenutým obočím. „Na to, aby pracovala na takovém místě, jako je Bow Street, je příliš pohledná.”

„Věru, to je,” ozvalo se ironicky ze dveří. „Člověka okamžitě napadá, jaké pohnutky vedly mého téměř svatého bratra k tomu, aby najal tak sličnou děvu.”

Mezi dveřmi stál Rossův bratr v naučené světácké póze a ledabyle se opíral o veřeje. Oba muži si byli až neuvěřitelně podobní, obdaření množstvím tmavých vlasů a vysokou, pružnou postavou. Nicméně rysy Matthewova obličeje nebyly tak ostré, také nos měl menší a bradu méně výraznou. Mnohé ženy by mu jistě daly před Rossem přednost a shledávaly jej pohlednějším, jelikož stále vypadal poněkud klukovsky, což bylo vcelku roztomilé. Nicméně Sophii se jevil jako jaksi nedopečená verze staršího bratra. Ross je mužský každým coulem. Elegantní, ostřílený a nepoddajný. Matthew vedle něho působí jako neotrkaný mladíček.

Sophia pohlédla na drzého mladíka ve dveřích a sotva znatelně mu kývla na pozdrav. „Pane Cannone,” zadrmolila.

Ross pohlédl na bratra a zamračil se. „Přestaň plácat nesmysly a pojď dál, Matthewe. Kde jsi nechal manželku?”

Odpověděla mu matka: „Chudinka Iona se ukrutně nachladila. Obávala se, že by tě mohla nakazit. Máme ti vyřídit přání brzkého uzdrave—

ní.”

Mezitím se Sophia nenápadně přesunula ke dveřím. „Měla bych vám dopřát soukromí,” zamumlala. „Kdybyste něco potřebovali, zazvoňte na mě, sire Rossi.”

Jakmile Sophia odešla, zadíval se Ross bratrovi pátravě do tváře. Nelíbilo se mu, jakým způsobem se o Sophii vyjadřoval ani jak se na ni díval. Zajímalo by mě, kdy Matthew přestane civět na každou pohlednou ženu, kterou potká, jako na možnou kořist, pomyslel si otráveně.

Ačkoliv Matthewova choť Iona byla vyhlášenou krasavicí, ani ona manželovy sukničkářské sklony zaplašit nedokázala. Otázka, zda a s kým udržuje Matthew mimomanželský poměr, byla ve společnosti předmětem neustálých spekulací. Pokud však na Matthewa někdo platil, pak to byl Ross, jehož případného pohrdání se bratr hrozil jako čert kříže. Navíc Ross spravoval finanční záležitosti celé rodiny a mladšího bratra podporoval. Kdyby Ross získal pouze jeden jediný důkaz o bratrově nevěře, neváhal by ani minutu a zavedl by jistá represivní opatření, včetně omezení jeho finančních možností.

„Jak dlouho ji tu máš?” zeptal se Matthew.

„Asi tak dva měsíce.”

„Nepřipadá ti nevhodné zaměstnávat někoho, jako je ona? Dokážeš si snad představit, co tomu řeknou lidi. Budou na počkání vykládat, že ti neslouží jenom v kanceláři…”

„Matthewe!” Matka jen tak tak přemáhala znechucení. „Takové poznámky by sis mohl odpustit.”

Matthew se ušklíbl. „Existují určité věci, máti, které jsou jasné pouze mužům. Chlap prostě koukne na ženskou, a ví. Na první pohled je patrné, že pod svůdným zevnějškem slečny Sydneyové se schovává obyčejná coura.”

Rossem zacloumal hněv. Vztekle zaryl prsty do nažehleného povlečení. „Ty ses v lidech nikdy nevyznal, Matthewe. Ale radím ti dávej si pozor na pusu a pamatuj, že jsi ženatý.”

Matthew byl rázem ve střehu. „Co tím sakra chceš naznačit?”

„Domnívám se, že o moji asistentku projevuješ nemístný zájem.”

„To tedy ne,” odsekl uraženě Matthew. „Pouze jsem řekl…”

„Přestaňte! Oba dva, prosím,” napomenula je Catherine a nervózně se zasmála. „Už mám dost těch vašich věčných hádek.”

Ross střelil po bratrovi ledovým pohledem. „Nedovolím Matthewovi, aby urážel mé podřízené.”

Matthew z něho nespouštěl oči a pohotově mu odpověděl: „Tak mi tedy prozraď, jaký máš ke slečně Sydneyové doopravdy vztah, že se jí tak pohotově zastáváš?”

Než mu stačil Ross odpovědět, Catherine se podrážděně ošila.

„Mám takový dojem, Matthewe, že chceš za každou cenu Rosse rozzlobit. Jaký má ke slečně Sydneyové vztah, je pouze jeho věc a nám do toho nic není. Nejlepší bude, když na mě počkáš venku. Ráda bych si s Rossem v klidu promluvila.”

„S radostí,” prohlásil Matthew jedovatě. „V blízkosti churavých nebožáků stejně nikdy dlouho nevydržím.”

Jakmile vypadl z pokoje, Catherine se k Rossovi důvěrně naklonila.

„Tak jaký máš doopravdy vztah ke slečně Sydneyové, Rossi?”

Ross nedokázal potlačit záchvat veselí a vyprskl smíchy. „Právě jsi prohlásila, že je to pouze moje věc!”

„To ano. Ale jsem tvoje matka a mám právo vědět, jestli ti náhodou nějaká dáma nepadla do oka.”

Rosse matčina neukojená zvědavost pobavila. „Nevypáčíš ze mne ani slovo.”

„Rossi,” zaprotestovala. Obrátila oči v sloup a pak se spiklenecky usmála. „Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy slyšela, že se směješ. Už jsem si myslela, že jsi to zapomněl. A ted vážně, drahý… služka? Když si můžeš vybírat mezi dědičkami z těch nejvýznačnějších rodin v Anglii?”

Ross se matce zadíval přímo do očí. Uvědomoval si, že sňatek s někým ze služebnictva by znamenal děsivý společenský poklesek. Líhávat s domácím personálem se považovalo za přijatelné, pakliže se vše odehrávalo naprosto taktně, samozřejmě, ale žádný džentlmen by si služebnou nikdy nevzal. Názor veřejnosti však byl Rossovi naprosto ukradený. Po léta se pohyboval v širokém spektru lidí od příslušníků královské rodiny až po nejubožejší lůzu. Mockrát se přesvědčil, že hra na takzvané „lepší” lidi není nic jiného, než čiré pokrytectví. Častokrát viděl, kterak se šlechtici dopouštěli těch nejodpornějších zločinů, a naopak shledal, že i ti nejubožejší lidé živící se sběrem odpadků dokáží jednat čestně.

„Otec slečny Sydneyové byl vikomtem,” oznámil matce. „Jsem však přesvědčen, že bych s ní jednal stejně, i kdyby přežíval coby prostý hadrník.”

Matka se zatvářila nesouhlasně. „Obávám se, že léta práce v Bow Street z tebe udělala přílišného demokrata.” Samozřejmě nemyslela svoji poznámku jako kompliment. „Otec byl vikomtem, povídáš? No, mohlo to být horší.”

„Už zase docházíš k předčasným závěrům, máti,” pravil Ross suše.

„Neřekl jsem přeci, že s ní mám nějaké úmysly.”

„Jenže máš,” odvětila Catherine blazeované. „Matky mají na tyto věci nos. A ted mi vyprávěj o tom, jak dívka z dobré rodiny přišla k práci v Bow Street.”

Ross sarkasticky zdvihl obočí a pátravé se na matku zadíval. „To se mě ani nezeptáš na moji bolístku?”

„Přísahám, že jestli se nedáš okamžitě do povídání o slečně Sydneyové, udělám ti ještě jednu!”

7

Matka s Matthewem odešli již před několika hodinami, Sophia se však v Rossově pokoji neobjevila. Začala ho užírat netrpělivost. Zajímalo by ho, jaká podřadná práce dostala přednost před jeho maličkostí. Sophia za ním poslala Lucii s večeří, medicínou a něčím ke čtení. Jenže Ross neměl hlad a navíc mu začala třeštit hlava. Slunce se sklánělo k západu, místnost potemněla a Ross měl převalování v posteli tak akorát dost. Připadal si vyprahlý, zmítala jím horečka a rána na rameni ukrutně bolela. Ale nejhorší ze všeho byl pocit naprosté izolace. Zatímco byl upoután na lůžko, zbytek světa se bez něj klidně obešel. Nemotorně se vysoukal z noční košile, položil se nahý do polštářů, pokrývku si vytáhl k pasu a dusil se hněvem.

Sophia se v ložnici objevila až v osm. Ross byl znavený a mrzutý.

Ačkoliv mu to působilo nesmírné utrpení, ležel zatvrzele na břiše.

„Sire Rossi?” Sophia zapálila lampu. „Spíte? Přišla jsem vám vyměnit obvaz.”

„Ne, nespím,” zabručel. „Je mi horko, rameno mě bolí a téhle zatracené postele už mám plné zuby.”

Sklonila se k němu a sáhla mu na čelo. „Stále hoříte. Počkejte, obraťte se, pomohu vám. Není divu, že vás to rameno tolik bolí, když na něm ležíte.” Natáhla k němu štíhlé, přesto však svalnaté paže a pomáhala mu zvednout se. Ross se s nespokojeným zavrčením převrátil na záda, přikrývka mu sklouzla k bokům. Sophia mu podepřela hlavu dlaní, přiložila k ústům sklenici a nemocný žíznivě pil mocnými doušky oslazený odvar z ječmene. Svěží ženská vůně ovládla zatuchlou ložnici.

„Kdo zavřel okna?” tázala se.

„Matka. Má za to, že studené povětří zhoršuje horečku.”

„Nemyslím si, že by vám čerstvý vzduch mohl ublížit.” Přistoupila k oknu a otevřela je. Do místnosti se vetřel osvěžující podvečerní větřík.

Ross se uvelebil na polštářích a z plných plic si vychutnával svěží vánek. „Bylas celý den pryč,” postěžoval si. Vytáhl si přikrývku až k bradě. Rád by věděl, zdali si všimla, že je nahý. „Cos vůbec dělala?”

„Čistily jsme s děvčaty kamna, načernily jsme pláty a potom jsme přepraly a pozašívaly nějaké prádlo. Po zbytek odpoledne jsme s Elizou vařily rybízový džem.”

„Zítra přenecháš veškerou práci Elize. Budeš mi dělat společnost.”

„Ano, pane,” zamumlala Sophia a pousmála se diktátorskému tónu soudcova hlasu. „Pokud jste toužil po mé společnosti, stačilo říct.”

Ross se zachmuřil, ale zůstával zticha. Právě mu totiž měnila obvaz. Jakmile pohlédl do Sophiiny vyrovnané tváře, zadíval se na vějířky hustých řas a starostlivý výraz modrých očí, rozmrzelost se kamsi vytratila. Stačilo si jen vzpomenout, jak smyslně mu vycházela vstříc, a Ross pocítil záblesk triumfu. Přes všechny ty slzy po něm prahla. Toužila se s ním milovat. Nebude teď naléhat, ale až se uzdraví… pak… ach, potom to tedy bude stát za to.

Sophia zkušeně upevnila obvaz a vhodila klůcek látky do misky z vodou. „Nepodebírá se to,” konstatovala a štíhlými prsty hadřík vyždímala. „Myslím, že se rána hojí. Až odezní horečka, určitě se vám citelně uleví.”

Studeným hadříkem mu přejela přes rozpálenou tvář a čelo. Otevřeným oknem profukoval větřík a olízl Rossovi chladivým jazykem vlhkou pokožku. Otřásl se slastí. „Je vám zima?” starala se okamžitě Sophia.

Ross zavrtěl hlavou. Oči měl zavřené. „Ne,” zašeptal. „Nepřestávej.

Je to příjemné.”

Znovu utěrku navlhčila. Když se studený obklad ocitl na soudcově rozpáleném hrdle a hrudi, unikl mu z úst povzdech. Kdy naposledy o něho někdo pečoval? Nedokázal se rozpomenout. Přemožen přívalem vděčnosti se zaposlouchal do Sophiina hlasu. Broukala si nějakou melodii. „Znáš slova té písně?” zeptal se ospale.

„Jenom některá.”

„Zazpívej mi to.”

„Nemám školený hlas,” bránila se. „Pokud ode mne očekáváte něco víc než obyčejné prozpěvování, budete zklamán.”

Chytil ji za štíhlé prsty, které právě spočívaly na jeho hrudi. „Neboj se, ty mě nikdy nezklameš.”

Sophia chvíli mlčela. Alabastrové prsty mrtvě spočívaly na zarostlých prsou. Nakonec se rozezpívala. Tichým, vemlouvavým, konejšivým hlasem.

Až jednou potkám lásku opravdovou, celý den, celou noc mřít budu touhou, zvony se rozezní samým štěstím, bubny všem vykřičí chci být jen s ním, odevzdám lásce své srdce celé, jednoho dne v tom krásném kostele.

Pak se náhle odmlčela. Ross otevřel oči a spatřil, že má ve tváři zapsánu hořkost. Nejspíš přemýšlela o muži, který jí zlomil srdce. Přistihl se, že se v něm sváří žárlivost s porozuměním, a horečnatě přemýšlel, jak by ji vytrhl z truchlivých vzpomínek. „Máš pravdu,” prohodil. „Jen tak tak udržíš notu.” S úsměvem zaznamenal, jak se dotčeně zachmuřila. „Ale mně se to moc líbilo,” dodal rychle.

Sophia mu přiložila na čelo nový obklad. „A ted pobavíte vy mě,” prohlásila uličnicky. „Spusťte.”

„Neumím zpívat.”

„No dobrá. Chápu, že s takovým brumendem, jako máte vy, to opravdu nejde.”

„Co máš proti mému hlasu?”

„Skřípe jako špatně namazaná vrata. Zkrátka, nikdo od vás neočekává, že zapějete zvučným barytonem.” Když spatřila, jak se zatvářil uraženě, vesele se zachichotala. Nadzvedla mu hlavu a přiložila k ústům sklenici s odvarem z ječmene. „Tu máte, ještě se trochu napijte.”

Zašklebil se, ale vypil nabízený lektvar až do dna. „Odvar z ječmene jsem už léta nepil,” zaškaredil se.

„Eliza tvrdí, že nikdy nestůněte.” Sophia odložila sklenici stranou.

„Vlastně většina strážníků ani nevěří, že jste doopravdy raněn. Zdá se, že jsou přesvědčeni, že se vám kulky jednoduše vyhýbají.”

Ross se lítostivě usmál. „Nikdy jsem o sobě netvrdil, že disponuji nadpřirozenými schopnostmi.”

„Na tom nezáleží. Hlavně že tomu věří ostatní.” Pátravě se na Rosse zahleděla. „Nepovažují vás za obyčejného člověka s obvyklými bolestmi a strastmi. Pro ně jste nezlomný a nezranitelný.”

Mlčky jeden druhého vyčkávavě pozorovali. Náhle Rossovi došlo, že jde o jakousi výzvu. V podstatě otázku.

„Ne, nejsem,” prohlásil nakonec. „I já čelím starostem i potížím.”

Sophia odvrátila zrak a pečlivě uhladila záhyb na pokrývce. „Ale nepoddáváte se jim.”

Chytil ji za ruku a palcem přejel po konečcích prstů s krátce zastřiženými nehty. „Co se pokoušíš zjistit, Sophie?”

Zvedla vějířky řas a pohlédla mu zpříma do očí. „Proč jste se po smrti své ženy znovu neoženil? Už je to dlouho, co odešla. A na to, abyste žil sám, jste ještě relativně mladý.”

„Relativně?” opakoval a mračil se přitom.

Uculila se. „Nejde mi do hlavy, proč vám říkají ,mnich z Bow Street’, když byste se mohl bez potíží znovu oženit?”

„Už se nechci znovu ženit. Docela dobře si vystačím sám.”

„Miloval jste svoji choť?” otázala se.

„Eleanor miloval snad každý.” Ross se pokusil vyvolat ve vzpomínkách obraz zesnulé manželky. Jemný bledý obličej, hedvábné blond vlasy. Avšak náhle mu připadalo, jako by ji znával v jakémsi předchozím životě, s nímž nemá dnes nic společného. S překvapením si uvědomil, že mu Eleanor náhle připadá podivně neskutečná. „Byla neobyčejně šlechetná… inteligentní… laskavá. Nikdy nemluvila hrubě.” Rty mu zvlnil nostalgický úsměv. „Eleanor nesnášela, když někdo klel. Trpělivě se mne to pokoušela odnaučit.”

„Musela to být obdivuhodná žena.”

„To tedy byla,” souhlasil. „Jenže po tělesné stránce byla neobyčejně křehká. Měla podlomené zdraví. Abych řekl pravdu, tak její rodina jí nechtěla sňatek vůbec povolit.”

„Nikdy? Proč?”

„Stačilo málo a Eleanor se roznemohla. Jednoho podzimního odpoledne jsem ji vzal na projížďku do parku. Nachladila se. Celý týden pak byla upoutána na lůžko. Občas mi připadala slaboučká jako pápeří. Manželství s sebou nese řadu povinností a její rodiče se obávali, že to pro ni bude přílišná zátěž. A to už vůbec nemluvím o závazcích, jež má žena vůči manželovi. Domnívali se, že by ji případné těhotenství mohlo zahubit.” V hlase mu rezonoval pocit viny, přesto pokračoval: „Snažil jsem se je přesvědčit, že udělám cokoliv, abych Eleanor uchránil všech nepříjemných vlivů.” Sophia mu vyměnila obklad na čele, ale Ross se na ni ani nepodíval.

„Prožívali jsme spolu neobyčejné štěstí. Skoro čtyři roky. Za tu dobu nikdy nepočala, a tak jsme se domnívali, že je neplodná. Vlastně jsem to byl já, kdo si to myslel.”

„Netoužil jste snad po dítěti?”

„Nezáleželo mi na tom. Všechno, co jsem od života chtěl, byla Eleanor. Živá a zdravá. Ale jednoho dne mi oznámila, že je v naději. Zalykala se štěstím. Prohlašovala, že se nikdy dřív tak báječně necítila. A tak jsem přesvědčil sám sebe, že se nic strašného nestane, a začal jsem se na potomka těšit s ní.”

Ross se odmlčel. Vzpomínky byly příliš živé. Jakákoliv připomínka Eleanor byla k neunesení, příliš osobní. Zdálo se mu, že je ještě moc brzy na to, aby probíral se Sophií svoji minulost.

„Co se stalo?” špitla Sophia.

Ross cítil, jak se v něm něco hroutí. Přísná sebekontrola byla najednou pryč. Vyprávěl jí věci, s nimiž se ještě nikdy nikomu nesvěřil. Připadalo mu, že před ní nedokáže nic utajit. Náhle nebyl schopen nechat si je jen pro sebe.

„Jakmile Eleanor přepadly porodní bolesti, okamžitě jsem věděl, že není něco v pořádku. Velice trpěla. Byla tak zesláblá, že nedokázala tlačit. Stahy trvaly čtyřiadvacet hodin…druhý den… bože můj, jako bych se probudil uprostřed noční můry. Poslal jsem pro každého doktora, na kterého jsem si vzpomněl. Nakonec stáli nad mojí ženou čtyři a hádali se mezi sebou, co si s ní počít. Ukrutně zkusila… prosila mě, abych jí pomohl. Udělal bych pro ni cokoliv. Cokoliv.”

Ani si neuvědomoval, jak bezmocně zatíná pěsti. Pak ucítil Sophiiny dlaně, jež ho hladily po napětím vystouplých kloubech a šlachách na hřbetech rukou. „Jediné, na čem se ti zatracení doktoři shodli, bylo, že je dítě příliš velké. Musel jsem se rozhodnout… Samozřejmě jsem jim nařídil, aby zachránili Eleanor… Ale znamenalo to, že museli…”

Hlas se mu zlomil. Nemohl popadnout dech. Došla mu slova. „Příšerně krvácela. Křičela na mě, abych lékaře zastavil. Prosila mě o to. Chtěla umřít. Rozhodla se dát šanci našemu dítěti. Ale nemohl jsem ji nechat jen tak odejít… A tak jsem je ztratil oba…” Ross utichl a lapal po dechu.

Zdrcená Sophia seděla na kraji lůžka bez pohnutí jako socha. Nejspíš jsem ji znechutil, pomyslel si Ross, pověděl jsem toho na sebe pří-

liš. Musí být úplně otřesená.

„Volil jsem špatně,” zahuhlal. „Zemřeli kvůli mně. Oba.” Chlad v místnosti, který ho ještě před okamžikem tak blažil, náhle způsobil, že se roztřásl. V tu chvíli si uvědomil, jak je otupělý, promrzlý a jak mizerně se cítí.

Sophia mu sňala z čela chladivý zábal a pohladila jej po tváři. „Nebyla to vaše vina,” zašeptala. „A vy to moc dobře víte.”

Vůbec nic nepochopila. Snažil se jí přece odhalit tu bezednou hloubku vlastního sobectví. „Neměl jsem si ji nikdy brát. Kdybych ji nechal na pokoji, byla by naživu.”

„Tím si nemůžete být jist. A i kdyby to byla pravda, jak by asi vypadal její život? Zabalili by ji do vatičky a drželi odříznutou od okolního světa. Připadala by si zbytečná, prázdná, nemilovaná.” Sophia mu přitáhla pokrývky až bradě a sehnula se k prádelníku, aby ze spodní přihrádky přinesla ještě jednu rezervní. Zručně ho do ní zachumlala a znovu zaujala své místo na kraji lůžka.

„Přece jste Eleanor nenutil, aby si vás vzala. Myslím, že si dobře uvědomovala, do čeho jde. Věřila, že má cenu riskovat. Byla si jistá, že jí manželství s vámi přinese spoustu lásky a štěstí. Žila tak, jak si přála žít. Nelíbilo by se jí, kdybyste se po zbytek života vinil z toho, co se stalo.”

„Vím, že by mě neobviňovala. A co na tom záleží?” namítl. „Moc dobře vím, kde se stala chyba… Byl jsem to já, kdo se jí dopustil.”

„Chápu vaše výčitky,” odvětila Sophia ironicky. „Nejspíš se považujete za všemohoucího a domníváte se, že za vše dobré či špatné, co vás v životě potká, odpovídáte vy a jenom vy. Pravděpodobně nedokážete pochopit, že existují věci, které se vašemu vlivu vymykají.”

Zvláštní, ale Sophiin jemný výsměch na Rosse zapůsobil nezvykle konejšivě. Zadíval se na ni očima, ve kterých se zračila úleva. Stále jako by se jí částečně bránil, leč nedokázal ji zcela zapudit.

„Koneckonců, jste také jenom člověk,” dodala. „A ne nadpřirozená bytost.”

Pouhý člověk.

Samozřejmě, že si toho byl vědom. Nicméně až v této chvíli se Rossovi podařilo odhodit tíživé břemeno, jež dosud vlekl životem a které mu znemožňovalo těšit se z okolního světa. Trestal sám sebe. Upsal se

práci a věnoval se jí s takovým úsilím, až ho lidé přestali brát jako sobě rovného. Stal se pro ně, i sám pro sebe, někým výjimečným. Mužem, jenž je prost emocí i slabostí. Lidé chtěli věřit tomu, že je vrchní policejní soudce z Bow Street všemocný. Líbilo se jim pomyšlení, že zatímco uléhají do postelí, on dlouho do noci pilně vysedává ve své pracovně a činí vše pro to, aby je ochránil před nebezpečenstvími světa. Proto žil Ross tolik let v naprosté izolaci. Nikdo ho doopravdy neznal, nikdo mu nerozuměl. A Ross nyní, poprvé po mnoha letech, potkal někoho, kdo na něj nepohlížel s posvátnou hrůzou. Sophia se k němu chovala tak, jako ke každému jinému obyčejnému člověku.

Sophia vstala z lůžka a jala se v ložnici poklízet. Urovnala pomůcky na umyvadle, složila obvazy a pohozené ručníky. Ross ji provázel lačným pohledem. Představoval si, co s ní provede, až se mu vrátí síly. Zřejmě neměla o jeho barvitých úvahách ani tušení. Jinak by nedokázala být tak klidná.

8

„Vy jste ale příšerný pacient!” zvolala Sophia, jakmile Rosse spatřila. Dokonale oblečen postával vedle lůžka. „Doktor Linley přece jasně řekl, že ještě dnes máte zůstat ležet.”

„Ani doktor Linley není vševědoucí,” odvětil Ross křepče a nazouval si přitom boty.

„A vy snad ano?” Zmatená a plná obav hlídala každičký jeho krok. Přistoupil k prádelníku a vyndal z něj čistou vázanku. „Co máte v plánu?” otázala se.

„Hodinku, dvě pobýt ve své pracovně.”

„Bezpochyby se protáhnou na celý den!”

Po čtyři uplynulé dny, kdy se Ross zotavoval ze střelného poranění, se ho Sophia snažila udržet v klidu. Dával jí pořádně zabrat. Jakmile ho rameno přestalo bolet a začala se mu vracet síla, byl celý žhavý vrátit se k vražednému pracovnímu tempu, na které byl zvyklý. Aby ho něčím zaměstnala, přinesla Sophia z kanceláře stoh nevyřízených lejster, přistavila si k Rossově lůžku židli a on jí nekonečné hodiny diktoval. Vyvářela mu oblíbená jídla a předčítala dávno nečtené knihy. Když neúnavného pacienta konečně přemohl spánek, zkoumala každý detail jeho tváře, jejíž přísný výraz spánkem jako by změkl. Líbily se jí neposlušné kadeře, jež se mu kroutily nad čelem, i smyslná křivka rtů, z nichž vyzařovala hluboko schovaná dětská nevinnost.

Náhle jí Ross připadal tak důvěrně známý. Dokázala si vybavit jeho osobitou vůni, způsob, jakým mu poskakuje ohryzek, když usrkává kávu, jak se mu pod kůží pohybují pevné svaly, když mu převazuje ránu. Temný stín na neoholené bradě. Smích, jenž nevesele skřípe, jako by se Ross už zapomněl radovat. Kterak mu každé ráno trčí z hlavy na všechny strany prameny vlasů a jaké ho stojí úsilí, než jim domluví kartáčem. Kradmé polibky, jimiž ji častoval, zatímco sklízela nádobí po snídani anebo mu natřásala polštáře. Spiklenecké, zapovězené hubičky, odlesky sladké vášně. Ruce, jež se dožadují oblin jejího těla…

A ona, místo toho aby ho umravnila, mu nadšeně vychází vstříc.

Pak o něm začala snít. A styděla se za to. Jedné noci se jí zdálo, že vklouzla do Rossovy postele. Byla nahá. A celičká se přimkla k pevnému svalnatému tělu. Okamžitě se probudila. Pokrývky měla zvlhlé potem, srdce jí divoce tlouklo. Intimní místečko, jež střežila mezi stehny, bylo podivně živé. Poprvé ve svém životě se prsty nesměle dotkla pulzujícího hrbolku a pohladila jej. Tělem jí projely šípy slasti. Představovala si, že se jí dotýká Ross. Ústy jí laskal ňadra, prsty se propracovávají do jeskyňky mezi nohama. Zacloumala s ní hanba a pocit provinění, avšak blažený pocit vítězil. Zjišťovala, že čím víc si sama se sebou hraje, tím radostněji se cítí. Náhle se přes ni převalila vlna horka a zatřásla jí tak prudce, až zasténala.

Položila se na břicho, ohromená a zaskočená. Tělo jí ztěžklo nádhernou únavou. Jak jen se zítra podívám Rossovi do očí? napadlo ji. Ještě nikdy nezažila takovou touhu po naplnění. Celé tělo ji bolelo a volalo tak náruživě po Rossově přítomnosti, až ji to děsilo.

Kromě jeho tělesné přitažlivosti si byla vědoma i své stále narůstající náklonnosti k němu. Obdivovala soudcův charakter. Pakliže měl před sebou nepříjemnou povinnost, nevyhýbal se jí jako většina lidí, ale umíněně se pustil do úkolu s cílem ulámat mu domnělé zuby. Povinnost pro něho byla svatá. Kdyby mu přikázali, aby se pro dobro věci okamžitě převlékl do žíněné košile, bez řečí by tak učinil.

Obdivovala způsob, jakým Ross nakládal s pravdou. Nikdy nelhal, zato předkládal fakta tak, aby sloužila jeho záměrům. Pokud někdy zvyšoval hlas, nikdy nekřičel, pouze osloveného důrazně upozorňoval. Odmítal tvrzení, že je ,tvrdohlavý’, a prohlašoval, že je pouze

,neústupný’. Rovněž odmítal nařčení, že se chová ,nadřazeně’, s tím, že jedná ,rozhodně’. V okamžiku, kdy Sophii předestřel svá stanoviska, propukla v smích a potěšilo ji, že ho tím maličko vyvedla z míry. Nebyl typem člověka, jehož si druzí troufnou z legrace škádlit. O to víc oceňoval Sophiino popichování.

Když si tak po večerech povídali, svěřila se mu Sophia s kusými vzpomínkami na dětství: dotek otcových vousů, když jí dával pusu na dobrou noc… rodinný piknik… pohádky, které jí čítávala maminka. A také se rozpomněla na jednu lumpárnu. Tenkrát s bratříčkem smíchali maminčin pleťový pudr s vodou a pastou, která takto vznikla, pomazali, co se dalo. Ten den šli spát bez večeře.

Ačkoliv se snažila držet se zpátky, Ross z ní bez potíží vytáhl mnoho podrobností o jejím životě. Než si stačila uvědomit, co říká, hrnuly se z ní věty, jimiž popisovala bezútěšné měsíce, které bezprostředně následovaly po smrti rodičů. Tehdy se společně s Johnem proháněli vesnicí jako zběsilí. „Přiznávám, byli jsme dva malí zloduši,” povzdechla si. Seděla na židli poblíž soudcova lůžka, kolena přitažená k bradě objímala spojenými pažemi. „Zkoušeli jsme na lidi v okolí hanebné kousky, ničili jsme vše, co se nám připletlo pod ruku, a kradli jsme…” Odmlčela se a nespokojeně si promnula čelo. Náhle jí začala třeštit hlava.

„Co jste kradli?”

„Většinou jídlo. Měli jsme pořád hlad. Rodiny, které se o nás měly starat, toho samy nazbyt mnoho neměly. Když už nás nedokázaly zvládnout, prostě si nad námi umyly ruce.” Objala pažemi kolena ještě o něco pevněji. „Byla to moje vina. John byl tenkrát ještě malý. To já měla mít rozum. Pro moje ničemné chování neexistuje omluva. Měla jsem mu jít příkladem, měla jsem se o něho řádně starat…”

„Bylas ještě dítě.” Ross hovořil tak něžně, jako by si byl dobře vědom tíživého pocitu viny, který ji dusil. „Nemůžeš za to.”

Studeně se usmála. Nedokázal ji utěšit.

„Sophie,” oslovil ji tiše. „Jak zemřel John?”

Ztuhla. Bojovala s pokušením všechno na něj vykřičet. Ten hluboký, sametový hlas chtěl jediné. Klíč k její duši. Kdyby mu jej dala, pohrdal by jí, trestal by ji. A ona by se pak rozplynula v nicotě.

Neodpověděla. Nervózně se zasmála, na něco se vymluvila a pospíchala z místnosti pryč.

Probrala se ze zamyšlení. Znovu se zahleděla na Rosse. Právě vytáhl z prádelníku černou hedvábnou kravatu. Skutečnost, že soudce opustil lůžko bez lékařova svolení, jí teď přišla náramně vhod. Bez zaváhání na Rosse udeřila: „Přeceňujete své síly a to se vám nevyplatí. Zhroutíte se. A až se tak stane, nečekejte z mé strany žádnou podporu. Měl byste poslechnout doktora a zůstat klidně ležet!”

Ross urputně hleděl do zrcadla a soustředěně si upravoval vázanku. Zachmuřil se. „Nezhroutím se,” prohlásil tónem, jenž nepřipouští pochybnosti. „Musím odtud vypadnout, nebo se zblázním.” Zachytila v zrcadle soudcův stříbrný pohled. „Existuje pouze jeden způsob, jak mě

v posteli udržet. Jenže pochybuji, že by se ti zamlouval.”

Sophia okamžitě sklopila oči. Rozpaky zrudla. Tady je důkaz, jak důvěrné mezi nimi panují vztahy. Jinak by se jí se svojí touhou tak otevřeně nikdy nesvěřil. „Přinejmenším byste se měl nasnídat,” pravila mírně. „Zaběhnu do kuchyně a přesvědčím se, zda už Eliza připravila kávu.”

„Vřelé díky.” V koutcích úst mu zahrál kyselý úsměv a jedním škubnutím si utáhl vázanku.

Později toho rána zapisovala Sophia výpovědi a hlášení, zatímco sir Ross řídil zasedání, jež se konalo v jeho pracovně. Sophia urovnala hranici spisů, která před ní ležela, a smutně si vzdychla. Již během prvního měsíce nového zaměstnání se pustila do opisování těch údajů, o kterých se domnívala, že by mohly v budoucnu přispět k úpadku policejní stanice v Bow Street. Většinou se týkaly pochybení několika strážníků a konstáblů. Šlo o procedurální chyby a neúplné záznamy. Ross provinilé muže vždycky potrestal, ale v soukromí. Poslední věc, o kterou by stál, byl veřejně přetřásaný skandál.

Sophia si dobře uvědomovala, že získané informace na zničení sira Rosse a jeho lidí zdaleka nestačí. Má-li být úspěšná, potřebuje jich víc a těžšího kalibru. Avšak během právě uplynulých třech týdnů ve svém odhodlání pranic nepokročila. Znechuceně si přiznala, že se jí ani do ničeho takového dvakrát nechce. Už netoužila Rossovi ublížit. Pohrdala sama sebou za projevenou slabost, ale zradit ho nedokázala. Ačkoliv proti tomu bojovala, začalo jí na něm záležet. Znamená to však, že smrt ubohého bratra nebude nikdy uspokojivě vysvětlena. Jako kdyby neměl jeho krátký život žádný smysl.

Posmutnělá Sophia se nepřítomně probírala přinesenými lejstry. Ze zadumání ji vytrhl až Ernestův příchod. „Sir Ross si vás žádá, slečno Sydneyová.”

Zahleděla se na poslíčka a na čele jí vyskočila starostlivá vráska.

„Proč?”

„Jo, to nevim, slečno.”

„Kde ho najdu? Je v pořádku?”

„Je ve svý pracovně, slečno.” Poslíček zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Sophia cítila, jak se jí žaludek poděšeně stáhl. Určitě mu není dobře.

Nejspíš se mu znovu otevřela rána, anebo se mu vrátila horečka, případně to s prací přehnal a je vyčerpaný. Pospíchala do soudcovy kanceláře. V úzké chodbě chvatně odstrkovala z cesty nic nechápající úředníky a obhájce, kteří ji udiveně pozorovali.

Dveře do pracovny vrchního policejního soudce byly otevřené. Svižně vkráčela dovnitř. Ross seděl za psacím stolem, ve tváři pobledlý a zjevně unavený. Když ji zaznamenal, oči mu překvapeně zatékaly.

„Sophie, co tady…?”

„Věděla jsem, že se vracíte do práce příliš brzy!” zvolala, když dorazila těsně k němu. Bez zaváhání přiložila dlaně k jeho čelu a potom k lícím. „Nevyskočila vám teplota? Co se stalo? Krvácí vám snad rameno? Anebo…”

„Sophie,” přerušil ji. Přikryl dívčiny pátravé dlaně svýma rukama a pohladil je palci. „Nic mi není. Jsem naprosto v pořádku.”

Vpíjela se do něho pohledem, jako by se chtěla přesvědčit, zda je to pravda. „Tak proč jste pro mne posílal?” otázala se zmateně.

Ross ukázal očima kamsi za její rameno. Sophia si náhle zděšeně uvědomila, že nejsou v místnosti sami. Otočila se na patě a spatřila sira Granta, hovícího si v koženém křesle určeném pro návštěvy. Dobromyslný obr si je prohlížel s těžko skrývaným zájmem. Sophia okamžitě spustila ruce. Byla jí taková hanba, že na okamžik zavřela oči.

„Omlouvám se,” zamumlala. Přála si, aby se mohla propadnout do země. Prostě nějak zmizet. „Já… překročila jsem jistou mez, sire Rossi, za což se omlouvám. Promiňte, prosím.”

Soudce se zakřenil nad jejími rozpaky a promluvil k siru Grantovi.

„Rád bych něco probral se slečnou Sydneyovou, Morgane.”

„To vidím,” odvětil uštěpačně Morgan. Vysekl Sophii krátkou poklonu. Zelené oči se mu výmluvně třpytily. Konečně se za ním zavřely dveře.

Sophia si dlaněmi zakryla studem zčervenalou tvář. Prsty si tiskla k obličeji tak pevně, že ji bylo sotva slyšet. „Ježíšikriste, co si jen o mně pomyslí?”

Ross se vyloupl zpoza stolu a stanul před ní. „Bezpochyby si pomyslí, že jsi velmi laskavá a starostlivá žena.”

„Je mi to líto,” pípla opět. „Nevšimla jsem si, že je tu s vámi sir Grant. Neměla jsem sem tak vtrhnout, neměla jsem… Je to zkrátka tím,

že jsem zvyklá…”

„Se mě bez rozpaků dotýkat?”

Nespokojeně se zavrtěla. „Stručně řečeno jsem se s vámi příliš sblížila. Jenže teď, když se vám ulevilo, by se mělo všechno vrátit do starých kolejí. Měli bychom se k sobě chovat tak, jako předtím.”

„Doufám, že ne,” odvětil tiše. „Líbí se mi naše důvěrnosti, Sophie.” Natáhl se po ní, ale Sophia spěšně ucouvla.

Odvrátila zrak a bezmocně se optala: „Proč jste pro mne dal poslat?”

Dlouze mlčel. Pak se odhodlal k odpovědi. „Právě jsem obdržel vzkaz od matky. Stěžuje si, že v její domácnosti vypukla krize.”

„Doufám, že nikdo neonemocněl?”

„Obávám se, že se jedná o něco mnohem závažnějšího,” poznamenal sarkasticky. „Souvisí to s chystanou oslavou, kterou matka plánuje pro mého dědečka.”

Zcela zmatená se mu Sophia zadívala do opálené tváře. Nechápala, co s tím má společného. Sir Ross pokračoval: „Bohužel, matčina hospodyně, paní Bridgewellová, se náhle provdala. Byla zasnoubená s jedním seržantem, který se náhodou doslechl, že jeho regiment má být odvelen každou chvíli do Irska, a tak ji požádal o ruku. Paní Bridgewellová si přirozeně přeje chotě do nové vlasti doprovázet. Naše rodina jí sice z celého srdce přeje hodně štěstí, želbohu však odjíždí zrovna uprostřed příprav oslavy dědečkových devadesátých narozenin.”

„No tohle. Kdy se slavnost koná?”

„Přesně za týden.”

„Aha,” přikývla Sophia a připomněla si, jak veliký tým služebnictva organizoval večírky v Shropshiru. Bombastické oslavy vždycky vyžadují přepečlivé naplánování. Jen tak může proběhnout všechno hladce. Je třeba zajistit dostatek jídla a pití, květinovou výzdobu, ubytování pro hosty… zkrátka, je třeba zajistit tisíc a jednu maličkost. Sophia předem litovala služebnictvo Rossovy matky, jež se bude se všemi nástrahami oslav potýkat v nedostatečném počtu.

„Kdo bude tedy vaší matce k ruce?”

„Ty,” zamumlal Ross a zamračil se. „Požádala mě, abych jí tě poslal. Kočár čeká venku. Pokud souhlasíš, můžeš do Berkshiru okamžitě odjet.”

„Já?” Sophia zůstala stát jako opařená. „Přece tam musí mít někoho,

kdo dokáže práci paní Bridgewellové zastat!”

„Kromě matky tam nikdo takový není. Proto tě žádá o pomoc.”

„To ne! S pořádáním takových akcí nemám tu nejmenší zkušenost.”

„S místním služebnictvem sis poradila docela dobře.”

„Se třemi lidmi, abychom byli přesní,” argumentovala Sophia. „Vaše matka musí mít služebnictva celé tucty.”

„Jen asi padesát,” mávl rozmrzele rukou Ross, jako by na množství podřízených absolutně nezáleželo.

„Padesát! Nemohu mít přece na povel padesát lidí! Jistě se mezi nimi najde někdo, kdo je pro tuto práci mnohem vhodnější než já.”

„Kdyby hospodyně neodjížděla tak nakvap, možná by se někdo našel, ale v současné situaci jsi jedinou nadějí mé matky ty.”

„V tom případě ji předem lituji,” odsekla škodolibě Sophia.

Ross vyprskl smíchy. „Vždyť je to jenom večírek, Sophie. Pokud se vyvede, tak bezpochyby slízne veškerou smetanu matka, pokud ne, svedou se veškeré potíže na nepřítomnou paní Bridewellovou. Nemáš se čeho bát.”

„A co vy? Kdo se postará o vás, když budu pryč?”

Natáhl ruku a opatrně se dotkl bílého límečku zdobícího strohé tmavě modré šaty. Hřbetem ukazováku Sophii jemně hladil pod bradou.

„Už to tak vypadá, že se budu muset nějakou dobu obejít bez tvé pomoci.” Důvěrně ztišil hlas. „Věř mi, bude to k nepřečkání dlouhý týden.”

Sophia stála tak blízko, že ucítila slabý závan vůně mýdla na holení.

„Bude tam celá vaše rodina?” vyptávala se opatrně. „Včetně vašeho bratra a jeho ženy?” Představa, že bude bydlet s Matthewem pod jednou střechou, se jí ani za mák nezamlouvala.

„Pochybuji. Matthew s Ionou dávají přednost životu ve městě venkov je na jejich vkus příliš tichý. Nejspíš se objeví až o víkendu. Přijedou společně s ostatními hosty.”

Sophia celou situaci pečlivě zvažovala. Zdálo se, že neexistuje způsob, jak návrh odmítnout a přitom Rossovu matku neurazit. Když si uvědomila, jaký herkulovský úkol před ní znenadání vyvstal, těžce si vzdychla. „Tedy pojedu,” pravila stručně. „Udělám vše, co je v mých silách, aby se oslava dědečkových narozenin opravdu vydařila.”

„Děkuji ti.”

Dlaní klouzal vzhůru po Sophiině krku a prsty zkoumal pletenec

těžkých vlasů, jenž měla jehlicemi připevněný v týle. Nahmátl několik uvolněných pramínků a něžně si s nimi pohrával.

Sophia zalapala po dechu. „Jdu si sbalit pár věcí.”

Palcem zvolna okroužil její labutí šíji. „Nepolíbíš mne na rozloučenou?”

Letmo si olízla rozpraskané rty špičkou jazyka. „Nemyslím, že by od nás bylo zrovna moudré… abychom opakovali předchozí chyby. Nehodí se to. Myslím, že takové odloučení přišlo právě včas. Poskytne nám oběma možnost, abychom se srovnali a začali se k sobě znovu chovat tak, jako na začátku…”

„Neříkej, že se ti nelíbilo mě líbat?” Zmocnil se lokny, jež se dotýkala alabastrového hrdla, a jal se ji natáčet na prst.

„To je vedlejší,” slyšela Sophia samu sebe odhodlaně tvrdit. „Důležité je, že bychom se k sobě takto chovat neměli.”

V soudcových očích se objevila výzva. „Proč?”

„Protože si myslím… obávám se, že…” Posbírala veškerou svou kuráž, a pak vyhrkla: „Žádnou milostnou avantýru si zkrátka nemohu dovolit.”

„O milostné avantýře jsem nemluvil. Hodlám s tebou…”

Sophia mu bez zaváhání impulzivně zakryla ústa dlaní. Nevěděla, co jí chce říct, ale netoužila to slyšet. Ať už s ní má jakékoliv záměry, umřela by, kdyby je vyslovil nahlas. „Mlčte už, prosím,” žebronila.

„Dopřejte nám oběma krátké odloučení. Získáte tak potřebný čas. Jsem si jistá, že svůj postoj ke mně přehodnotíte.”

Dotkl se jazykem škvírky mezi Sophiinými prsty, jimiž ho umlčela.

Okamžitě ucukla. „Ty snad také?” vyzvídal a sklonil k ní hlavu.

Jakmile se dotkl ústy Sophiiných rtů, byla veškerá další slova zbytečná. Dívku naplnila nespoutaná radost, jež ji vynášela na svých křídlech vzhůru. Cítila, jak se s ní mazlí špičkou jazyka a odhodlání tálo jako loňský sníh. Objala Rosse kolem krku a nechala se spoutat pevnou a hřejivou klecí jeho paží. Hladově ho líbala, jako by se jej nemohla nasytit. Nedokázala odolat touze, která je k sobě přitahovala. S tím právě Ross počítal. Nechal se strhnout a líbal ji ještě vášnivěji. Bouřlivě ochutnával měkkost jejích úst a laskal ji jazykem tak dlouho, dokud se mu v náruči úplně nepoddala.

Náhle ji pustil. Zmateně si dlaní zakryla ústa ještě vlhká od Rossových polibků.

Soudce se náhle tvářil vítězně a nadřazeně. Ale obličej se mu podezřele rděl. „Na shledanou, Sophie,” pravil zvučným hlasem. „Uvidíme se za týden.”

Kočár, který paní Cannonová pro Sophii poslala, byl nejluxusnějším dopravním prostředkem, jaký kdy Sophia viděla. Francouzská okna zakrývaly sametové závěsy, zvnějšku byl natřen tmavozeleným lakem a vyzdoben zlacenými spirálami a šroubovicemi, polstrovaný vnitřek se honosil lesklou hnědou kůží. Díky dokonalému pérování se v něm cestovalo velice pohodlně, i když koně vesele klusali po hrbolaté cestě dlouhé pětadvacet mil.

Ačkoliv z představy, jak velikou hostinu musí vlastně zorganizovat, Sophia téměř omdlévala, byla zároveň zvědavá, jak vypadá sídlo, ve kterém Ross vyrůstal. Hrabství Berkshire se jevilo přesně takové, jak jí ho Ross popisoval. Nekonečné pastviny, bujné lesy a půvabná městečka s obloukovými mosty, jež překračovaly říčky Kennet a Thames. Ve vzduchu se mísil pach čerstvého hnoje s vůní řeky a trávy, a společně tak vytvářely neodolatelný dech matičky Země.

Kočár odbočil z hlavní silnice na téměř neudržovanou úzkou pěšinu. Kola drkotala po věkem vymletých kamenech. Blížili se k městu Silverhill, kde okolní krajina připadala Sophii ještě zábavnější. Na táhlých loukách přežvykovaly kulaťoučké ovce a z všudypřítomné zeleně vykukovaly chaloupky postavené napůl ze dřeva. Silnička vedla skrz několik věkovitých branek porostlých břečťanem a planými růžemi. Kočár dokodrcal až na předměstí Silverhillu a odbočil na soukromou příjezdovou cestu. Projeli pod kamennou bránou, jež je vstupem do sídla rodu Cannonů a do přilehlých držav. Ross jí prozradil, že Cannonové vlastní tisíc pět set akrů půdy.

Sophia byla unesena nádherou okolní krajiny, jíž vévodilo několik dubových hájů a bučin společně s uměle vytvořeným jezerem, v němž se zrcadlila blankytná modř oblohy. Náhle se před ní vynořila rezidence pocházející z doby krále Jakuba I. Střecha se kadeřila početnými věžičkami a štíty. Fasáda z neomítnutých cihel působila tak honosně a důstojně, že se Sophii nervozitou a vzrušením bolestivě stáhl žaludek.

„Panebože,” zašeptala.

Vstupní brána vedoucí přímo k rezidenci, jež slula Silverhill Park Manor, se tyčila do výše téměř pěti metrů. Obrůstaly ji vysoké živé ploty a rozlehlé záhony prvosenek a rododendronu. Pěšinu na jižní straně domu, která vedla k přilehlé oranžérii, lemovaly ohromné platany. Ani v těch nejodvážnějších snech by Sophia nepředpokládala, že bude rodinné sídlo Cannonů tak impozantní.

Okamžitě ji napadly dvě otázky. Tak zaprvé, proč se muž zvyklý na takové bohatství upsal životu ve skromně zařízeném příbytku na Bow Street? Za druhé, jak tu jen ona dokáže přežít těch sedm dní? Očividně na požadovaný úkol nestačí. Nemá žádné zkušenosti. Copak může velet celému regimentu služebných? Nebudou ji brát vážně. Možná dokonce odmítnou se s ní vůbec bavit.

Chytila se za žaludek. Náhle se jí skutečně udělalo zle.

Kočár zastavil před hlavním vchodem. Křídově bledá, leč odhodlaná Sophia přijala kočího nastavenou dlaň a vystoupila z kočáru. Poté ji muž doprovodil ke dveřím. Rukou v rukavici několikrát klepl na křídlo dveří a ty se tiše otevřely.

Vstupní hala vydlážděná kamennými dlaždicemi byla obrovská. Vévodilo jí masivní schodiště, které se ve druhém patře větvilo a pokračovalo do západního a východního křídla rezidence. Stěny pokrývaly gigantické tapisérie utkané v vlny, na nichž převažovaly meruňkové odstíny, barva starého zlata a nevýrazná modř. Sophia nakoukla do přijímacích pokojů, které lemovaly halu z každé strany. Pokoj nalevo byl zařízen v čistě mužském stylu elegantním tmavým nábytkem a doplňky v tónech modré, zatímco komnata napravo byla určena dámám, což prozrazovalo broskvové hedvábí na stěnách a jemně vyřezávaný a zlacený nábytek.

Majordomus uvedl Sophii do místnosti, kde na ni již čekala Rossova matka.

Paní Catherine Cannonová byla vysoká a elegantní dáma. Ten den se oděla do jednoduchých denních šatů, v upravených prošedivělých vlasech se jí třpytily hřebínky zdobené ametysty. Tvář měla přísně hranatou, ale zelené oči zářily laskavostí. „Slečno Sydneyová!” zvolala a šla návštěvnici vstříc. „Vítám vás v Silverhill Parku. Jsem vám vděčná, že jste mne přišla spasit od té příšerné katastrofy.”

„Doufám, že budu nápomocna,” zamumlala Sophia, zatímco k ní

paní domu přistoupila a povzbudivě jí tiskla ruce. „Jak už jsem říkala siru Rossovi, nemám s těmito záležitostmi valné zkušenosti…”

„Ach, ale já na vás tak spoléhám, slečno Sydneyová! Mám za to, že jste neobyčejně schopná mladá žena.”

„Ano, ale…”

„A ted dovolte, aby vás jedna ze služebných odvedla do vašeho pokoje. Po tom natřásání v kočáře si jistě ráda odpočinete. Poté vás provedu po domě a představím služebnictvu.”

S tím byla Sophia propuštěna a odvedena mladou služkou do útulného malého pokojíku, jenž kdysi patřil bývalé hospodyni. Sophia si vykartáčovala zaprášené sukně, připnula ke strohým tmavým šatům čistý bílý límeček a osvěžila tvář studenou vodou. Když se vracela po schodišti do přízemí, vychutnávala si nádheru, která ji obklopovala. Vyřezávané a malované stropy, galerie zaplněné sochami i dlouhou řadu oken, která nabízela oku lahodící pohledy do zahrady.

Připojila se k paní Cannonové a společně se vydaly na prohlídku domu. Sophia se snažila uložit si do paměti každičký detail. Trochu ji mátl způsob, jakým s ní Rossova matka jednala. Chovala se k ní totiž mnohem vstřícněji a starostlivěji, než by k podřízené měla. Jak tak procházely domem, paní Cannonová jí vyprávěla historky z Rossova dětství. Vzpomínala, jaké vyváděl klukoviny a že rád vozil kamarády na zahradníkově trakaři.

„Zdá se, že sir Ross nebýval vždy vážnou a uzavřenou osobou,” prohodila Sophia.

„Dobré nebe, to vůbec ne! Změnil se, když mu žena odešla na věčnost.” Náhle jako by paní domu ztratila dobrou náladu. Rty se jí lítostivě zkřivily. „Taková tragédie. Všechny nás to poznamenalo.”

„Ano,” vzdychla si Sophia. „Svěřil se mi.”

„Opravdu?” Catherine se náhle zastavila uprostřed prostorné zlatobíle tapetované pracovny. Znepokojivě se na Sophii zadívala.

Sophia jen tak tak neuhnula očima. Pronikavý pohled se téměř nedal snést. Snad jsem neřekla něco nevhodného, blesklo Sophii hlavou.

„No,” zamumlala paní Cannonová s mdlým úsměvem na rtech.

„Měla jsem za to, že syn o Eleanor s nikým nemluví. Víte, Ross si většinou soukromí pečlivě střeží.”

Sophia vycítila, že úvahy paní domu by mohly vést k mylným závě-

rům, a tak považovala za nutné uvést věci na pravou míru. Bála se, aby nedošlo k nedorozumění. „Když ho sužovala horečka, zavzpomínal sir Ross na vlastní minulost. Domnívám se, že příčinou neobvyklé sdílnosti mohla být slabost a celkové vyčerpání…”

„Ale ne, má drahá,” odvětila spěšně Catherine. „Je očividné, že vám můj syn důvěřuje a těší ho vaše společnost.” Na okamžik se odmlčela a pak tajuplně dodala: „S chutí požehnám každé ženě, která ho dokáže vytáhnout z toho mrzkého světa v Bow Street.”

„Nepozdává se vám snad, že zastává post vrchního policejního soudce, paní Cannonová?” Pokračovaly v prohlídce pracovny a Rossova matka odpověděla: „Syn věnoval službě veřejnosti deset let života a dosáhl značných úspěchů. Přirozeně, že jsem na něj hrdá. Ale jsem toho názoru, že dozrál čas, aby obrátil pozornost také k jiným záležitostem. Měl by se oženit a mít děti. Ano, jsem si vědoma, jak chladně můj syn působí, ale ujišťuji vás, že má stejné potřeby, jako kterýkoliv jiný muž. Touží být milován a starat se o vlastní rodinu.”

„Ach, ale on vůbec není tak nepřístupný, jak se zdá. Myslím, že bude vynikajícím otcem. A jsem si jistá, že jako manžel…” Sophia si zděšeně uvědomila, že drmolí jako užvaněný papoušek, a okamžitě zavřela pusu.

„Přesně tak,” přitakala s úsměvem Catherine. „Chudince Eleanor byl báječným manželem. Nicméně jsem přesvědčena, že až se znovu ožení, novomanželka nějaké důvody ke stížnostem přece jenom mít bude.” Když spatřila, kterak jsou Sophii její řeči nepříjemné, bryskně obrátila list. „Co kdybychom ted zavítaly do jídelny? Servírovací místnost je hned vedle. Slouží svému účelu docela dobře. I když se večeře protáhne, dokážeme v ní udržet jídla dostatečně teplá.”

Přes den měla Sophia tolik povinností, že nestačila na Rosse málem ani pomyslet. Ale večer, když osaměla á neměla co na práci, nebylo před stýskáním a sklíčeností, jež naplňovaly prázdné hodiny, úniku. Přestala si lhát. Konečně si připustila, že se bezhlavě zamilovala do muže, kterého si předsevzala zničit. Zradilo ji vlastní srdce. Neměla jinou volbu. Musela se vzdát veškerých plánů na pomstu. Nebude ho zlomyslně svádět… nezakusí opojnou příchuť vítězství. Jak jen to bude možné, vzdá se místa v Bow Street a pokusí se vyrovnat s neúspěchem a selháním, jež si bude bezpochyby vyčítat po zbytek života.

Jakmile k sobě dokázala být takto upřímná, rozhostil se jí v duši hořkosladký klid. Veškerou pozornost umanutě nasměrovala k nadcházejícímu víkendu, který vnímala jako zatěžkávací zkoušku.

V domě se ubytují hosté a obsadí pětadvacet ložnic. Další tucet hostů přibude do hostinského domu, který využívají hlavně mužští příbuzní bez dámského doprovodu. V sobotu večer se bude konat maškarní bál. Dostaví se spřátelené rodiny z Windsoru, Readingu a okolních městeček, a každá s sebou přiveze bezpočet hostů. Celkem očekávají tři sta padesát lidí.

Bohužel, poznámky a doporučení, které Sophii zanechala bývalá hospodyně, byly více než nedostatečné. No jo, uvažovala Sophia kysele, paní Bridgewellová evidentně měla plnou hlavu vlastních romantických prožitků a chystaná narozeninová oslava jí byla zcela ukradená. Sophia pilně pobíhala po domě a sestavovala seznamy dostupného porcelánu a nádobí, počítala lokajské stejnokroje i láhve vína ve sklepení, kontrolovala zásoby ve špižírnách i prádelnících, kde se skladovalo rezervní povlečení. Společně s kuchařkou a paní Cannonovou sestavovaly jídelníček a vybíraly ke každému chodu vhodné nádobí z tenkého porcelánu. Promluvila si s majordomem i vrchním zahradníkem a lámala si hlavu, kterak strategicky rozmístit služebné. Nechala si povolat místního řezníka, hokynáře i mlékaře a předala jim písemné objednávky. Slavnost se hrozivě blížila.

Někdy uprostřed toho shonu se Sophia seznámila s panem Robertem Cannonem, stařičkým džentlmenem, jehož devadesáté narozeniny byly příčinou veškerého toho pozdvižení. Rossova matka se ji snažila předem připravit na dědečkovu prostořekost. „Ráda bych vás upozornila na poněkud výstřední chování mého tchána. Nenechte se jím vyvést z klidu, prosím. Má už svá léta a občas se mu to plete. Neberte vážně nic z toho, co vám napovídá. Je to drahoušek, ale servítky si rozhodně nebere.”

Když se Sophia vracela ze studeného sklepa, v němž skladovali led a který byl zbudován stranou od domu, všimla si starce sedícího pod plátěnou markýzou v růžové zahradě. Před sebou měl malý stolek s občerstvením. Trůnil v kolečkovém křesle doplněném podnožkou a Sophia si vzpomněla, jak jí paní domu vyprávěla, že dědečka občas sužuje dna.

„Hej, děvče!” zvolal panovačně. „Šla sem. Ještě jsem ji tu neviděl.” Sophia poslechla. „Přeji vám dobré jitro, pane Cannone,” požil ra vila zdvořile a předvedla mu uctivé pukrle.

Robert Cannon byl i ve svém věku pohledný chlapík s věnečkem stříbrných vlasů na jinak holé lebce a s vrásčitou, ale noblesní tváří. Oči zářily ocelovou šedí. „Domnívám se, že ona je to děvče, o němž mi vyprávěla snacha. Ta z Bow Street.”

„Ano, pane. Doufám, že svým skrovným dílem přispěju k úspěšné oslavě vašich narozenin…”

„Ano, áno,” uťal ji netrpělivě. Živě mával rukou, aby tak naznačil, že pompézní veselí považuje za zbytečný nesmysl. „Pro snachu je každá příležitost dobrá, jen když se může předvádět. Radši mi prozradí, jak to vypadá mezi ní a mým vnukem.”

Naprosto zkoprnělá Sophia na starce zírala s otevřenou pusou. „Sire,” spustila opatrně, „patrně vám nerozumím.”

„Catherine povídala, že se o ni Ross neobyčejně zajímá konečně něco, co stojí za povšimnutí. Mrzelo by mě, kdyby Cannonové vymřeli. Pokud to neví, tak Ross a jeho bratr jsou poslední mužští pokračovatelé rodu. Ještě jí to nedošlo, slečinko?”

Sophia byla tak šokovaná, že se nezmohla na odpověď. Jak mohl proboha dojít k takovým závěrům? „Velice se mýlíte, pane Cannone! Já-já nemám žádné postranní úmysly… s… s… va-va… A sir Ross by nikdy…” Hlas jí selhal, mysl nedokázala ústům dodat ta správná slova.

Stařec na ni pohlédl s pochybovačným úsměvem na úzkých rtech.

„Catherine mi oznámila, že ona je Sydneyová,” prohlásil. „Dobře jsem se znal s jejím dědečkem, Frederikem.”

Přiznání starého pána jí vyrazilo dech. „Vy jste znal mého dědečka?

Přátelili jste se?”

„Neřekl bych, že jsme byli zrovínka kamarádi,” zamručel děd. „Jen povídám, že jsem ho znal. Neměli jsme se dvakrát v lásce, jelikož jsme se oba zakoukali do téže dámy. Slečny Sophie Jane Lawrencové.”

„To byla moje babička,” vydechla Sophia. Nevěřícně zavrtěla hlavou. Tak náhlé spojení s dávno ztracenou rodinou by tedy rozhodně nepředvídala. „Pojmenovali mě po ní.”

„Roztomilá a jedinečná dáma. Trochu ji připomíná, ale Sophia Jane byla taková plnější, ženštější. Měla takové ty akurátní tvary, co lahodí

mužskému oku. A také měla královské manýry. Ty jí chybí.”

Sophia se náhle rozesmála. „Je těžké chovat se jako šlechtična, sire, když je člověk v pozici služebné.”

Nespouštěl z ní věkem vybledlé šedomodré oči a přísná tvář jako by mu náhle změkla. „Usmívá se přesně jako ona. Vnučka Sophie Jane a služka! Zdá se, že na Sydneyovy dolehly těžké časy, co? Její babička by holt byla udělala lépe, kdyby se tenkrát byla provdala za mě!”

„A proč tak neučinila?”

Gestem ji vyzval, aby se posadila na vedlejší židli. „Hezky si hačne a já jí to povím.”

Sophia znepokojeně střelila pohledem k domu, kde ji čekaly nekonečné úkoly.

Stařec nespokojeně zamlaskal. „To může počkat, děvče. Koneckonců, má to být oslava na moji počest, a co příbuzní udělají? Vyšoupnou mě z domu, abych nepřekážel! A co vůbec chci? Jen pár minut její společnosti! To požaduji tak moc?”

Sophia si okamžitě sedla.

Starý Cannon se uvelebil v křesle. „Její babička, Sophia Jane, byla ta nejkouzelnější dívka, jakou jsem v životě potkal. Nepocházela sice z nikterak bohatého panství, ale patřila k rodu vynikající krve, a jakožto jedinou dceru ji rodiče chtěli výhodně provdat. Jakmile Sophii uvedli do společnosti, umanul jsem si, že získám její ruku. Nedostatečné věno nebylo překážkou, Cannonové vždy dávali přednost dobrému původu před majetkem. Ale než jsem Lawrencovy přesvědčil, aby mi dali své požehnání, učinil Sophii Jane nabídku lord Sydney. Se šlechtickým titulem jsem soupeřit nemohl. Ačkoliv byli Cannonové odjakživa ctihodným rodem, modrou krev jsme neměli. A tak se Sophia Jane provdala za lorda Sydneyho a učinila tak první krok k tomu státi se její babičkou.”

„A kterého z vás dvou babička milovala?” vyzvídala nadšená Sophia. Odhalila další závoj z tajemné historie své rodiny, o níž mnoho nevěděla.

„Tak tím si nejsem docela jist,” odvětil zamyšleně starý Cannon a znovu tak Sophii překvapil. „Nejspíš ani jednoho. Občas mi připadalo, že Sophia Jane svého rozhodnutí lituje. Lord Sydney byl sice docela fešák a choval se příjemně, ale pod naleštěnou slupkou toho jinak moc

nebylo. To já bych byl určitě lepší partie.”

„Proč ta skromnost?” rozesmála se Sophia.

Zdálo se, že její troufalost starce pobavila. „Pověděla mi, dítě, byli spolu vaši prarodiče šťastni?”

„Snad ano,” děla Sophia poněkud váhavě. „Pravda, moc často jsem je pohromadě nevídala. Vypadalo to, že žijí odděleně.” Odmlčela se, minulost se k ní zvolna vracela. Při zpětném pohledu jasně viděla, že ve skutečnosti k sobě prarodiče přílišnou náklonností netrpěli. „Naštěstí jste potkal jinou lásku,” poznamenala tedy, aby společné vzpomínání spělo k veselejšímu konci.

„Ne, nepotkal,” zabručel děd. „Svoji ženu jsem vždycky ctil a obdivoval, jenže srdcem jsem stále dlel u Sophie Jane.” Znenadání se mu podezřele zaleskly oči. „Stále ji miluju, ačkoliv je to už drahně let, co odešla na pravdu boží.”

Sophia se nad vyznáním starého muže zamyslela a přepadla ji sklíčenost. Takhle bezpochyby vzpomíná i sir Ross na zesnulou Eleanor.

Smutkem zkroušená Sophia si ani neuvědomila, že větu pronesla nahlas. Ze zamyšlení ji vytrhla až podrážděná slova starého pána, kterými jí vlastně odpovídal. „Ta skleníková květinka! Nikdy jsem nechápal, co na ní vnuk vidí! Byla sice příjemná, ale co to bylo platné! Můj vnuk potřebuje pořádnou ženskou, plnou života, která mu povije kluky jako buky!” Podmračeně si Sophii měřil očima. „No, vypadá, že by to mohla zvládnout.”

Když si Sophia poděšeně uvědomila, jakým směrem se konverzace zvrtla, spěšně vyskočila ze židle. „Věru, ráda jsem vás poznala, pane Cannone. Bohužel, je nejvyšší čas, abych se vrátila ke svým povinnostem. V opačném případě by slavnost pořádaná na vaši počest nemusela dopadnout tak, jak má.” Spiklenecky na staříka mrkla a dodala laškovně: „Želbohu, za švitoření s pohlednými muži mi tu neplatí, jen za řádnou práci.”

Starý Cannon se pokusil vrhnout jejím směrem zakaboněný pohled, jenže ústa ho zradila, a tak se culil na celé kolo. „Dělá své babičce čest,” poznamenal. „Jen málo žen dokáže muže odmítnout a zároveň přikrmit jeho ješitnost.”

125

Sophia ho nespouštěla z očí. „Přeji vám hezký den, pane. Ale znovu vám opakuju, mýlíte se, co se mého vztahu k siru Rossovi týče. Soudce mě v žádném případě o ruku nepožádá, a i kdyby ano, odmítnu ho.”

„To se ještě uvidí,” zahuhlal děd a připil odcházející Sophii sklenicí limonády.

9

Sophia si promnula unavené oči a znovu se zahleděla do poznámkového bloku. Dny utíkaly jako zběsilé a náhle je tu páteční ráno a každou chvíli dorazí první hosté. Již od časného jitra se v rezidenci objevovalo služebnictvo z rozličných panství s kufry a zavazadly v rukou, aby v předstihu připravilo pokoje pro své pány a paní. Sophia seděla u dlouhého dřevěného stolu v prostorné alkovně, která přiléhala těsně ke kuchyni. Výklenek kdysi sloužil jako kuchyňka pro služebnictvo, dnes se v něm však skladovaly sušené byliny, marcipán, koření, zavařeniny, nakládané maso a zelenina.

„A teď, Lottie,” pravila Sophia vrchní komorné, která měla předat Sophiiny instrukce zástupu jí podřízených služek, „si povíme, kdy a jak se budou každé ráno uklízet pokoje poté, co panstvo vstane.”

„Ano, slečno.”

„Hlavně si pamatuj, že v hostinském domě, kde jsou ubytováni pánové, musí děvčata pracovat ve dvojicích. Žádná z dívek nesmí vstoupit do pánského pokoje samotná.”

„Proč, slečno?”

„Protože by některého z osamělých pánů mohla sklátit takzvaná

,časně ranní vášeň’. Muži totiž občas činí služebným neslušné návrhy, anebo se jich prostě zmocní. Takovým nedorozuměním snadno předejdeme tím, že budou děvčata pracovat společně.”

„Ano, slečno.”

„Někteří hosté přijedou už dneska ráno. Asi by bylo dobré donést do kuřáckého salonu nějaké karty. A také mě napadlo, že by si možná někteří džentlmeni s chutí zalovili v jezeře buďte tak hodná a požádejte Hordla, aby nechal v rybářském pavilonu rozmístit několik stolků a židlí. A donesl tam nějaké víno.”

„Slečno Sydney o vá…,” spustila Lottie, pak pohlédla Sophii přes rameno, zachichotala se a přikryla si ústa dlaní. „Ach, bože!” Rozpačitě se zavrtěla, vší silou se snažila zamaskovat pobavení.

„Co je?” zeptala se udiveně Sophia. Otočila se na židli a málem by

se v ní krve nedořezal. Ve dveřích do alkovny stál sir Ross. Jakmile ho spatřila, srdce se jí divoce rozbušilo. V temně modrém kabátci a světle hnědých kalhotách vypadal tak mužně, tak neodolatelně.

„Půjdu si promluvit s panem Hordlem,” oznámila jim komorná. Stále ještě se hihňala a pospíchala z místnosti pryč.

Sophia, zahleděná do Rossových usměvavých šedých očí, si nervózně olízla rty. Nemohl být v Silverhill Parku dlouho musel přijet před chviličkou, a okamžitě ji vyhledal. Týdenní odloučení pouze znásobilo touhu, kterou pociťovala. Měla co dělat, aby se ovládla a nevrhla se mu bez přemýšlení kolem krku. „Dobré ráno, sire Rossi,” pípla bez dechu.

„Vy… vypadáte báječně.”

Ross k ní přistoupil a pozvedl velkou dlaň k broskvové tvářičce. Konečky prstů zlehka přejel po uzardělé líci. „Jsi ještě krásnější, než si tě pamatuji,” zamumlal. „Jak ses měla, Sophie?”

„Celkem dobře,” vydechla.

„Matka si tě nemůže vynachválit. Nadchlo ji, s jakou vervou ses pustila do práce.”

„Děkuji vám, pane.” Sklonila řasy a zavrtala pohled do prošlapané podlahy. Bála se, aby se jí touha nepromítla do očí. Ač nerada, přinutila se od soudce poodstoupit a pak se objala pažemi v obranném gestu.

„Dozvěděl jste se něco o těch záhadně darovaných šatech?” zeptala se jakoby mimochodem a ze všech sil se snažila získat nad sebou opět kontrolu.

Okamžitě mu došlo, že má na mysli levandulovou róbu. „Zatím nic. S přihlédnutím k druhu látky a způsobu ušití se okruh zúžil na tři krejčovské salony. Zjistil to Sayer, ale rád bych modistky vyslechl osobně, až se vrátím do Londýna.”

„Děkuji vám.” Pousmála se. „Měla bych vám to nějak vynahradit.

Třeba bych mohla pracovat nějakou dobu zadarmo, anebo…”

„Sophie!” napomenul ji přísně a zamračil se, jako kdyby ho urazila.

„Přece si od tebe nebudu brát honorář. Je mou povinností tě ochraňovat, stejně jako všechny ostatní, kteří pro mne pracují.”

Soudcova slova ji pohladila po duši. „Musím se vrátit ke svým úkolům,” pravila nevesele. „Máte snad nějaké přání, sire Rossi? Co takhle nějaké občerstvení, nebo snad kávu?”

„Chci jen tebe.”

Řekl to tak tiše, s takovým plamenem v očích, až se jí podlomila kolena. Měla co dělat, aby zachovala klid a roztouženě se na Rosse nevrhla. Ústa jí vyschla na troud, tak prahla po polibcích. Nejvyšší čas změnit téma rozhovoru. „Co dělá rameno, pane?”

„Výtečně se hojí. Nechceš se podívat?” Soudcovy prsty se začaly potýkat s uzlem vázanky, jako kdyby se chtěl na místě svléknout. Sophia po něm střelila vyděšeným pohledem. Oči se mu čtverácky třpytily a zahanbená dívka si uvědomila, že s ní pouze špásuje.

Pokud má někdy učinit přítrž narůstající náklonnosti, jež se mezi nimi zrodila, musí to být právě teď. „Těší mě, že už jste zcela zdráv, sire Rossi. Víte, celé dny přemýšlím o našem… o našem…”

„Vztahu?” napověděl jí.

„Ano. A došla jsem k jistému závěru.”

„A to?”

„Nebylo by moudré, abychom se my dva více sbližovali. Uvědomuji si, že jsem vaše služebná, nic víc, nic míň.” Maličko zaváhala a pak spěšně vyhrkla: „Odteďka si nepřeji, abyste mi činil jakékoliv návrhy.”

Nespouštěl z ní kouřově zbarvené oči. Nakonec zabručel: „O tom si promluvíme později. Po víkendu. Je nejvyšší čas, abychom si některé věci vyjasnili.”

Sophia zalapala po dechu a zmateně se otočila k nejbližší polici. Zcela bez příčiny se jala přerovnávat potraviny, které zde byly uskladněny. Pak nahmatala svazek sušených bylinek, vytáhla jej a přitiskla na hrud. Nepřítomně drtila v prstech seschlé lístky, které pod jejími dotyky praskaly a drolily se na zametenou podlahu. „Šetřete slovy. Jsem pevně rozhodnutá.”

„Nejsi,” zašeptal a odešel.

Šlechtici, politikové, lékaři, právníci, intelektuálové v přízemních komnatách i v zahradě korzovala pestrá směsice lidí. Dámy posedávaly v hloučcích, hrály karty, vesele klevetily nad vyšíváním či stránkami časopisů anebo se procházely po umetených cestičkách kolem domu. Pánové se věnovali hraní biliáru, pročítali v knihovně noviny, případně si rázně vykračovali k rybářskému pavilonu stojícímu na břehu jezera. Byl parný červnový den. Jemný vánek naprosto prohrával v souboji se žhavými slunečními paprsky.

A stranou veškeré společnosti pilně poletovaly desítky služebných, jež neúnavně uklízely, vařily, žehlily a větraly desítky kusů oblečení, do kterých se budou jejich zaměstnavatelé v rozličnou denní dobu po několik dní odívat. V kuchyni se čile kouřilo z hrnců, které spokojeně pobublávaly na rozpálených plotnách a sytily ovzduší rozličnými vůněmi. Rozpálené trouby byly naládovány vykynutým chlebovým těstem, na rožních se grilovala drůbež, kusy hovězího a velké vepřové šunky. Pod pozorným dohledem šéfkuchaře kuchtičky zručně nadívaly křepelky listy vinné révy a slaninou a poté je nabodávaly na opékači jehly. Křepelky budou servírovány pozdě odpoledne coby teplá svačina, aby ukojily mlsné jazýčky hladových hostů, kteří se nemohou dočkat večeře, jež bude podávána v deset hodin večer.

Sophia, kterou těšilo, že zatím vše probíhá hladce a tak, jak má, přistoupila k jednomu z oken při vrcholu schodiště a zahleděla se na pestrý houfec návštěvníků, kteří lelkovali na terasovitých trávnících. Náhle uzřela Rosse. Vysoká štíhlá postava a výrazná snědá tvář byly mezi ostatními snadno k poznání. Pohyboval se mezi lidmi lehce a s grácií, dosáhl již mnoha úspěchů a přítomní ho proto nebetyčně obdivovali.

Když Sophia zjistila, jak soudce obletují maloučko znervóznělé ženy, jak k němu vesele švitoří, významně se na něho usmívají a vysílají k němu všeříkající pohledy, pocítila bodnutí ostnu žárlivosti. Rossova všeobecně známá zdrženlivost ani v nejmenším nemírnila zájem opačného pohlaví. Spíš naopak. Přitahovala a vábila nezadané dámy z celého okolí jako plamen svíce pošetilé můry. Sophia si byla jistá, že ženy všech věkových kategorií by se jistě rády s gustem chlubily svým přítelkyním, jak znenadání vzbudily u nepolapitelného vdovce živý zájem.

Na mramorovém schodišti se rozlehly zvuky číchsi kročejů a vytrhly tak Sophii z trudných myšlenek. Odtočila se od okna a spatřila dva komorníky lopotící se s obrovským lodním kufrem. Sluhové byli námahou v obličejích celí rudí. Za nimi se šinul Matthew Cannon, jenž doprovázel nádhernou zlatovlasou dívku. Sophie si všimli, až když došli téměř k ní.

Dvorně se poklonila. „Dobré odpoledne, pane Cannone,” zamumlala.

Matthew na ni překvapeně pohlédl. Aha, neřekli mu, že tady budu,

napadlo Sophii, a bůhví proč měla hned lepší náladu. Jenže co mu je do

služebnictva, uvědomila si vzápětí.

„Co tu pohledáváte?” otázal se hrubě.

Nechala oči poníženě skloněné a úslužně odpověděla: „Paní Cannonová mne povolala, abych jí pomohla s přípravou slavnosti, jelikož ji zcela neočekávaně opustila hospodyně.”

Mladičká blondýnka vzhlédla k Matthewovi. „Kdo je to?”

Pohrdavě pokrčil rameny. „Jenom služka mého bratra. Jdeme, Iono, nehodí se, abychom zevlovali na schodech.”

Odcházeli a Sophia je se zájmem sledovala. Matthewova choť je klasická anglická kráska křehká zlatovláska s bledě modrýma očima a rtíky jako růžové poupě. Připadala jí chladná a nepřístupná, jako kdyby v ní nezůstala ani jiskra života. Sophii jí bylo líto. Být provdána za tak zkaženého muže, jakým Matthew bezesporu je, jistě není snadné.

Později toho večera se hosté přesunuli do prostorné jídelny, které vévodil obrovský mramorový krb. Honosné kamenné oblouky rámovaly řadu oken z barevných skel, jež se ve svitu svící podmanivě třpytila. Sophii však v sále nesmělo být vidět. Pouze čas od času se poradila s některým z komorníků, kteří servírovali večeři o osmi chodech. Návštěvníci si pochutnávali na dušeném hovězím, uzených rybách, pečených zajících a kachnách a na bažantí paštice. Poté co sluhové odnesli použité nádobí a porcelán, nabízeli zúčastněným výběr těch nejpikantnějších ovocných rosolů, koláčků a zmrzliny.

Po večeři stolníci sklidili veškeré nádobí a pomocí čistých stříbrných nožů odstranili z ubrusů i ty nejmenší drobečky. Dámy se odebraly do salonu, kde byla podávána káva. Muži zůstali většinou sedět za stolem, kde se nalévalo portské, a oddávali se typicky mužské konverzaci. Někteří si šli zakouřit do salonu s biliárem. Po půlhodince se všichni opět sešli, popíjeli čaj a vesele se bavili.

Sophia vklouzla do salonu a diskrétně se zadívala na paní Cannonovou, zdali je spokojená. Catherine si hospodyně všimla, usmála se na ni a gestem ji vyzvala, aby k ní přistoupila.

Sophia okamžitě poslechla. „Ano, paní Cannonová?”

„Sophie, naši hosté by si rádi zahráli hru ,na vraždu’

„Nechápu, madam,” otázala se mírně překvapená a zmatená Sophia.

Když Catherine spatřila, jak vyděšeně se dívka tváří, zachichotala se. „Hra ,na vraždu’ je momentálně v módě. Vy jste o ní ještě neslyšela?

Dělá se to tak: na proužky papíru se napíšou jednotlivé úlohy a hráči losují, kdo bude koho představovat. Na jednom lístku stojí ,vrah’, na druhém ,vyšetřovatel’ a ostatní jsou potencionální oběti. V celém domě se zhasne a všichni se schovají. Vrah se pak plíží pokoji a hledá své oběti, no a v patách mu jde vyšetřovatel a snaží se dobrat vrahovy totožnosti.”

„Je to něco jako hra na schovávanou.”

„Přesně tak! A ted, Sophie, vezměte si k ruce dvě tři děvčata a pozhášejte světla v celém domě. A vyřiďte služebnictvu, ať si každý jde po svém, ale neplete se hráčům do cesty.”

„Jistě, paní Cannonová. Smím se zeptat, kterých částí domu se bude zatmění týkat?”

Jedna z dam v Catherinině společnosti, žena středního věku se záplavou nazrzlých vlasů, opovržlivě odsekla: „Přece celého domu, samozřejmě! Pokud se nehraje v celém domě, nemá to šmrnc.”

Sophia si dámy nevšímala. Naklonila se ke Catherine a zašeptala:

„Směly bychom nechat nasvíceno v kuchyni, paní Cannonová. Pomocnice musí umýt obrovské množství nádobí.”

Catherininy oči se pobaveně zaleskly. „Správná připomínka, Sophie. Nechte si tedy v kuchyni světlo, ale teď si pospěšte. Mnozí hosté už se nemohou dočkat, až začneme.”

„Ano, madam.”

Když odcházela, zaslechla Sophia protivnou zrzku, kterak hučí do paní Cannonové: „Její chování se mi absolutně nelíbí, Cathy. Pokud by tě to zajímalo, připadá mi moc nafrněná. K hospodyni se takové manýry skutečně nehodí.”

Jakmile zaslechla takovou kritiku, zahořely Sophii hanbou uši. „Nikdo se tě na tvůj názor neptal,” zavrčela skrze zaťaté zuby. Ačkoliv se takovým myšlenkám bránila, neustále se jí honilo hlavou, že kdyby se k ní osud zachoval laskavěji, mohla dnes patřit mezi hosty. Narodila se ve stejných společenských kruzích, z nichž pocházeli tito lidé, a proto nesla nemístné odsouzení obzvlášť těžce. I když na tom dnes už nezáleželo, co se rodokmenu týče, je její krev modřejší než celého Cannonovic rodu. Na rozdíl od nich ona skutečně je šlechtičnou.

Sophia požádala služebné, aby pozhasínaly lampy a svíce v celém domě, vystoupala po schodech do patra, aby udusila lampy v jednom z

přijímacích pokojů. Do místnosti se okny dralo měsíční světlo, a tak se pustila do zatahování závěsů.

Pojednou do salonu někdo vkročil. Sophia zaváhala a pak se prudce otočila k návštěvníkovi stojícímu v loužičce stříbrného světla. Na první pohled jí příchozí utopený ve stínech pokoje připomněl Rosse a srdce jí poskočilo radostí. Ale když promluvil, měla okamžitě po náladě.

„Tedy, vy jste ale mazaná kočička,” ozval se opovržlivě Matthew Cannon. „Napřed jste se vetřela do bratrova života, a teď dokonce do rodného domu. Musíte být na sebe pyšná.”

Ačkoliv Sophii zalomcoval hněv, nezmohla se v té chvíli ani na slovo. Jakým právem se jí plíží v patách a uráží ji? „Nevím, o čem to mluvíte, pane Cannone. Pouze doufám, že vaše matka je se mnou spokojena.”

Temně se zachechtal. „Ale jistěže víte, o čem mluvím. Bezpochyby je s vašimi službami spokojen můj bratr. Odhaduji, že jej dokážete uspokojit hned v několika směrech.”

„Pane?” Předstírala, že nechápe, o čem je řeč, a chystala se k odchodu. „Kdybyste mě ted omluvil…”

Matthew se však přesunul ke dveřím a blokoval jí východ. Tvář se mu zakulatila škodolibým úsměvem. „Ross musel být snadnou kořistí,” poškleboval se. „Po všech těch letech, kdy žil jako mnich, po vás musel skočit jako hladové psisko po kosti.”

„Mýlíte se,” pravila úsečné. „Prosím, nechte mě projít, pane Cannone.”

„A nyní jste zde. Aby vás pán měl po ruce, kdyby se mu zachtělo,” posmíval se. „Alespoň tak si vaši přítomnost vykládá naše rodina. Matka sice prohlašuje, že… no, na tom vlastně nezáleží. Je pod mou úroveň, abych opakoval takové hlouposti. Jen bych vás rád upozornil, že ať už zdviháte sukně sebevýš, je vám to málo platné. Do naší rodiny stejně nikdy patřit nebudete!” Přistoupil k ní blíž. Hra měsíčního světla a stínů přeměnila jeho vztažené ruce na nestvůrné pařáty.

„Něco takového mi nikdy ani na um nepřišlo,” ohradila se Sophia.

„Doufám, že jste ztratil soudnost pouze z přemíry pití, pane.”

Zdálo se, že ho její slova uchlácholila. „Nuže, pokud tedy nesníte o tom, že se jednoho dne stanete paní Cannonovou, nemám proti vám žádných námitek. Vlastně…” Tázavě na ni pohlédl a našpulil ústa.

„Bratříček se vás brzy nabaží. Tedy, pokud se tak již nestalo. Víte, na to, aby ho nějaká žena opravdu chytila za srdce, je příliš pohroužený do svých ideálů. Vsadil bych se, že v posteli není s tím neslaným nemastným patronem žádná zábava. Co si to jednou vyzkoušet s mužem, který vám nabízí příjemnou změnu?”

„A tím máte být vy, předpokládám,” odvětila Sophia kysele. Matthew teatrálně rozhodil ruce a věnoval jí spiklenecké mrknutí.

„Na rozdíl od toho vzoru všech ctností, pro kterého tak oddaně pracujete, alespoň vím, jak potěšit ženu.” Rozesmál se hlubokým hrdelním smíchem, pak se k ní naklonil a sdělil jí důvěrným šepotem: „Se mnou zažijete takovou rozkoš, o jaké se vám ani nesnilo. A pokud mne dokážete uspokojit, odměním vás všemi těmi cetkami, po kterých ženy vzdychají. Myslím, že po mém boku si výrazně polepšíte. Co vy na to?”

„Dělá se mi z vás zle.”

„Skutečně?” Dvěma dlouhými kroky byl u ní. Bez rozpaků ji uchopil za zátylek a zabořil dlouhé prsty do pečlivě vyčesaných a jehlicemi spoutaných vlasů. Bolelo to. „Tak proč se tak chvějete?” mumlal a přibližoval k ní vlhká ústa. „Nejspíš vzrušením, co?”

Vykroutila se mu a odmítavě vykřikla. Avšak Matthew ji odmítal pustit. Chvíli spolu zápasili. Náhle Matthew strnul. Do místnosti někdo vstoupil. Vyděšená Sophia v inkoustově černých stínech rozeznala sira Rosse. Ačkoliv v komnatě panovalo téměř neproniknutelné šero, soudcovy oči zářily do tmy jako oči kočky. Nejprve pohlédl na Matthewa, pak jeho zraky spočinuly na Sophii. „Co se tu děje?” otázal se hrubě.

„Hledám místo, kde bych se ukryl,” odvětil Matthew a okamžitě Sophii pustil. „Jenže tvoje nenahraditelná slečna Sydneyová pohříchu nedala jinak, než že mi projeví své sympatie. Jak už jsem řekl, je to jen obyčejná běhna. Dobře se s ní bav.” Vystřelil z místnosti tak nakvap, že za sebou ani nezavřel dveře.

Sophia se hrůzou nedokázala ani pohnout. Šokované hleděla na tmavou siluetu Rossovy mohutné postavy. Napjaté ticho chvílemi narušilo chichotání bavících se hostí, kteří se čile hemžili ztemnělým sídlem ve snaze nalézt to správné místo, kde by se skryli.

„Co se stalo?” zeptal se Ross tiše.

Už už otvírala pusu, aby mu vše popravdě vypověděla, když tu ji přepadla mrazivá myšlenka. Matthew Cannon jí právě poskytl perfektní

záminku, jak narůstající pouto mezi nimi přetnout. Okamžitě. Jednou provždy. Pokud se jí podaří Rosse přesvědčit, že se pokoušela svést jeho bratra, bude mezi nimi rázem konec. Už se na ni podruhé nepodívá. Určitě to však bude lehčí způsob rozchodu než argumentování, vysvětlování a přesvědčování. Ó, jak přetěžké by bylo svěřit se mu se svou minulostí, přiznat se, že jej chtěla zničit od chvíle, kdy se dozvěděla, že poslal jejího bratra na smrt. Snad bude nakonec lepší, když ho přesvědčí, že se v ní spletl. Že ji nikdy doopravdy neznal. Že si nezaslouží jeho důvěru. Že může považovat za veliké štěstí, když se jí včas zbavil.

Sebrala veškerou kuráž a vložila ji do hlasu, aby zněl chladně a pevně. „Bratr vám to právě prozradil.”

„Pokoušela ses ho svádět?” tázal se nevěřícně.

„Ano.”

„To zrovna!” Přitiskl ji k sobě úplně stejně jako před minutou bratr. Jednou rukou ji pevně držel za zátylek, druhou v pase. „O co tu jde? Nezahrávej si se mnou, na něco takového nejsem stavěný.”

Bezmocně visela v jeho náruči, odvracela hlavu. „Pusťte mě. Je mi jedno, čemu věříte nebo ne. Faktem zůstává, že o vás nestojím! Okamžitě mě pusťte!” Snažila se mu vymanit. Vší silou se vzepřela proti jeho ramenům. Pojednou si však uvědomila, že mu zuřivě tlačí na nedávno zahojenou ránu. Ross však jen zavrčel, ale nepovolil ani o píd. Jeho horký dech provoněný vínem ji spaloval jako žhavá pára.

„Někdo sem může vejít,” zasténala.

Zdálo se, že je to Rossovi lhostejné. Odvracela od něho hlavu a odhalovala tak dlouhou alabastrovou šíji. Jak ji sobě vášnivě tiskl, ucítila Sophia přes početné sukně, jak silnou má erekci. Na vteřinu zaváhala a přestala s ním bojovat. Ross toho ihned využil a přivinul ji k sobě. Nejprve se jí ústy jen váhavě otřel o rty, leč v okamžení se k nim divoce přisál a zahrnul je smyslnými, dychtivými polibky. Dlouho potlačovaná vášeň zaplavila i Sophii a vzedmula v ní vroucí vlnu žádostivosti. Sophia zasténala a bezmocně se mu oddala.

Ross uchopil do dlaní kopečky dívčiných ňader, jež skrýval tuhý živůtek. „Nelži mi,” špitl jí do ucha. „Poznám to. Pověz mi, jak to bylo, Sophie.”

Sophia se k němu zoufale přitiskla, náhle zmatená. Naprosto se

přestala ovládat. Skrývané emoce se přes ni převalily jako přílivová vlna a očistily její duši tak, jako když mořská voda uhladí na pláži pošramocený písek. „Nemůžu,” zajíkla se a hlas se jí zlomil. „Pravda je krutá. Začal byste mě nenávidět. Neunesla bych to.”

„Nenávidět tě?” zeptal se nechápavě. „Dobrý bože, jak jsi na to přišla? Sophie…”

Když spatřil, jak se z něžných očí koulí slzy jako hrachy, odmlčel se a zhluboka vzdychl. Nemohl jinak. Opět se zmocnil dívčiných úst a neohrabanými prsty cupoval jednotlivé vrstvy bohatých sukní a odhazoval je stranou. Nechtěl, aby mezi nimi cokoliv leželo. Ani šaty ne. Poddala se jeho dobyvačným rtům a dlaním, z odevzdání se rodily první vlnky extáze. Cítila, jak hbitý jazyk proniká hluboko do vstřícných úst a vychutnává si jejich samet. Zavrávorala. Aby neupadla, instinktivně Rosse objala kolem krku a přimkla se k němu. Představoval pro ni jediný pevný bod v jinak křehkém a nestabilním světě. Náhle ucítila pod zády hrubý koberec. Věděla, co to znamená. „Ach, ne,” vyhrkla, ale umlčel ji horkými polibky plnými příslibů, kterým se nedokázala bránit. Obemkl ji celou délkou mužného nepoddajného těla.

Rozepnul Sophii živůtek a stáhl jí ho k pasu. Rozvázal tkanice spodních kalhot. Když ucítila drsnou velkou dlaň nahoře na stehně, poblíž pevně utaženého podvazku, nespokojeně se zavrtěla. Marně. Ross ji palcem hladil po touhou rozpálené pokožce a stěhoval se stále výš, až narazil na houštinu kadeřavých chloupků.

Někde v domě zaječela žena. Zřejmě kolem ní prošel vrah a ona předstírala smrtelnou hrůzu. Po křiku následovaly trylky smíchu. Hráči se očividně dobře bavili.

„Někdo nás tu objeví,” strachovala se Sophia a pokoušela se vykroutit z ocelového sevření. „Ne… to nesmíš…”

Všetečné prsty si klestily stezičku mezi stehny. Palec nepřestával kroužit jako dravý pták, chystající se zmocnit své kořisti. Zasténala slastí, když do ní zkušeně pronikl prsty, zatímco jazykem nepřestával plenit nenasytné rty.

„Nemůžeme,” vzdychala Sophia. „Tady ne…”

Umlčel ji polibkem. Zvědavé prsty se na okamžik někam vytratily, ale vzápětí si Sophia uvědomila, že jí rozevírají spodní kalhoty. Vyhoupl se na ni a koleny jí roztáhl stehna. Sophia se tiskla tváří k Rossově

svalnaté paži a ztuhlá očekáváním vdechovala přerývavými doušky jeho osobitou vůni.

Velkou dlaní vklouzl pod oblý zadeček a nazdvihl ji. „Jen klid,” zašeptal. „Budu něžný. Jen se mi otevři. Tak… tak je to správně… ano.” Jemně a opatrně do ní vklouzl, naplnil ji sametovým žárem a nevýslovnou rozkoší.

Za dveřmi se rozléhaly kroky… potlačovaný smích… hosté se plížili domem jako duchové a hledali nové úkryty.

Někdo nás tu přistihne, lekla se Sophia. Zachvátila ji panika a ona se zoufale drala zpod Rosse. Ač neukojen, vyklouzl z ní. Těžce oddychoval. Chytil ji za zápěstí a přišpendlil je k podlaze. „Pšt,” špitl jí do ucha.

„…a co tady?” ozval se za dveřmi ženský hlas.

„Ne,” děl naopak hlas mužský. „Tady nás hned najdou. Pojďme do haly…”

Kroky se počaly vzdalovat. Ross uvolnil sevření a Sophia se odkulila stranou. Vyskočila na nohy a horečně si upravovala šaty. Když si natahovala spodní kalhoty a uvazovala je tkanicemi v pase, tvář jí jen hořela. Třásla se. Překvapením i strachem. Tělo dychtilo po ukojení. Ještě nikdy nezakusila takovou žádostivost, ten vnitřní oheň, jenž ji dravě spaloval.

Ross si zapnul kalhoty a přistoupil k Sophii zezadu. Objal ji. Polekaně sebou škubla. S chutí by vstřícné dlaně setřásla z křehkých ramen a položila si je na ňadra. Nejraději by žebronila, aby se smiloval a uhasil požár, jenž jí plápolal v útrobách. Přesto však stála bez hnutí jako socha, zatímco si pohrával s uvolněnými prameny hedvábných vlasů.

„Obvykle mi to trvá déle,” v hlase mu zaznívala ironie. „Také načasování bývá lepší.”

„Neměli jsme zajít tak daleko,” procedila skrze oteklé rty. „Ješ… ještě štěstí, že jsme toho museli nechat.”

Cítila, jak jí do ramen zatíná prsty. „Přísahám, že ne na dlouho.

Dnes v noci se stavím ve tvém pokoji.”

„Ne,” vyhrkla bez rozmýšlení. „Zamknu se. Já-já… o žádné řeči dnes večer nestojím. Pokud to záleží na mně, k ničemu nedojde.”

„Sophie,” zavrněl, „moc dobře víš, že zbavit se mě můžeš pouze jedním jediným způsobem. Stačí trvat na tom, že mě nechceš.”

Schválně se odmlčel, zatímco Sophia prožívala tuhý vnitřní boj. Připadalo jí, že se jí každou chvíli rozskočí srdce. Pokaždé, když už se chystala promluvit, stáhlo se jí hrdlo a nebyla schopna vydat ani hlásku. Takže jen bezmocně krčila rameny, na kterých stále spočívaly Rossovy ruce. „Prosím,” špitla nakonec, ačkoliv neměla ani tušení, oč ho vůbec žádá.

Ross sklouzl dlaní po její hrudi až tam, kde pod hrubou látkou obyčejných šatů divoce bušilo zmatené srdce. „Brzy budeme pokračovat, Sophie,” prohlásil mírně. „Není se čeho bát.”

Hbitě od něho odskočila. „Ale je,” zasyčela chraplavě a kvapně od něho odcházela. „Jenže vy o tom zatím nemáte ani ponětí.”

10

Sophia vběhla do svého pokoje a snažila se uklidnit. Omývala se ledovou vodou. Obličej si drhla tak usilovně, až jí nepřirozeně zrůžověl. Poté si obratně vykartáčovala vlasy a upravila je do přísného vrkoče. Pak se vrátila ke svým povinnostem. Přesto si stále připadala omráčená a zmatená.

Hra ,na vraha’ byla brzy prohlášena za ukončenou a panstvo se bavilo jinou hrou, jejímž motivem bylo tu představovat, tu hádat některou z klasických soch. Soutěžící byli odměňováni výbuchy dobromyslného smíchu. Jelikož se Sophia v umění nevyznala, nebylo jí jasné, co shledávají na této kratochvíli tak zábavným. Nepřítomně nakázala služebnictvu, aby sklidilo čajové servisy a sklenky od portského. Kuchyně byla přeplněná pomocnicemi, které o sto šest umývaly nádobí, sklenice a stovky talířů. Naštěstí byli všichni tak zabraní do práce, že nepostřehli Sophiino změněné chování.

Přiblížila se druhá hodina ranní a většina unavených hostů se již odebrala do svých pokojů, kde je očekávali osobní sloužící a komorné, aby jim pomohli s převlékáním. Vyčerpaná Sophia ještě dohlédla na služebnictvo, jež mělo na starosti úklid společných prostor, a pochválila všechny zúčastněné za dobře odvedenou práci. Do svého pokoje se ploužila jako poslední, s titěrnou plechovou lucernou v ruce. Svítilna byla ozdobena početným děrováním. V Sophiině roztřesené ruce přímo tančila a vrhala na stěny chodeb roje zářivých světlušek.

Když za sebou zavřela dveře své komůrky, pečlivě odložila lampu na malý rustikální stolek. Tady, v soukromí, skrytá pohledům desítek očí, konečně mohla dát průchod dlouho potlačovaným citům. Chytila se okraje stolku jako záchranného pásu a bolestně se rozvzlykala. Tělo se otřásalo nevýslovnou lítostí. Zadívala se do plamene rozmazaného slzami a v duchu si přehrávala záchvěvy štěstí, které zakoušela v Rossově náruči.

„Rossi,” zašeptala, „jak tě jen dokážu opustit?”

A ze zlověstných stínů, které ji obklopovaly, se ozvalo: „Nikdy ti to

nedovolím.”

Divoce se obrátila a výkřik jí uvízl v krku. V nejistém světle maličké lucerny se v šeru rýsoval Rossův obličej. Seděl na tvrdém lůžku tak tiše a klidně, že si ho dříve nevšimla.

„Vyděsil jste mě k smrti!” vyjekla.

Pousmál se a úslužně se zvedl. „Omlouvám se,” zamumlal a přistoupil k šokované Sophii. Konečky prstů putoval po vlhkých cestičkách na jejích lících. „Proč mluvíš o opouštění? Nechtěl jsem tě urazit. Pospíchám snad na tebe příliš? Neměl bych to snad dělat?”

Něžná přímluva znovu uvolnila stavidla slané vláhy. „Tak to není.”

Sáhl jí do vlasů, zmocnil se jehlic, jež je umravňovaly, a dovolil bujným pramenům, aby se rozlily po ramenou. Spony odhodil na zem.

„Tak, jak je to? Přece dobře víš, že se mi můžeš se vším svěřit.” Vnořil prsty do záplavy kadeří a počal je rozplétat. „Že mi můžeš důvěřovat. Řekni mi, co tě trápí, a já se pokusím o nápravu.”

Po těchto slovech Sophia zatoužila vrhnout se mu do náruče a vyplakat se. Snažila se ovládnout a odvrátila se. „Některé věci napravit nelze,” pravila namáhavě.

„Jaké například?”

Setřela dlaní slzy z tváří a potlačovala zrádné chvění brady. „Nedotýkejte se mě, prosím,” zamumlala.

Nedbaje na chabé protesty přivinul si ji k široké hrudi. „Moc dobře víš, jak dokážu být tvrdohlavý, Sophie.” Přidržoval ji jen zlehka, přesto však věděla, že nemá šanci vymanit se z Rossova objetí. Lehounce se dotkl rty dívčina čela. „Dříve nebo později z tebe stejně vymámím pravdu. Takže nás ušetři vzájemného trápení a prozraď mi své tajemství.”

Zoufale si uvědomila, že Ross nepřestane naléhat, dokud mu neodpoví. Pokud ovšem nenajde způsob, jak ho zastavit. „Odejděte odsud, prosím,” vyzvala jej nesmlouvavě. „Nebo začnu křičet a každému povím, že jste si na mě dovoloval.”

„Jen do toho,” vyzval ji ledově klidný Ross, zatímco ona se chvěla nesnesitelným napětím. Po tváři se mu rozlil arogantní úsměv. „Měla jsi dostatek času zjistit, že vyhrožování na mě neplatí.”

„K čertu s vámi,” zašeptala.

„Myslím, že by ses mi ráda svěřila.” Hladil ji po temeni hlavy. „Od

prvního okamžiku, kdy ses objevila v Bow Street, vím, že něco skrýváš. Je čas, abys přiznala pravdu, Sophie. Pak už se nebudeš muset ničeho bát.”

Sophia zaťala prsty do nepoddajných svalů na soudcových pažích. Přerývavě dýchala. Nejvyšší čas vyložit karty na stůl. Bude muset Rossovi všechno vypovědět a pak čelit případným následkům. Z hrdla se jí začaly řinout bolestivě potlačované vzlyky. … zoufalé výkřiky nepovedené pomsty a beznadějné lásky.

„Jen klid, Sophie,” vrněl Ross a konejšivě ji tiskl k hrudi. „Uklidni se, Sophie, miláčku. Všechno je v pořádku.”

Něha, kterou ji zahrnul, bylo víc, než mohla unést. Sophia se vykroutila z láskyplné náruče a dřepla si na postel. Vztaženými pažemi bojovala proti Rossově blízkosti. Vyhověl jí a držel se zpátky. Stoupl si do stínu, široká záda téměř nepropouštěla mdlé světlo malé lampy.

„Nemůžu mluvit, když se mě dotýkáte,” chroptěla. „Radši zůstaňte tam, kde jste.”

Ross se ani nepohnul. Mlčel.

„Vyprávěla jsem vám o měsících, které následovaly po smrti rodičů,” promluvila slabým hlasem. „Tehdy jsme byli s Johnem přistiženi při krádeži a mě odvezli k sestřenici Ernestine.”

„Ano.”

„Johna ne. Uprchl do Londýna. Dál se živil… zcizováním věcí a dalšími nepřístojnostmi. On…” Pevně tiskla víčka, kterými se dál prodíraly zrádné slzy. „Přidal se k bandě kapesních zlodějů. Nakonec ho chytili a odsoudili za drobné krádeže.” Dlaněmi si stírala slzy z líček a popotahovala nosem.

„Tady,” zamumlal Ross. Koutkem oka zahlédla, jak jí podává kapesník. Kabonil se. Bylo patrné, jak trpí, když mu nedovolí dotknout se jí a utěšit ji.

Sophia přijala nabízený kapesník, otřela si oči a vysmrkala se. Unaveně mu příběh dovyprávěla. „Předvedli jej před soudce a ten ho odsoudil k jednomu roku vězení. Za tak nicotné provinění to byl nepřiměřený trest. Když jsem se dověděla, co se bratrovi přihodilo, chtěla jsem se okamžitě rozjet do Londýna a poprosit soudce, aby mu trest zmírnil. Jenže jsem přijela pozdě. Mezitím už Johna odvezli na trestaneckou loď.”

Zmocnila se jí zvláštní otupělost a slova ihned plynula ze rtů o hodně snadněji. Připadala si, jako by byla náhle odtržena od reality a pouze popisovala scénu, která se jí odehrává před očima, ale přitom není její součástí. „Celé měsíce jsem se trápila. Neuplynula minuta, abych si na bratra nevzpomněla. Neustále jsem měla na paměti, jak neuvěřitelně strádá. Nebyla jsem tak omezená, abych nevěděla, co se na trestaneckých lodích děje. Přesto jsem si slíbila, že až bratra propustí, postarám se o něj a vyléčím ho ze všech ran, které v káznici utrží. Hlavně, aby přežil.”

Rozhostilo se dlouhé ticho, nabité všudypřítomným smutkem.

„Nevrátil se,” vydechl nakonec Ross.

Sophia zavrtěla hlavou. „Sklátila ho cholera. Trestanecké lodě bývají zamořeny nemocemi…, bylo pouze otázkou času, kdy se John něčím nakazí. Nepřežil. Pohřbili jej do společného hrobu spolu s ostatními vězni. Nezbyl po něm ani náhrobní kámen. Ani křížek. Když… když mi to řekli, něco se ve mně zlomilo. Změnila jsem se. Johnova smrt zastínila všechno ostatní. Každý cit, každý prožitek, myšlenku i touhu, jež mě v dospělém věku potkaly. Roky mne stravovala nenávist.”

„Koho jsi nenáviděla?”

Skepticky na Rosse pohlédla. „Muže, který rozhodl o bratrově osudu. Soudce, který neznal slitování a poslal osiřelého chlapce na jistou smrt.”

Rossova tvář tonula ve stínech noci, pouze přimhouřené oči se leskly. „Jak se jmenoval?” vyzvídal přiškrceným hlasem, jenž prozrazoval těžko skrývané podezření.

Zčistajasna byla milosrdná otupělost pryč. Sophia cítila, kterak se jí v duši otevírá nezhojená rána a svíravě bolí. „Byl jste to vy, Rossi,” zašeptala. „To vy jste poslal Johna na trestaneckou loď.”

Ačkoliv se ani nepohnul a na tváři se mu usadil nečitelný chladný výraz, bylo zřejmé, že se do něho Sophiina slova zařízla jako břitva. Dívka vytušila, že horečně listuje ve své paměti, probírá se tisíci případy a v duchu zkoumá tváře odsouzených, kteří před ním v minulosti seděli na tvrdé lavici v jednací síni.

Zbytek přiznání z ní vytryskl jako jed z hadích zubů. „Chtěla jsem se vám pomstít,” oznámila mu dutě. „Doufala jsem, že mne zaměstnáte a já mezi zdmi vaší pracovny naleznu dost důkazů k tomu, abych vás

mohla zničit. Listovala jsem spisy a sepisovala každičké drobné provinění, jež by vás a vaše lidi mohlo případně zdiskreditovat. Ale to nebylo všechno. Chtěla jsem vám ublížit, abyste nekonečně trpěl. Chtěla jsem vám zlomit srdce tak, jako jste kdysi vy zlomil srdce mně. Modlila jsem se, abyste se do mě zamiloval. Toužila jsem vám ublížit tolik, abyste se ze své bolesti nikdy nevzpamatoval. Jenže něco se zvrtlo…” Zlomyslně se zasmála. „Hlad po pomstě se kamsi vytratil… Zbaběle jsem selhala.”

Odmlčela se a unaveně zavřela oči. Nedokázala na Rosse ani pohlédnout. Očekávala, že jí začne opovrhovat, bude se hněvat a nakonec ji zapudí. Obklopilo je ticho. Celá rozbolavělá, vyprahlá, tiše vyčkávala, až na ni osud sešle další ránu. Stále však panovalo ticho, až Sophii chvílemi připadalo, že se jí všechno jenom zdá. Ross už nejspíš dávno odešel a zanechal ji tu sedět nešťastnou, utápějící se ve vlastním zoufalství.

Ačkoliv si nebyla vědoma žádného hnutí v místnosti, náhle stál Ross za ní a konečky prstů se zlehka dotýkal jejího hrdla. Kdyby ji teď pořádně stiskl, bez potíží by z ní vymáčkl všecek život. Téměř zatoužila, aby tak učinil. Ať se stane cokoliv, jen ať se konečně zbaví pocitu marnosti, jenž ji stravuje zaživa. Pokorná a plná beznaděje polkla, aby se ujistila, že ji stále drží za šíji.

„Sophie,” oslovil ji nevýrazně, „ještě stále se mi chceš pomstít?” Zalapala po dechu. „Ne.”

Prsty se pohnuly. Dotýkaly se jí něžně jako motýlí křídla a laskaly dlouhý krk. Sophia nejprve odmítavě předklonila hlavu, ale po chvíli ji nechala bezmocně klesnout na širokou mužnou hrud a zalapala po dechu. Chovala se jako loutka, které dokáže svými prsty vdechnout život pouze zkušený vodič.

„Kdy jsi přestala prahnout po odvetě?” naléhal.

Bože, pomoz mi, prolétlo Sophii hlavou. Už před ním nedokážu nic tajit. Připadala si zbavená veškeré ženské důstojnosti a naprosto pošlapaná. Pokoušela se ovládnout, držet jazyk za zuby, ale jemně dorážející prsty jako by vytahovaly slova z její duše. „Když jste se vrátil domů poraněný,” hlesla zlomeně. „Chtěla jsem vám pomoci… Toužila jsem vás ochránit před celým světem. Zejména před sebou.” Dýchala tak těžce, že sotva mohla mluvit. Otřásla se. To když Ross zajel vlahými prsty

hluboko do těsného živůtku. Vzal do misek dlaní oblá ňadra a palci kroužil kolem bradavek tak dlouho, dokud jejich hroty neztvrdly. Zdálo se, že se jí nedotýká proto, aby ji vzrušil, nýbrž prahne po obnovení vzájemné blízkosti a důvěrnosti, jež mezi nimi panovaly ještě před několika hodinami. Sophia cítila, jak se celého těla zmocňuje známý plamen, a odevzdaně se k Rossovi přimkla.

Soudce ji k sobě otočil. Když se mu odvážila pohlédnout do očí, spatřila v nich bolest, jako by jej sužovala neuvěřitelná fyzická trýzeň.

„Netuším, co se tenkrát stalo,” zahuhlal chraplavě. „Na tvého bratra si nepamatuji. Ale slibuji ti, že se na jeho případ znovu podívám. Pokud se ukáže, že jsem pochybil, přijmu tvoje obvinění, vyvodím patřičné závěry a ponesu důsledky.” Široké dlaně si nepřestávaly pohrávat s plnými prsy, jako by se od Sophie nedokázal odtrhnout. „Ale teď bych tě rád požádal o jednu, jedinou věc. Zůstaň u mne alespoň tak dlouho, dokud nepoznáš celou pravdu. Uděláš to pro mě, Sophie?”

Souhlasně přikývla.

Odhrnul jí ze skrání zvlhlé prameny vlasů. Předklonil se a tvrdě ji políbil na ústa. Sophia cítila, kterak jí srdce burácí v děsivém rytmu.

„Ale já jsem vás podvedla…” zajíkala se. „Už po mně nebudete toužit.”

„Opravdu si myslíš, že mám city pod kontrolou o něco víc než ty?” zabručel. Přitáhl ji k sobě blíž a živočišně objal. Sophia vydechla úlevou. Vyjevila Rossovi nahou pravdu a on ji nezavrhl. Nějak se s tím stále nedokázala vyrovnat. Zabořila obličej do sametové látky kabátce nasáklého vůní doutníků, kterým pánové holdovali v salonu s biliárem.

Něžně ji kolébal v náruči. „Takže tohle tě celé ty roky trápilo… Jistě nebylo lehké se svých záměrů vzdát.”

„Už je to pryč.” Povzdechla si a položila mu hlavu na rameno.

„Dlouho jsem snila o odplatě. Chtěla jsem se pomstít někomu, koho jsem znala jen ve svých představách. Doopravdy nikdy neexistoval. Vůbec nejste takový, za jakého jsem vás kdysi považovala.”

„Sporý a starý, s parukou na hlavě a dýmkou v ústech,” zadeklamoval Ross. Něco podobného mu přece řekla hned ten první den, kdy stanula na jeho prahu.

Unaveně se usmála. „Pomalu, ale jistě jste boural mé plány. Najednou jsem se o vás toužila starat. A mít vás ráda.”

Zdálo se, že konečně svými slovy Rosse potěšila. „Ale co se stane v případě, když se prokáže, že jsem to byl skutečně já, kdo poslal tvého bratra do šatlavy?” Soudcovy oči potemněly potlačovanými obavami.

„Když jsem se před deseti lety začal věnovat jurisdikci, neměl jsem žádné praktické zkušenosti. Nějakou dobu jsem přizpůsoboval rozsudky podobným případům, které posuzovali mí kolegové. Domníval jsem se, že nejlepší způsob řešení takových kauz je měřit všem stejným metrem. Chvíli trvalo, než jsem uvěřil vlastnímu úsudku a začal jednat v souladu se svým svědomím a přesvědčením. Než jsem začal vést procesy tak, jak měly dle mého názoru vypadat. Nepochybuji, že jsem v čase svých začátků byl k proviněným nepřiměřeně přísný.” Bolestně si vzdychl.

„Přesto se však nemohu srovnat s tím, že bych poslal kapesního zlodějíčka na trestaneckou loď.”

Sophia jen bezmocně mlčela.

Konečky prstů zkoumal oblouky klenutého obočí. „Nikdy jsem neuvažoval o tom, že bych chtěl na minulosti něco měnit. Takové myšlenky nikam nevedou a pouze člověka vnitřně drásají. Tentokrát mě však minulost dostihla. Otázka mé budoucnosti visí na vlásku. Možná, že brzy těžce zaplatím za chybu, kterou jsem kdysi učinil.” Zadumaně na Sophii hleděl, kadeř hustých černých vlasů mu neposlušně padala do čela. „Jak jen tě můžu žádat o odpuštění v případě, že mám opravdu na svědomí smrt tvého bratra? Neexistuje cesta, jak vše odčinit. Ale nedokážu se smířit s představou, že tě navždy ztratím.”

„Už dávno jsem vám odpustila,” zašeptala Sophia. „Moc dobře vím, co jste za člověka, Rossi. Sám sebe posuzujete tak přísně, jak by to nikdo jiný nedokázal. Mimoto, jak bych vám mohla odepřít odpuštění, když vy jste mi prominul tak snadno?”

Lítostivě se na ni zazubil a zavrtěl hlavou. „Ať už jsi měla za lubem cokoliv, v konečném důsledku ses o mě pouze obětavě starala.”

„Chtěla jsem, abyste se do mne zamiloval,” přiznala. „Pak bych vám s radostí zlomila srdce.”

„Proti první části plánu nemám žádných námitek,” prohlásil suše.

„O tu druhou zájem nemám.”

Rty jí rozvlnil nejistý úsměv. Objala ho kolem krku a tiskla se k němu tváří. „Já také ne.”

Ross ji zahrnul něžnými polibky. Rodila se mezi nimi nová vlna

vášně, tentokrát protkaná porozuměním. Nicméně společná cesta ke štěstí bude ještě plná kamení. Budou si někdy schopni skutečně odpustit, najdou sílu ke kompromisům a absolutní důvěře? Sophia zkoušela líbat ho mnohem prudčeji, ale nedovolil jí to. Pevně jí přidržel hlavu a dál ji zahrnoval motýlími polibky.

„Dnes u tebe nezůstanu,” mumlal a palci ji hladil po skráních. „Nechci, aby naši první společnou noc pronásledovala lítost.”

„Ted už ničeho nelituji,” přesvědčovala jej naléhavě Sophia. „Jsem ráda, že mi nic nevyčítáte. Toho jsem se obávala asi nejvíc. Prosím, zůstaňte dnes v noci u mne.”

Zavrtěl hlavou. „Ne, dokud nevypátrám pravdu o smrti tvého bratra. Až budeme znát všechna fakta, budeme se moci zodpovědně rozhodnout, co podnikneme dál.”

Otřela se tváří o drsnou plochu jeho široké dlaně a pak ji políbila.

„Milujte se se mnou. Líbejte mě. Chci zapomenout na každičkou minutu svého života, který jsem kdysi žila. Bez vás.”

„Ach, bože.” Útrpně zasténal a odstrčil ji od sebe. Vyskočil z lůžka, jako kdyby bylo poseto hřebíky. „Toužím po tobě tak zoufale, že stěží mohu dýchat. Nedělej mi to ještě horší, prosím.”

Sophia dobře věděla, že by mu v odchodu neměla bránit, ale nedokázala se ovládnout. „Můžeme tu spolu jen tak ležet. Nemusíme se milovat, pokud nechcete. Jen bych byla ráda, kdybyste mne držel v objetí.”

Rosse přemohl pocit marnosti. Zamračil se a zamířil ke dveřím.

„Moc dobře víš, kam by to vedlo…”

Příliš realistická představa způsobila, že se jí žaludek rozkošnicky stáhl. „Rossi…”

„Zamkni za mnou dveře,” zavrčel Ross, natáhl se po klice a odhodlaně překročil práh. Ani se po ní neohlédl.

Skoro do oběda spal, a pak se Rossův bratr rozhodl, že stráví den hraním karet v pavilonu na břehu jezera. Než však stačil opustit dům velkým francouzským oknem v zadní části sídla, odchytil jej Ross.

„Ahoj, Matthewe,” oslovil bratra přátelsky a položil mu paži kolem ramen. Matthew se pokusil odtáhnout, ale sevření nepovolilo. Naopak, bratr ho držel jako v pasti. „Takže konečně ses vyspinkal. Proč ses ke

mně nepřipojil v pracovně? Chyběla mi tvá společnost.”

Matthew na něho vyčkávavě hleděl. „Možná se k tobě připojím později, bratře. Musím teď zabavit své přátele. Určitě nechceš, abych se projevil jako nevychovanec.”

Ross ho obdařil mrazivým úsměvem. „Chvilku se bez tebe obejdou.” Zavrtal pronikavý zrak do trojice mladíků, kteří Matthewa doprovázeli. „Pokračujte prosím v programu, pánové. Bratr se k vám připojí později.” Odhodlaně před sebou strkal protestujícího Matthewa zpátky do domu a vmanévroval ho do jednoho ze salonů, jenž byl pro hosty uzavřen.

„Co to sakra děláš?” bránil se Matthew a bezúspěšně se pokoušel Rossovi vytrhnout. „Krucifix, nech mě být trháš mi kabátec!”

„Dovnitř!” zavelel Ross a strčil bratra do salonu. Přibouchl za nimi těžké dubové dveře, aby měli trochu soukromí.

Rozčilený Matthew si teatrálně uhlazoval pomačkané klopy a ruká-

vy.

Ross se rozhlédl po malé pracovně. Zůstala zařízená přesně tak, jak

ji kdysi navrhl otec. Útulná místnost byla vybavena čistě v pánském stylu a lemovaly ji knihovničky vyrobené z dubového dřeva. Trojitému oknu vévodil francouzský psací stůl a pohodlné křeslo. Ross si vzpomněl, kterak za tímto stolem otec vyřizoval korespondenci anebo se skláněl nad účetními knihami, a zamračil se. Nemohl si pomoci, ale kladl si vinu za to, že z Matthewa vyrostl tak zkažený a sobecký člověk. Měl dojem, že před otcem selhal.

Matthew se kabonil. „Připadám si jako chmaták, kterého bys nejraději poslal do Newgate.”

„Newgate je úplný palác ve srovnání s místem, kde bych tě s potěšením viděl.”

Když Matthew zaslechl v bratrově hlase zuřivost, zhluboka si vzdychl. „Dobrá, dobrá, za minulou noc se tedy omlouvám. Chápu, že ti slečna Sydneyová předestřela svoji a jistě velice dojemnou verzi příběhu, ve kterém se pasovala do role nevinné oběti. A také přiznávám, že jsem trochu více pil. Starý brach Hatfield otevřel zatraceně jemnou brandy. Vlezla mi kapánek do hlavy.” Poté se Matthew jakoby nic odšoural do rohu, kde trůnil vyřezávaný globus, a líně jej roztočil.

„Tak tohle neberu, Matthewe. Ano, je pravda, že jsem měl v úmyslu

s tebou probrat včerejší nevhodné chování, ale je tu ještě něco, a to má dle mého názoru přednost.”

Matthew vypadal překvapeně. „Co tím myslíš?”

„Ráno jsem se sešel s panem Tannerem.”

„Kdo je to?”

Ross podrážděně zavrtěl hlavou. „Správce našeho majetku. Člověk, který se posledních deset let stará o všechny pozemky a statky.”

„A s ním už jsi po ránu jednal? Nebesa! Odpočíváš ty vůbec někdy? Poslední věc, o kterou bych tak časně stál, je žvanit o nějakých triviálních obchodních záležitostech…”

„O trivialitách bych rozhodně nemluvil,” skočil mu Ross příkře do řeči, „Obchodu se to netýká. Představ si, že jeden z našich farmářů nedávno Tannera navštívil s tím, že je jeho neprovdaná dcera několik měsíců těhotná.”

Matthew byl okamžitě ve střehu. „Nechápu, co mám společného s tím, že nějaká sedláčka nanynka před sebou nosí buben?”

„Rodina té dívky se dušuje, že otcem jsi ty.” Ross se vpíjel pohledem do bratrovy tváře a srdce mu pokleslo, když zahlédl na dně Matthewových šedozelených očí záblesk provinění. „Hovořím teď o Rannových. Svedl jsi tu dívku nebo ne?”

Matthew kysele zkroutil obličej. „Nikoho jsem nesvedl. Šlo o vzájemné sympatie. Chtěla mě, a tak jsem jí vyhověl. Ani jednoho z nás neubylo.”

„Ani jednoho z vás neubylo?” opakoval nevěřícně Ross. „Jí naopak přibylo. Tanner tvrdí, že jí ještě nebylo šestnáct, Matthewe! Připravil jsi ji o poctivost a obtěžkal nemanželským dítětem. A zradil jsi Ionu, jen tak mimochodem.”

Matthew se tvářil zatvrzele. „Dělá to přece každý. Z fleku ti vyjmenuju dobrý tucet mužů, kteří také čile skáčou přes postraňky. Toho parchanta jsem jí teda uplést neměl, to ne. Ale na to měla myslet dřív! To je její věc.”

Rosse zaslepoval bezmocný vztek, více ho však šokovala bratrova bezcitnost. Přesně tak se zachoval i Sophiin milenec využil ji, ponížil a odkopl. „Pane bože,” zašeptal, „co si s tebou mám počít? Ty snad nemáš žádné svědomí! Říká ti něco slovo Odpovědnost’?”

„Otázka svědomí a zodpovědnosti je čistě tvoje parketa, bratříčku.”

Matthew znovu nepřítomně roztočil globus. Jenže ten teď málem vyletěl ze své osy.

„Ty jsi byl vždycky ztělesněním všech ctností. Sir Ross, výlupek džentlmenství. Jenže na světě neexistuje nikdo, kdo by dokázal vyhovět tvým nárokům. Nastavil jsi laťku setsakramentsky vysoko, bratře, a víš ty co? Já ti na ni kašlu! A pokud to chceš vědět, tak ten tvůj sterilní, upjatý život, prostý všech radostí, ti ani náhodou nezávidím! Na rozdíl od tebe vím, co je to vášeň užívám si s tím, co mi pánbůh nadělil a užívat si budu, dokud neskončím v hrobě!”

„Tak proč si neužíváš se svojí ženou?” prohodil Ross kysele. Matthew otráveně zakoulel očima. „Už měsíc po svatbě jsem se s

Ionou nudil. Chlap přece nemůže počítat s tím, že mu jedna ženská vystačí na celý život. Jak se říká, změna je kořením života.”

Za takovou přednášku by Ross bratrovi nejraději ukroutil obě uši. Nicméně Matthewova vystrčená brada signalizovala, že se ho Rossova slova ani malounko nedotkla a on stále zůstává sebejistý a zatvrzelý. Nikdy nepřehodnotí své chování, nikdy se nepostaví k následkům svých činů čelem.

„Takže kolikeru ,změnu’ jsi již prodělal?” Když spatřil, jak nechápavě se Matthew tváří, otázku upřesnil. „Kolik žen, kromě té Rannovic holčiny, jsi ještě svedl?”

Po Matthewově tváři se rozlil samolibý výraz. „Nejsem si jist… devět nebo deset. Tak nějak.”

„Chci jejich seznam.”

„Proč?”

„Rád bych zjistil, jestli po světě neběhá víc tvých nemanželských dětí. A pokud ano, dohlédnu, aby ses o všechny postaral a přispíval na jejich živobytí a vzdělání.”

Mladík nespokojeně vzdychl. „Nemám na rozhazování ledaže bys mi přidal.”

„Matthewe!” Ross vrhl na bratra hrozivý pohled, očima metal blesky.

Bratr zvedl ruce v obranném gestu. „Klídek, vzdávám se. Rozběhni

se tedy po kraji a vypátrej moje nelegitimní potomstvo. Vezmi si těch pár supů, co mi dáváš, a nacpi jim je do chřtánů. Spokojený? Můžu se ted připojit ke svým přátelům?”

„Ještě ne. Ještě něco bys měl vědět. Od nynějška je tvému zhýralému životu konec. Postarám se o to. Už se nebudeš celý den poflakovat po klubech a opíjet se. Rozluč se s hazardem a lehkými holkami. Brzy totiž zjistíš, že ve svých oblíbených doupatech nejsi vítán. Nikde ti nenalejou na dluh, žádný obchodník ti neposkytne úvěr. Osobně se postarám, aby všichni věděli, že odteďka přestávám platit tvé dluhy.”

„To přece nemůžeš udělat!” vybuchl Matthew.

„To víš, že můžu,” ujistil ho Ross. „Dneškem počínaje si začneš na útratu vydělávat.”

„Pracovat?” Matthew to slovo převaloval v ústech, jako by je slyšel poprvé. „A co bych měl dělat? Vždyť nic neumím jsem přece džentlmen!”

„Já už ti něco vhodného najdu,” slíbil mu Ross chmurně. „Naučím tě, co je to zodpovědnost, bratříčku, a je mi jedno, jak dlouho to bude trvat.”

„Kdyby otec ještě žil, nikdy by sis nic takového nedovolil!”

„Kdyby otec ještě žil, zatočil by s tebou už dávno,” zabručel Ross.

„Chyba je na mé straně. Věnoval jsem se pouze práci v Bow Street a tebe jsem zanedbával. Ale to se ted změní.”

Matthew ze sebe vztekle chrlil jednu kletbu za druhou. Přistoupil k sekretáři a začal v jeho útrobách šátrat po sklence a karafě s brandy. Nalil si poctivou dávku, obrátil ji do sebe, jako by se jednalo o medicínu, a znovu odlivku naplnil. Kořalka ho postavila na nohy. Zhluboka se vydýchal a zahleděl se do Rossových nesmiřitelných očí. „Povíš o tom Ioně?”

„Ne. Ale pokud někdy přijde a položí mi otázku ohledně tvé věrnosti, nebudu lhát.”

„Dobrá. Moje žena se tě nikdy nezeptá bojí se odpovědi.”

„Bůh jí pomáhej,” zavrčel Ross.

Po dalším mocném doušku brandy Matthew netrpělivě zavířil zlatavou tekutinou ve svém pohárku. „To je všechno?”

„Ne,” odvětil Ross. „Ještě něco musíme probrat tvoje nevhodné chování ke slečně Sydneyové.”

„Za to jsem se už omlouval. Co chceš, abych ještě udělal? Mám si snad podřezat žíly?”

„To nebude třeba. Přeji si, aby sis zapsal za uši, že od nynějška s ní

budeš jednat s patřičnou úctou.”

„Budu s ní jednat s takovou dávkou úcty, kolik si služka zasluhuje, bratříčku.”

„Už dlouho služebnou nebude.”

Matthew se zájmem nazdvihl obočí. „Chceš se jí tedy zbavit?”

Ross na něho tvrdě, nesmlouvavě pohlédl. „Hodlám se s ní oženit.

Pokud tedy mou nabídku přijme.”

Zcela zkoprnělý na něho Matthew nechápavě civěl. „Svatá bohorodičko,” blekotal a teatrálně klesl na nejbližší židli. Těžce dopadl na zadek a zakoulel očima tak, že z nich Ross spatřil pouze bělmo.

„Nejspíš to myslíš vážně, ale je to úplné šílenství. Budeš všem pro smích. Cannon si bere služku! Pro dobro celé rodiny, najdi si proboha někoho jiného! Vždyť je to jenom ženská. Takových tu poletují stovky a kterákoliv ji může nahradit.”

Ross měl co dělat, aby se na bratra nevrhl pěstmi. Pevně se tedy opřel dlaněmi o stůl, zavřel oči a ze všech sil přemáhal hněv. Pak se zvolna obrátil a sežehl Matthewa pohledem, jenž neznal slitování. „Po všech těch letech, která jsem strávil v osamění, po mně chceš, abych zavrhl jedinou ženu, jež dává mému životu smysl?”

Matthew pečlivě zvažoval slova. „Pokud tě tedy zajímá můj názor, tak se domnívám, že jsi žil příliš dlouho v celibátu. Ted ses konečně probudil a hladovíš po vášni. Nejspíš ti připadá žádoucí každá žena, která se k tobě odváží přiblížit. Věř mi, ta osoba je pod tvoji úroveň. Nic na ní není, nemá styl, nemá původ. Pokud po ní prahneš, vydržuj si ji jako milenku. Ale radím ti, neber si ji. Brzy tě omrzí a začneš trpce litovat. Jenže to už budeš v osidlech manželství až po uši.”

Náhle Rosse zlost přešla. Jako by ke svému bratrovi zčistajasna nic necítil snad kromě lítosti. Matthew nikdy nepozná, co je to opravdová láska a vášeň. Spokojí se pouze s náhražkami. Po zbytek života jej bude provázet pocit, že mu cosi neodvolatelně uniká. Nikdy nedokáže zaplnit prázdnotu, jež se rozpíná v jeho nitru. Nepřestane se vrhat do pochybných radostí a slastí, donekonečna bude přesvědčovat sám sebe, jak báječně si užívá dní, vyměřených mu tady na zemi.

„Nemám v úmyslu ti vysvětlovat, co pro mne Sophia znamená. Stejně bys nic nepochopil.” Ross ted hovořil velmi tiše. „Jen tě přátelsky upozorňuju, že pokud jí řekneš jen jedno jediné slovo, které by se

dalo považovat za kritiku anebo ponižování, bez rozpaků tě vykastruji. Hezky pomalu.”

11

Pro hosty, kteří si na sobotní maškarní ples nepřinesli vlastní masky, byly přichystány jednoduché černé a bílé hedvábné škrabošky. Ale většina přítomných se dostavila v pestrých kostýmech, jež byly navrženy a ušity speciálně pro tuto příležitost. Sophia byla naprosto unesená rejem masek vyzdobených peřím, šperky, výšivkami i ruční malbou. Lidé odhodili veškeré zábrany, hlasitě se bavili a flirtovali, bohatě využívajíce anonymity, již převleky poskytují. Masky odloží až o půlnoci, kdy bude podávána okázalá večeře.

Sophia zvědavě nakukovala do dveří tanečního sálu, kde hosté odění do barevných kostýmů tančili úvodní menuet a s dávno zažitou grácií se vzájemně ukláněli. Dámy se pyšnily róbami zářivých barev, zatímco většina pánů dala přednost tradiční černobílé kombinaci. Čerstvě navoskovaná a nablýskaná podlaha v třpytivé záři desítek svící tajemně pableskovala a podbarvovala místnost téměř magickým leskem. Hutná vůně květin se mísila s dámskými parfémy, a tak větřík, jenž se dral dovnitř otevřenými okny a dveřmi, přinášel kýženou úlevu.

Početní návštěvníci zaplnili i přilehlé salony, kde hráli karty nebo biliár, popíjeli šampaňské a mlsali drobné delikatesy, jako ústřicovou pěnu, humrové chlebíčky anebo drobné koláčky namáčené v rumu. Pomyšlení na občerstvení Sophii připomnělo, že by měla zaběhnout do kuchyně a přesvědčit se, zda příprava večeře probíhá podle plánu. Diskrétně vyklouzla ven a kráčela podél domu, aby zůstávala skryta zrakům hostů. Večerní vzduch byl studený tak, jak tomu obvykle bývá časně zjara. Úlevně si vydechla a poopravila bílý límeček zdobící tmavé šaty.

Musela projít otevřenou zimní zahradou zdobenou mohutným sloupovím, kde překvapeně shledala, že zde ve svém kolečkovém křesle trůní stařičký pan Cannon a skrz velké okno pozoruje karnevalový rej. Poblíž postával nervózní sluha. Očividně byl vyslán, aby umanutého starce přivezl do sálu.

Sophia přistoupila ke starému pánovi s váhavým úsměvem. „Dobrý

večer, pane Cannone. Smím se zeptat, proč tu sedíte tak sám?”

„Na můj vkus je v sále příliš hlučno a převeliká nuda,” odvětil.

„Kromě toho o půlnoci vypukne ohňostroj a odtud jej uvidím nejlépe.” Tázavě na dívku zamrkal. „Vlastně by ho mohla sledovat se mnou.” Obrátil se ke komorníkovi a zhurta mu rozkázal: „Běží a přinese nějaké šampaňské! Dvě sklenice!”

„Pane,” bránila se Sophia, „obávám se, že nemohu…”

„Jo, jo. Já vím. Má svoje povinnosti. Ale jsou to moje narozeniny, a proto se musím dobře bavit.”

Sophia se usmála a usadila se na kamennou lavičku poblíž starcova křesla. „Pokud tu budu jen tak vysedávat, dívat se na ohňostroj a popíjet šampaňské, brzy dostanu výpověď.”

„Tak si ji najmu jako společnici.”

Rozesmátá Sophia složila ruce v klín. „Jak to, že nemáte masku, pane?”

„A proč bych ji měl mít? Na tomhle vehiklu stejně nikoho neoblafnu.” Starý Cannon stále pozoroval barevné hemžení v sále. Náhle znechuceně odfrkl. „Maškarády jsem nesnášel už před čtyřiceti lety. A to byla tehdy nějaká móda! A teď je nesnáším ještě víc.”

„To já bych si vyrazila v masce docela ráda,” dumala Sophia s tajuplným úsměvem na rtech. „Mohla bych si povídat, co bych chtěla, a nikdo by mě nepoznal.”

Stařec se na ni zamračeně zadíval. „Proč vlastně má na sobě obyčejné plátěné šaty, když je dneska taková sláva?” zajímal se živě.

„Já přece nemusím mít plesové šaty.”

Nesouhlasně zabručel. „Nesmysl. I paní Bridgewellová chodila při zvláštních příležitostech v šatech z černého hedvábí.”

„Jenže já žádné jiné šaty nemám, pane.”

„Proč ne? Copak ji vnuk slušně neplatí?”

Z rozhovoru je vytrhl příchod komorníka, který před ně postavil tác se šampaňským. „Výborně,” pochvaloval si starý Cannon. „To je Rheims? Tak nám tu láhev tady hezky nechá a maže dovnitř něco dělat. Slečna Sydneyová mi tu chvíli bude dělat společnost.”

Sluha se uctivě uklonil a zmizel. Sophia přijala od starého pána sklenku vína a nedůvěřivě ji držela za stopku. Zvědavě si prohlížela světle jantarovou tekutinu.

„Už někdy pila šampaňské?” vyzvídal kmet.

„Jednou,” přiznala Sophia. „Když jsem ještě žila u své sestřenice ve Shropshiru, věnoval mi soused nedopitou láhev šampaňského. Bylo už zvětralé a chutnalo hrozně. Očekávala jsem, že bude sladké.”

„Tohle je pravé francouzské uvidí, bude jí chutnat. Koukne se, vidí ty bublinky, kterak se řadí ve vodorovných liniích? To je známka dobré sklizně.”

Sophia přiblížila křehkou číši k obličeji a vychutnávala si šimrání chladných bublinek, které jí praskaly přímo pod nosem. „Proč to tak šumí?” ptala se jako ve snách. „V tom musí být nějaké kouzlo.”

„Vlastně je to díky dvojité fermentaci,” informoval ji starý Cannon věcně. Mluvil klidně a úsečně. Připomínal jí tak Rosse. „Říká se mu

,ďáblovo víno’. To proto, že je výbušné povahy.”

Sophia zvědavě usrkla a nakrčila nos. „Stejně mi nechutná,” přiznala poctivě a stařec se zahihňal.

„Jen si ještě zavdá. Možná tomu časem přijde na chuť.”

Ačkoliv by mu nejraději pověděla na rovinu, že k tomu nejspíš nebude mít příležitost, poslušně přikývla a napila se. „Líbí se mi tvar této sklenice,” prohodila poté, co jí sklouzla hrdlem další kapka lahodného vína.

„Opravdu?” Ve stářím vybledlých duhovkách se objevil záblesk šibalství. „Tomuto stylu se říká coupe. Tvar sklenky byl navržen podle poprsí Marie Antoinetty.”

Sophia na kmeta káravě pohlédla. „Vy jste ale prostopášník, pane Cannone,” napomenula ho a děda se tetelil radostí.

Náhle se z temnoty ozval další hlas. „Ňadra Marie Antoinetty se sklenicemi nemají nic společného. Dědeček tě jen zkouší vyvést z míry.” Hlas patřil Rossovi, ten večer neuvěřitelně přitažlivému, s černou hedvábnou škraboškou v dlouhých prstech. Uvolněně se smál, až tmou probleskovaly bělostné zuby, a Sophia se zachvěla touhou. Dnes se mu žádný muž nemohl rovnat. V žádném z nich se nesnoubila ona dávka elegance s ryzí mužností.

Aby skryla ohromení, přihnula si Sophia zhluboka šampaňského. Přechlazené víno jí vskočilo do hrdla tak prudce, až se zakuckala.

„Dobrý večer, sire Rossi,” pozdravila chraplavě, do očí jí vyhrkly slzy. Zbrkle vyskočila na nohy a pátrala po místu, kam by odložila sklenici.

„Tedy, dědečku,” pokračoval Ross. „Mělo mne napadnout, že uděláte, co bude ve vašich silách, abyste slečnu Sydneyovou podplatil.”

„Láhev šampaňského můžeme sotva považovat za úplatek“ bránil se stařec. „A to proto, že utužuje zdraví. Francouzi tvrdí, že šampaňské je medicína na všechny bolesti.”

„Tak tohle je poprvé v životě, co vás slyším souhlasit s nějakým Francouzem.” Rossovy oči se pobaveně třpytily. Chytil Sophii za zápěstí, aby se nemohla vytratit. „Zůstaň a dopij to šampaňské, maličká,” pravil k ní měkce. „Co se mě týče, dám ti, co tvé srdce žádá.”

Sophia zrudlá rozpaky se mu pokoušela vykroutit. Dobře si uvědomovala, že je starý pán pátravě sleduje. „Ráda bych se vrátila ke svým povinnostem, pane.”

K dívčině naprostému úžasu však Ross zdvihl její dlaň a políbil. Přímo před očima svého dědečka. Jasněji se snad ani vyjádřit nemohl. Bylo to úplně stejné, jako kdyby vystoupil na pódium a vytroubil jejich vztah do světa.

„Sire Rossi,” napomenula ho otřeseně.

Nespouštěl z ní zrak. Očima ji ujišťoval, že již nehodlá jejich poměr dále tajit.

Naprosto zkoprnělá Sophia mu podala svoji číši. „Omluvte mne, prosím.” Chvatně odcházela a v zádech cítila, kterak ji starý pán upřeně pozoruje. Uvědomovala si, jak se jí pohled vybledlých očí propaluje kůží.

Ross povytáhl jedno obočí a zkoumavě se zadíval do tváře svého děda. „Nuže?”

„Dobrá partie,” prohlásil starý Cannon a oběma znovu nalil šampaňské. Měl očividnou radost. „Je to příjemné děvče. A netrpí předsudky. Stejně jako její babička. Už jsi okusil jejího kouzla?”

Ross se nad nečekanou otázkou rozesmál. „I kdyby ano, neřekl bych vám to.”

„Já myslím, že ano,” nedal se kmet a pozorně na vnuka hleděl přes okraj sklenky. „A pokud je skutečně jako její babička, určitě ses skvěle bavil.”

„Vy starý lišáku. Nepokoušejte se mi namluvit, že vy a Sophia Jane jste…”

„O ano.” Ta vzpomínka patřila k nejživějším. Ztracený v dávno za-

šlých časech starý Cannon nepřítomně otáčel křehkou stopkou sklenice v prstech zkroucených věkem. „Miloval jsem ji celé roky,” pravil tiše.

„Měl jsem o ni více usilovat. Neměl jsem připustit, aby se mezi mne a mou lásku cokoliv postavilo, chlapče.”

Úsměv se z Rossovy tváře nečekaně vytratil a on vážně přikývl. „Ne pane, to jste neměl.”

Když kráčela vstupní halou dlážděnou kamennými a mramorovými čtverci, povšimla si Sophia, kterak se od přistavěné alkovny odlepil stín. Patřil muži, jenž se navenek nikterak nelišil od ostatních pozvaných černá hedvábná škraboška a předpisové večerní ustrojení. Byl mladý a urostlý. Široká ramena, úzký pas -přesně tak, jako většina strážníků z Bow Street. Co ale host pohledává tak daleko od plesového sálu? Sophia se nejistě zarazila. „Pane? Mohu pro vás něco udělat?”

Neznámý dlouho neodpovídal. Nakonec vykročil, ale zůstal od ní stát asi tak na délku paže. Oči pod maskou zářily sytou modří, jakou se honosí safírové šperky. Vpíjely se Sophii do tváře. Pak tajemný návštěvník promluvil hlubokým, drsným hlasem: „Hledal jsem vás.”

Sophia se na něho zmateně zadívala. V muži bylo něco znepokojivého, vnitřní hlas ji varoval před možným nebezpečím. Škraboška cizinci zakrývala většinu tváře. Čněl z ní pouze výrazný nos a celkem tuctová ústa. Ani na krátce střižených, pečlivě učesaných hnědých vlasech nebylo nic zvláštního. Jen pleť měl na džentlmena nezvykle snědou.

„Jak vám mohu být nápomocna?” otázala se bez rozmýšlení.

„Jak vám říkají?”

„Slečna Sydneyová, pane.”

„Jste snad zdejší hospodyní?”

„Jen pro dnešní noc. Jinak pracuji pro sira Rosse Cannona v Bow Street.”

„Bow Street je pro ženu příliš nebezpečné místo,” prohlásil neznámý podrážděně.

Nejspíš je opilý, pomyslela si Sophia a poděšeně couvla.

„Zůstala jste starou pannou?” vyzvídal cizinec a zvolna ji následoval.

„Pouze jsem se dosud neprovdala,” odsekla.

„Vysvětlete mi, proč žena jako vy zůstala dosud na ocet?”

Jednalo se o podivnou a naprosto nevhodnou otázku. Sophia došla k závěru, že nejlépe udělá, když okamžitě zmizí. Čím dřív, tím lépe. „Je od vás hezké, že projevujete takový zájem o mou maličkost, avšak musím se věnovat svým povinnostem. Pokud mne omluvíte…”

„Sophie,” zašeptal a zíral na ni tak dychtivě, že si jeho upřený pohled vyložila jako projev touhy.

Strnula. Nešlo jí do hlavy, kde zjistil její křestní jméno. Zírala na cizince vytřeštěnýma očima. Pak padla rána. Lekla se tak, až nadskočila. Ozval se výbuch smíchu a výskání, doprovázené břinkáním řízné hudby, a pak v šílené kakofonii zvuků explodovaly další světlice. Třpytivé hvězdičky ozářily inkoustové nebe a zaleskly se v okenních sklech. Odbila půlnoc, uvědomila si Sophia. Je čas odložit masky. Stále zůstávala otočená směrem k oknům, za nimiž se nepokrytě bavil početný dav.

Cizinec proklouzl za jejími zády tak nehlučně, že jeho přítomnost zaznamenala, až když ji zlehka uhodil do hrudi jakýsi studený předmět. Automaticky k němu vztáhla ruku, a v tom okamžiku zaslechla slabé cvaknutí, jak jí neznámý cosi připnul kolem krku.

„Na shledanou,” špitl jí měkce do ucha. Bleskově se otočila, ale už byl pryč.

Ohromená Sophia zašátrala prsty po hrudi a nahmatala spleť drahých kamenů a vzácného kovu. Náhrdelník. Ale proč proboha jí někdo cizí přinesl takový dar? Ačkoliv byla šokovaná a otřesená, nohy ji samy svižně unášely ven. Nespokojeně za šperk zatáhla ve snaze najít zapínání, ale zdálo se, že si jej sama sundat nedokáže.

Rozčileně spěchala do zimní zahrady, kde zanechala Rosse s dědečkem. Nyní se kolem nich již shromáždil početný hlouček přátel a další lidé se stále trousili z tanečního sálu. Oblohu rozsvěcovaly barevné světlice a vytvářely na sametu noci obrysy zvířat a rostlin. Všude kolem sršely ve sloupcích dýmu vodopády jisker. Šlo o chaotické a ohlušující představení.

Sophia se tiskla ke stěně domu a marně se pokoušela uvolnit uzávěr nádherného skvostu, jenž se třpytil na alabastrovém hrdle. Ačkoliv ji Ross nemohl vidět ani slyšel, pátravě se rozhlížel kolem sebe, jako by vytušil její přítomnost. Když v temnotě rozeznal Sophiin křídově bledý

obličej, nezaváhal ani na vteřinu. Prodral se jásajícím davem, a aniž od Sophie odtrhl zrak, několika ráznými kroky byl u ní. Společnost řádila tak divoce, že nikdo neslyšel vlastního slova.

Ross jemně odstrčil Sophiiny ruce a záplava diamantů se zaskvěla v celé své kráse. Soudce přimhouřil oči. Sophia šperkem divoce škubala, ve snaze co nejrychleji se ho zbavit. Náhle ucítila vzadu na krku Rossovy teplé prsty. Zápinka cvakla a náhrdelník se jí vlastní vahou svezl z krku. Ross jej zachytil, vstrčil do kapsy a odváděl Sophii do domu.

Bez jediného slova se odebrali do modrého salonu sousedícího se vstupní halou. Po vřavě venku, která člověku rvala uši, a po pronikavém jiskření ohňostrojů byly ticho a tma, jež v místnosti panovaly, téměř k nevydržení. „Co se stalo?” ptal se naléhavě Ross, když za nimi zavíral dveře.

Sophia se mu pokusila celou událost souvisle vylíčit. „Šla jsem do kuchyně. Cestou mě zastavil jakýsi muž. Měl masku. Povídal, že mě hledá. Jsem si jistá, že jsem ho nikdy předtím neviděla, přesto znal mé jméno.” Roztřeseným hlasem soudci převyprávěla podivný rozhovor, jenž spolu vedli, a popsala zvláštní čin, kterým se s ní cizinec rozloučil. Nečekaně jí připnul na krk diamantový náhrdelník. Pak zmizel.

Když hovořila, hladil ji Ross jemně po krku, jako by toužil vymazat z její kůže cizincovy doteky. „Jak vypadal?”

„Měl hnědé vlasy a modré oči. Byl vysoký, ale ne tak jako vy. Nejprve jsem se domnívala, že jde o někoho ze strážníků. Byl dobře stavěný, silný a dokonce se pohyboval stejným způsobem jako pochůzkáři. Připadalo mi, že je vzhledem ke své postavě neobyčejně obratný. Oděn byl do elegantních šatů stejně jako naši hosté… ale nejspíš k nim nepatřil.”

„Neměl nějakou jizvu nebo zvláštní znamení?” Sophia zavrtěla hlavou. „Pokud já vím, tak ne.”

Ross zachmuřeně vytáhl náhrdelník z kapsy a rozprostřel jej po mahagonovém stole. Sophia, stojící mu po boku, na unikátní kousek ohromeně hleděla. Takový přepych ještě v životě neviděla. Skvost zářil girlandami diamantových kvítků se smaragdovými lístky. „Myslíte, že je pravý?” špitla.

„Tak fantastické kousky se ze štrasu nedělají,” zazněla rychlá odpověď.

„Musí stát celé jmění.”

„Odhaduji tak tři, čtyři tisíce liber.” Ross si šperk důkladně prohlížel. „Tvůj ctitel je buďto skutečný boháč, anebo šikovný zloděj.”

„Proč se něco takového musí stát zrovna mně,” zašeptala Sophia.

„Neudělala jsem nic, abych vzbudila jakoukoliv pozornost. Co ode mne chce? Proč by mi naprosto cizí člověk věnoval tak cennou věc?”

Když zaslechl v jejím hlase záchvěv paniky, sklonil se Ross ke své milované a konejšivě ji políbil na spánek. „Pokusím se to zjistit. Neboj se. Nedovolím, aby ti někdo ubližoval.”

Zavřela oči a vychutnávala si důvěrně známou vůni mužského těla, kterou si podvědomě spojovala s pocitem bezpečí.

„Pojď,” vyzval ji, „doprovodím tě do kuchyně.”

„A pak?”

„Potom si vezmu k ruce několik komorníků a prohledáme dům a okolí pro případ, že by se tu tajemný návštěvník stále potuloval. Jenže pochybuji, že je tak hloupý.” Natáhl se po náhrdelníku a znovu jej ukryl v kapse. „Šperk takové hodnoty určitě nepadá jen tak z nebe… je skutečně unikátní a jistě velmi cenný. Předpokládám, že nebude obtížné vystopovat, odkud pochází. Možná dojdeme k zajímavým závěrům. Tvůj obdivovatel nejspíš chce, aby byl vypátrán. Jinak by ti nedával takovou příležitost a spokojil by se s anonymním darem.”

„Myslíte, že se jedná o stejného muže, který mi poslal levandulovou róbu?”

„Domnívám se, že ano.” Rossova ústa se nespokojeně stáhla. Bylo patrné, že by se nejraději ihned pustil po stopě záhadného hosta. Jakmile však pohlédl do Sophiina vyděšeného obličeje, ovládl se a vzal ji do náruče. Nazdvihl ji tak, že se střevíci nedotýkala podlahy. Svalnatá paže ji podepřela v zádech a rty se střetly ve vášnivém polibku.

Naznačil jí, aby pootevřela rty. Uposlechla a podvolila se něžnému naléhání Rossova jazyka. Motýlí dotek rtů se změnil na vášnivý. Jazykem jí plenil ústa, zatímco pevné stehno se dralo mezi Sophiiny nohy. Všechny racionální úvahy, veškeré starosti shořely na popel. Zůstal tu jenom Ross a dychtivá ústa a dlaně jí připomínaly důvěrnou blízkost, kterou oba sdíleli předešlé noci. Kolena se pod Sophií podlomila, zalapala po dechu a bezmocně zaťala nehty do látky Rossova kabátce. Zmáhala ji touha servat z muže, po němž umírala touhou, každičký

kousek oblečení a stejně divoce obnažit i sebe samu.

„Rossi,” zasténala, když jí špičkou jazyka svádivě přejížděl po hrdle. Pohlédl na ni a spokojeně se usmál, když postřehl, kterak jí vášeň zvlnila rty a zamlžila modré zřítelnice. „Jsi moje, Sophie… a nikomu

nedovolím, aby ti ubližoval. Rozumíš mi?”

Pokorně přikývla. Uvolnil sevření konejšivých paží, takže maličko zavrávorala. Bez dalších slov ji odváděl z místnosti.

Ross dal prohledat celý pozemek patřící k Silverhill Parku, ale po záhadném cizinci jako by se zem slehla. Nicméně zanechal po sobě drahocennou stopu, která dříve či později povede k jeho odhalení. Ross se nemohl dočkat, až se vrátí do Bow Street a pustí se do vyšetřování. Pomyšlení, že někdo Sophii sleduje a dvoří se jí tímto neobvyklým způsobem, v něm rozdmýchávalo prastaré instinkty. Nebude mít pokoje, dokud toho mizeru nezazené do kouta, nechytí pod krkem a nevymáčkne z něj přiznání.

Naštěstí bude zítra po všem. Ross přikázal svému komorníkovi, aby mu sbalil věci. Časně zrána odjíždí. Zatímco sluha pečlivě ukládal do kufru pánovy šaty, procházel se Ross kolem potemnělého sídla. Všichni spát rozhodně nešli: ve stínech se objímal jakýsi pár, v biliárovém salonu ještě pánové hráli karty a v knihovně posedávali džentlmeni se zapálenými doutníky.

Sophia bude už nejspíš ve svém pokoji. Zatoužil po ní. V tak prekérní situaci se ještě nikdy neocitl. Nikdy neublížil nikomu, na kom mu záleželo. Netušil, jak vše odčinit. Vlastně už nemůže nic dělat. Johna Sydneyho z mrtvých nevzkřísí.

Ačkoliv mu Sophia odpustila, úlevu necítil. Věděl, že se mezi ně postavil stín minulosti a bude mezi nimi stát navždy. Ross si ztěžka vzdychl a pokračoval v bezcílné pouti. Hlavou se mu honily vzpomínky na uplynulých čtyřiadvacet hodin. City, jež k Sophii choval, narůstaly hodinu po hodině, až ho cele ovládly. Stal se jí doslova posedlý. Chtěl, aby byla neodvolatelně jeho. Pokud přijme jeho nabídku, postará se, aby s ním byla tak nevýslovně šťastná, že se nepříjemné vzpomínky na bratrovu smrt pozvolna utopí v mlze zapomínání a přestanou je oba pronásledovat.

Nepřítomně se doloudal až ke dveřím do kuchyně. Tady bydlí hospodyně. Tam odpočívá Sophia. Dvakrát pozdvihl dlaň, aby zaklepal na

dřevěné obložení, ale vždy ji nechal klesnout. Měl by se vrátit domů a vyčkat chvíle, kdy odhalí pravdu o Johnově tragickém osudu. Měl by víc myslet na ni, než na sebe. Jenže po ní toužil tak bolestně, že šel rozum i ohledy stranou. Zmítán smyslem pro povinnost i nevýslovnou touhou, stál Ross se zaťatými pěstmi za Sophiinými dveřmi a tělo mu stravoval nesnesitelný žár.

Když se mu konečně podařilo se ovládnout a přinutil se k odchodu, dveře se rozlétly. Najednou před ním stojí Sophia v celé své kráse a vpíjí se do něho blankytnýma očima lemovanýma vějířky hustých řas. Má na sobě naškrobenou noční košili zapnutou až ke krku spoustou droboučkých knoflíčků. Zatoužil je rozepínat jeden po druhém a jazykem polaskat každé nově odkryté místečko perleťové pleti.

„To tu takhle budete stát celou noc?” otázala se Sophia měkce.

Ross se opřel dlaní o veřej a nepřestával ji hltat pohledem. Žádost ho přemohla tak prudce, že náhle pozbyl schopnosti jasně uvažovat. „Jen jsem se chtěl přesvědčit, že jsi v pořádku.”

„Nejsem,” hlesla a popadla ho malou dlaní za přední díl kabátce a odhodlaně jej táhla do své komůrky. „Souží mne samota.”

Ross se podvolil jejím pažím a vstoupil dovnitř. Zavřel dveře a shlédl na Sophii. V měkkém světle svíce měly sametové rty barvu zralých švestek. „Máme dobrý důvod, abychom s tím počkali,” spustil zhurta. Chtěl dát Sophii poslední šanci vycouvat. Dívka mu však odpověděla tím, že si stoupla na špičky a cele se přitiskla k jeho rozpálenému tělu.

„Takže se pro jednou nezachováte správně,” zašeptala s hedvábnými pažemi omotanými kolem soudcova krku. Ucítil, kterak si drobnými zoubky pohrává s jeho ušním lalůčkem. Pak náruživě špitla: „Vezměte si mě.”

Těch několik vzpomínek na prvního milence, jež v sobě Sophia nosila, se rozplynulo jako dým v okamžiku, kdy se s ní začal Ross mazlit. Zvolna je oba svlékal. Dělal četné pauzy, ve kterých ji malátně líbal. Sophii nešlo do hlavy, jak se muž, jenž žije tak strhujícím tempem, dokáže milovat způsobem, jako by zastavil čas. Když z ní konečně stáhl poslední kousek spodního prádla, úlevně se k němu přitiskla. Vychutnávala si Rossovu hedvábně jemnou kůži, na prsou přizdobenou kadeřavými chloupky, které ji škádlivě lechtaly. Cítila, kterak se proti jejímu břichu vzdouvá lačné mužství. Co se milování týkalo, byla stále ještě

novickou, a proto se ho zvědavě dotkla.

Ačkoliv bylo ocelově tvrdé, na dotek bylo sametově hebké, protkané vystouplými žílami. Pod dotekem váhavých prstů se těžké pohlaví pohnulo, jako by žilo vlastním životem a bylo ovládáno osobitou vůlí. Sophia se zarazila.

I když Rossův hlas rezonoval touhou, objevilo se v něm cosi jako čtveráctví. „Jen se ho neboj.” Přiložil jí prsty na zduřelý vrchol. „Tady je nejcitlivější.”

Sophia zlehka obkroužila nalitý pupen, pohrávala si s ním, dokud se v otvůrku v jeho středu neobjevila kapka. Rozmázla ji prsty. Vlhká dlaň ted po celé délce penisu hladce klouzala. Zajela prsty až dolů a chtěla zkoumat dál.

Náhle ji Ross chytil za zápěstí. „Už dost,” zachraptěl.

„Proč?”

„Protože se už nedokážu ovládnout.”

„Přesně o to mi jde.“ zacvrlikala a zahihňala se s ústy přitisknutými k jeho krku.

„Takže teď bude po mém.“ zabručel. Vzal ji do náruče a položil na úzké lůžko. „Pokusím se moc nepospíchat.”

Ulehl k ní. Očima ocenila víc jak sto osmdesát centimetrů urostlého chlapa a bez váhání se k němu přivinula. V očekávání věcí příštích se dychtivostí chvěla. Položil ji na záda a sklonil hlavu ke dmoucím se ňadrům. Spaloval ji horkým dechem. Špičkou jazyka slastně mučil růžové hroty dívčích prsů. Sophia ho popadla za ramena a vyklenula se mu vstříc. Pohrával si s bradavkou tak dlouho, dokud pod jeho doteky neztvrdla, a potom se přesunul k druhé zvoucí oblince. Sophia se pod ním samou rozkoší zavrtěla.

„Rossi,” vydechla zoufale.

„Hmm?”

„Chci víc… víc…” Ucítila, kterak jí dlaní klouže po břiše, a nadzvedla boky.

Zvedl hlavu a zadíval se na ni. Oči se mu leskly vzrušením. Očividně se mu zalíbily vášní i studem zardělé líce. Konečně dlouhé prsty proklouzly kudrnatým trojúhelníkem a usadily se v samém centru ženství, které Sophii žádostivostí sladce bolelo. Dotyk byl však jen letmý.

„Ach Rossi, nepřestávej, prosím…” vykřikla zklamaně.

„Mám v plánu něco jiného.” Klouzal ústy zvolna po dokonalém těle, až nakonec skončil s rameny mezi Sophiinými široce rozevřenými stehny.

Sophia si pojednou uvědomila, že ji líbá na vnitřní stranu stehen. Došlo jí, kam směřuje. Vytrhla se mu a bleskurychle se posadila. „Počkej,” lapala po dechu a divoce rukama odháněla tmavovlasou hlavu.

„Počkej. Tam ne.”

Konejšivá dlaň putovala sem a tam po linii pevného stehna. „Tohle jsi ještě nikdy nedělala?”

„Přirozeně že ne. Nikdy by mě nenapadlo, že někdo…” Odmlčela se a šokovaně na Rosse pohlédla. Mračila se. „Pochybuji, že by Anthony něco takového někdy prováděl.”

Ross vybuchl smíchy a laškovně ji políbil na koleno. „Vidíš, a já jsem to chtěl udělat hned ten první den, co jsme se potkali.”

„Cože?” zeptala se naprosto vyvedená z míry.

„Přímo v kanceláři. Nejraději bych tě v tu ránu ohnul přes stůl, vyhrnul ti sukně a…”

„Ne,” vrtěla Sophia odmítavě hlavou. Nemohla uvěřit, že by muž s tak odměřeným chováním dokázal o takových věcech byť jen uvažovat.

„Byl jsi přece ztělesněná důstojnost!”

„Byl jsem přesně tak důstojný, jak jen může vzrušený chlap být!”

„Cože? Opravdu? Ale jak…” Vytřeštila oči, jelikož se znovu ponořil hlavou mezi její stehna. „Ach, Rossi. Počkej!”

„Po dnešní noci,” zamumlal sladce, „si na Anthonyho už ani nevzpomeneš.”

Cítila, jak jí prsty opatrně rozevírá naducané faldíčky mezi stehny a jazykem dobývá vrcholek růžového poupěte. Spočívala na loktech, ty se však pod ní náhle podlomily. Sophia padla na záda, zasténala a slepě zírala do temnoty, jež ji oklopovala jako černá deka. Proboha, co to provádí? Jazykem nepřestává kroužit ve strojovém rytmu a ona se zachvívá v nepředstavitelné rozkoši.

Nedokázala si pomoci, musela dychtivě zakroužit pánví a vyjít mu vstříc. Vklouzl pod ni rukama, podvolil se jejímu rytmu a nepřestával na ni přitom dorážet. Náhle se v ní vzdula vlna tak mocná, že jí Sophia naprosto podlehla. Nechala se bezmocně unášet až na vrchol… Ross zdvihl hlavu, pohlédl na ni a zakryl ji svým tělem.

„Ach, bože.” Sophia se třásla, dospěla až na samý okraj vyvrcholení.

„Prosím, prosím…”

Zhoupl se v bocích a pronikl do ní. Vykřikla. Instinktivně se bránila něžnému, leč pevnému sevření. Nemohla se pohnout a připadala si jako v pasti. Uvnitř cítila jeho pohyby. Nechtěla jen bezmocně ležet, toužila se mu přizpůsobit, bylo to však marné.

Ústy vyhledal její rty. „Jen klid,” zašeptal. „Neublížím ti. Uklidni se, miláčku.” Vklouzl dlaní mezi spojená těla a při každém pohybu vpřed ji navíc ještě pohladil. Vlnil se v ní pomalu a beze spěchu. Pronikal stále hlouběji a Sophia se kousala do rtů, aby potlačila slastné steny, jež se jí draly z hrdla. Náhle byl hluboko v ní, zcela ji zaplnil a dobyvačně plenil jeskyňku rozkoše.

Pak se odtáhl, jen tak tak zůstali spojeni, a znovu se do ní zvolna nořil. Porostem na hrudi laskal hroty ňader, plochým břichem se třel o svůdné dívčí boky. Konečně mu i ona mohla vyjít vstříc. Divoce se vlnila a bez přestání žebronila: „Nebuď tak opatrný, ne, ne, ne,buď ke mně tvrdý, nemilosrdný, prosím…”

Zdusil zoufalé výkřiky svými ústy. Sophiino tělo se otřásalo v úlevných křečích a neznajíc slitování pohlcovalo Rosse v sobě. Zasténal, uchopil ji pevně za boky a i on se posléze oddal vlastnímu vyvrcholení.

Stále ještě se kroutila slastí, ale Ross jí nedopřál chvilku klidu. Opět ji uchopil do náruče a zahrnul polibky. Sophia podlehla druhé vlně rozkoše, jež se přes ni nečekaně přelila. Znovu sténala a chvěla se blahem.

Trvalo dlouho, než se Ross odkulil stranou. Musel dávat pozor, aby ji na úzkém lůžku nerozdrtil. Sophia se k němu rozkošnicky přivinula.

„Rossi…,” zamumlala vyčerpaně. „Ráda bych ti něco řekla. Asi tomu nebudeš věřit, ale je to pravda.”

„Ano?”

„Nikdy bych to nedokázala udělat.”

„Co? Zlomit mi srdce? Ano, to vím.”

„Ty to víš?”

Uhladil jí pocuchané vlasy a rozprostřel si je po hrudi. „Ty přece nikomu ublížit nedokážeš. Nemáš to v povaze. Nikdy bys mě nemohla zradit.”

Sophii překvapilo, že jí tak věří. „Jak si tím můžeš být tak jist?”

„Máš to napsané ve tváři.” Pohrával si s lalůčkem jejího ucha. „Bylo

mi to jasné od okamžiku, kdy jsi o mě začala tak oddaně pečovat. Ale naprosto jistý jsem si byl až včera ráno, kdy jsem tě spatřil poprvé po týdenním odloučení. Tvé oči mi řekly všechno.”

Zneklidněná jeho slovy posadila se Sophia na nepohodlné posteli a zlehka se o Rosse opřela. Bujné kadeře jí zpola zakrývaly obnažené poprsí. „Jsem pořád tak čitelná? Uhodneš, na co myslím?”

Ross na ni nejprve zkoumavě hleděl a pak se mu po tváři rozlil pomalý úsměv. „Lámeš si hlavu tím, za jak dlouho jsem schopen znovu se s tebou milovat.”

Než mu stačila odpovědět, položil se na záda a posadil si ji na sebe. Sophia překvapeně zjistila, že Rossovo mužství se znovu probralo k životu a divoce se do ní prodírá. „A tady je moje odpověd,” zamumlal a přitáhl si Sophiinu hlavu k sobě blíž.

Náročný víkend vysál ze Sophie téměř veškerou energii, a tak se při zpáteční cestě do Londýna stulila Rossovi v klíně a téměř celou dobu drkotání v kočáře proklímala. Ross nedokázal odtrhnout oči od rozkošné tvářičky odpočívající mu na rameni a uvažoval, jak rychle se mu život proměnil. Tak si zvykl žít sám, že dočista zapomněl, jaké to je, když člověk potřebuje druhého. Náhle se dlouho potlačované touhy po milování, důvěrné náklonnosti a vzájemnosti vymanily ze svých pout a hrozily, že jej zadusí. Nelíbilo se mu, že má Sophia nad ním takovou moc. Bůh se mnou, pakliže to zjistí. Zatím jí nedokázal nic odmítnout.

Jak kočár nadskakoval po krkolomné cestě, vrtěla se mu klíně a vzbouzela v něm divoké představy. Jemně si ji přivinul k hrudi a pozoroval proměny dívčiny zasněné tváře: sotva viditelnou vrásku, jež jí naskočila mezi obočím, a odhodlaně našpulená ústa, jako by ji pronásledovaly ne zrovna příjemné sny. Pohladil ji zlehka po tváři, zamumlal uklidňující slůvka a starostlivá chmura se rozplynula. Neschopen odolat pokušení, polaskal dlaní křivku pevných ňader. I ve spánku mu vyšla vstříc a slastně zavrněla. Políbil ji na čelo. Náhle se Sophia protáhla a zívla.

„Omlouvám se,” hlesl tiše a zadíval se do bezedné hlubiny modrých očí. „Nechtěl jsem tě probudit.”

Ospale zamrkala. „Kdy tam budeme?”

„Za slabou půlhodinku.”

Náhle byla ve střehu. „Co zítra podnikneš?”

„Ověřím si, zda jsem to byl já, kdo před léty poslal tvého bratra na trestaneckou loď.”

Vklouzla prsty pod látku kabátce a vychutnávala si mužné hřejivé tělo. „Je mi jedno, kdo to byl. Nezáleží na tom.”

„Jistěže na tom záleží,” odtušil chraplavě.

„Nezáleží.” Natáhla se k němu. Přitiskla se k němu ústy a vklouzla mu jazykem mezi rty. Ross zůstal v klidu pouhých pět sekund a pak jí jako očarovaný vyšel vstříc. Zasténal touhou. Ústa se střetla v hlubokém, vášnivém polibku. Ross se pomalu rozpouštěl ve sladké prázdnotě.

„Sophie.” Pokusil se vymanit z jejího kouzla. Původně zamýšlel svěřit se jí v jiný čas a na jiném místě, slova mu sama plynula ze rtů.

„Chci se s tebou oženit.”

Strnula a zblízka mu hleděla do tváře. Bylo očividné, že s takovým návrhem nepočítala. Překvapeně zamrkala a špičkou jazyka se zamyšleně dotkla horního rtu. „Muži ve tvém postavení si přece služky neberou.”

„Občas se to stává.”

„Ano, a jsou pak považováni za podivíny a bývalí přátelé se jim začínají vyhýbat. A ty jsi navíc veřejnosti tak na očích. Dokážeš si vůbec představit, jak by k tobě byli tví odpůrci kritičtí a nemilosrdní?!”

„Byl jsem kritizován už tolikrát, že to ani nespočítám,” prohlásil Ross neochvějně. „Už jsem si na vrtkavou přízeň lidí zvykl. Vyvádíš, jako by ses měla provdat za následníka trůnu. Vždyť nejsem nic víc a nic míň než prostý úředník.”

„Vedeš důležitou instituci a pocházíš z velmi bohaté rodiny, jež udržuje blízké vztahy s aristokracií.”

„No dobrá. Když už jsme u těch sociálních definicí, asi bych neměl opomenout fakt, že ty sama jsi dcerou anglického vikomta.”

„Jenže mě nikdo za dámu dávno nepovažuje. Po smrti rodičů se mi nedostalo vzdělání. Nedokážu se ani jako pravá lady chovat. Neovládám jízdu na koni, neumím tančit, nehraji na žádný hudební nástroj. Nevyznám se v etiketě, a co se šlechtických mravů týče…”

„Na tom nezáleží.”

Nevěřícně se rozesmála. „Tobě třeba ne, ale mně ano!”

„Potom se tedy naučíš to, co považuješ za nezbytné.”

Sophia si pohrávala s cípem sukně. „Nemůžu se za tebe provdat.”

„Mám to chápat tak, že mě nechceš?” Putoval rty tam, kde se bělostné čelo střetávalo s linií vlasů, a pokračoval směrem ke skráni.

„Tvá rodina náš sňatek nikdy neschválí.”

„Ale ano, schválí.” Políbil ji na hrdlo. „Matka mi jasně řekla, že tě přijme s otevřenou náručí. A zbytek rodiny tety, strýcové i bratranci vždycky souhlasí se vším, pro co se máti rozhodne. A dědeček mi prakticky nakázal, abych ti učinil nabídku.”

„To snad ne!” vykřikla užaslá Sophia.

„Prohlásil, že takovou krasavici hned tak nepotkám. Podle dědečkova názoru jsi dostatečně kyprá. A tam, kde je úrodná půda, je třeba brzy zasít. Nejlépe okamžitě.”

„Dobrý bože!” Sophia nevěděla, jestli se má smát, anebo se zlobit.

„Živě si dokážu představit, co ti ještě sdělil.”

„Vyprávěl mi, jak byl celý život zamilován do tvé babičky a jak si přál, aby ji mohl prostě jen tak unést a ztratit se s ní někde ve světě. Dlouhá léta litoval, že tak neučinil. Bůh ví, že já stejnou chybu udělat nehodlám.”

Sophiina tvář zvážněla. „Zůstanu s tebou, dokud o mne budeš stát.

Možná by bylo nejlepší, kdybych se stala tvou metresou.”

Ross neústupně zavrtěl hlavou. „Milenku nepotřebuji, Sophie. Nejsem typem muže, který si vydržuje ženy. A ty bys nebyla v takovém svazku šťastna. Nevidím důvod, proč bychom měli naši lásku v sobě dusit. Chci, abys stanula po mém boku coby řádná manželka.”

„Rossi, to přece nejde…”

„Počkej,” zamumlal. Cítil, že jí své záměry předestřel příliš brzy. Měl si počkat na správnou chvíli. „Ještě mi neodpovídej. Nech si tu myšlenku projít hlavou.”

„Není o čem uvažovat,” odpověděla mu zprudka. „Jsem přesvědčena, že…”

Umlčel ji svými ústy. Okamžitě zapomněla, co mu chtěla říct.

12

Ihned po svém příjezdu Ross zamířil do čísla 3 v Bow Street. Morgan se uvolil, že ho během třídenní nepřítomnosti zastoupí. Na Londýn padal soumrak, avšak na Morganově stole planula lampa svědčící o soudcově pilné práci. Jakmile Ross překročil práh, Morgan bleskově vzhlédl a vydechl úlevou.

„Díkybohu, že jsi zpátky.”

„Bylo to tak zlé?” Ross přítele pobaveně sledoval, ruce hluboko vražené do kapes kabátu. „Došlo snad k něčemu mimořádnému?”

„Ne, všechno je při starém.” Morgan si promnul oči. Vypadal unaveně. „Vydali jsme deset zatykačů, zavřeli jednoho dezertéra a vyšetřili jedno vloupání do kuchyně na východní straně Covent Garden, které, bohužel, skončilo vraždou. A taky už víme, proč Lanniganovi utekla treska.”

„Cože?!”

Ačkoliv byl Morgan k smrti vyčerpaný, srdečně se rozesmál. „No, vypadá to, že se zakoukala do jistého mládence jménem Dickie Sloper. Dickie jí v nestřeženém okamžiku zabodl do zaber háček na vlasci, jehož konec měl přivázaný ke knoflíku u kalhot. Pak z krámu odešel. Prodavač ryb se nestačil divit, když najednou treska sama od sebe seskočila z pultu a prosmýkla se dveřmi ven. Když jsme Dickieho chytili, přísahal, že nevinný. Prý ho ryba následovala z vlastní vůle.”

Ross vyprskl smíchy. „Vznese Lannigan obvinění?”

„Ne. Rybu jsme v pořádku vrátili, a tak se spokojil s tím, že kluk přenocuje v naší cele.” Ross se na Morgana vděčně usmál. „No, už to tak vypadá, že se Bow Street beze mne klidně obejde.”

Podřízený se na něho ironicky podíval. „Kdybys viděl tu kopici lejster, co se ti mezitím nahromadila na stole, nikdy bys něco takového nevypustil z pusy. Sahá mi až k hrudi. I kdybych se na hlavu postavil, stejně si s ní neporadím. Ale když už jsi tady, můžu práci na chvíli pustit z hlavy a jít domů. Jsem utahaný jako kotě, hladový jako tygr a to už vůbec nemluvím o tom, jak ukrutně toužím po vlastní ženě. Jinými slovy okusil jsem tvůj způsob života, a mám ho po krk. Nevydržím být v tvé kůži už ani minutu.”

„Počkej,” zastavil ho Ross. Náhle byl vážný. „Chtěl jsem tě požádat o laskavost.”

Ještě nikdy jej o nic neprosil. Morgan na soudce překvapeně zíral. Opět byl ve střehu. Unaveně klesl zpátky na židli. „Jistě,” přikývl bez váhání.

Ross přistoupil těsně k němu, vytáhl z kapsy diamantový náhrdelník a rozprostřel ho na mahagonovou desku stolu, Morganovi pod nosem. I v kalném světle petrolejové lampy zářily briliantové květy nadpozemskou krásou.

Morgan na něj šokovaně pohlédl. Udiveně hvízdl. „Ježíšku na křížku! Kde se to tu vzalo?”

„Přesně to máš ted zjistit.”

„Proč nezaúkoluješ nějakého strážníka? Sayer si s tím hravě poradí.”

„Není tak bystrý jako ty,” odvětil Ross. „A já potřebuji rychlou odpověd.” Ačkoliv Morgan tráví již několikátý měsíc v soudní síni, má přesto víc zkušeností, než kterýkoliv jiný z policistů. Nikdo se nevyzná v Londýně tak jako Grant Morgan a Ross věřil, že choulostivý případ řádně prošetří.

„Jak se k tobě takový skvost dostal?” otázal se Grant a Ross jej zasvětil do detailů. Podřízený na něho zadumaně pohlédl. „Slečně Sydneyové se nic nestalo?”

„Je v pořádku. Pochopitelně ji celá událost hodně rozrušila. Rád bych, abychom tomu brzy přišli na kloub a nemusela se zbytečně strachovat.”

„Chápu.” Morgan zvedl stojánek na pero a začal jím svižně poťukávat o desku stolu. Prozradil tak, jak je pod ledovou slupkou vnitřně napjatý. „Cannone,” ozval se tiše, „myslím, že bychom měli vzít v úvahu i fakt, že se slečna Sydneyová s někým zapletla. Co když má milence?”

Ross kategoricky zavrtěl hlavou. „Ne,” prohlásil přesvědčivě. „Žádného milence nemá.”

„Jak si můžeš být tak jist?”

Podrážděn přítelovými pochybnostmi, zlostně se zachmuřil. „Vím to, a bašta.”

„Aha.” Grant se pojednou uklidnil, odložil stojánek spořádaně na

stůl a ulehčené si propletl prsty na prsou. Probodl Rosse vševědoucím pohledem, ve kterém se mísily domněnky a pobavení. „To znamená, že jsi s ní spal.”

Ross nasadil pokerový výraz. „To nemá s náhrdelníkem nic společného.”

„To ne,” přitakal vesele Morgan. Přítel se dusí ve vlastní šťávě a on se docela dobře baví. „Vždyť už jsi abstinoval dost dlouho, co?”

„Neřekl jsem, že jsem s ní něco měl,” odsekl stroze. „Slečny Sydneyové si velice vážím. Avantýra s podřízenou mi připadá krajně nevhodná.”

„Ano, pane.” Grant se významně odmlčel, a potom se bez rozpaků dotázal zpříma: „Tak jak to tedy mezi vámi dvěma je?” Ross k němu vyslal výhružný pohled a mladík se pouze výsměšně zašklebil.

K Rossově nelibosti byly Morganovy průpovídky ohledně dokumentů nakupených se na jeho stole pravdivé. Zprávy, složky, korespondence a bezpočet různorodých lejster se vršily do překvapivé výše. Ztěžka si oddychl a odhodlaně do pracovny vstoupil. Ještě nedávno by v něm taková porce spisů nevyvolala žádné pocity. Pojednou mu připadalo, že jeden člověk se jí zkrátka prokousat nemůže. Před rokem souhlasil, že přijme pod svoji jurisdikci Essex, Kent, Herdforshire a Surrey. To už spravoval Westminster a Middlesex, byl fakticky nejmocnějším policejním soudcem v Anglii a jeho vliv dále vzrůstal. Až do dnešního dne. Jenže teď by nejradši ze svých beder většinu zodpovědnosti setřásl a začal konečně naplno žít. Toužil po manželce, teplu domova… a po dětech.

Avšak nevěděl o nikom, komu by mohl úřad v Bow Street s klidným svědomím předat. Ani Morganovi ne. Ačkoliv je Grant ambiciózní a velice schopný mladík, rodina u něho má, a vždy bude mít, před prací přednost. Nejspíš se bude muset o vedení kanceláří v Bow Street s někým podělit. Na jednoho člověka je té práce přece jenom moc. Rozhodl se, že v co nejkratší době přijme tři další soudce a půl tuctu nových policistů. Navíc bude nezbytné otevřít dvě nebo tři služebny ve Westminsteru. Když si Ross představil, jaké pozdvižení jeho záměr vyvolá v parlamentu, temně se usmál. Bude totiž potřebovat víc peněz.

Když šátral v útrobách psacího stolu hledaje klíč od archivu, úsměv z tváře se mu zvolna vytrácel. Konečně ho našel. Sešel do haly, odemkl

příslušné dveře, vstoupil a rozsvítil lampu. Páchlo to tu zatuchlinou a starými pergameny. V mdlém světle lampy poletovala zrnka prachu. Po krátkém průzkumu objevil Ross přihrádku, jež bude nejspíš obsahovat spis Johna Sydneyho. Probíral se zaprášenými dokumenty, pročítal stránku po stránce, leč složka patřící kapesnímu zloději Sydneymu mezi nimi nebyla.

Vrátil dokumenty zpět do spisu a začal listovat v hromadě jednotlivě uložených papírů. Nejspíš nebyl Sydneyho případ tak rozsáhlý, aby mu patřil celý spis. Nicméně přesto musí existovat povinný zápis o procesu. Ross se zamračil, přistoupil k další skříni a odhodlaně ji otevřel.

„Tam už jsem se dívala,” vyrušil ho tichý hlas.

Pohlédl ke dveřím a zahlédl Sophii. Kráčela k němu, světlo lampy vrhalo odlesky na její ušlechtilou tvář. Smutně se pousmála. „Prohledala jsem zde každý šuplík, každičký spis,” zamumlala. „Ale o Johnovi tu nikde není ani zmínka.”

Ross se opět cítil zahanbeně a provinile, ale dokázal si na tváři udržet neutrální výraz. Zvažoval, jak je to možné. „Soudní záznamy starší deseti let byly přeneseny na půdu. Půjdu je vyhledat.”

„Později,” namítla Sophia mírně. „Zítra můžeš požádat pana Vickeryho, aby spis našel.”

Pochopil, že už jí na vypátrání okolností bratrova tragického konce tolik nezáleží. Objal ji kolem pasu. Okamžitě se k němu přitiskla boky. Sklonil ústa k alabastrové šíji a špičkou jazyka zapátral po bodu, pod kterým tepala dívčina bouřící se krev. „A čím si do té doby ukrátíme čas?” prohodil, zatímco se k ní tiskl probuzeným mužstvím.

Objala ho kolem krku a svádivě mu přejela rty přes ústa v příslibu závratného polibku. „Neboj se, na nudu nebudeš mít čas.”

„U tebe, nebo u mne?” vyptával se.

Sophia vyprskla smíchy. Na něco podobného se jí už kdysi ptal.

Tenkrát, ve své pracovně. „Kde bys byl radši?”

Sklonil se těsně k malému uchu a vzrušeně zašeptal: „Moje postel je širší.”

Protože zvečera nezatáhli závěsy, vtrhlo ráno slunce do pokoje s neobyčejnou prudkostí. Rozespalé Sophii blesklo hlavou, že musí mít pořádnou sílu, když se prodralo věčným příkrovem kouře, jenž město obestíral dnem i nocí.

Cítila, že se Ross vedle ní zavrtěl, a tak se překulila na bok a nadzdvihla se na lokti. Ross se pomaloučku probouzel. Líně se protahoval, dlouhé řasy několikrát zamrkaly a ukázaly světu ospalé šedé oči. Po ránu s tváří ještě pomačkanou spánkem a rozcuchanými vlasy byl Ross naprosto neodolatelný.

V noci byl neukojitelný. Nepřestával ji hladit, líbat, vychutnávat si každičkou píď jejího těla. Dlaně měl něžné, ústa dobyvačná. Když si v hlavě přehrávala společné milostné hrátky, tváře jí zrůžověly. Zkusmo se pohnula. Bolest se ozývala z vnitřní strany stehen, vystřelovala z ramen i vzadu na krku.

Zašklebila se. Ross si grimasy všiml, posadil se a starostlivě se k ní sklonil. „Neublížil jsem ti?”

Položila mu dlaně na předloktí a bříšky prstů zvolna přejížděla po pokožce zdrsnělé hustým ochlupením. „Není to nic, co by nevykurýrovala horká koupel.”

V tom něhou zjihlém muži by v ten okamžik nikdo nerozpoznal upjatého, rezervovaného policejního soudce z Bow Street. „Jsi tak nádherná, když se koupeš ve slunečním světle,” předl chraplavě.

Sophia se zadívala, kterak sluneční paprsky rozžínají na sněhově bílém povlečení svítivé jiskry, a její úsměv okamžitě pohasl. Náhle byla zcela vzhůru. Zmocnilo se jí rozladění. „Zaspali jsme,” konstatovala s narůstajícím zděšením v hlase. „Nemohu tomu uvěřit. Vždycky přece vstáváme za svítání jako první, a teď… pane bože, vždyť je skoro poledne!”

V panice vyskočila z postele, ale Ross se po ní natáhl a přitáhl ji zpět na vyhřáté matrace. „Uklidni se,” zamumlal. „Dýchej hezky zhluboka.”

„Všichni už jsou na nohou,” drmolila a zírala na něj vytřeštěnýma očima. „Už je dávno po snídani. Ach, kristepane! Nikdy předtím jsem nezaspala!”

„Já také ne.”

„Nuže, co budeme dělat?”

„No, myslím, že bychom mohli pro začátek vstát z postele a obléci se.” Ale nezdálo se, že by byl vlastním návrhem dvakrát nadšený.

Sophia zasténala. Zoufalství v ní stále narůstalo. „Služebnictvo,

úředníci, konstáblové, strážníci všichni už vědí, že spím ve tvé ložnici.” Chňapla po cípu pokrývky a zakryla si tvář. Nejradši by se schovala před celým světem, a to nejlépe navždy. „Všem okamžitě dojde, co jsme tu spolu prováděli. Ach, přestaň se ihned smát!”

Ross dělal, co mohl, aby jí vyhověl, z očí však veselí vypudit nedokázal. „Zkrátka to na nás prasklo. Můžeme udělat jen jedno jít do práce a chovat se jako obvykle.”

„Já tedy nemůžu,” fňukala Sophia. „Když si představím, jak na mě každý civí…”

Ross jí vykroutil přikrývku z prstů a odhodil nesmlouvavě stranou.

„Nemusíš se vůbec s nikým setkat,” konejšil ji. „Klidně zůstaň až do večera tady.”

Věnovala mu zakaboněný pohled. „Kéž bys nežertoval a jednou mluvil vážně!”

Rossovi v hrdle klokotal smích. „Ale já to myslím vážně,” odvětil.

Nespokojeně se ošila, jelikož se nad ní znovu sklonil.

„Musíme okamžitě vstát, Rossi!”

„Já už jsem vstal,” ujistil ji a přitiskl její drobnou dlaň na své tuhé pohlaví.

Zalapala po dechu a rychle ucukla. „Jestli si myslíš, že to s tebou budu dělat za denního světla, když všichni vědí, kde jsem…”

Rozchechtal se na celé kolo a přitiskl se k ní roztouženým tělem.

„Buď zticha!” zasyčela Sophia. Podařilo se jí uvolnit ocelové sevření paží a sunula se opatrně po břiše ke kraji lůžka. „Někdo nás ještě uslyší ach!” Strnula a prudce se nadechla, když ucítila, kterak zuby škádlivě útočí na její zadničku.

Ross ji pevně držel kolem pasu a putoval ústy po bílých zádech směrem vzhůru.

„Bolí mě celé tělo,” zaprotestovala, ačkoliv Ross právě laskal zvlášť citlivé místečko pod lopatkami.

Posunul se ještě o něco výš. „Budu opatrný. Ještě jednou, Sophie,” žebronil s ústy přitisknutými ke křivce hrdla.

Zachvěla se. „Já… doufám, že vždycky nejsi takový. V noci třikrát, a ráno zas… pokaždé to není takové, že ne?”

„Ne.” Podložil jí boky polštářem, aby je měla výš. „Měl jsem jen chvilku pauzu. Až doženu zameškané, uklidním se a bude mi to stačit

pouze jednou za noc.”

„A kdy asi předpokládáš, že budeš s ,doháněním’ hotov?” otázala se se smíchem.

Přitiskla tvář k matraci a zavřela oči. „Rossi,” vzdychla, když do ní vklouzl dvěma prsty. Něžnější už snad ani být nemohl. Ačkoliv se do ní ponořil tak hluboko, vůbec se nehýbal. Pokrýval jí hrdlo motýlími polibky, ovíval horoucím dechem. Zachvěla se slastí. Žádost v ní narůstala, sílila, volala po ukojení. Pokusila se k Rossovi přitulit, ale zadržel ji.

„Nehýbej se,” špitl jí přímo do ucha.

„Ale já tě chci,” zabručela a nespokojeně se zavrtěla, když ji nepřestával pokoušet prsty. Slastně ji mučil přišpendlenou na polštáři, cítila, jak ji drtí vahou svého těla a kučeravou hrudí šimrá na zádech. Zajel Sophii špičkou jazyka do ucha. Vzepjala se vzrušením, zasténala a hladově se stáhla kolem Rossových všetečných prstů. Nedokázala to dál snášet. Potřebovala se něčeho držet, aby ji bolestný chtíč nepřipravil o rozum. Zaťala prsty do okraje matrace tak zoufale, až jí zbělely klouby.

Ke své úlevě shledala, že se Ross nohama dere mezi její stehna.

„Roztáhni nohy,” nabádal ji. „Víc… ano, zlato, to je ono…”

Zvědavé prsty nahradil zduřelý penis, jenž do ní hladce vklouzl. Celičkou ji naplnil. Ross ji pozvedl za boky a pronikl do ní tak hluboko, jak jen to šlo. Potom se přestal hýbat. Stále hluboce ponořený, zašátral Ross dlaní po zvlhlém kadeřavém trojúhelníku a prsty vyhmátl tepající, naběhlý hrbolek.

Zlehka si s ním pohrával. Odmítal se nechat strhnout k divokému víření těl, k němuž ho Sophia vyzývala, a dál ji slastně týral.

Rossova zdrženlivost ji přiváděla k šílenství. Zabořila tvář do matrace, aby udusila výkřiky, jež se jí proti její vůli draly z úst, zatímco se zoufale zmítala v bocích ve snaze dosáhnout vyvrcholení. Stravoval ji vnitřní žár, jenž volal po prudkém ukojení.

Ross cítil, jak ho její pohlaví, neschopné dál snášet vzrušující utrpení, drtí silnými kontrakcemi. Hlasitě zasténal a sám se nechal obestřít blaženou mlhou uspokojení. Sklouzl na bok a přitiskl Sophii k sobě. Stále byli spolu svázáni. Unaveně se koupali v paprscích slunce, jež vysoušelo vlhké stopy na povlečení a sytilo vzduch v místnosti vůní milování.

Trvalo dlouho, než Ross promluvil. „Nechám připravit koupel. Potřebujeme ji oba dva.”

Sophia se k němu přitulila a zabořila obličej do chlupaté hrudi. „V tom případě tu nejspíš strávíme celý den,” mumlala lítostivě.

„Kéž by tomu tak bylo,” odvětil škádlivě, vzal ji za bradu a ukradl jí ze rtů další polibek.

K Sophiinu překvapení všichni zaměstnanci z Bow Street předstírali, že k ničemu neobvyklému nedošlo. Nicméně nikdo se jí neodvážil pohlédnout přímo do očí a bylo jasné, že je sžírá ukrutná zvědavost. Ross se však těšil všeobecné úctě nemluvě o tom, že jej nikdo netoužil nazlobit a tak skutečnost, že Sophia se soudcem zjevně sdílí společnou postel, nikterak nekomentovali.

Pan Vickery dostal za úkol najít spis týkající se jistého Johna Sydneyho, jenž byl odsouzen někdy před deseti lety. Bližší detaily však Ross úředníkovi nesdělil. Byla to zdlouhavá a namáhavá práce. Vickery se musel probírat dokumentem po dokumentu, luštit dávno vybledlé zápisy a bylo jasné, že mu splnění úkolu zabere několik dní. „Sire Rossi,” poznamenal Vickery se zájmem, „odpusťte mi tu troufalost, ale shodu příjmení není možné přehlédnout. Jedná se snad o příbuzného slečny Sydneyové?”

„To bych raději nerozebíral,” odvětil soudce klidně. „Rád bych vás požádal v této záležitosti o diskrétnost. Buďte tak laskavý a nemluvte o tom s nikým z Bow Street.”

„Ani se sirem Grantem ne?” Vickery byl naprosto vyvedený z míry.

„Řekl jsem s nikým,” trval na svém Ross a významně na úředníka pohlédl.

Zatímco se Vickery pustil do pátrání, pomáhala Sophia Rossovi zvládnout nahromaděnou práci. Kromě obvyklých povinností měl Ross připravit několik zátahů na zločinecké gangy, které řádily na předměstích Londýna. A navíc byl zcela neočekávaně povolán coby smírčí soudce na demonstraci cechu krejčích, kteří se domáhali vyšších mezd. Sophia pobaveně sledovala, kterak si Ross cosi bručí pod vousy a chystá se k výjezdu. „Myslíš, že ti potrvá dlouho je uklidnit?” otázala se.

„Doufám, že ne,” zamručel. „Na bohapusté handrkování zrovna dneska nemám náladu.”

Chmuřil se tak, až se Sophia rozesmála. „Však ty to zvládneš. Nepochybně je během chvilky zpracuješ tak, že ti kývnou na všechno.”

Tvář mu změkla. Přitáhl ji k sobě a sklonil se, aby ji políbil. „Zažila jsi to na vlastní kůži, co?” zamumlal.

Byl již na odchodu, když se ozvalo zaklepání na dveře. Sophia šla otevřít, a když spatřila Vickeryho s triumfálním výrazem ve tváři, žaludek se jí stáhl do pevného uzlu. Úředník v ruce svíral zažloutlý fascikl.

„Sire Rossi,” ucululoval se spokojeně, „s trochou štěstí jsem to našel. Normálně by to trvalo týdny, ale nějakým zázrakem se mi připletla pod ruku zrovna ta správná bedna. Teď mi snad můžete říct, proč.

„Děkuji vám,” utnul ho významně Ross a přistoupil k podřízenému, aby od něj spis převzal. „Víc už nepotřebuji, Vickery. Vedl jste si výborně.”

Úředníkova tvář se zklamaně stáhla. Bylo nad slunce jasnější, že už se víc nedoví. „Jistě, pane Rossi. Domníval jsem se, že byste si to rád přečetl, až se vrátíte z té demonstrace krejčích…”

„Krejčí mohou počkat,” prohlásil neochvějně sir Ross. „A pane Vickery, až budete odcházet, zavřete za sebou dveře.”

Úředník se neochotně šoural pryč. Nešlo mu do hlavy, proč má nějaký prachem dávno zapadlý soudní případ přednost před pozdvižením, které připravili městští krejčíci.

Dveře se s cvaknutím zavřely a Sophia sebou nervózně trhla. Nedokázala odtrhnout oči od uprášeného svazku, který Ross svíral pevně v prstech. Cítila, jak se jí z obličeje vytrácí všecka krev. „Neměl bys to ted číst,” promluvila skřípavým hlasem. „Měl bys dát přednost povinnostem.”

„Sedni si,” vyzval ji Ross a položil jí dlaň na rameno. Podvolila se jemnému tlaku a dřepla si na nejbližší židli, ruce pevně založené na prsou. Zadívala se do soudcovy napjaté tváře. Ross přistoupil ke svému stolu a rozprostřel na mahagonovou desku obsah otrhaných složek. Opřel se o stůl rukama, sklonil hlavu a vestoje se začetl do zažloutlých archů.

Probíral se starými záznamy a ovzduší v místnosti houstlo. Sophia se přinutila pravidelně dýchat. Přece nemá být z čeho nervózní. Vždyť sama Rossovi řekla, že ať už protokoly vydají jakékoliv svědectví, na jejich vztahu se nic nezmění. Konečně mu dokázala odpustit, konečně nalezla v duši klid. Přesto však byla ve střehu, a když přes Rossovo čelo přelétl stín, zatnula nehty do područek židle.

Když už si myslela, že to déle nevydrží a samým napětím se jí rozskočí hlava, promluvil Ross, aniž by od dokumentů odtrhl zrak: „Už si vzpomínám. Ten den jsem měl službu já. Po posouzení celého případu jsem odsoudil Johna Sydneyho k deseti měsícům vězení na trestanecké lodi. Vzhledem k závažnosti jeho provinění to byl nejlehčí trest, jaký jsem mu mohl uložit. Kdybych ho neodsoudil, vyvolal bych veřejné pobouření a musel bych rezignovat na post soudce.”

„Deset měsíců na trestanecké lodi za ukradenou tobolku s penězi?” tázala se Sophia nevěřícně. „Vzhledem k provinění se jedná o nepřiměřený trest!”

Ross se na ni ani nepodíval. „Jenže tvůj bratr nebyl kapesní zlodějíček, Sophie. Nenechal se strhnout bandou delikventů. Přepadal s nimi pocestné.”

„Lupič?” Zmateně vrtěla hlavou. „Ne. To není možné. Sestřenice mi tvrdila…”

„Možná ani ona neznala pravdu. Anebo tě chtěla před nejhorším uchránit.”

„Ale Johnovi bylo pouhých čtrnáct!”

„Patřil ke zločineckému gangu, který měl na svědomí řadu brutálních loupežných přepadení. Nakonec byli čtyři z nich dopadeni a obžalováni z vraždy. Sydney se nikdy nezmínil o tom, že vlastní šlechtický titul. Sám sebe označil za prostého občana.”

Sophia na Rosse zírala nevidoucíma očima.

Ross z ní nespouštěl zrak a s utrápenou tváří pokračoval monotónním hlasem: „Zastavili soukromý kočár převážející dvě ženy, malé děcko a postaršího muže. Nejenom že okradli obě dámy o šperky a hodinky, jeden z lupičů Hawkins dokonce vyrval miminu stříbrnou kojeneckou láhev. Podle svědectví obou žen začalo děťátko žalostně naříkat. Děd onoho dítěte zbojníky požádal, aby robátku láhev vrátili. Strhla se potyčka, v níž Hawkins udeřil starého pána do hlavy pažbou pistole. Muž se skácel k zemi. Mrtev. Dodnes není jasné, zda stařec zemřel následkem úderu, anebo rozčilením. Když jsme gang rozprášili a pochytali některé z jeho členů, směřovala k nim nenávist značné části obyvatelstva. Tři z lupičů byli odsouzeni a krátce nato popraveni. John Sydney však byl o hodně mladší než oni. Vzhledem k tomu, že stál na prahu života a útoku na bezbranného muže se osobně nezúčastnil, rozhodl jsem se pro mírnější trest. Ale na trestaneckou loď jsem ho poslat musel. Případ probíhal pod dohledem veřejnosti. Většina lidí se domnívala, že přesto nebyl řádně potrestán. Nejraději by ho viděli mrtvého.”

„Ne, to se bratrovi nepodobá,” šeptala odmítavě Sophia. „Nemyslím, že by byl John schopen takového zvěrstva.”

Ross pečlivě volil slova. „Londýnské podsvětí nezná slitování. Mladý člověk v něm nepřežije, aniž by se chytil do jeho osidel. Myslím, že život na okraji společnosti tvého bratra zatvrdil. V podhoubí zločinu se rychle zvrhne každý.”

Sophii se náhle udělalo zle. Konečně uvěřila, konečně prozřela. Propadala se hanbou. „A já jsem tě obviňovala z nespravedlnosti,” zajíkala se. „A ve skutečnosti jsi dělal, co se dalo, jen abys mu pomohl.”

Ross pohladil prsty křehký pergamen s vybledlými řádky. „Myslím, že měl tenkrát v očích něco, co stálo za spasení,” pronesl jako bez ducha. „Zdálo se, že se mu život vymkl z rukou. Že takhle žít nechtěl.” Přimhouřil šedé oči a dál zápis pečlivě studoval. „Je tu však něco, co mne trápí,” mumlal si pro sebe. „Něco jsem přehlédl… Jako by mi unikal významný spojovací článek. Něco, co s tímto případem souvisí, a já si zaboha nedokážu vzpomenout, o co se jedná.”

Sophia pomalu vrtěla hlavou. „Omlouvám se.”

Okamžitě k ní zvedl zrak a zmateně zamrkal. Oči zářily laskavostí.

„A za co?”

„Za to, že jsem ti vtrhla do života… toužila se ti nezaslouženě pomstít… vmanipulovala jsem tě to téhle situace.” Horko těžko se dokázala postavit. Srdce jí zběsile bušilo, hrdlo měla stažené tak, že mohla sotva dýchat.

Ross k ní přispěchal a pokusil se ji konejšivě obejmout. Ale vysmekla se mu. „Nejlepší bude,” hlesla, „když okamžitě zmizím.”

Chytil ji za předloktí a jemně s ní zatřásl. „Sophie, podívej se na mne,” přikázal jí důrazně. V hlase mu zazněl ostrý podtón. Snad zlost, snad strach. „Tak koukni se na mě, kruci! Pokud mi utečeš, najdu si tě. Vůbec nezáleží na tom, jak rychle budeš pelášit, ani jak daleko se dostaneš. Takže pusť ten nápad z hlavy.”

Zmateně na soudce civěla. V hlavě jí bzučely útržky roztěkaných myšlenek. Nepřítomně přikývla.

„A teď mi slib,” naléhal, „že zatímco budu pryč, neprovedeš žádnou

hloupost. Zůstaň zde. Až to venku vyřídím, vrátím se pro tebe. Platí?” Když neodpovídala, zdvihl ji tak, až se nohama nedotýkala podlahy, a zatřepal s ní. „Tak platí?” opakoval umanutě.

„Ano,” špitla. „Počkám tu na tebe.”

13

Když Ross odešel, neměla už Sophia v kanceláři co dělat, a tak se rozhodla provést inventuru kuchyňských zásob. Čerstvé odhalení bratrovy hanebné minulosti způsobilo, že se cítila podvedená a znechucená. Nedokázala se soustředit. Mechanicky se probírala jednotlivými policemi ve spíži. Sražená na kolena, vyčerpaná. Náhle ji z poraženecké letargie cosi vytrhlo.

Zápach. Ve sklepě na jedné z břidlicových desek cosi neuvěřitelně zavánělo. „Pane bože, co je to?” zaškaredila se a vydala se odhalit zdroj příšerného puchu. Eliza nakoukla do sklepa a zvědavě ji pozorovala.

Netrvalo dlouho a Sophia příčinu objevila. Za ocas vynášela ze sklepení zapomenutého lososa, který měl své nejlepší dny dávno za sebou. „Měly bysme ho vopláchnout voctovou vodou a citrónovou šťávou,” navrhla váhavě Eliza. „To ten smrad trochu stáhne teda, estli už tam ten losos nezvostal moc dlouho, co?”

Sophia zoufale polykala a balila rozměklé rybí tělo do starého hadru.

„Elizo, tuhle rybu už nezachrání vůbec nic. Nejenom, že tam ,zvostala moc dlouho’, on už si ani nikdo nepamatuje, že tam vůbec byla. Už se rozkládá.”

„Dejte to sem. Vodnesu to,” bručela kuchařka a mávala den starými novinami. Zručně do nich lososa zachumlala, takže už tolik nepáchl.

Sophia na ni rozčileně hleděla. „Tak mě napadá, není to ta ryba, co ji měla Lucie koupit dneska ráno u Lannigana?”

Eliza přikývla. „Prej povídal, že je čerstvá.”

„Čerstvá!” vykřikla Sophia a dotčeně si odfrkla.

„Tak to ať mu ji hnedka donese zpátky,” zamračila se Eliza. „Jenže jsem ji právě poslala pro hořčičný semínko na nakládání zeleniny.”

„Odnesu to tam sama,” prohlásila rozhodně Sophia. Dobře si uvědomovala, že Elizina dosud nezhojená kolena nejsou pochodu do vzdáleného obchůdku s rybami ještě schopná. Vlastně tu představu vítala. Alespoň si protáhne nohy a vyčistí hlavu. „Ráda bych si to s panem Lanniganem vyříkala jak se vůbec opovažuje poslat do domácnosti pa-na Rosse takovouhle rybí zdechlinu?”

„Asi budete muset chvíli počkat, slečno Sydneyová. Ernest vás teď doprovodit nemůže. Sir Grant ho pověřil nějakejma pochůzkama.”

„Půjdu tedy sama. Tak daleko to zase není. Budu zpátky dřív, než si vůbec někdo všimne, že jsem pryč.”

„Ale sir Ross neustále opakuje, že bez doprovodu nesmíte z domu ani na krok. Kdyby se vám něco stalo…” Eliza se při tom pomyšlení otřásla.

„Nic se mi nestane. Nejdu přece na kraj světa. Jen si odskočím do krámku s rybami.”

„Ale sir Ross…”

„Siru Rossovi to vysvětlím sama,” bručela Sophia cestou do své komůrky, aby si zde vyzvedla klobouk.

Tváří v tvář Sophiině spravedlivému rozhořčení, které ještě podtrhla četnými připomínkami všeho, co sir Ross pro obchodníka udělal, byl pan Lannigan samá omluva. „Došlo k politováníhodnému omylu,” huhlal se silným londýnským přízvukem, očima divoce těkal po prodejně, jen aby se vyhnul pronikavému pohledu mladé ženy. „Takovou ohavnou potvoru bych přeci do Bow Street nikdy neposlal! Rozhněvat si sira Rosse… k čemu by mi taková pitomost vůbec byla?” Konečně kulisákova hlava přišla na hodnověrné vysvětlení a obličej se mu rozzářil. „Za to jistě může ta vaše potrhlá Lucie… vzala si tu špatnou rybu, jo, to udělala!”

„Dobře tedy,” prohlásila Sophia úsečně. „Tak mi ji, prosím, vyměňte za tu správnou.”

„Ano, slečno.” Štítivé od ní převzal páchnoucí balíček a jako úhoř se prosmýkl do zadního traktu obchůdku. „Já vždycky tvrdím: pro pana Rosse jen to nejlepší…”

Zatímco čekala, až jí prodavač přinese jinou rybu, všimla si Sophia přede dveřmi obchodu malého srocení lidu. Hnána zvědavostí, přistoupila k maličkému oknu a vykoukla ven. Dav se shromaždoval u vchodu do protější budovy.

„Zajímalo by mě, co tam pozorují.”

Lannigan jí bryskně odpověděl. „Gentry už zaseje vyrazil na lov.” Zdálo se jí to, anebo doopravdy zazněla z prodavačova hlasu stopa hrdosti?

„Nick Gentry?” Sophia se překvapeně po živnostníkovi ohlédla a udiveně nazdvihla obočí. „Chcete tím říct, že se chystá někoho zatknout?”

Lannigan pečlivě přihladil rukama obdélník hnědého papíru a na jeden jeho konec položil rybu. „Nó, pravdou je, že vod časů pana Morgana je Gentry nejvobratnější lovec kriminálníků v kraji. Je tichej a mazanej jako liška.” Sophia sledovala, jak s fortelem balí studené rybí tělo. Pak se znovu zvědavě zahleděla ven. Lidé nejspíš čekají, až Gentry vyjde z domu ven, pomyslela si. „Možná že pan Gentry zločince zatýká,” ozvala se směle, „ale sám k nim taky patří. Nikdy bych se neopovážila srovnávat ho s tak ctihodným džentlmenem, jakým je sir Grant.

Považovala bych to za urážku.”

„Ano, slečno.” Lannigan obratně ovázal balíček provázkem. „Já bych řek, že jsou výjimeční voba.”

Sophii dráždilo, jak veřejnost Gentryho obdivuje. Čím všechny očaroval, že jsou ochotni přehlédnout jeho poklesky?

Lannigan přistoupil k oknu a podal Sophii zabalenou rybu. „A co vy, slečno Sydneyová, viděla jste Gentryho, když ho drželi v Bow Street?”

„Ne, vlastně ne.” Náhle se zamračila. Vzpomněla si,.kterak Ross zlostí vybuchl, když se vloudila do kobky. Z proslaveného zločince zahlédla pouze záda. „Přestože jsem tam již tou dobou byla, ani jsem ho pořádně nezahlédla.”

„Kočár má támhle za rohem,” informoval ji plaše prodavač. „Když si tam počkáte, uvidíte, jakej je.”

Sophia se nucené zachichotala. „Ach, mám na práci lepší věci, než někde postávat a pokradmu okukovat pobudu, jakým je Nick Gentry.”

Ale v okamžiku, kdy vykročila z obchodu, očividně zaváhala. Utkvěla očima na naleštěném černém kočáru bohatě vyzdobeném zlatými ornamenty. Táhlo jej šestispřeží, což svědčilo jednak o nedostatku vkusu a jednak o přemíře peněz, jistě vydělaných nekalým způsobem. Kočí trůnil na kozlíku. Zjevně se nudil. Zpod cylindru vykukoval unavený obličej. Poblíž kočárových dvířek postával ozbrojený komorník.

Sophia nechápala, proč ji Gentry tak přitahuje. Možná proto, že jej Ross tak nenávidí. Gentry představoval přesný opak toho, v co Ross věřil. Ačkoliv o sobě Gentry prohlašoval, že je lovcem zločinců, a tudíž

na straně zákona, byl ve skutečnosti kriminálním živlem až do morku kostí. Vydírání, donášení, organizovaný zločin, dokonale provedené krádeže to všechno patřilo k aktivitám Nicka Gentryho. Morálce se vysmíval. Ti, kdo se ho nebáli, ho považovali za hrdinu.

Sophia přemítala o všech Gentryho přestupcích. Pojednou spatřila, kterak se dav zavlnil a lidé ustupují před vysokou štíhlou postavou nesoucí se jako král. Muž si směle vykračoval a vyzařovalo z něho značné sebevědomí a arogance. Procházel mezi svými příznivci, lidé ho poplácávali po hrdě vztyčených ramenou a zádech, hlasitě jej zdravili a vyslovovali uznání.

„To je přece kabrňák, ten náš Gentry!”

„Provolávejte slávu Černému Rafanovi!”

Černému Rafanovi? Odporná přezdívka. Sophia znechuceně nakrčila nos. Přitiskla se ke zdi domu a pozorovala, jak lidé nadšeně doprovázejí Gentryho ke kočáru. Když se k ní lovec zločinců přiblížil na dohled, s překvapením si uvědomila, jak je mladý a pohledný. Chlapík měl dlouhý rovný nos, elegantní, ušlechtilé rysy a živě modré oči. Tak jako strážníci z Bow Street, byl i on ve zjevně vynikající fyzické kondici. Honosil se hustými, tmavě hnědými vlasy a snědou pletí, díky níž se mu při úsměvu bílé zuby třpytily jako perly. Vyzařovala z něj dobrá nálada, ačkoliv Sophii neuniklo, že z něho zároveň proudí jakýsi vnitřní chlad… bylo v něm cosi zlého, co způsobilo, že se navzdory teplému počasí otřásla zimou.

Ozbrojený sluha otevřel dvířka kočáru. Gentry k němu odhodlaně mířil. Pak se náhle neočekávaně zastavil, nachýlil hlavu a dlaní se opřel o dokonalý černý lak. Ztuhl, jako by naslouchal něčemu, co kromě něho nikdo jiný neslyšel. Ramena mu strnula. Pak se pomalu otočil a zabodl pohled přímo do Sophie. Ta na místě zkameněla. Nedokázala se ani pohnout, lapená paralyzující silou mužových očí.

Shromáždění lidé, ulice, obloha vše pojednou zmizelo. Zůstali tu jen oni dva. Sophia náhle prozřela a poznala v mladíkovi tajemného cizince, jenž ji v Silverhill Parku obdaroval diamantovým náhrdelníkem. Ale jak je to možné? O co Nickovi Gentrymu jde? Přerývaně se nadechovala, balíček s rybou jí přitom vypadl z chvějících se prstů.

Neschopna pohybu nehnutě přihlížela, kterak se k ní blíží. Pod opálením děsivě zbledl. Zastavil se před ní a natáhl ruku. Náhle se zarazil.

Stále se do sebe vpíjeli pohledem. Zdálo se, že Gentry o něčem uvažuje. Pak Nickova pěst bleskově vystřelila a pevně sevřela Sophiino zápěstí. Pod prsty cítil ženin zběsilý puls.

„Následujte mne,” vyzval ji příjemným hlasem. Pod tíhou jeho slov dav náhle zmlkl, jako když utne. „Neublížím vám.”

Šokovaná, že se jí opovážil vůbec dotknout, vzepřela se Sophia jemnému naléhání. Hněvem se jí vytratila z tváří veškerá barva. Pokusila se mu vykroutit. „Pusťte mne,” vyštěkla odhodlaně. „Pokud dojdu nějaké úhoně, sir Ross vás zabije.”

Sklonil se k jejímu uchu. „Myslím, že by vás zajímalo, co se stalo s Johnem Sydneyem.”

Odskočila od něj tak prudce, že se málem udeřila do hlavy o stěnu domu, u něhož stála. „Co víte o mém bratrovi?”

Posměšně zkroutil koutek úst a na tváři mu zahrál škodolibý úsměv.

„Pojďte.”

Scénka, během níž si Nick Gentry přede všemi vybral jednu ženu z obecenstva, přihlížející vskutku pobavila. Lidé se otřásali smíchem, divoce tleskali, zatímco lidový hrdina vtáhl vyděšenou Sophii k sobě do kočáru. Sžíraná strachem a možná ještě více zvědavostí, Sophia napůl usedla, napůl upadla na kožené polstrování uvnitř kabiny. Dvířka se zavřela a mohutný povoz sebou škubl, to jak zabrala šestice statných koní. Kočár zahnul za roh a svižně nabíral rychlost, až se divoce řítil hrbolatými ulicemi.

„Kam jedeme?” otázala se naléhavě Sophia. „A odkud znáte bratrovo jméno? Proč jste mi poslal ty drahé šaty a věnoval náhrdelník, a…”

Gentry netrpělivě pozvedl ruce v obranném gestu. „Počkejte.

Všechno vám vysvětlím. Jen… chvilku vydržte.”

Sklonil se ke skřínce z leštěného dřeva, jež trůnila poblíž dvířek. Z jejích útrob vytáhl sklenku a karafu s jantarovou tekutinou. Pokoušel se sklenku naplnit, ale bud překotně se řítící kočár příliš nadskakoval na nerovném podloží, anebo se Gentrymu příliš třásly ruce, zkrátka číšku nalít nedokázal. Zaklel. Potom pozdvihl karafu k ústům a lokl si přímo z láhve.

Pak vše znovu schoval do schránky a položil si velké dlaně na kolena. „Jedeme ke mně domů do West Endu. Bydlím poblíž Fleet Ditch.”

Sophia si nedokázala pomoci a otřásla se odporem. Hovořil totiž o

čtvrti, jež patřila k nejzanedbanějším a nejnebezpečnějším místům v Londýně. Stala se domovem bezpočtu uprchlíků před zákonem a těsně sousedila s věznicemi v Newgate, Ludgate a Fleet. Lokalitu mnohde protínala páchnoucí stoka jménem Fleet Ditch, která propůjčila okolí svůj název.

„Se mnou jste v bezpečí,” ujistil Sophii Gentry. „Chci s vámi jen mluvit v soukromí.”

„Proč zrovna se mnou?” vyzvídala. „Čím jsem si zasloužila vaši pozornost? Neznám vás a jsem si jistá, že nemáme ani společné známé.”

„Až vám vysvětlím několik maličkostí, okamžitě pochopíte.”

Sophia se vmáčkla do kouta kočáru a vyslala k muži mrazivý pohled. „Tak můžete začít vysvětlovat. Věřím, že až se vypovídáte, odvezete mne bezpečně zpátky do Bow Street.”

Gentrymu se její troufalost evidentně líbila. Ocenil ji významným zakřeněním. Příšeřím kočáru probleskly bělostné zuby. „Tak dobrá. Rád bych vám totiž vyprávěl o posledních dnech Johna Sydneyho.”

„Vy jste bratra znal?” zeptala se ostražitě Sophia.

Přikývl. „Byl jsem totiž na téže trestanecké lodi, kde naposledy vydechl.”

„Proč bych vám to měla věřit?”

„A z jakého důvodu bych vám lhal?” Něco v jeho očích způsobilo, že jeho námitku přijala. Mladíkova slova zapříčinila, že se znovu ozvala jizva, která jí zůstala v duši po Johnově smrti. Nikdo Sophii dosud nevylíčil, jak bratr v káznici trpěl a za jakých okolností odešel na věčnost. Vždycky si to přála vědět, ale nyní, když se po všech těch letech měla dopátrat podrobností, jí náhle srdce sevřel ledový děs.

„Pokračujte,” vyzvala muže ochraptěle.

Gentry se nedal dlouho pobízet. Hovořil zvolna, dopřál jí času, aby si mohla nečekané zprávy přebrat v hlavě. „Skončili jsme na lodi jménem Scarborough. Kotvila na Temži. V podpalubí trpělo na šest set odsouzených. Někteří v celách se železnými mřížemi, jiní spoutaní těžkými okovy, povalujíce se na dubových pryčnách. Většina z nás měla navíc na noze řetězem upevněnou železnou kouli. Bandité, vrazi, drobní zlodějíčkové na provinění vůbec nezáleželo. Všichni strádali stejně. Chlapci, jakými jsme tenkrát s Johnem byli, to snášeli nejhůř.”

„V jakém smyslu?” vydechla Sophia.

„Připoutali nás k chlapům, kteří nejvíc ze všeho prahli po…” Odmlčel se. Zjevně hledal ta správná slova. „K mužům, kteří dlouho neměli ženu. Chápete, co tím míním?”

Obezřetně přikývla.

„Když to mužského drapne, je schopen dopustit se nechutností, které by ho za normálních okolností ani nenapadly. Třeba by jinak v životě neublížili nikomu, kdo je na první pohled slabší… a nenutili by ho…” Odmlčel se a ústa se mu bolestivě zkroutila. Náhle měl nepřítomný výraz, jako by pohlížel daleko do minulosti. Přesto se dokázal po chvíli od vzpomínek oprostit. „O tom se nedá mluvit,” zamumlal.

Sophia seděla tiše jako myška. Současně s narůstající hrůzou jí v mysli bobtnala stále naléhavější otázka proč se Nick Gentry svěřuje s tak bolestnými a důvěrnými prožitky ženě, kterou vůbec nezná?

Znovu se dal do vyprávění. Mluvil tiše a věcně. „Vězňové byli vyhladovělí, špinaví, dusili se všudypřítomným smradem, sužovala je horečka. Drželi nás všechny pohromadě živé, umírající, mrtvé. Každé ráno stěhovali těla těch, kteří nepřežili noc, na horní palubu a odváželi je na břeh, kde je pohřbívali.”

„Povídejte mi o bratrovi,” vyzvala ho Sophia, vší silou bojující, aby se jí netřásl hlas.

Gentry se na ni upřeně zadíval. Náhle si uvědomila, jak naléhavě a zklamaně k ní promlouvají jeho oči. „John se skamarádil s chlapcem, který byl zhruba ve stejném věku jako on. Snažili se navzájem ochraňovat, pomáhat si a častokrát hovořili o dni, kdy je propustí. Ačkoliv to bylo sobecké, John v duchu proklínal okamžik, kdy kamarádovi vyprší trest. Ten se blížil. John věděl, že až se přítel dočká vytoužené svobody, propadne se opět do beznadějné samoty.”

Gentry ztichl a roztržitě si prohrábl husté lesklé vlasy. Najednou jako by nedokázal dál mluvit. Slova pálila. „Pak zasáhl osud. Dva týdny před tím, než měl být Johnův kamarád propuštěn, propukla na lodi cholera. Hoch onemocněl, a i když se o něj John staral, jak nejlépe mohl, nemoci nakonec podlehl. Před Johnem vyvstala nečekaná možnost. Uvědomil si, že mrtvému už pomoci nedokáže, zato může učinit něco pro sebe. Vyměnil si s ním místo.”

Sophia propadla naprostému zmatku. „Cože?” nechápala.

Ani se na ni nepodíval. „Uvědomil si, že pokud by se vydával za zesnulého přítele, dočkal by se za několik dní vytoužené svobody. Nemusel by další měsíce trpět v útrobách vězení. A tak v noci stáhl z nebohého těla oblečení a vyměnil je za své. S ranním rozbřeskem přišli sběrači mrtvol. Vydal jim tělo svého druha s tím, že se jedná o nebohého Johna Sydneyho.”

Pojednou kočár zastavil a ve stejném okamžiku se dovnitř prodral zápach z nedaleké stoky. Srdce bilo v Sophiině hrudi tak splašeně, že se nedokázala ani pořádně nadechnout. „Ale to nedává smysl,” prohlásila škrobeně. „Pokud by byla vaše historka pravdivá, znamenalo by to, že…” Náhle se jí zlomil hlas, v uších jí nesnesitelně zvonilo.

Gentry ji nespouštěl z očí. Cizincův vnitřní chlad pojednou roztál, brada se mu podezřele chvěla, očividně ho přemohly emoce. Ovládl se a dodal tichým hlasem: „Ten zemřelý hoch se jmenoval Nick Gentry.”

Sophia propukla v zoufalý pláč. „Ne,” vzlykala. „To není pravda.

Proč mi to děláte? Odvezte mě zpátky do Bow Street!”

Skrz horké slzy spatřila, jak se k ní muž sklonil. „Ty mě nepoznáváš, Sophie?” šeptal zničeně. Klekl před ni na podlahu kočáru, zabořil dlaně do širokých sukní a položil jí hlavu do klína.

Ohromeně zírala na prsty nořící se do látky sukně. Nejistě se dotkla hřbetu jeho levé ruky. Z hrdla se jí vydral zmučený sten. Ano, je to John. Na tom místě od dětství míval bělostnou jizvu ve tvaru hvězdy. Coby maličký chlapeček se ošklivě popálil o rozžhavený pohrabáč. Z očí se jí kutálely slzy, když přikrývala důvěrně známé znamínko roztřesenou dlaní.

Zvedl hlavu a smutně na ni hleděl. Ano, poznává ty oči. Jsou naprosto stejné, jako její vlastní. „Prosím,” špitl.

„Už jsem v pořádku,” zajíkala se. „Věřím ti, Johne. Už tě poznávám.

Mělo mi to okamžitě dojít, ale když ty ses tak změnil.”

Lítostivě se zamračil. Sám měl co dělat, aby se ubránil dojetí.

Sophia cítila, že se v ní mísí radost se zoufalstvím. „Proč jsi mě vyhledal až teď? Kdybys jen věděl, jak osamocená jsem celé ty roky byla. Proč ses držel v ústraní a nechal mne trápit se žalem?”

Otřel si oči rukávem a ztěžka si vydechl. „Promluvíme si uvnitř.”

Kočí otevřel dveře a Gentry John z kočáru pružně vyskočil. Pak vztáhl paže k Sophii. Opřela se mu o ramena, on ji uchopil v pase a opatrně ji postavil na zem. Nedokázala se však udržet na nohou. Kolena

se jí třásla, jako by byla z pudinku, nohy se pod ní podlamovaly.

Bratr po ní okamžitě hmátl a podepřel ji pod rameny. „To nic. Držím tě. Je mi to líto. Musel to pro tebe být šok.”

„Už je to dobré,” bránila se a marně ho od sebe odstrkovala.

Nepustil ji a odváděl ke svému domu. Na první pohled bylo patrné, že je přestavěný z bývalé krčmy. Sophia si nemohla pomoci a pátravě se kolem sebe rozhlížela. Připadala si jako uprostřed noční můry. Najednou stála v samém centru čtvrti, kam odmítali vkročit i ti nejstatečnější ze strážníků. Obyvatelé křivolakých uliček totiž obvykle připomínali lidské bytosti pouze vzdáleně. Měli špínou a chudobou zešedlé obličeje a v potrhaných hadrech vypadali jako oživlá strašidla.

Na nedlážděných cestách se povalovaly haldy smetí, na nichž se hemžila různorodá havěť. Zápach moči se tu mísil s puchem kanálu a nedalekých jatek tak ukrutně, že Sophii začaly slzet oči. Na uši útočila ohlušující vřava. Výkřiky žebráků se míchaly s jekotem umolousaných spratků hrajících si v odpadcích. Všudypřítomný rámus občas přizdobilo kokrhání kohoutů a pištění prasat. Někde poblíž se ozýval kravál opilecké rvačky okořeněný několika výstřely.

Když si Gentry všiml, jak hluboce je Sophia otřesená, mdle se usmál. „Mayfair to tedy není, co? Neboj se, na smrad si zvykneš tak rychle, že ani nebudeš vědět jak. Mně už to ani nepřijde.”

„Proč bydlíš zrovna tady?” vydechla prudce. Z nesnesitelného zápachu skoro omdlévala. „Proslýchá se, že jsi bohatý. Můžeš si přece dovolit něco lepšího, než je tohle.”

„No, ve městě vlastním dostatečně reprezentativní prostory,” ujistil ji. „Tam přijímám movitou klientelu, politiky a tak podobně. Jenže lapáky a pelešince sou zrovna tam, kde chcípl prašivej čokl, a tak zvostávám tady. Ranaři v centru akorát tak makaj.” Zatvářila se nechápavě. Promluvil na ni totiž náhle londýnským žargonem, jemuž nerozuměla. Vedl ji po rozpadajícím se schodišti a přitom jí vysvětloval: „Ranaři jsou veleúspěšní zloději. Stahují se do pelešinců. To jsou ilegální putyky, kde se ukrývají před zákonem, pijí, hrají karty a spřádají plány.”

„A nejúspěšnějším ranařem ze všech jsi ty,” konstatovala Sophia, zatímco se proplétali bludištěm tajemných chodeb, stoupali po rozvrzaných schodištích a vyhýbali se temným zákoutím.

„Říkají to o mně,” souhlasil klidně, beze stopy lítosti. „Ale většinu

času trávím chytáním zločinců a jde mi to dobře.”

„Pro takový život ses nenarodil,” bručela Sophia. Pořád nemohla pochopit, co se to s bratrem stalo.

„A ty ses jako služka už narodila?” opáčil ironicky. „Nebuď hloupá, Sophie. Oba jen děláme, co musíme, abychom přežili.”

Došli až ke dveřím na konci zpustlé chodby. Gentry se natáhl po klice, aby je před Sophií uctivě otevřel.

Sophia překročila práh a překvapeně zírala na několik vzájemně propojených pokojů, jež byly zařízeny s vybraným vkusem. Vytapetované stěny zdobila početná barokní zrcadla v těžkých zlacených rámech a hodnotné obrazy. Bohatě vyřezávaný francouzský nábytek předváděl polstrování z brokátu a okna zakrývaly těžké závěsy z šedomodrého sametu.

Tak dokonalé salony v otlučené barabizně by tedy nečekala. Udiveně na bratra pohlédla, oči vytřeštěné.

Pobaveně se zubil. „To, že bydlím na West Street, ještě neznamená, že žiju v brlohu.”

Prožitým šokem vyčerpaná Sophie unaveně klesla na jednu z čalouněných židlí. Gentry přistoupil k sekretáři a oběma nalil poctivé drinky.

„Napij se,” vyzval ji a vtiskl jí do dlaně křehkou sklenku.

Poslechla ho, vděčná za osvěžující žár, jenž si propaloval cestu vyprahlým hrdlem. Bratr se posadil těsně vedle ní. Zavdával si likéru, jako by to byla voda. Nepřestával si ji měřit očima. Pak odmítavě zavrtěl hlavou. „Nemohu uvěřit, že jsi doopravdy tady. Celé roky jsem na tebe myslel. Nevěděl jsem, co se s tebou stalo.”

„Ale mohl jsi mi dát o sobě vědět,” odbyla ho příkře.

Mladá tvář najednou pozbyla veškerého výrazu. „Ano, to jsem mohl.”

„Tak proč jsi to neudělal?”

Civěl na osamělou kapku brandy zapomenutou na dně křišťálové sklenice, kterou nepřítomně otáčel v prstech. „Nejspíš jsem si myslel, že je to tak lepší. Vedu nebezpečný život. Neříkám tím, že odsouzeníhodný, jen mne napadlo, že by ses za bratra, jako jsem já, možná styděla. Přesvědčil jsem sám sebe, že ses jistě dávno provdala za nějakého ctihodného muže od nás z vesnice. Čekal jsem, že už jsi dávno matkou.” Náhle se mu hlas zachvěl hněvem. „A místo toho jsi starou pannou!” Vyplivl ta slova jako kletbu. „Proboha živého, Sophie, proč ses tak ponížila a udělalas ze sebe služku. A zrovna v Bow Street!”

„A kdo by si mě asi tak vzal, Johne?” otázala se ironicky. „Nemám věno, nemám rodinu, nemám nic kromě hezké tvářičky a ujišťuji tě, že ta nemá pro farmáře a tvrdě pracující muže z naší vsi žádnou cenu. Jedinou nabídku k sňatku mi učinil místní pekař. Tlusťoch, dvakrát tak starý jako já. To už jsem radši pracovala pro sestřenici Ernestine. A Bow Street… líbí se mi tam.”

Byla v pokušení vyprávět bratrovi o krátkém románku s Anthonym. Kterak ji využil, a poté odvrhl. Nakonec se ale rozhodla nechat si tajemství pro sebe. Přece jenom se John nezdráhá přestoupit zákon a mohl by nechat Anthonyho zavraždit, anebo zmrzačit.

Jakmile se zmínila o Bow Street, bratr si nespokojeně odfrkl. „Tam nemáš co pohledávat,” vybafl podrážděně. „Tamní pochůzkáři nejsou o nic lepší než maníci, co pracují pro mě. A jestli s tebou ten zapšklej mizera Cannon zametá jako s koštětem, tak ho…”

„Ne!” skočila mu Sophia hbitě do řeči. „Nikdo se mnou nezametá, Johne. A sir Ross je ke mně velice laskavý.”

„No, jistě že je,” prohlásil Gentry jedovatě.

Jakmile si Sophia uvědomila, že nyní proti sobě stojí coby zarytí protivníci její bratr a její milenec, srdce jí nešťastně poskočilo. Zmocnila se jí úzkost. Ross už jí toho tolik odpustil, avšak skutečnost, že je sestrou Nicka Gentryho, člověka, jímž neskutečně pohrdá, jistě přehlédnout nedokáže. Situace byla jak zoufalá a zároveň tak tragikomická, až se chtě nechtě uculila.

„O čem teď přemýšlíš?” vyzvídal Gentry.

Zavrtěla hlavou, úsměv se rozplynul. Není důvod, aby mu vykládala o romantickém vzplanutí mezi ní a policejním soudcem z Bow Street. Stejně už je nespíš po všem. Vší silou potlačila dotěrné myšlenky a zadívala se bratrovi do tváře.

Z líbivého hošíka vyrostl pohledný mladý muž. Ve svých pětadvaceti letech vynikal skvěle stavěnou pružnou postavou, která něčím připomínala nezkrotného tygra. V obličeji dominovaly ostré rysy, výrazná brada a úzký, špičatý nos. Huňaté obočí podtrhovalo krásu podmanivých očí. Byly tak tmavě modré, že neobvyklé duhovky téměř splývaly s černí zornic. Přitažlivá slupka však skrývala drsným životem zhrublé

jádro, jež tu a tam probleskovalo na povrch. Zdálo se, že neexistuje hanebnost, které by se Gentry štítil. Bez mrknutí oka lhal, kradl a jistě by i vraždil. To vše beze špetky lítosti. Nezbyla v něm ani kapička citu. Nejspíš dávno zapomněl, co je to soucit, a nezná slitování, uvažovala zkroušená Sophia. Pořád je to ale můj bratr.

Nevěřícně pozdvihla ruku k mladíkově tváři. Ten pod dotekem mazlivých prstů ztuhl. „Ani ve snu by mne nenapadlo, že dosud žiješ, Johne.”

Jemně uhýbal před sestřinými prsty, jako by něžné doteky nedokázal snést. „Se mnou zase otřáslo, když jsem tě zahlédl v kobce v Bow Street,” zavrčel. „Okamžitě jsem tě poznal. Ani nemuseli vyslovit tvé jméno.” Umíněně semkl rty. „Když na tebe ten hajzl Cannon zařval, měl jsem co dělat, abych po něm neskočil a na místě mu neprořízl hrdlo…”

„To snad ne,” přerušila ho prudce. „Měl o mě pouze strach. Pokoušel se mě chránit.”

Bratrovi se v očích stále zlostně blýskalo. „Narodila ses jako lady, Sophie. Nikdo nemá právo jednat s tebou jako se služebnou.”

Na rtech se jí objevil mdlý, unavený úsměv. „Ano, narodila jsem se jako dáma… a ty jako džentlmen. Ale dneska by si nás s příslušníky aristokracie nikdo nespletl, co?” Když neodpovídal, pokračovala: „Slyšela jsem o tobě příšerné věci. Tedy o Nicku Gentrym.”

„Říkej mi Nicku,” pronesl bezbarvě. „John Sydney už není. Věříš, že si skoro nevzpomínám na nic z toho, co předcházelo pobytu ve vězení? Nechci na to ani pomyslet.” Krutě se zašklebil. „Nespáchal jsem ani polovinu toho, z čeho mě obviňují. Líbí se mi, když si o mně lidé vymýšlejí báchorky, a je pravdou, že jsem nikdy nepopřel ani to nejstrašnější obvinění. Docela se mi zamlouvá mít tak poskvrněnou pověst. Chci, aby se mě lidé báli a měli ze mne respekt. Mým aktivitám to jenom prospívá.”

„Chceš mi tím naznačit, že nekradeš, na nikoho nestrojíš úkladné léčky, neudáváš, nevydíráš…”

Hněvivě vybuchl a uťal tak sestru v polovině věty. „Svatý rozhodně nejsem!”

Ačkoliv se příšerně lekla, málem vyprskla smíchy.

Naštvaně přimhouřil oči. „Pouze chápu příležitosti. Někteří lidé jsou tak tupí, že si zaslouží řádně vytrestat. Kromě toho, za dobré skutky si

platit nikdy nenechávám.”

„Co tím chceš říct?”

„Že jsem zatraceně dobrý lovec zločinců. Společně se svými muži jsem dostal za katr dvakrát tolik kriminálníků, co sir Ross a všichni jeho strážníci dohromady.”

„Povídá se, že si pobudy sám trénuješ a pak je s klidným svědomím zatýkáš. Také se proslýchá, že je bez rozpaků mučíš, aby se přiznali k činům, za něž nenesou odpovědnost.”

„Dělám jen to, co musím,” odtušil mdle. „A pokud nechám zavřít syčáka za něco, co náhodou nespáchal, věř mi, že má na triku dost jiné špíny, za kterou může klidně bručet.”

„Ale proč…?”

„Už dost!” okřikl ji stroze. Prudce vstal a opět zamířil k sekretáři.

„Nechci se s tebou bavit o práci.”

Sophia přihlížela, jak si bohatě nalil kořalky a házel ji do sebe mocnými doušky. Náhle nemohla uvěřit tomu, že je tenhle popudlivý cizinec doopravdy jejím bratrem. „Nicku,” hlesla a převalovala přitom to jméno na jazyku. „Proč jsi mi věnoval takové dary? Málem jsem díky nim přišla o rozum. Tak moc jsem si lámala hlavu nad tím, kdo a proč mi je mohl poslat. Děsilo mne pomyšlení, že by sir Ross náhodou mohl pojmout podezření, že mám tajného milence.”

„Promiň,” zavrčel a střelil po ní provinilým úsměvem. „Hrál jsem si na… dobrodince. Chtěl jsem ti dát to, co si zasloužíš. Neměl jsem v úmyslu se s tebou setkat. Jenže jsem tolik toužil tě spatřit, že už jsem to nedokázal déle vydržet.”

„Tak proto ses za mnou vloudil až do Silverhill Parku?”

Najednou se zubil jako rozpustilý školáček. „Líbila se mi představa, že se s tebou setkám Cannonovi přímo pod nosem. Tušil jsem, že se snadno vmísím mezi početné hosty a lehce proklouznu tam i zpátky. Díky té maškarádě to nakonec bylo až trapně snadné.”

„A co ten náhrdelník. Je kradený?”

„Jistěže ne,” odsekl dotčeně. „Koupil jsem ti ho.”

„Ale co budu s takovou nádherou dělat? Nikdy ho nebudu nosit!”

„Ale budeš,” ubezpečil ji rázně. „Mám fůru peněz, Sophie. Hodlám v nejbližší době investovat do reprezentativního sídla…, snad ve Francii, nebo někde v Itálii…, tam budeš žít jako pravá dáma. Zřídím ti

vlastní účet, takže s hotovostí si už nikdy nebudeš muset dělat starosti.”

Nevěřícně na něj zírala s otevřenou pusou. „Johne… Nicku… nechci žít v zahraničí! Všechno, co je mi drahé, leží zde.”

„Jo?” Náhle zněj bratrův hlas podezřele sladce. „Tak mi hezky pověz, co tě tu drží?”

14

Stěny krčmy U Červeného lva vibrovaly řevem rozvášněného davu, jenž se shromáždil na Threadneedle. Zvědavci se mačkali ve dveřích, natahovali krky, aby co nejlépe viděli ke stolu, za nímž seděl sir Ross se zástupci cechu krejčích a jejich zaměstnavateli. Během první hodiny vyjednávání, které se týkalo zvýšení mezd, si Ross vyslechl z obou táborů pouze celou řadu stížností. Obě strany byly značně rozvášněné, takže Ross předpokládal, že se debata protáhne do pozdního odpoledne, ne-li až do večera. Netrpělivě se zavrtěl. Měl plnou hlavu Sophie a netoužil po ničem jiném, než se k ní brzy vrátit.

Baculatá hostinská, která přebila zápach svého zpoceného těla značnou dávkou kolínské, přistála vedle Rosse se šálkem kávy. „Kafíčko pro vás, sire Rossi,” předla vemlouvavě, a když pokládala hrnek na stůl, významně se o soudce otřela bujnými vnadami. „Co takhle něco na zoubek, pane? Máme králička na velšský způsob, nebo snad jablečné pyré?” Přiblížila k němu masitý obličej, jak nejvíc to šlo, a pronesla významně: „Vy vode mě můžete dostat úplně všecičko, co si budete přát, sire Rossi.”

Takového vnucování si Ross užil v posledních letech víc než dost, a tak ho ani na vteřinu nevyvedlo z míry. Zdvořile, leč neosobně se usmál. „Ne, děkuji vám.”

Zklamaně protáhla kulaté líce. „Třeba pozdějc.” Když odcházela, přelévaly se naducané boky ze strany na stranu jako kyvadlo.

Jeden ze zástupců řemeslníků, chlapík jménem Brewer, se na Rosse plaše zaculil. „Už jsem vás prokoukl, sire Rossi. Předstíráte, že si jich nevšímáte, a ženský se můžou přetrhnout, aby na sebe upoutaly vaši pozornost, co, sire Rossi? No jo, jste mazanej… Vsadím se, že je máte všechny přečtený raz dva.”

Ross se náhle zašklebil. „Existují dvě základní chyby, kterých by se mužský neměl nikdy dopustit, Brewere nechat ženskou čekat a prohlašovat, že jí rozumí.”

Zatímco se krejčí dusil smíchy, přitáhla Rossovu pozornost urostlá

postava deroucí se do putyky. Byl to Grant Morgan. Ostatní převyšoval o hlavu, takže snadno pročesával přeplněnou místnost očima. Když Rosse spatřil, jal se nevybíravě propracovávat směrem k němu. Lidé mu uskakovali z cesty. Nikdo nestál o to být pošlapán obrem se zakaboněnou tváří.

Ross vytušil, že se něco přihodilo. Vyskočil proto, aby se s podřízeným střetl tváří v tvář. „Morgane,” vyhrkl, „co tu pohledáváš?”

„Náhrdelník,” odtušil bývalý policista bryskně tak potichu, že ho sotva mohly zaslechnout nepovolané uši. „Našel jsem klenotníka, který ho vyrobil. Je to Daniel Highmore z Bow Street. Přinutil jsem ho, aby mi řekl, kdo ho od něj koupil.”

Rossem otřásla netrpělivost. Konečně se dozví, kdo je Sophiiným tajemným pronásledovatelem. „Tak kdo?”

„Nick Gentry.”

Ross na Morgana nevěřícně zíral. Počáteční šok vystřídala touha zabíjet. „Musel ji zahlédnout, když jsme ho drželi v Bow Street. Tenkrát, když sešla dolů, do kobky. Bůh ví, že toho zmetka roztrhám na tisíc kousků!” Pojednou si uvědomil, že na něj osazenstvo stolu nepokrytě civí a snaží se uhodnout, o čem že je řeč. Soudce se tedy přinutil opět ztišit hlas. „Převezmi za mne to vyjednávání, Morgane. Domnívám se, že je čas, abych oplatil Gentrymu návštěvu.”

„Počkej,” zadržel ho Morgan. „Profesní spor jsem ještě nikdy neřešil.”

„Takže se máš co učit. Hodně štěstí.” S těmito slovy Ross zamířil ke dveřím krčmy a bez ohlédnutí vyšel ven, kde na něj čekal uvázaný kůň.

Sophia byla v rozpacích, co si má o bratrovi myslet. Zatímco si spolu povídali, pokoušela se jeho jednání porozumět. Snažila se přijít na to, proč se z něho stal zrovna takový člověk. Dospěla k přesvědčení, že z Nicka vyrostla příliš komplikovaná osobnost, která si, bohužel, absolutně neváží lidského života. Svého ani cizího. „Čím větší mizera, tím větší má štěstí,” slýchávala často od lidí a strážníků na Bow Street. Rčení padlo na Nicka Gentryho jako ulité. Není pochyb je to lotr, okouzlující i bezcitný, ambiciózní mladý muž, jenž sice zdědil po předcích modrou krev, ale žádný majetek. Jemuž chybělo vzdělání, peníze a lidé, které by mohl milovat. Tak čerpal sílu od pochybných

existencí skrývajících se v ponurých uličkách. V londýnském podsvětí uspěl. Dozrál v člověka, který je stejně neurvalý jako bystrý, stejně krutý jako sebejistý.

Váhavě se mu svěřila s roky prožitými v Shrophiru. Vyprávěla mu o touze pomstít se za jeho „smrt” a o svých plánech odjet do Londýna a zničit sira Rosse Cannona.

„A jak sis to vůbec představovala?” zeptal se Gentry mírně a utkvěl na ní pronikavýma očima.

Sophia zrůžověla rozpaky a vyrukovala na bratra s poněkud poupravenou verzí. „Pátrala jsem v archivu po procesních pochybeních ze strany soudců.” Nejradši by k němu byla naprosto upřímná a otevřená a svěřila se mu se svými city k siru Rossovi, instinkty ji však před tím varovaly. Koneckonců, Ross a Gentry jsou nepřátelé na život a na smrt.

„Chytrá holčina,” pochvaloval si Gentry. „Ty máš přístup k policejním spisům v Bow Street?”

„Ano, ale…”

„Výborně.” Pohodlně se opřel v židli a líně zkoumal špičky svých bot. „To bys pro mě mohla něco vyhledat. Možná mi tvoje přítomnost v Bow Street přece jenom k něčemu bude.”

Tak on si myslí, že ji zneužije pro své jistě nekalé záměry! Sophia rozhodně zavrtěla hlavou. „Špeha ti v žádném případě dělat nebudu, Nicku.”

„Potřebuji znát jen pár maličkostí,” vemlouval se s baziliščím úsměvem. „Přece bys mi neodmítla pomoc, že ne? Já pomůžu tobě a ty pomůžeš mně. Cannon má přece vroubek u nás obou.”

Nevěřícně se rozesmála. „Ale já jsem se mu chtěla pomstít, protože jsem se domnívala, že tě nespravedlivě odsoudil a poslal na jistou smrt na trestanecké lodi.”

Gentry se zachmuřil. „Věru, taky že mě tam poslal, a to, že jsem náhodou přežil, nemá s tím darebákem nic společného!”

„Poděkuj Bohu, že tě soudil právě Cannon. Kdokoliv jiný by tě totiž bez mrknutí oka poslal rovnou na šibenici!” podotkla ostře Sophia. „Jen si vzpomeň, co všechno jsi spáchal přepadení kočáru, úmrtí toho starce…”

„Já jsem ho do hlavy nepraštil,” bránil se Gentry. „Chtěl jsem toho starýho páprdu jen voškubat, ne poslat na věčnost.”

„Na tvých záměrech zas tolik nezáleží. Důležité je, jak to nakonec dopadlo. Obžalovali tě z vraždy.” Johnova tvář jako by ve vteřině zkameněla, a proto se Sophia uchýlila k mírnějšímu tónu. „Co se stalo, stalo se. Minulost, želbohu, nezměníme. Avšak můžeme se z ní poučit a v budoucnu neopakovat stejné chyby. Takhle přece nemůžeš dál žít, Nicku.”

„Proč ne?”

„Protože ani ty nejsi nesmrtelný. Dříve či později uděláš chybu a doopravdy skončíš na šibenici. Nechci tě podruhé ztratit. Nepřežila bych to. Mimoto, život, který vedeš, není nic pro tebe. Byl jsi předurčen k…”

„Tohle je přesně takový život, jaký chci žít,” odsekl stroze. „Přestaň už o mně přemýšlet jako o malém hošíkovi, kterého jsi kdysi znávala, Sophie. Změnil jsem se. Copak ti to nedošlo?”

„Ne,” tvrdohlavě trvala na svém. „Nechápu, jak můžeš takhle žít. Tak špatný zase nejsi. V jádru jsi dobrý člověk, Nicku, a zasloužíš si víc, než je tohle.”

Nevesele se zašklebil absolutně nedotčen sestřinými slovy. „Co ty o tom víš?” Postavil se a přešel ke krbu. Velkou dlaní spočinul na mramorovém obložení. Plameny olizující začernalé dřevo přizdobily mladíkovu ušlechtilou tvář černými a zlatými odlesky. Po chvíli soustředění se k ní znovu otočil. Ačkoliv se ji snažil oklamat lhostejným tónem, upřeně ji pozoroval. „Pojďme si ještě trošku popovídat o Bow Street. Zmínila ses, že máš přístup do archivu. Už je to tak, potřebuji nějaké informace…”

„A já už jsem ti jednou řekla ne. Pan Ross mi věří a já ho rozhodně nemíním zklamat.”

„Dva měsíce jsi ho špiclovala, a ani v nejmenším ti to nevadilo,” vyprskl podrážděně. „Co ti brání pokračovat?”

Sophia si náhle uvědomila, že jí nezbývá nic jiného, než vyjevit bratrovi pravdu.

„Nicku,” oslovila bratra opatrně, „mezi námi dvěma… sirem Rossem a mnou… přeskočila jiskra a…”

„Kristepane!” Gentry si oběma rukama zoufale prohrábl vlasy. „Ty a on…” Zdálo se, že ta slova nedokáže vyslovit.

Avšak Sophia nevyslovenou otázku okamžitě pochopila a opatrně

přikývla.

„Tak moje sestřička a mnich z Bow Street,” zavrčel Gentry znechuceně. „Skvělá pomsta, Sophie! Skočit do postele s chlapem, který mě málem zabil! Tak jestli si odvetu představuješ zrovna takhle, asi bych měl něco vysvětlit.”

„Požádal mě o ruku.”

Oči mu hněvivě vzplály. Vyrazila mu dech. „Tak to bych tě raději viděl mrtvou, než v náruči neřáda, jako je on.”

„Je to nejlepší muž, jakého jsem kdy poznala.”

„Co, ten divnej patron?!” odtušil Nick zhnuseně. „Jestli si ho vezmeš, nikdy ti to neodpustím. Neboj se, nebude trvat dlouho a dá ti pořádně sežrat, že pro něj nejsi dost dobrá. Ta jeho zpropadená čest a sláva ti dá pořádně zabrat, sestřičko. Nejsi dokonalá a Cannon se postará, abys za to po jeho boku neustále platila!”

„Vůbec ho neznáš,” hlesla.

„Ale znám. Znám ho zatraceně lip než ty. Není to normální člověk, Sophie!”

„Sir Ross je shovívavý a laskavý, ale dobře si uvědomuje, že mám i své chyby.”

Pojednou se na ni bratr vypočítavě zadíval. Sophia se začala cítit nepříjemně. Nick stáhl husté obočí téměř k sobě, což přeměnilo pohlednou tvář v ďábelskou masku. „V tom případě si jím musíš být nějak jistá,” poznamenal úlisně.

Odhodlaně na něj pohlédla. „Ano.”

„Tak si ho kapánek otestujeme, Sophie.” Nick se opatrně opřel loktem o krbové obložení. „Buď pro mne vyhledáš v policejním archivu požadované informace, nebo… vyzradím tvému chápavému miláčkovi, že hodlá vstoupit do svazku manželského se sestrou svého úhlavního nepřítele. S chutí mu připomenu, že jeho zbožňovaná Sophia a opovrženíhodný Nick Gentry jsou stejné krve.”

Ohromení málem srazilo Sophii ze židle na zem. „Ty mě vydíráš?” vysoukala ze sebe. Téměř nemohla dýchat.

„To záleží na tobě. Bud mi dáš to, co chci… anebo riskuješ ztrátu sira Rosse. Uvidíme, jak moc tomu pánovi plnému pochopení věříš.”

Sophia se nezmohla ani na slovo. Hlavou jí kroužila pouze jedna jediná myšlenka: Pane bože, proč jen nemohu dosáhnout klidu. To mne

minulost nepřestane pronásledovat?

„Tak mám mu říct, že jsem tvůj bratr?” nepřestával na ni dorážet.

Pojednou si nebyla ničím jistá. Věděla, že je Ross přesně takový, jak ho Nickovi popsala, a nejspíš ještě charakternější. Ale co to s ním udělá, až se dozví, že je blízkou příbuznou Nicka Gentryho? Dokáže shovívavě přehlédnout další stín na minulosti své snoubenky? Možná to bude poslední kapka, kterou pohár trpělivosti přeteče. Třeba ji neodvrhne, ale každý pohled do Sophiiných očí mu připomene, že je sestrou jeho nejurputnějšího protivníka.

Sophia by radši na místě zemřela, než připustila takové zklamání. Rossovo ponížení je víc, než dokáže snést. Jsou si přece tak blízcí. Nemůže riskovat mohla by toho hodně ztratit.

„Ne,” odpověděla přiškrceným hlasem.

Zvláštní. Gentryho zřítelnicemi probleskovalo zklamání. Jako by v koutku duše doufal, že se mu postaví na odpor, a těšil se na hrozící střet. „Myslel jsem si to.”

Sophia na bratra soustředěně hleděla. Co když ji jenom pokouší?

„Přece bys mne nevydíral,” hlesla unaveně. V hlase zaznívala nejistota.

Ledově se usmál. „Existuje pouze jedna cesta, jak to zjistit.”

Než se vzmohla na odpověď, kdosi zabušil na dveře a huhňavý hlas se otázal, zda smí vstoupit. Očividně vzteklý Gentry nechal muže vejít. Návštěvník byl jednou z nejpodivnějších bytostí, jakou kdy Sophia viděla. Byl to podsaditý chlapík s podivně odulým, promodralým obličejem. Zasmušilý vzhled ještě podtrhovaly modrošedé skvrny na lících porostlých řídkými vousisky. Sophii by zajímalo, kolik takových podvratných živlů pro bratra pracuje.

„Modráku,” pozdravil Gentry svého nohsleda.

„Někdo vás hledá,” bručel chlapík. „Mnich vosobně.”

„Cannon?” otázal se nevěřícně Nick. „Ať táhne k čertu! Naposledy mi tu čenichal v únoru. Co si, krucifix, myslí, že tu najde?”

„Tentokrát to šťára nejni,” odvětil Modrák. „De sám.” Sophia poděšeně vyskočila. „Sir Ross je tady?”

„Už to tak vypadá,” ušklíbl se znechuceně Gentry. Pokynul Sophii, aby ho následovala. „Podívám se mu na zoubek. Modrák tě vyvede zadem. Cannon tě ani nezahlédne.”

„Mám schrastit ňáký hošany, aby ho vodsud vyrazili, Gentry?” vnucoval se Modrák.

„Ne, ty idiote. Vrátil by se zpátky s armádou policajtů a rozebrali by mi to tady cihlu po cihle. Doprovod dámu zpátky do Bow Street. Jestli se jí něco stane, stáhnu tě z tý tvý modrý kůže.” Nick se obrátil k Sophii. „Co se policejních záznamů týče zajímá mě, co Cannon vyhrabal na chlapíka jménem George Fenton. Vyslýchal ho přede dvěma týdny.”

„Kdo je Fenton?”

„Jedna z mejch dlouhejch pracek.” Když si uvědomil, že mu opět neporozuměla, nespokojeně se ušklíbl. „Moc šikovný zloděj. Potřebuji vědět, co Cannonovi navykládal jestli je ke mně stále loajální, anebo si pustil hubu na špacír.”

„Ale co se stane s panem Fentonem, jestliže vyjde najevo, že…”

„Do toho ti nic není,” odsekl Nick a vystrčil ji za dveře. „Pospěš si, než nás tu Cannon spolu načapá. S Modrákem jsi v bezpečí.”

Sotva za Sophii zapadly dveře, objevil se v místnosti Cannon. Nick se pohodlně rozvaloval v křesle u krbu a předstíral, že ho náhlý vpád vrchního policejního soudce z Bow Street ani v nejmenším nepřekvapuje. Cannon přistoupil těsně k němu. Mračil se. V zachmuřené tváři se podivuhodně vyjímaly Rossovy světlé oči.

Přes všechnu nelibost, kterou Nick ke Cannonovi pociťoval, musel uznat, že soudce vzbuzuje respekt. Cannon je bystrý, zkušený a mocný…chlap každým coulem. Nicka fascinoval jeho nezlomný smysl pro morálku. Jako by si soudce vůbec neuvědomoval, že ctění zákonů a zásad, společně se smyslem pro fairplay, je z pohledu člověka bez skrupulí snadno napadnutelnou slabinou.

Vzduch se chvěl napětím a nevyslovenými hrozbami, přesto se oba muži ze všech sil snažili hovořit věcně.

„Dal jste slečně Sydneyové náhrdelník,” přistoupil Cannon rovnou k věci.

Nick posměvačně nachýlil hlavu a našpulil ústa. „Přišel jste na to zatraceně rychle.”

„Proč?” Soudce si ho prohlížel přimhouřenýma očima, jako by jej chtěl proklát pohledem.

Nick pokrčil rameny a vybalil na něho obvyklou lež. „Ta vaše malá kočička mi padla do oka u vás v Bow Street. Říkal jsem si, že mi třeba

dá šanci, až vás přestane bavit.”

„Držte se od ní dál.” Cannon mluvil tiše, ale slova skřípala jako ostří nože. Varoval ho a myslel to vážně. „Nebo vás zabiji.”

Nick se na něj chladně zazubil. „Zdá se, že vás ještě neomrzela.”

„A ani mne neomrzí. A až jí příště pošlete zas nějaký dárek, osobně vám ho nacpu do…”

„Dobrá, dobrá,” přerušil ho podrážděně Nick. „Dík za výstrahu. Už tu vaši oblíbenou pipku obtěžovat nebudu. A ted odtáhněte z mého domu přímo do pekla.”

Cannon Gentryho pozoroval se smrtící nenávistí v očích. Jinému muži by jistě nahnal strach. „Je pouze otázkou času, kdy přeceníte síly, Gentry,” prohlásil klidně. „Jednou se vaše vlastní intriky obrátí proti vám. Získáme proti vám nezvratné důkazy. A pak si vychutnám, jak se houpáte na šibenici.”

Nick se pobaveně uculil. Vždyť ty bys splaskl, kdybys jen tušil, že je Sophia moje sestra, pomyslel si samolibě. Ale nahlas zamumlal: „Jo, jednoho dne možná jo. Ale nemyslete si, že vám moje smrt přinese nějaké extra uspokojení. Spíš toho budete litovat.”

Na tváři staršího muže se objevil otazník. Gentryho narážku nepochopil. Znovu na něho zaměřil nenávistný pohled. „Ještě než odejdu,” zavrčel, „mi něco vysvětlíte. Poslal jste slečně Sydneyové plesové šaty… Přísahá, že jsou navlas podobné šatům, jaké kdysi vlastnila její matka.”

„Skutečně?” protáhl se Gentry líně v křesle. „Zajímavá shoda náhod.”

Jediný pohled do soudcova obličeje mu prozradil, že Ross, aniž by hnul brvou, horečně přemýšlí. „Ano,” souhlasil nakonec. „Velice zajímavá.”

K Nickově úlevě se soudce po těchto slovech otočil na patě a odešel.

Jakmile se Sophia vrátila do Bow Street, využila Rossovy nepřítomnosti a zamířila do archivu, aby pátrala po informacích, kterých se bratr domáhal. Příležitost to byla opravdu ideální, jelikož Vickery si spolu s ostatními úředníky tou dobou pochutnával na hovězím a pivu v nedaleké krčmě. Kromě času oběda v kancelářích pořád někdo byl. Až do večera zde budou pracovat asistenti policejních soudců, aby jim připravili

podklady pro pozdní zasedání.

Sophia se obratnými prsty čile probírala jednotlivými záznamy pátrajíc po všem, co se týče případu Georga Fentona. Malou místnost bez oken osvětlovala pouze jediná lampa, takže sotva rozluštila jednotlivá písmenka.

Pak ji zaujala jedna ze stránek. Přiložila si ji blíž k očím. Zápis pojednával jak o Nicku Gentrym, tak o Fentonovi. Přesně to hledala. Hbitě stránku přeložila a zastrčila do rukávu.

Náhle zaslechla kroky. Kdosi kroutil knoflíkem dveří. Přistihli ji. Je v pasti. Srdce se jí zastavilo. Bleskově hmátla do rukávu, vytáhla přeloženou stránku a vrazila ji zpátky do spisu, kam patřila. Sotva přibouchla příslušnou přihrádku, dveře se rozlétly.

Na prahu stanul Ross. V napjatém obličeji se usadily stíny. „Co tu děláš?”

Zmocnila se jí zlá předtucha. Nervózně si olízla rty. Ross si určitě všimne, jak je nepřirozeně pobledlá. Věděla, že se tváří jako ztělesněná vina. Zoufale skočila po první lži, která jí přišla na jazyk.

„Já jsem… vracela zápisy do spisů. Byly to ty, jimiž jsem tě chtěla kdysi zdiskreditovat.”

„Aha.” Přistoupil k ní a umanutý výraz změkl. Pohladil ji pod bradou. Sophia se přinutila pohlédnout soudci do očí. Duše ji však bolela. Ona ho přece stále zrazuje. Ross se na ni konejšivě usmál. „Nemusíš se tvářit tak nešťastně. Nic se přece nestalo.”

Pokrýval dívčiny líce drobnými polibky. „Sophie,” mumlal, „Morgan našel člověka, který ti věnoval náhrdelník.”

Sophia se od něho malounko odtáhla a pokusila se o udivený výraz.

„Kdo je to?” otázala se nejistě.

„Nick Gentry.”

Srdce se jí rozbušilo s nečekanou silou. „Proč by to dělal?”

„Dnes odpoledne jsem oplatil Gentrymu návštěvu a položil jsem mu stejnou otázku. Zdá se, že jsi mu padla do oka, a pakliže by náš vztah nevyšel, rád by se stal tvým ochráncem.”

„Ach.” Už nedokázala dál snášet Rossův pohled. Přitiskla se k němu, obličej schovala pod ramenem. „Řekl jsi mu, že se tak nikdy nestane?” huhlala s ústy přitisknutými k soudcově kabátci.

Chlácholivě ji objal. „Gentry už tě obtěžovat nebude, Sophie. Jsem

si tím jist.”

Kéž by to byla pravda, pomyslela si Sophia utrápeně. V duši se jí bouřlivě svářily city. Ačkoliv se na bratra zlobila za to, že ji dostal do tak obtížné situace, stále ještě ho milovala a věřila v to dobré, co v něm zůstalo. Byla si jistá, že v jeho případě ještě není na nápravu pozdě. Na druhé straně, co může čekat od člověka, který se neštítí vydírat vlastní sestru?

Nejraději by se Rossovi se vším svěřila. Musela se bolestivě kousnout do rtů, aby ze sebe jedním dechem nevysypala to, co ji tolik trápí. Mlčela pouze proto, že se obávala, aby ho úplně neztratila. Třásla se rozčilením i pocitem zmaru a zoufale se k Rossovi vinula.

Ross cítil, jak se chvěje, a pokusil se ji uklidnit. Horkým dechem ovíval mušli drobného ouška, do něhož mumlal útěšná slova. „Nemáš se čeho bát. Není se čeho děsit, zlato. U mě jsi v bezpečí.” Ochranitelsky ji objímal.

„Já vím,” hlesla skrze drkotající zuby. „Jsem jen vyčerpaná. Poslední dny byly opravdu náročné.”

„Jsi unavená,” mumlal. „Potřebuješ horkou brandy, uklidňující koupel a spát celou noc…”

„Tebe potřebuji.” Sophia ho popadla za límec, přitáhla si tmavovlasou hlavu blíž a hladově se přisála k Rossovým ústům.

Nejprve jí Ross polibky vášnivě oplácel. „Jen klid,” zašeptal, když se horoucí rty od sebe na okamžik odtrhly. „Přece nechceš, abych… přímo tady…”

Tvrdě zaútočila na mužova ústa, dobyla je jazykem a laskala tak dlouho, dokud vzrušenými steny nevypovídal o své touze.

„Přesně o to mi jde,” sykla a položila mu dlaně na svá ňadra. „Prosím. Neodmítej mě, Rossi.”

Ačkoliv se mu na ústa draly další námitky, potěžkal dlaněmi oblé prsy. Pak sklonil hlavu, aby ji polaskal na krku. Bleskově zahořel touhou. Dychtivě zasténal a uchopil ji pod hýžděmi. Zvedl ji a posadil na jednu z polic kartotéky. Sophia se pohodlně usadila a široce roztáhla nohy, až podvazky zasvítily. Prostopášně si Rosse přitáhla mezi stehna.

„Přece se tu nemůžeme milovat,” vrčel Ross, zatímco rukama pilně odhrnoval nabírané sukně. „Jestli sem někdo přijde a uvidí…”

„To je mi jedno.” Znovu se vrhla na jeho ústa.

Líbali se náruživě, bezohledně, divoce, dokud jim oběma nedošel dech. Sophia zasténala. Rossovy prsty právě přepraly tkalouny spodních kalhot a zabořily se do vlhké jeskyňky. „Chci tě,” vzdychala. Natáhla se po jeho ruce a zavedla prsty ještě hlouběji.

„Sophie…” Ross ztěžka oddechoval s ústy přitisknutými k dívčině hrdlu. „Pojďme ke mně…”

„Ted ne,” trvala na svém. Odhodlaně zápasila se zapínáním pánských kalhot ve snaze vysvobodit z jejich sevření mohutně naběhlé mužství.

Když Ross zjistil, že veškeré přesvědčovací pokusy selhaly, přidal se raději na Sophiinu stranu a pomáhal jí spustit kalhoty ke kolenům. Tlumeně se přitom hihňal. „Koketo jedna nenasytná,” škádlil ji. Přitáhl si ji k okraji skříňky, zhoupl se v bocích a plynule do ní hluboko pronikl. Zalapala po dechu. „Co tohle… stačí ti to?”

„Ano. Ano…” Bezmocně se odevzdala svalnatým pažím.

Ross ji popadl za zadeček, zvedl ji ze skříňky a stále pevně spojen s jejím tělem zamířil ke dveřím. Opřel Sophii zády o jejich křídlo. Nohy jí vyzývavě trčely do vzduchu. Znovu kmitl boky a přišpendlil ji k dřevěné desce. Slastně zasténala. Zakroužil pánví a třel se o nejcitlivější část ženského pohlaví.

„Sophie,” zamručel a nepřestával se rytmicky vlnit. „Chci znát tvou odpověd. Teď hned.”

Těžce oddychujíc na něho zmateně zírala. „Odpověd?”

„Chci, abys řekla, že si mě vezmeš.”

„Ach, Rossi… Teď ne. Musím si to ještě promyslet.”

„Chci to slyšet hned,” trval na svém. Náhle se nehýbal. „Chceš mě vůbec? Stačí mi ano či ne.”

Zaťala mu nehty do ramen. Tělo se jí chvělo nesnesitelnou žádostí.

„Ne, nepřestávej. Ne.”

Držel ji v šachu pohledem pronikavých stříbrných očí a vypočítavě ji mučil pomalými pohyby. Trýznivě zvolna se do ní nořil, prodlužoval Sophiinu nenasytnost způsobem, o kterém věděl, že ji přivádí k šílenství. „Ano či ne?”

„Nechtěj, abych ti odpověděla hned,” kňourala nespokojeně. „Musíš být ještě chvilku trpělivý.”

„Tak ty taky.” Zajal jí ústa tvrdým, vlhkým polibkem. „Koneckonců, i tohle může počkat. A ty se, Sophie, nedotkneš podlahy nohama dříve, dokud se nevyslovíš.” Prudce se k ní přimkl boky, takže pronikl mnohem hlouběji než předtím.

Z hrdla se jí vydral zmučený sten. Blížila se k vyvrcholení. Tělo zmíralo touhou po úlevě, rozbouřené pocity byly k nevydržení. Všechno ostatní přestalo dávat smysl. Záleželo jí jen na něm. Rozhodla se v jedné bezstarostné, roztoužené, slastné vteřině. Vtiskla to tiché slovo do Rossových žárem rozpraskaných rtů.

„Cože?” tázal se naléhavě. Oddálil hlavu, aby na ni dobře viděl.

„Cos to řekla?”

„Řekla jsem ano,” zasténala. „Ano. Rossi, prosím, pomoz mi. Prosím…”

„Ano, pomohu ti,” zašeptal něžně a zdusil dychtivé výkřiky svými rty. A pak jí dal přesně to, co chtěla.

15

Po prostém svatebním obřadu, jenž se odehrával v rodinné kapli na Silverhill Park, uspořádala Rossova matka ples, na který sezvala hosty přinejmenším ze třech hrabství. Sophia nikterak netoužila vzbouzet takovou pozornost. Noviny a časopisy se předháněly, aby přinesly co nejvíce informací o nevěstě sira Rosse Cannona, o nadcházejícím sňatku a o místě, kde snoubenci žijí. Vesele se o nich klevetilo ve všech salonech, kavárnách i krčmách. Šokující odhalení, že nevěsta pochází ze šlechtického rodu, pikantně okořenilo skutečnost, že před svatbou pro sira Rosse pracovala.

Sophia pociťovala nekonečný vděk ke Cannonově rodině, jež ji bez rozpaků přijala, zejména pak Rossově matce, která ji přivítala s otevřenou náručí. „Přátelé na mě pořád naléhají, abych jim o tobě vyprávěla,” prozradila jí Catherine den před svatbou. V saloně posedávala pestrá směsice hostů. Další se bavili u karetních stolků, jiní ruku v ruce korzovali průchozími pokoji. Několik žen se pilně ohánělo jehlami, zatímco pánové posedávali s novinami v rukou a diskutovali o událostech, které den přinesl. „Přirozeně,” pokračovala Catherine, „jsou nesmírně zvědaví na děvče, jež uchvátilo Rossovo srdce.”

„Pokud se zmocnila některé části Rossova těla, tak srdce to rozhodně nebylo,” zavrčel poblíž sedící Matthew.

Catherine se na něho tázavě podívala. „Cos to povídal, drahý?” Roztáhl ústa do neupřímného úsměvu. „Řekl jsem, že skutečně Rosse porazila na hlavu. Culí se ted všemu tak přihlouple, že ho člověk skoro nepoznává.” Několik poblíž sedících hostů poznámku zaslechlo a pobaveně se zachichotalo. Bylo to tak. Ross se skutečně podivuhodně změnil. Z odtažitého patrona se stal najednou velice společenský muž. Všichni se shodli na tom, že už si ani nepamatují, kdy naposledy viděli Rosse takhle uvolněného a bezstarostného.

Ještě než Matthew domluvil, vešel do salonu Ross a zamířil přímo k Sophii. Pozvedl její dlaň k ústům a zašeptal: „Mám jim prozradit, proč se tak usmívám?”

Uličnické zablýsknutí v očích Sophii vyjevilo, že má na mysli včerejší večer. Vklouzl tehdy k snoubence do pokoje a strávili společnou noc. Zamračila se a tváře jí krvavě zrudly. Ross se jejími rozpaky skvěle bavil. Klesl na vedle ní na pohovku. „A jak jsi tedy mou snoubenku přátelům popsala, máti?” zeptal se matky a navázal na konverzaci tam, kde ustala.

„Prohlásila jsem, že je to ta nejrozkošnější mladá dáma, jakou jsem v životě potkala. A to vůbec nemluvím o tom, jak je milá.” Catherine si obdivně prohlížela Sophiiny šaty v barvě broskve. „Nové šaty, že, má drahá? Tahle barva ti moc sluší.”

Sophia se neodvážila na Rosse ani pohlédnout. Ohledně garderóby se totiž před několika dny pohádali. Ross trval na okamžitém sňatku, a tak si Sophia nestačila pořídit nic nového na sebe. Muž nemá pro tyto věci pochopení a odbude je mávnutím ruky. Jediné oblečení, jež Sophia vlastnila, byly několikerý strohé tmavé šaty z laciné látky, v nichž pracovala v Bow Street. Děsila se představy, že se v takových hadrech nejenom vdá, ale půjde v nich i na svůj vůbec první ples. Proto poněkud rozechvěle před Rosse předstoupila a domáhala se vrácení levandulové plesové róby.

„K vyšetřování je už nepotřebuješ,” pravila mu v jeho pracovně,

„tak mi je, prosím, vrať.”

Ross nesl zdvořilou žádost značně nelibě. „K čemu ti budou?”

„Jsou to jediné šaty, ve kterých se mohu bez rozpaků vdávat.”

V obličeji se mu usadil stín. „Vdávat se v nich rozhodně nebudeš.”

„Jsou krásné, dokonale ušité a na svatbu se hodí,” trvala na svém.

„Nechápu, proč bych si je nemohla obléci.”

„Protože ti je věnoval Nick Gentry,” odsekl stroze.

Sophia mu vrátila zakaboněný pohled. „O tom nikdo nic neví.”

„Já to vím, a ať mě vezme čert, jestli ti dovolím dostavit se v nich k obřadu.”

„Dobře tedy. Tak co si mám podle tebe vzít na sebe?”

„Vyber si libovolnou švadlenu zítra odpoledne tě doprovodím, kam jen si budeš přát.”

„Žádná švadlena nespíchne svatební šaty za tři dny. Alespoň ne takové, aby se vyrovnaly těm levandulovým. Přece nepředstoupím před tvoji rodinu a všechny vaše přátele v utahaných hadřících, jako nějaká

žebráčka!”

„Můžeš si vypůjčit šaty od mé matky. Anebo od Iony.”

„Pokud sis nevšiml, tak tvoje matka je téměř sto osmdesát centimetrů vysoká a dost hubená,” zdůraznila Sophia. „A ať mě ve vezme čert, jestli se půjdu k Ioně prosit o šaty. Už slyším jízlivé komentáře tvého bratra. Takže, kam jsi schoval mé levandulové šaty?”

Nasupený Ross se pohodlně opřel v židli a vztekle kopal podpatkem do postranice psacího stolu. „Jsou v místnosti, kam ukládáme důkazy,” vrčel.

„Cože? Mé plesové šaty skončily v místnosti, kam ukládáte důkazy?

Bezpochyby zmačkané na nějaké špinavé polici!”

Vztekle vyběhla z pracovny. Vyprovázely ji Rossovy zuřivé kletby, které se rozléhaly halou.

Než aby Sophii povolil provdat se v levandulových šatech, vyslal Ross raději tři strážníky, aby prověřili, jak to vypadá v módních salonech. Nějak se jim podařilo vyčenichat jeden, kde byli ochotni okamžitě odprodat na zakázku zhotovené plesové šaty, které si objednala jiná dáma. „Ale bude vás to stát jmění,” varovala je majitelka salonu, „protože tak bezpochyby přijdu o významnou zákaznici.” Ross jí beze slova vyplatil pěkně tučnou sumičku.

K Sophiině úlevě před ni švadlena předložila nádhernou světle modrou róbu s lichotivě střiženým živůtkem a moderně sníženým pasem. Bohatě nabírané sukně byly pošitý skleněnými perlami, jež vytvářely spletité květinové vzory. Bohatě nabírané rukávy sahaly až po lokty. Jednalo se o úžasnou kreaci, jež Sophii padla téměř jako ulitá a nebylo třeba velkých úprav. Díky majitelčině vstřícnosti a umění jejích švadlen pak nebylo problémem přikoupit dvoje další šaty rovněž z objednávek jiných zákaznic, takže Sophia bude mít přes den i navečer v Silverhill Parku co na sebe.

Ve svatební den se Sophia pyšnila vysoko vyčesanými vlasy dovedně propletenými stříbrnými stužkami. Hrdlo zdobil náhrdelník stvořený z perel a diamantů Rossův dárek, který jí ráno nechal poslat. V třpytivé róbě si připadala jako princezna. Na hrdle ji tížily perly a drahokamy, nohy zdobily saténové střevíčky na jehlovém podpatku. Samotný svatební obřad byl zhmotnělý sen, v němž byly jedinými pevnými body Rossovo rámě a pronikavý třpyt šedých očí. Když si nakonec řekli své

ano, sklonil se Ross k jejím rtům a lehce ji políbil. Horký, letmý dotek však sliboval o tolik víc.

Šampaňské teklo proudem, svatební hostina o osmi chodech přerostla v bujaré veselí. Sophia byla představena alespoň stovce lidí. Netrvalo dlouho a z věčného usmívání ji bolela líčka a zvonilo jí v uších. Stejně si nemohla všechny tváře zapamatovat. Na některé nové známé ale jen tak nezapomene. Jednou z nich je bezesporu lady Victoria, manželka Granta Morgana. Sophia na ni byla zvědavá už dlouho. Zajímalo ji, jaký typ ženy si ten ostýchavý obr vybral coby životní družku. Ke svému překvapení shledala, že je to paní docela malé postavy. Kromě toho byla lady Victoria jednou z nejpozoruhodnějších krásek, jakou Sophia kdy viděla. Vynikala dokonalým tělem, záplavou nezkrotných rusých vlasů a živým úsměvem.

„Lady Sophie,” oslovila ji drobná rusovláska vřele, „nedokážu ani vypovědět, jak jsme všichni rádi, že se sir Ross znovu oženil. Říkali jsme si, že z tak hlubokého zármutku, jaký prožíval, by ho jistě dokázala vytrhnout jedině skutečně obdivuhodná žena.”

Sophia jí oplatila upřímný úsměv. „Ujišťuji vás, že pokud náš sňatek někoho obohatil, tak jsem to já.”

Připojil se k nim sir Grant. Oči se mu vesele třpytily. Najednou jí připadal úplně jiný, než jak ho znávala z Bow Street. V přízni své ženy se očividně vyhříval jako rozkošnický kocour na sluníčku. „Dovoluji si s vámi nesouhlasit, mylady,” pravil k Sophii. „Manželství nejvíce prospěje siru Rossovi to potvrdí všichni, kdo ho znají.”

„Vskutku,” přikývla lady Victoria zamyšleně a vyhledala v davu černovlasou Rossovu hlavu. „Ještě jsem ho tak rozzářeného nespatřila. Vlastně je to vůbec poprvé, co ho vidím rozesmátého.”

„A pusa mu z toho nepraskla,” okomentoval její poznámku Morgan.

„Grante,” napomenula ho manželka a zamračila se. Sophia se zachichotala. Grant na ni spiklenecky mrkl a odváděl svou ženu pryč.

Hudebníci právě přehrávali kousek z Bacha a Sophia pátrala v davu po svém choti. Bohužel nebyl nikde v dohledu. Sladké trylkování flétny v ní probouzelo nepochopitelnou nostalgii. Sklonila oči ke třpytivým sukním večerní róby a nepřítomně je uhladila dlaní v měkké rukavičce. Zauvažovala nad tím, jak šťastni by asi byli dnes její rodiče. Potěšilo by je, že si bere tak skvělého muže, jakým Ross bezesporu je. Ale bezpochyby by je také krušil zármutek při pomyšlení, co vyrostlo z jejich syna. Náhle se cítila nesnesitelně osamělá. Kéž by tu s ní mohl být alespoň bratr. Uvědomovala si však, že to nejde. Žili ted oba v odlišných světech a jeden ke druhému už nedokázali najít cestu.

„Lady Sophie.” Z neveselých myšlenek ji vytrhl čísi hlas. Odtrhla oči od sukně a pohlédla do poslední tváře na světě, kterou by mezi hosty hledala.

„Anthony,” hlesla a srdce jí pokleslo.

Anthony Lyndhurst vypadal přesně tak, jak si ho Sophia pamatovala. Přitažlivá tvář, blond vlasy, sebevědomý úsměv. Sophia nemohla uvěřit tomu, že se vůbec opovážil se k ní přiblížit. Byla tak zaskočená, že ani neopětovala uctivou poklonu, kterou jí vysekl.

„Přijmi upřímné gratulace k tvému sňatku,” pravil mírně.

Sophia měla co dělat, aby se ovládla. Horečně uvažovala, proč Anthony přišel a kdo jej vůbec pozval. To ani o svatebním dni nenalezne kouska klidu?

„Co kdybychom se prošli?” navrhl a ukázal na dlouhou přízemní galerii, kde visela dlouhá řada rodinných portrétů.

„Ne,” odmítla tiše.

„Trvám na tom.” Nabídl jí rámě. Nemohla odříci, aniž by způsobila rozruch. Nejistě se usmála a zavěsila se do něho. Doprovázela jej do galerie, kde nebylo tolik lidí jako v tanečním sále. „Dokázala ses o sebe slušně postarat, Sophie,” poznamenal Anthony. „Sňatkem s Cannonem jsi získala nejenom postavení, ale také spoustu peněz. Skvělá práce.”

Zastavili se před skupinkou podobizen a Sophia se ho okamžitě pustila. „Kdo tě sem pozval?” otázala se chladně.

Anthony se povýšenecky usmál. „Lyndhurstové a Cannonové jsou vzdálení příbuzní. Na panství Silverhill Park pobývám poměrně často.”

„Tak to je mi líto.”

Vyprskl smíchy. „Vidím, že jsi na mě stále naštvaná. Dovol mi tedy, abych se ti omluvil za poněkud překotný odchod z našeho posledního dostaveníčka. Odvolali mne k neodkladnému obchodnímu jednání. Musel jsem tam jet.”

V Sophii se zvedla vlna pohrdání. „Netýkalo se náhodou tvé manželky?”

Nedbale se pousmál, jako by se jednalo o nepatrné faux pas. „Moje

žena s námi nemá nic společného.”

„Požádal jsi mne o ruku a přitom už jsi ženatý byl. Trochu trapné, nezdá se ti?”

„Jenom jsem tě malinko popostrčil, abys udělala to, po čem jsi stejně toužila. Přece jsme se vzájemně tak přitahovali, pamatuješ, Sophie? Vlastně si myslím, že to tak úplně neskončilo.”

Vyzývavě se na ni zadíval a Sophia se otřásla hnusem. Panebože, jak lehce jí rozdírá horko těžko zahojené rány a přivolává zpět dávné zklamání, na něž se pokoušela zapomenout. „Pokud k tobě něco cítím,” zasyčela Sophia, „tak pouze odpor!”

„Ach, ty ženy,” vzdychl si pobaveně. „Vždycky tvrdíte pravý opak toho, co cítíte.”

„Přeber si to, jak chceš. Ale drž se ode mě dál, nebo budeš mít co do činění s mým manželem.”

„Tak z toho strach nemám,” zavrněl Anthony a drze se jí vysmíval do tváře. „Cannon je každým coulem džentlmen a studený čumák k tomu. Přesto ho ten jeho malý kumpán občas svede na scestí.”

„Drž se ode mě dál,” opakovala se zatnutými zuby. Přes veškerou snahu však zněl její hlas nejistě.

„Snažíš se mě zmást, Sophie,” podotkl Anthony. „Jsi ještě mazanější než tenkrát, kdy jsme se poprvé potkali. To se mi líbí. Myslím, že je to pro mne výzva.”

„Výzva?” Téměř se nedokázala vzmoci ani na slovo.

„Teď tě, samozřejmě, dobývat nezačnu. Přece jenom jsi čerstvě vdaná. Ale možná, že tě za nějaký čas přesvědčím, abychom navázali přesně tam, kde jsme skončili.” Arogantně se na ni uculoval. „Umím být velmi vytrvalý. To ostatně dobře víš.”

Sophia se ostře nadechla. „Neexistuje způsob, jak mne donutit strávit ve tvé společnosti třeba jen pět minut.”

„Skutečně? No, nerad to říkám, ale kolují o tobě podivné zvěsti. Představ si tu ostudu, kdyby se o nich náhodou doslechl tvůj manžel. A co teprve jeho rodina! Možná by ses měla nad sebou zamyslet a být ke mně milejší, Sophie. Pokud ne, následky poneseš sama. A věř mi, příjemné to nebude.”

Strachy a vztekem celá zesinala. Anthony ji s potěšením trápil. Pohrával si s ní jako kočka s ubohou myší. Ať už výhružky myslel vážně,

anebo ne, dokonale ji vyvedl z rovnováhy. Nejhorší bylo, že mu zbraně proti vlastní osobě vložila do rukou sama. A všechno jenom proto, že byla tak hloupá a uvěřila mu… Jestli začne Anthony vytrubovat do světa, že se s ní důvěrně sblížil, nebude to moci popřít. Cannonovu rodinu tak opravdu zahanbí. Sophia si zdrceně prohlížela okázalá plátna na zdi

důstojné tváře Rossových ctihodných předků. Jak se jen ona, skrznaskrz pošpiněná, může připojit k takové společnosti?

„Takže,” zamumlal Anthony, jenž si všiml lítosti a tichého zoufalství, které se jí zmocnily, „vidím, že si rozumíme.”

Když Ross nesl matce číši šampaňského, všiml si Sophie stojící u vstupu do galerie. Rozprávěla s mladým mužem, kterého soudce nikdy předtím neviděl. Ačkoliv náhodný přihlížející by v Sophiině bezvýrazném obličeji žádné pohnutí nerozpoznal, Ross ji měl výborně přečtenou.

„Mami,” zeptal se opatrně, „kdo je to?”

Catherine pohlédla směrem, kterým otáčel hlavu. „Ten blonďatý džentlmen, co si povídá se Sophií?”

„Ano.”

„Tak ten okouzlující hoch je pan Anthony Lyndhurst, syn barona Lyndhursta. S jeho rodinou jsem se v posledních letech dost přátelila. Báječní lidé. Byla bych tě s nimi seznámila už o dědečkových narozeninách, ale baronova sestra ležela v té době upoutána na lůžku. Byla na tom tenkrát dost zle, takže není divu, že ji nikdo z rodiny nechtěl opustit.”

„Anthony,” opakoval si Ross tiše, zatímco pátravě studoval zlatovlasého mladíka. Nebylo nejmenších pochyb. Je to stejný Anthony, který kdysi Sophii bez rozpaků svedl.

„Je nejmladší ze tří synů,” informovala ho Catherine, „a nejspíš ten nejnadanější. Má vynikající tenor a úžasně zpívá. Až ho uslyšíš, bude ti blahem běhat mráz po zádech.”

Ross by zpěváčka nejraději zchladil okamžitě. „Bezcitný parchant,” procedil mezi rty. Ať už se Sophii omlouvá za to, co jí kdysi provedl, anebo jí společný poklesek bez rozpaků předhazuje, je nejvyšší čas něco si s ním vyjasnit.

„Cos to říkal?” otázala se Catherine. „Božínku, v poslední době s Matthewem tak huhláte, že se až bojím, jestli mě náhodou neopouští

sluch.”

Ross se přinutil na okamžik od Anthonyho Lyndhursta odtrhnout zrak. „Promiň, máti. Právě jsem se o Lyndhurstovi vyjádřil jako o bezcitném parchantovi.”

Takový komentář Catherine evidentně zaskočil. „Pan Lyndhurst si přece se Sophii jen tak povídá. Nemusíš ho hned urážet, jako kdyby se dopustil bůhvíjaké hanebnosti. Bezdůvodně žárlíš a chováš se majetnicky. Doufám jen, že nevyprovokuješ nějakou scénu.”

Ross se mdle usmál. „Já přece scény nikdy nedělám,” pronesl klidně.

Uchlácholená Catherine se k němu sklonila. „Je to tak lepší, drahý.

A ted bych tě ráda představila lordu a lady Maddoxovým. Právě zakoupili staré Everleighské sídlo a přestavují je… Catherine se udiveně odmlčela. Ross už vedle ní nestál. „Ten se ale vypařil!” zvolala rozčileně.

„Nejspíš zapomněl, že není v Bow Street.” Zklamaně zavrtěla hlavou, vysrkla zbytek šampaňského a zamířila mezi své přátele.

Poté, co zanechal Sophii trudným myšlenkám, opustil Anthony sál. Zastavil se u velikého zrcadla v masivním zlatém rámu a dobře nacvičenými tahy si upravoval zlaté vlasy, na kterých si tak zakládal. Když byl konečně spokojen se svým vzhledem, zamířil do otevřené zimní zahrady nadýchat se čerstvého vzduchu a vychutnat tenké cigáro. Noc byla temná a vlahá. V příjemném tichu něžně šelestilo listí, vánek sem přinášel ze sálu útržky melodií.

Přesto však Anthony otráveně přemítal, jak se jeho bývalá milenka změnila. Možná, že takové jsou pak všechny. Nikdy se ke svým jednou opuštěným láskám nevracel. Jakmile ženu využil, podruhé už ho nezajímala. A se Sophií si moc neužil, a tak ho přestala přitahovat poměrně rychle. Nicméně se nedá přehlédnout, že se za poslední měsíce zásadně změnila. Rozkvetla do krásy a vyzařuje z ní spokojenost, která je vlastní všem dokonale ukojeným a hýčkaným ženám. Taková dříve nebývala. Náhle je prudce elegantní, vědomá si své smyslnosti a přitažlivosti.

Sir Ross by ji tak proměnit nedokázal. O tom Anthony ani v nejmenším nepochyboval. Všichni vědí, jaký je soudce studený patron, prostý jakéhokoliv kouzla. Sophia rozhodně musí mít nějakého milence. Představa malého ženského tajemství Anthonyho přitahovala jako magnet. Labužnicky zalovil v kapse pro cigáro.

Náhle se z temnoty vyloupl stín. Anthony se nevzmohl ani na slovo a už s ním kdosi tvrdě udeřil o stěnu. Zmrtvělý strachem si sotva uvědomoval, že mu cosi těžkého tlačí na hrdlo. Ocelově pevná paže, připravená vymáčknout z něj život.

„Kd… kd…,” lapal Anthony po dechu. Bezúspěšně s útočníkem bojoval. Nebylo pochyb o tom, že ho napadl chlap jako hora, rozběsněný jako zvíře. Anthony vyděšeně vykulil oči. Agresor byl snědý a tmavý. Jako sám Satan. Trvalo drahnou chvíli, než ho konečně poznal.

„Sire Rossi…”

„Ty smrkáči jeden zbabělý,” vrčel Cannon. „Moc dobře vím, co jsi zač. Dáváš si záležet, na kom si smlsneš. Vybíráš si jen nevinné oběti. Panny, o něž se nemá kdo postarat. Které nemají nikoho, kdo by je před tebou chránil, ty jedna zrůdo. Jenže tentokrát sis vybral špatně. Okamžitě si vymysli nějakou omluvu a vypadni odsud, nebo tě odtáhnu za uši ze Silverhillu až do Londýna! A pokud tě ještě někdy napadne se k mé ženě pouze přiblížit anebo ji před někým špinit, podříznu tě.”

„Cannone…,” hvízdalo Anthonymu v plicích. „Chovejte se… slušně…”

„Obávám se, že v mém případě končí hranice slušného chování tam, kde se někdo pokouší ublížit mé choti.”

„Prosím.” Tlak na mladíkovo hrdlo zesílil a Anthony se zakuckal.

„Ještě něco bych ti rád objasnil,” pokračoval Cannon nevzrušeně.

„Pokud se někdy někomu zmíníš, že ses se Sophií zapletl, osobně tě odvedu do Newgate. Samozřejmě, můžu tě tam držet jen tři dny, ale garantuju ti, že ti to bude připadat jako celá věčnost. Společnost ti budou totiž dělat zrůdy, jež se podobají více zvířatům než lidem. Věř mi, že než tě budu muset propustit, tisíckrát prokleješ vlastní matku, že tě vůbec porodila.”

„Ne,” žebronil Anthony. „Nikomu nic nepovím… ani si jí nevšimnu…”

„To jsem chtěl slyšet,” zašeptal Cannon škodolibě. „Budeš se Sophii vyhýbat tak pečlivě, až nakonec zapomene, že jsi kdy existoval. A mimochodem na našem panství nejsi od nynějška vítán.”

Anthonymu se nějak podařilo přikývnout a projevit tak upřímnou snahu se Rossovi neprotivit. V okamžiku, kdy se domníval, že už už omdlí, sevření povolilo. Upadl na podlahu. Křečovitě se po ní válel sem

a tam a přitom lapal po vzduchu. Když se konečně trochu vzpamatoval, nebylo po Cannonovi nikde ani stopy. Hrůzou pronásledovaný Anthony se vyhrabal na nohy, a co to šlo, upaloval k dlouhé řadě kočárů parkujících u příjezdové cesty. Pelášil, jako by mu běželo o život.

Sophia vesele štěbetala s hosty v tanečním sále, zatímco uvnitř křehké duše pociťovala jen hořkost a prázdnotu. Ani číše šampaňského jí k uvolnění nepomohla. Strachovala se, kde zůstal vězet její manžel. V hlavě spřádala různé scénáře, jak by mu mohla povědět o Anthonym. Určitě by mu tím zkazila celý večer. Ona už ho pokažený má. Ostatně, který muž by stál o to být konfrontován s milencem vlastní ženy právě ve svatební den?

Chmurné úvahy kroužily v Sophiině hlavě jako ošklivé můry. Náhle spatřila manžela, jak se k ní blíží. Je tak elegantní a tolik mu to sluší, uvažovala. Temné opálení ještě podtrhuje nažehlená bílá vázanka. Usoudila, že se nejspíš bavil s přáteli v biliárovém pokoji, anebo v knihovně. Rozhodně mu něco očividně pozdvihlo náladu.

„Má drahá.” Uchopil ručku v něžné rukavičce a přiblížil ji k ústům.

„Nějakou dobu jsem tě tu neviděla,” poznamenala. „Kde jsi byl?”

„Musel jsem se zbavit jedné krysy,” odvětil zvesela.

„Krysy?” opakovala znechuceně. „Nemohl se o to postarat někdo ze služebnictva? Ach.” Sophia se těkavě rozhlížela po nablýskané podlaze tanečního sálu. „Myslíš, že tu mohou být ještě další? Slyšel jsi přeci, že rády šplhají dámám po sukních?”

Rozesmátý Ross ji uchopil kolem pasu. „Jediný živočich, který bude dnes večer oždibovat tvoje rozkošné kotníčky, budu já, mylady.”

Sophia se ostražitě rozhlédla kolem sebe, zda je nikdo neposlouchá.

„Rossi,” zajíkla se. „Musím ti něco říct…”

„Že je tu tvůj bývalý milenec? Ano, já vím.”

„Jak to?” vyzvídala překvapeně. „Nikdy jsem ti neprozradila jeho celé jméno.”

„Pozoroval jsem tvůj výraz, když jsi s ním mluvila.” Ross se na ni chlácholivě usmíval. „Zapomeň na něj. Lyndhurst ti už nikdy ubližovat nebude. Od nynějška jsi jen moje.”

Konečně se uklidnila. Ulevilo se jí, že nedošlo na žárlivé výstupy a kousavá obvinění. Ross je tak neuvěřitelně obdivuhodný muž, pomyslela si a zaplavila ji vlna lásky. Jiní na jeho místě by jí vyčítali, že ne—

vstoupila do manželství nedotčená, a vyjadřovali by se o ní jako o

„zkaženém zboží”. Zato Ross s ní vždycky jednal s úctou. „Nemluv prosím o Anthonym jako o mém milenci,” peskovala manžela vlídně.

„Bolest a hanba nesmí být nazývány milováním. Ty jsi jediným milencem, kterého jsem kdy měla.”

Sklonil se k ní a políbil ji na skráň. „Už se tím netrap, miláčku. Už tě nebude obtěžovat. Vlastně se domnívám, že musel poněkud překotně odjet.”

Něco v manželově hlase zažehlo v Sophii podezření, zda ho předčasně nevyprovodil právě Ross. „Rossi,” spustila rozšafně, „ta ,krysa’, o níž ses před chvíli zmínil…”

„Právě začíná slavnostní promenáda,” skočil jí do řeči manžel a vtáhl ji do víru tančících párů.

„Ano, ale…”

„Jen pojď je naší povinností jít v čele.”

Ross nepřestával naléhat, ale Sophia váhala. „Nejsem si jistá, že to zvládnu,” přiznala. „Několikrát jsem sice promenádu už viděla, ale ještě jsem neměla příležitost si ji vyzkoušet.”

„Nic na tom není,” zamumlal a vzal ji za loket. „Neboj se, povedu tě.”

Ačkoliv měli oba rukavice, Sophia cítila, jak jí pevně svírá prsty. Pohlédla do opálené tváře, a když promluvila, zaznělo v jejím hlase pohnutí. „Půjdu, kamkoliv mne povedeš.”

Kouřově šedé oči zmizely za vějířky hustých řas. Zmíral touhou být s ní konečně o samotě. „Ještě tři hodiny,” zabručel si pod vousy.

„Cože?” vyptávala se.

„Do půlnoci zbývají ještě tři hodiny. Pak se odebereš nahoru. Přijdu za tebou o něco později.”

„Ach. Není to příliš brzy? Takový ples přece jen tak neskončí. Předpokládám, že některé páry budou tančit až do svítání.”

„Ovšem my k nim rozhodně patřit nebudeme,” prohlásil neoblomně a odváděl ji do tanečního sálu. „Znám lepší způsob, jak strávit zbytek večera.”

„Snad nejsi ospalý?” tázala se naoko nevinně.

Ross se k ní sklonil a pošeptal jí do ouška, co měl na mysli on.

Zčervenala jako růžička.

16

Ross jen tak tak skryl rozladění, které se dostavilo, když ho po návratu do Bow Street obklopil dobrý půltucet policistů a jeden přes druhého mu gratulovali ke svatbě. Strážníci nedali jinak a trvali na svém právu ,políbit nevěstu’. Potom se k ní skláněli jeden po druhém a častovali ji bratrskými hubičkami. Ross se mezi ně vrhl, aby vyrval chichotající se manželku z dychtivých chlapských náručí, a přitom se chmuřil.

„A ted se vraťte ke svým povinnostem,” nabádal je.

Dobromyslně brblajíce, trousili se četníci neochotně z čísla 4. Přitom se k Sophii přitočil Eddie Sayer. „Jen mu pěkně obruste drápy. Ať je na nás milejší. Jste naše jediná naděje, paní.”

Rozesmátá Sophia skočila Rossovi kolem krku a vtiskla mu polibek na pevně sevřená ústa. „Co tohle? Budeš ted hodnější?”

Odmítavě se na ni zašklebil a oplatil jí líbnutí mnohem vášnivěji.

„Obávám se, že to na mě funguje přesně opačně. Začínám totiž zlobit.” Koketně na něho pohlédla zpod sklopených řas. „V tom případě vy-

čkej až do večera. Pokud vím, máš spoustu práce.”

„O to se postará Morgan. Vyřídím jen pár maličkostí a pak se spolu vypravíme na pár pochůzek.”

„Jakých pochůzek?” Laskal ji ústy na hrdle, rty líně postupovaly vzhůru k uchu.

„Pojedeme se na něco podívat.”

„Na něco velkého, nebo malého?”

„Velkého.” Mazlil se s ní a Sophia vrněla blahem. „Obrovského.”

„Není to ná…,” spustila, ale umlčel ji vášnivým polibkem.

„Už žádné vyptávání. Připrav se, za hodinu odjíždíme.”

Ačkoliv Sophia počítala s tím, že se nejspíš zdrží v práci, objevil se Ross přesně za hodinu a odváděl ji ke kočáru. I když jej celou cestu bombardovala otázkami, zatvrzele mlčel jako hrob a odmítal jí prozradit, čeho se tajemná výprava týká. Povoz vyrazil západním směrem. Sophia se vyklonila z okna a zvědavě si prohlížela ubíhající ulice. Míjeli náměstí, jejichž podloubí ukrývala celou plejádu obchůdků s luxusním zbožím včetně galanterie, uměleckých knoflíků, parfémů a dokonce zahlédla i obchod prodávají péra ke zdobení oděvů a klobouků.

V této londýnské čtvrti Sophia ještě nikdy předtím nebyla a fascinovalo ji proto množství přepychově oblečených lidí, kteří se zde beze spěchu promenádovali. Distingované dámy a pánové mlsali v cukrárnách zmrzlinu, procházeli se v zahradách anebo si se zájmem prohlíželi barvotisky, vystavené ve výloze místní tiskárny. Ačkoliv byli novomanželé od Bow Street coby kamenem dohodil, Sophia si připadala, jako by se ocitla v úplně jiném světě.

Kočár je dopravil do Mayfair, toho času nejmodernější čtvrti Londýna, kde stály v řadách prostorné rodinné domy. Zastavili na Berkeley Square, před stavbou s klasickým trojúhelníkovým štítem. Veliká okna společně s bílou kamennou fasádou propůjčovaly stavení dojem útulnosti a zároveň majestátnosti. Komoří otevřel dvířka kočáru a vysunul z něho mobilní schůdek, aby mohla Sophia pohodlně vystoupit. Další sluha převzal od Rosse svazek klíčů a pospíchal ke vstupním dveřím, aby je odemkl.

„Jdeme k někomu na návštěvu?” vyzvídala Sophia a obdivně si sídlo prohlížela.

„Ne tak docela.” Ross ji objal kolem ramen a doprovázel ke vchodu.

„Dům patří lordu Cobhamovi. Je to známý mého dědečka. Pracovní povinnosti ho zavály daleko od města, a tak příbytek zeje většinu času prázdnotou.”

„Tak co tu pohledáváme my?” Vstoupila do studené mramorem vykládané haly. Byla prázdná žádný nábytek, žádné obrazy. Snad proto lapisově modré sloupoví a zárubně dveří tak ostře kontrastovaly s bělostí stěn. Ross ji následoval. Oba dva se zahleděli na vysoký vyřezávaný strop zdobený zlatem. „Myslel jsem, že kdyby se ti tu líbilo, mohli bychom tu bydlet do té doby, dokud si nepostavíme vlastní rezidenci.” Omluvně se na manželku podíval a dodal: „Dům není vybavený. Jelikož byl Cobham nucen přestěhovat se na venkov, vzal si rodinné cennosti s sebou. Pokud se rozhodneme si dům pronajmout, budeme si ho muset zařídit.”

Sophia překvapením nemohla mluvit. Pouze se kolem sebe udiveně rozhlížela.

Když Rossovi došlo, že z ní hned tak nějakou odpověd nevypáčí,

doplnil věcně: „Pokud se ti tu nelíbí, klidně to řekni. Není to naše jediná možnost. Můžeme si prohlédnout ještě další domy.”

„Ne, ne,” vydechla Sophia. „Samozřejmě, že se mi tu líbí. Komu by se taková nádhera nezamlouvala, že? Zkrátka jsi mne jenom zaskočil. Já… měla jsem za to, že budeme bydlet v Bow Street.”

Vypadal, jako by ho ten nápad zpola popudil, zpola pobavil. „Panenko skákavá. Moje žena přece nebude bydlet v obecní budově. Místo, jako je toto, se k tobě hodí mnohem víc, nemluvě o tom, že je to tu mnohem pohodlnější.”

„Je to tu velice okázalé,” přiznala Sophia poněkud pochybovačně. Pod slovem „útulný domov” si totiž spíš představovala maličkou chaloupku nebo menší dům, než honosnou rezidenci. „Rossi,” spustila opatrně, „pokud hodláš tak jako doposud trávit celé dny v Bow Street, upozorňuji tě, že si v tak velkém sídle budu samotná připadat jako ztracená. Možná bychom si mohli najít něco menšího na King Street…”

„Nebudeš sama.” Oči se mu vesele leskly. „Obětoval jsem práci v Bow Street ze svého života už dost. Teď mám v úmyslu úřad přeorganizovat tak, aby se beze mne obešel. Potom doporučím Morgana na post vrchního policejního soudce a odstoupím.”

„Ale co budeš dělat?” otázala se Sophia a starostlivě nakrčila čelo. Věděla, že na to, aby se Ross věnoval zahálčivému nicnedělání, je příliš aktivní.

„Mám v plánu učinit ještě několik dalších změn. Kromě toho je nejvyšší čas, abych pořádně dohlédl na správu panství Silverhill Park. Také bych rád investoval do výstavby železnice v Stocktonu, i když moc dobře vím, že z takového nápadu matku nejspíš raní mrtvice.” Natáhl se po Sophii a přitáhl ji k sobě tak prudce, že se mu bohaté sukně ovinuly kolem kotníků. Sklonil se k ní tak nízko, až se skoro dotýkali nosy.

„Ale úplně nejvíc ze všeho,” zamumlal, „mám v plánu být s tebou. Bůh ví, že jsem na tebe čekal dlouho, a když jsem tě konečně našel, chci si to patřičně užít.”

Sophia stála na špičkách a rty lehce přejížděla po Rossových ústech. Než se k ní však stačil přisát v lačném polibku, škubla prudce hlavou dozadu a věnovala mu potměšilý úsměv. „Co kdybys mi ukázal zbytek domu?” navrhla laškovně.

Dům byl až neočekávaně okouzlující. Místnosti měly netypicky za—

kulacené rohy, důmyslné niky a ve zdech zabudované police na knihy. Stěny zdobily jemné pastelové nátěry a bílé dřevěné obklady tu a tam přikrášlené vyřezávanými okřídlenými mytologickými zvířaty. Krby byly zbudovány z mramoru, podlahy pokrývaly tlusté francouzské koberce. Tu a tam zůstaly v pokojích odložené kusy podivného nábytku: truhlice s vybouleným předkem či japonský paraván. V mrňavé komnatě na konci chodby objevila Sophia prapodivnou věc. Tak trochu připomínala židli, poněkud zvláštně tvarovanou.

„Co je to?” otázala se a nedůvěřivě přitom konstrukci obcházela.

Ross vybuchl smíchy.

„Pokojový kůň. Už je to drahně let, co jsem něco takového naposledy viděl. Vlastně jsem na pokojového koně od dětství nikde nenarazil.”

„K čemu je to dobré?”

„Na cvičení. Děda měl také takového. Prohlašoval, že kdyby na něm rajtoval častěji, měl by nohy jako z oceli a pas jako proutek.”

Sophia na něj skepticky pohlédla. „Prosím tě. Neříkej mi, že na tomhle můžeš cvičit.”

„Jednoduše na tom hopsáš.” Při té vzpomínce se zakřenil. „Když venku pršelo a neměli jsme s Matthewem co dělat, skákali jsme na dědově pokojovém koni celé hodiny.” Přidržel se dlaní a vyhoupl se na tlustě vypolstrované sedadlo. „Uvnitř sedla jsou pružiny a několik oddělených komor. Po stranách jsou otvory, těmi proudí vzduch.”

Ross se opatrně usadil na koně, chytil se mahagonových područek a nohy opřel o podnožku. Lehce nadskočil a sedadlo se začalo pohybovat nahoru a dolů. Nepříjemně skřípalo.

„Vypadáš legračně,” hihňala se Sophia při pohledu na důstojného soudce hopsajícího na podivném kostitřasu. „Výborně. Dobrá, souhlasím, že tady budu bydlet, ale pouze pod podmínkou, že tenhle krám půjde z domu.”

Smál se na ni šedýma očima a zamyšleně ji pozoroval. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas o něco tišeji. „Nedělej ukvapené závěry. Třeba by sis na tom někdy ráda zatrdlovala.”

„S tím nepočítej,” odsekla a oči se jí rozzářily. „Pokud zatoužím po tělesném cvičení, raději se projdu.”

„Umíš jezdit na koni?”

„Ne, neumím. Ani na opravdových, ani na pokojových.”

„Naučím tě to.” Výmluvně cestoval očima po Sophiině těle od špiček bot až nahoru, k nebesky modrým duhovkám. A pak ji šokoval.

„Svlékni se,” zamumlal.

„Co?” zavrtěla zmateně hlavou. „Tady? Ted?”

„Tady a ted,” prohlásil pevně. Uvolněně spočinul ve skákací židli a významně podupával chodidlem o podnožku. V očích se mu zračila výzva.

Sophia na něj nejistě pohlédla. Ačkoliv jindy neměla žádné zábrany, poněkud váhala. Příčilo se jí svlékat se uprostřed dne v cizím domě, kdy se do pokoje širokými okny bez záclon vlévá intenzivní sluneční světlo. Opatrně sáhla po zapínání šatů. „Co když nás někdo vyruší?”

„Dům je prázdný.”

„Ano, ale co když se některý ze sloužících přijde na něco zeptat?”

„Nemusí se ptát, všechno vědí nejlíp.”

Ostražitě sledoval Sophiiny ruce, kterak bojují s knoflíčky. „Mám ti pomoct?”

Sophia zavrtěla hlavou. Připadala si sebejistá a žádoucí. Svižně odkopla střevíčky stranou. Rozepnula šaty a nechala je sklouznout na zem. Pak se chvilku potýkala s háčky lehkého korzetu. Když jej odhodila, měla na sobě jen průsvitnou košilku ke kolenům, bavlněné spodní kalhoty a punčochy. Uchopila lem košilky a vytáhla si ji k pasu. Tvář jí vzplála jasným šarlatem. Zarazila se a opatrně jukla na Rosse. Ten ji soustředěně pozoroval.

„Pokračuj,” vyzval ji.

Náhle se cítila jako jedna z těch lehkých ženštin, co se ve vybraných londýnských nevěstincích za peníze svlékají a předvádějí v necudných pózách. „Kdybys nebyl můj manžel, nikdy bych to nedělala,” upozornila Rosse a v překvapivém odhodlání si jedním tahem spodničku svlékla. Rossovy rty rozehrál potutelný úsměv. „Kdybys nebyla moje žena, nikdy bych po tobě nic takového nechtěl.” Hladově hltal očima obnažené tělo, nedokázal odtrhnout zrak od svůdné křivky plných ňader se svádivě růžovými poupátky uprostřed. Zrychleně dýchal. Prsty dychtivě sevřely mahagonové područky pokojového koně. „Pojď sem ne, neza-krývej se.”

Sophia přistoupila těsně k němu. Lehounce jí přejel po ramenou konečky prstů, až jí z toho peříčkového doteku naskočila husí kůže. Pak

sjel horkými dlaněmi níže. Rozvážně hnětl těžké prsy, palci laskal nepoddajné hroty bradavek. Sophia cítila, jak rozvázal tkalouny spodních kalhot. Klouzaly stále níž, až přistály na podlaze. Vystoupila z nich a shýbla se k podvazkům, aby si stáhla punčochy. Ross ji však chytil za zápěstí.

„Ne,” zaprotestoval drsným hlasem. „Líbí se mi, když se předvádíš jen v punčochách.”

Sjela očima na manželovy vyboulené kalhoty. „Je to vidět.” Zašklebil se a přitáhl ji prudce k sobě. „Posaď se mi na klín.” Opatrně položila chodidlo na vratkou podnožku pokojového koně.

Ross ji chytil kolem pasu a zvedl. Přistála mu na klíně. Zahuhňala se a objala ho kolem pasu. Židle příšerně zaskřípala a sedadlo s nimi sjelo o několik centimetrů níže. „Takhle to nepůjde,” vykřikla Sophia zalykajíc se smíchy.

„Musíš spolupracovat,” prohlásil odhodlaně. Oči se mu smály.

„Ano, pane.” Předstírajíc slepou poslušnost, dovolila mu, aby si ji usadil na klíně v dosti zranitelné pozici.

Náhle jí smích zamrzl v hrdle. „Ty se nesvlékneš?” zeptala se a trošku nadskočila, když ji popadl za nahou zadničku.

Prohnětl jí hýždě a nadzvedl ji. „Ne.”

„Ale já chci…”

„Pšššt.” Chňapl rty po její bradavce a horce ji sál. Zároveň šplhal prsty vzhůru po sametovém stehně, až dosáhl hranice kučeravého ochlupení. Pokaždé, když se Sophia pohnula, rozhoupal se pod nimi pokojový kůň, takže musela Rosse pevně obejmout kolem zad, aby se neskulila dolů. Vklouzl do ní prsty a laskal ji tak dlouho, dokud nezvlhla a nechvěla se touhou. Sophia zavřela oči, do nichž jí pražilo odpolední slunce, a spočinula tváří na hustých Rossových vlasech. Stále ještě trýznil jazykem zduřelé bradavky a přitom ji škrábal rašícím strništěm.

Příliš lačná milování, nedokázala už dál čekat, a proto hmátla po zapínání manželových kalhot. Okamžitě ji chytil za zápěstí a odstrčil dobyvačné prsty stranou. „Ne, já sám,” chechtal se. „Ani za mák nestojím o to, abys mi utrhala všechny knoflíky.”

Sophia vzrušeně oddychovala a tiskla se k němu, jak nejvíc to šlo. Konečně vysvobodil z těsných kalhot své mužství, slastně zamumlal a

roztouženě se do ní bořil. Sophia oddychujíc rozkoší vášnivě uchopila manžela za klopy kabátce a prsty rozdírala měkkou látku.

„Hezky se mě drž,” zašeptal. Když se mu omotala kolem těla rukama i nohama, zvedl chodidla z podnožky. Sedlo pokojového koně kleslo o několik centimetrů níž a přitom dráždivé poskakovalo. Díky tomu zajel Rossův penis ještě hlouběji. Zachvěla se rozkoší.

Ross se usmál, když si všiml, jak blahem nepřítomně třeští kukadla. Obličej mu zčervenal a na čele se zatřpytily krůpěje potu. Když se opět opřel o podnožku, svaly na stehnech mu ztvrdly na kámen. Znovu se odrazil. „Líbí se ti to?” zamumlal. „Není to na tebe trochu moc?”

„Ne,” zasténala. „Ještě.”

Poslušně se začal na zařízení natřásat, péra mu pod zadnicí rytmicky skřípěla. Při každém zdvihu se do komor zvláštního posedlí nasával vzduch, který při dosednutí prudce vyfukoval ven jako z koženého měchu na roztápění krbů. Sophia se manžela držela jako klíště a vášnivě se k němu tiskla A znovu, a znovu, až se hlubina jejího ženství zazmítala prudkou křečí, po které následovalo nekonečné vyvrcholení.

Když Ross ucítil, jak se celá tetelí blahem, ještě jednou k ní prudce přilnul, a poté i on spokojeně zasténal. Pak se s manželkou v náruči uvolněně v křesle opřel. Sophia na něho vyčerpaně klesla. Stále ještě byli spojeni. Sophia slastně sténala, kdykoliv se uvnitř ní pohnul.

„Myslím, že si tu židli necháme,” zamumlal jí do vlasů. „Jeden nikdy neví, kdy opět zatoužíš po hodině jezdectví.”

Dokud si nové obydlí nezařídili alespoň základními nezbytnostmi, zdržovali se Sophia s Rossem stále v Bow Street číslo 4.

Zatímco Sophia strávila většinu času nakupováním nábytku a vhodných doplňků, Ross se snažil dodržet svůj slib a učinit vše, aby mohl co možná nejdříve z funkce odstoupit. Sophia věděla, že pro něho nebude vůbec snadné vzdát se neuvěřitelné moci, kterou si za ty roky vydobyl. Přesto se zdálo, že ho taková představa ani v nejmenším netrápí. Dlouho žil životem tak omezeným a prostým, že ho nové možnosti, jež mu čas trávený po Sophiině boku poskytoval, naprosto fascinovaly. Už nebyl tak vážný patron jako kdysi, kdy se skoro neusmíval. Náhle byl plný veselí, rád tropil žerty a Sophia mu sotva kdy dokázala odolat. Byl velmi ohleduplný milenec. Dychtivý, a přitom tak dbalý potřeb a tužeb

své choti, jež mu nádherně ukojená usínala v náruči.

Sophia se domnívala, že už Rosse dobře zná. Ostatně, nějakou dobu už žijí pod jednou střechou. Den po dni mu rozuměla víc a chápala jeho pohnutky. Ross jí důvěřoval natolik, že se jí bez rozpaků svěřoval se svými myšlenkami, city i pochybnostmi. Konečně ho viděla v pravém světle. Žádný neprůstřelný hrdina. Skutečný člověk z masa a kostí, kterého občas sužuje nejistota a strach, jako kohokoliv jiného. I on dělal chyby a bolestně si uvědomoval, kdy nesplnil očekávání a vysoké cíle, které sám na sebe kladl.

K Rossově zklamání se ukázalo, že státní kasa není ochotna uvolnit fondy, ze kterých by se financovalo zřízení samostatných policejních okrsků v Middlesexu, Westminsteru, Surreyi, Hertfordshiru a Kentu. Jak se ukázalo, vláda novému systému nedůvěřovala. Raději platila jednoho člověka s širokými pravomocemi a nesmírnou odpovědností.

„Je to moje chyba,” pravil Ross Sophii chmurně. Seděli před krbem v ložnici, Ross svíral v prstech sklenku brandy. Vylokl ji tak prudce, jako by ani nevěděl, co vlastně pije. „To já jsem byl pyšný, kolik práce zastanu. Nu, a ted se státní návladní domnívá, že stačí opět najmout jediného muže. Jsem si jist, že Morgan by mne, coby vrchní policejní soudce, dokázal plnohodnotně nahradit, ovšem obávám se, jakou cenu by za to zaplatil. Znamenalo by to vzdát se soukromí a rodinného života.”

„Tolik úkolů jako ty stejně nikdo jiný nezvládne,” mínila Sophia a vzala mu z prstů prázdnou odlivku. Seděla na opěrce křesla, ve kterém odpočíval, a prsty se probírala prošedivělými vlasy na manželových skráních. „A dokonce i ty jsi pod tíhou povinností padal únavou. Jenže jsi moc hrdý na to, abys to přiznal.”

Pohlédl na ni, trošku se uvolnil. „Ale jen do té doby, než ses objevila ty,” zabručel. „Pak mi došlo, o co v životě přicházím.”

„Například o pořádné jídlo a dostatek spánku?” prohodila nenuceně.

„Kromě jiného.” Chytil ji hravě za kotník a hladil směrem vzhůru až ke koleni. „Ale ted bez tebe nechci strávit ani hodinu.”

Sophia nepřestávala vískat manželovy vlasy. „Bude nejspíš nějakou dobu trvat, než provedeš tolik změn,” dumala. „Kvůli mně nemusíš s ničím spěchat. Ačkoliv bych tě měla nejraději jenom pro sebe, počkám, jak dlouho bude třeba.”

Ross na ni zamilovaně pohlédl. „Jenže já čekat nechci.” Prstem jí kreslil na oblé koleno neviditelné kruhy. „Stejně je to absurdní, nezdá se ti? Někteří lidé si celé roky stěžují, že si přivlastňuji absolutní moc, ale jakmile oznámím, že mám v úmyslu z Bow Street odejít, nechtějí mě pustit. Odpůrci mě pojednou obviňují, že utíkám před zodpovědností, a vládní úředníci nevědí, co by mi nabídli dřív, jen abych zůstal.”

„To proto, že sir Ross Cannon je jenom jeden, a všichni to moc dobře vědí.” Sophia prstem obkroužila linii Rossovy výrazné brady. „A patří mně,” dodala spokojeně.

„Ano.” Políbil ji do dlaně a zavřel oči. „To byl dneska zase dlouhý, pekelný den. Potřeboval bych se něčím rozptýlit, abych vypudil z hlavy myšlenky na nedostatek financí a potřebu reformovat státní justiční systém.”

„Ještě nějakou brandy?” otázala se s porozuměním Sophia a ochotně vstala.

Ross náhle vybuchl smíchy. „Ne, ne. Brandy jsem na mysli neměl.” Chytil ji kolem pasu a přitáhl si ji blíž. „Chtěl bych úplně jinou medicínu.”

Zachvěla se očekáváním a objala jej okolo krku. „Jak si přeješ,” zacvrlikala. „Jako tvoje žena ti budu ve všem nápomocna.”

Ross se zajíkal smíchy nad upjatým tónem, kterým pronesla svá slova, a strkal ji k posteli. „Ano. Budeš mi nápomocna, to ti garantuji,” ujistil Sophii, když ji pokládal do měkkých lůžko vin.

Jelikož byl na Sophii kdekdo zvědavý, dostávali novomanželé spoustu pozvánek. Zvali je politikové, intelektuálové i někteří z příslušníků vyšší aristokracie. Ačkoliv přijali pozvání jen několik, právě v těchto chvílích se Sophii zdál nový způsob života zvlášť obtížný. Jelikož celé roky pracovala jako služebná, připadalo jí nemožné okamžitě se zařadit do jiných společenských kruhů, a vůbec přitom nezáleželo, jak moc se noví známí předháněli v laskavostech. Na většině sedánků se cítila divně, připadala si škrobená. Rossova matka ji však nepřestávala ujišťovat, že ji to časem přejde. Mnohem lépe se cítila mezi „těmi druhými”, jak byli občas označováni lidé, kteří se v nejvyšších kruzích přímo nepohybovali. Patřili mezi ně sir Grant s manželkou Victorií a spousta dalších zajímavých lidí. Tito lidé si na nic nehráli. Dobře věděli, kolik stojí kousek chleba, a měli soucit s chudinou.

Ross se ze všech sil snažil manželčiny obavy rozptýlit. Nikdy nepovažoval její předsudky za malicherné a také s ní nikdy neztrácel trpělivost. Kdykoliv s ním Sophia potřebovala mluvit, byl jí k dispozici. Ani za mák nezáleželo na tom, jak důležité jednání právě vede. Jakmile navštívili s Rossem nějaký večírek anebo divadlo, věnoval jí manžel tolik pozornosti, až to v ostatních přítomných ženách vyvolávalo závist, se kterou pak častovaly své pány chotě jedovatými připomínkami. Hojným námětem rozličných debat byla proměna sira Rosse. Jaký to býval zádumčivý a upjatý chlapík a pohleďte, rázem je z něho svědomitý manžel. Pro Sophii to však žádná záhada ani překvapení nebyly. Změnu manželova chování si vysvětlovala jednoduše: příliš dlouho žil sám a opuštěný, a proto nyní dokáže ocenit přednosti společného soužití dvou milujících se osob. Rozhodně nepovažoval domácí štěstí za samozřejmost. A možná se v koutku duše obával, že by o ně mohl mrknutím oka zase přijít, tak jako tomu bylo kdysi s Eleanor.

Často ted se Sophii trávili víkendy v Silverhill Parku, kde se pořádala společenská setkání u jezera či pikniky, anebo vyráželi na’ dlouhé projížďky kočárem po okolí a kochali se pohledem na sytou zeleň a krásu okolní přírody. Catherine Cannonová se ráda bavila, a tak prožili prosluněné měsíce v nádherném sídle obklopeni nejmilejšími přáteli a příbuznými. Sophii se návštěvy na venkově zamlouvaly. Mezi ní, tchyní a švagrovou Ionou se vytvořilo důvěrné přátelské pouto. Ted, když se blíže seznámily, Iona poněkud roztála a chovala se k Sophii mile, ačkoliv ve světle modrých očích ležel stále hluboko uložený smutek. Bylo očividné, že důvodem její sklíčenosti je nešťastné manželství s Matthewem. Dokonce se Sophii svěřila, že před sňatkem jí Matthew připadal jako naprosto jiný člověk.

„Byl okouzlující,” vzdychla Iona a hořký výraz ostře kontrastoval s ženiným andělským zjevem. Seděly se Sophii ve stínu mohutné kamenné zdi porostlé divokými růžemi. Kvetly stovkami květů a v parném odpoledni sytily vzduch něžnou vůní. Před nimi se na malém záhonku ve slunci třpytily rozkvetlé kokardy a za pergolou porostlou bujným břečťanem se rozkládal nekonečný trávník.

Iona zírala nepřítomně do dáli. Všudypřítomné slunce osvítilo dívčin jemný profil a proměnilo světlé kadeře v záplavu zlata. „Ze všech mužů, kteří se mi dvořili, na mě Matthew udělal největší dojem. Líbil

se mi jeho štiplavý smysl pro humor a samozřejmě i to, jak je hezký. Skutečně byl velice okouzlující.” Na dokonalých rtech se objevilo smutné pousmání. Odmlčela se a napila se citrónové limonády. Její kyselou chutí jako by nasákla Ionina další slova. „Bohužel až později jsem pochopila, že některým mužům jde pouze o svádění. Jakmile dostanou, co chtějí, přestane je objekt dřívější touhy zajímat.”

„Ano,” přitakala Sophia a vzpomněla si na Anthonyho. „Také jsem měla s takovým mužem tu čest.”

Iona se odevzdaně usmála. „Jistě, vím, že nejsem jediná, kdo se zklamal v lásce. Vedu pohodlný a jinak celkem spokojený život. A Matthew vůbec není špatný člověk. Je jen ukrutně sebestředný. Možná kdyby se mi podařilo vlákat ho častěji k sobě do postele, měli bychom spolu dítě. Bylo by mi obrovskou útěchou.”

„Doufám, že se ti to podaří,” pronesla Sophia upřímně. „A třeba otcovství Matthewa polepší. Sir Ross říká, že se vypořádává s novými povinnostmi celkem obstojně.”

V několika uplynulých týdnech přinutil Ross mladšího bratra k pravidelným schůzkám s jejich správcem. Ten Matthewa zasvěcoval do tajů účetnictví, vedení hospodářství, zemědělských daní a do všech maličkostí, které je nutné znát pro bezchybný chod silverhillského panství. Ačkoliv Matthew dlouho a hlasitě protestoval, neměl jinou možnost, než se nakonec podrobit Rossovu diktátu.

Iona dlouhým, pečlivě upraveným nehtem vyškrábla zbloudilé smítko, jež se jí usadilo při okraji sklenky. „Spoléhám na to, že když tobě se podařilo sira Rosse kompletně přeměnit, mohl by se můj manžel také časem změnit, alespoň v něčem, k lepšímu.”

„Ach, ale já jsem ho nezměnila,” bránila se Sophia.

„To tedy ano! Než se s tebou oženil, jeden z něj vypáčil sotva dvě slova. Ted je z něho úplně jiný muž. Je to zvláštní ještě docela nedávno mi naháněl strach. Dokázal se člověku podívat až na dno duše. Jsem si jista, že víš, co tím míním.”

„Ano, to vím,” přitakala Sophia kysele.

„A jak si uměl udržovat odstup… Nikdy se nesnížil k tomu, aby o někoho projevil starost, až o tebe.” Iona vzdychla a zastrčila si za ucho uvolněný pramen plavých vlasů. „Vždycky jsem byla přesvědčena o tom, že ze dvou bratrů jsem si vybrala toho lepšího. I přes veškeré chyby byl Matthew vřelý a lidský, zatímco sir Ross se mi jevil spíš jako leklá ryba. Nyní je jasné, že zdaleka není tak studený, jak se na první pohled zdálo.”

Sophia zrůžověla a odvětila: „Ne. To tedy ne.”

„Závidím ti manžela, který tě miluje a nevyhýbá se manželskému loži.”

Chvilku seděly v soustředěném tichu, každá utopená ve vlastních myšlenkách. Mezi růžemi líně bzučely včely a z domu zaznívalo jemné cinkání zvonku, kterým bylo přivoláváno služebnictvo. Sophia se nepřestávala divit, jakou zásadní zněnu v tak krátkém čase prodělala. Ještě před nedávném by přísahala, že nejvíc ze všeho touží po sňatku s Anthonym. Ale kdyby se jí přání splnilo a vzala si ho, anebo muže podobného ražení, dopadla by přesně jako Iona zahořklá, zrazená, jen s pramalou nadějí, že se v budoucnu něco změní k lepšímu. Děkuji ti, Bože, modlila se v duchu, že jsi mi to přání nesplnil a vedl zvolna mé kroky ke sladším zítřkům.

Nastalo parné odpoledne a Cannonové se svými hosty se odebrali do domu, aby si v chladném příbytku odpočinuli od sužujícího horka a kapku si zdřímli. Jenže Ross se spánku uprostřed dne nikdy nepoddával a samotná představa takového zahálení jej odpuzovala. „Pojďme se projít,” navrhl Sophii.

„Projít? Ale vždyť všichni odpočívají v chládku,” protestovala.

„Právě to se mi zamlouvá,” předl spokojeně. „Budeme mít celou zahradu pro sebe.”

Sophia otráveně stočila oči k nebi, ale šla se poslušně převléknout do svých nejlehčích šatů, aby mohla chotě pohodlně doprovázet. Kráčeli směrem k městu, dokud se v dálce před nimi neobjevila kostelní věž. Když před sebou uviděli skupinu vzrostlých ořešáků, usoudila Sophia, že pohybu na zdravém vzduchu bylo právě dost. Prohlásila, že si potřebuje odpočinout, a vtáhla Rosse za rukáv do stínu nejurostlejšího stromu.

Ross se nenechal dvakrát pobízet. Usadili se a on ji majetnicky objal. Košili u krku měl rozepnutou a slabý vánek jej šimral na krku. Nezávazně si povídali. Zabrousili k věcem vážným, i k naprostým banalitám. Sophia by nikdy nevěřila, že muž dokáže ženě tak pozorně naslouchat. Rosse její názory a postřehy zajímaly. Nikdy se nepoškleboval Sophiiným nápadům a myšlenkám, i když s ní občas nesouhlasil.

„Víš,” svěřovala mu zasněně, spočívajíc v jeho klíně a zírajíc na tmavě zelené listy velikosti podšálku, jež jí šuměly nad hlavou, „že si s tebou možná raději povídám, než se miluji?”

Ross na ni pohlédl a černá kadeř mu neposlušně padla do čela. „Má to být kompliment složený mému řečnickému umění, anebo stížnost na nedostatečné umění milovat?”

Usmála se a chlácholivě ho hladila po hrudi. „Moc dobře víš, že na to si nemohu vůbec naříkat. Jen jsem netušila, že se může mezi manželi vyvinout tak plnohodnotný vztah.”

„A jak sis manželství přestavovala?” zeptal se pobaveně Ross.

„No, víš, jak to chodí. Domnívala jsem se, že budeme hovořit jen o nedůležitých věcech. A že budeme žít každý zvlášť v oddělených ložnicích a setkávat se pouze zřídka. Ty mě budeš čas od času navštěvovat v loži a já s tebou budu probírat některé záležitosti…” Náhle se odmlčela, protože si všimla podivného výrazu, jenž se mu usadil v obličeji.

„Hmm.”

„Co?” otázala se zmateně. „Řekla jsem snad něco nevhodného?”

„Ne.” Tvářil se zadumaně. „Jenom mě napadlo, že jsi právě popsala moje manželství s Eleanor.”

Sophia se okamžitě posadila a uhladila si rozvrkočené vlasy. Ross na svoji první ženu vzpomínal tak zřídka, až Sophia téměř pustila z hlavy, že už byl kdysi ženatý. Naprosto se jí odevzdal, takže si ani nedokázala představit, že kdysi sdílel život s jinou ženou. Miloval ji, svíral ji v náručí. Ačkoliv Sophia cítila, jak do ní zatíná zuby žárlivost, snažila se ze všech sil vypadat vyrovnaně.

„Vyhovovalo ti to tak?”

„Tenkrát snad ano,” přemítal. „Dneska bych spokojený nebyl. V našem vztahu je totiž cosi velmi vzácného.” Po dlouhém váhání zamumlal: „Eleanor mi byla dobrou ženou… ale příliš vzdálenou.”

Sophia v zamyšlení utrhla stéblo trávy, a ačkoliv je nevnímala, přiblížila je hloubavě k očím. Nepřítomně si s ním pohrávala v prstech. Nešlo jí do hlavy, co Rosse přitahovalo na tak křehké, jistě velmi odtažité bytůstce. Na první pohled to byla pro robustního, životem překypujícího muže špatná volba.

Ross však Sophii dokázal číst myšlenky. „Eleanor ve mně probudila ochranitelský instinkt,” pravil. „Byla roztomilá. Tak křehká a bezbranná. Každý muž, který ji jednou potkal, jí toužil být vždy nablízku a starat se o ni.”

Ačkoliv proti tomu Sophia ze všech sil bojovala, stále v sobě cítila osten žárlivosti. „A ty jsi, přirozeně, nedokázal odolat.”

„Ne.” Ross zvedl jedno koleno a líně je objal dlaněmi. Pozoroval Sophii, jak nervózně škube trávu plnými hrstmi. Zřejmě mu neušlo, že je napjatá, jelikož se po chvíli otázal. „Na co ted myslíš?”

Sophia rozhodně zavrtěla hlavou. Bylo jí trapně. Otázka, která ji ted trápila, vlastně neměla žádný smysl. V podstatě zaváněla drzostí a žárlivostí. „Ale… na nic.”

„Pověz mi to.” Zakryl dlaní roztěkané prsty. „Týká se to Eleanor, že?”

Pohlédla mu do očí a zrudla. „Jenom by mě zajímalo, jak tě dokázala tak křehká víla uspokojit v posteli.”

Neříkal nic. Jen nesmělý vánek si pohrával s neposlušnou kadeří, která mu neustále padala do čela. Bylo patrné, že ho otázkou zaskočila. Na to, aby zvědavý dotaz zodpověděl, byl příliš velký džentlmen. Ani za nic by nepošpinil památku své ženy. Ale když si tak zpříma hleděli do očí, Sophia vyčetla z šedých panenek odpověd, která jí okamžitě nastolila v duši klid.

Konečně upokojená, zvedla Sophia rozpačitě dlaň a propletla manželovy prsty se svými. Sklonil se k ní. Ústa se potkala v manželském polibku. Ačkoliv to neměla být z jeho strany výzva k milování, už samotná chuť Rossových rtů se postarala o to, aby se v Sophii rozhořel žár vášně. Přitáhla si manželovu hlavu blíž a líbala jej prudčeji. Ross si ji posadil na klín a nechal se strhnout. Sophia ho objala kolem zad a prsty mu masírovala pevné svaly. Zasténal a zachvěl se slastí. Sophia cítila, jak se mu touhou nadouvají kalhoty.

V uchu jí zazvonil manželův potlačovaný smích. „Sophie… ty mě snad zmrzačíš.”

Milovala, když na ni pohlížel zrovna takhle. V očích mu tančily stříbrné plamínky. „Pořád nemohu uvěřit,” pronesla hlasem zdrsnělým chtíčem, „že chlap s tvým tělesným apetitem vydržel žít pět let v celibátu.”

„Pořád jsem v celibátu nežil,” přiznal.

„Ne?” Náhle v jeho klíně ztuhla. „O tom jsi mi nikdy nevyprávěl. S kým jsi tedy spal?”

Vytáhl jí z vlasů hřebínek z želvoviny a prsty osvobodil zlatavé kadeře. „S vdovou po mém dávném příteli. První rok po Eleanořině smrti jsem milování nebyl schopen. S nikým. Ale časem jsem měl určité potřeby…” Odmlčel se. Vypadal rozpačitě. Dokonce ji přestal hladit.

„Ano?” naléhala Sophia. „Dali jste se s tou vdovou dohromady?” Přikývl. „Byla stejně opuštěná jako já. Také toužila po blízké bytosti. Diskrétně jsme se stýkali asi tak čtyři měsíce, dokud…”

„Dokud?”

„Začala plakat. Jednoho dne, poté, co jsme…” Zrudl rozpaky. „Přiznala, že se do mě zamilovala. Oznámila mi, že pokud nemohu opětovat její city, tak je našim schůzkám konec. Bez ohledu na to, jak moc jí budou scházet.”

„Chudinka,” upřímně ji politovala Sophia. Dokázala se do pocitů osamělé ženy dokonale vžít. „A tak váš poměr skončil.”

„Ano. Zakoušel jsem strašlivý pocit viny. Nechtěl jsem ji ranit. A také jsem si něco uvědomil. Bez ohledu na to, jak byly po tělesné stránce naše schůzky příjemné, bez lásky to stejně nebylo ono. A tak jsem se rozhodl počkat si raději na tu pravou. To se stalo před třemi roky. Čas tak rychle utíká, zejména, když ho trávíš intenzivní prací.”

„Přesto však musely přijít noci, kdy jsi to nemohl vydržet,” namítla Sophia. „Muž tvého založení…”

Ross se kysele usmál, ale do očí se jí nepodíval. „No, existují způsoby, jak si muž může pomoci sám.”

„Chceš tím říct, že jsi…”

Pohlédl na Sophii a neušlo mu, kterak jí po tvářích vzlíná ruměnec.

„Ty ne?”

Za zády jim zašustilo konopné listí a zacvrlikal ptáček. Sophia pokrčila rameny. „No, ano,” přiznala nakonec. „Tenkrát, když tě postřelili. Vzpomínáš na to ráno, kdy jsi mne políbil, stáhl k sobě do postele a málem jsme…” Krvavě zrudla. „Tak potom se to stalo. Nedokázala jsem přestat myslet na to, jak palčivě ses mne dotýkal. Jednou jsem se probudila uprostřed noci… Ty pocity se nedaly vydržet, a tak jsem…” Přemožena studem, zakryla si obličej dlaněmi a zasténala.

Ross ji zlehka zatahal za vlasy a zaklonil Sophii hlavu. S úsměvem ji políbil. Sophia, ve tvářích stále červená jako rak, se mu stulila v klíně a zavřela oči před dotírajícími slunečními paprsky, které se prodíraly větvovím. Pomalu, líně a naléhavě se Ross zmocňoval manželčiných úst. Nebránila se, když jí rozepínal šaty. Zkušenými dlaněmi vklouzl pod oblečení a laskal oblá ňadra, vlnící se boky i pevná stehna.

„Ukaž mi to,” zamumlal s ústy na Sophiině krku.

„Co ti mám ukázat?”

„Jak sis dělala dobře.”

„Ne,” zaprotestovala. Nervózně se zahihňala. Takový nestoudný návrh! Nepřestával na ni naléhat. Přemlouval ji, škádlil, až se mu, sžírána pocitem studu, s rozpaky podvolila. Ležela natažená na zeleném trávníku. Spodní kalhoty až někde u kolen, sukně vykasané k pasu. Roztřesenou rukou se dotkla pahorku mezi nohama. „Tady,” hlesla a přerývaně oddychovala.

Ross překryl drobnou dlaň svými prsty. Společně zlehka hladili obnažené poupátko. Pak Sophia bleskově odtáhla ruku. Nepřestával ji laskat. „Nějak takhle?” vrněl.

Spokojeně se zavrtěla. Vzrušením nedokázala mluvit.

Jak tak Ross pozoroval Sophiinu dychtivou tvář, rozvlnil mu ústa samolibý úsměv. „Tak co, není to nakonec příjemnější než odpolední šlofík?” otázal se, zatímco ji škádlivě sváděl prsty.

Sophia se už dávno stydět přestala. Živočišně se mu zavrtěla v klíně.

Vrněla blahem. Plynula na nekonečné řece zvané slast.

Jediným kazem na Sophiině bezbřehém štěstí byla narůstající starost o bratra. Nick pokračoval ve svém spanilém tažení Londýnem, jakožto nezlomný „lovec pobertů” a mistr zločinu zároveň. Společnost se v názorech na jeho osobu rozcházela. Většina lidí na něj stále ještě pohlížela jako na obětavého dobrodince, který dokáže vystopovat a uvrhnout do vězení bezpočet kriminálních živlů a kromě toho ještě přesvědčit členy rozličných zločineckých gangů, aby se navzájem udávali. Menší skupina obyvatel věřila tomu, že Gentry svoji práci opírá o zavrženíhodné metody. Počet jeho odpůrců pomalu, ale jistě vzrůstal. Mezi lidmi se povídalo, že když Nick Gentry vejde do místnosti, je cítit pekelná síra. Bylo očividné, že ačkoliv je stále nekorunovaným králem podsvětí, trůn

se pod ním začíná viklat.

Když Sophia bratrovi zaslala požadované informace, už ji o nic nepožádal. Jako by s vyděračstvím přestal. Čas od času jí zaslal vzkaz a projevil tak bratrský zájem. Poslíčkovi vždy nakázal, aby jej sestře podstrčil tak, aniž by je přitom někdo viděl. Při čtení kraťoučkých dopisů Sophii usedalo srdce. Právě tady se totiž projevovalo bratrovo nedostatečné vzdělání nejvíc. Slova byla naškrábaná a věty plné chyb, přesto však z nich vyzařovala sourozenecká láska a bratrova inteligence. Z krátkých poznámek usuzovala, jaký člověk by z něho za lepších podmínek mohl vyrůst. Kdyby tak využíval svých ambicí a bystrého úsudku ke konání dobrých skutků místo těch špatných, dumala smutně. Místo toho bratříček pilně splétal po celém Londýně síť udavačů, nemluvě o bandách dokonale vycvičených lupičů. Vrhl se na pašeráctví a s týmem schopných pobudů přivezl do města velké množství luxusního zboží, které úspěšně prodával. Nick je bezpochyby chytrý, troufalý a bezohledný a přesně tyto vlastnosti z něho činí nepřekonatelného delikventa. Ross to sice Sophii nikdy nepřiznal, ale oběma bylo jasné, že ještě před odchodem z úřadu touží Gentryho dostat.

Brzy však Sophiiny obavy o osud bratra vytlačilo do ústraní nečekané zjištění. Dříve než se s Rossem o novinku podělila, přikázala Elize uvařit jedno z Rossových zamilovaných jídel opékaného lososa se zálivkou z limet a petrželky. Oděla se do světle zelených šatů ozdobených u krku a na rukávech bělostnou krajkou. Po dlouhém dni stráveném v Bow Street v čísle 4 nekonečným vyšetřováním čekalo na Rosse příjemné překvapení. U okna stál slavnostně prostřený stolek, na němž byl pod stříbrnými poklopy připraven voňavý pokrm. Sophia osvítila pokoj tajuplnými voskovicemi a přivítala manžela se záhadným úsměvem.

„Tak takhle by měl být doma očekáván každý manžel,” konstatoval Ross s úsměškem. Popadl Sophii kolem pasu a přitiskl ji k sobě, aby ji vášnivě políbil. „Ale proč nejíme tak jako obvykle dole?”

„Protože dneska něco oslavujeme.”

Ross se na manželku zkoumavě zahleděl ve snaze uhodnout, co to může být. Náhle mu v očích zablikotalo poznání, jako by věděl, co mu chce sdělit.

„Chceš snad hádat?” vyzvala jej Sophia.

„Obávám se, že nemám tušení, o co jde, lásko,” prohlásil vyrovnaně.

„Nemohla bys mi to prozradit?”

Vzala ho za ruce a pevně je stiskla. „Od nynějška asi tak za sedm měsíců přibude do Cannonovic klanu nový přírůstek.”

K Sophiinu překvapení Rossův úsměv na okamžik pohasl. Střelhbitě se však snažil vlastní reakci zamaskovat, a proto ji k sobě těsně přivinul. „Miláčku,” zamručel. „Tomu se tedy říká dobrá zpráva. Dalo se to čekat. Po všech těch vylomeninách, co jsme za poslední tři měsíce dělali…”

Rozchechtala se a mačkala se k němu, jak jen to šlo. „Já jsem tak šťastná! Navštívila jsem doktora Linleye. Říkal, že zdravím jenom kypím! Není důvod se ničeho obávat.”

„Naprosto důvěřuji jeho odbornému úsudku.” Zlehka ji políbil na čelo. „Cítíš se dobře?”

„Ano.” Sophia se odtáhla. Vytušila, že něco není tak docela v pořádku, ale nevěděla co. I Ross má jistě radost. Nicméně očekávala, že projeví víc nadšení. No, usoudila nakonec, možná je to jen tím, že se muži od žen po citové stránce poněkud liší. Koneckonců, většina mužů je toho názoru, že těhotenství, rození a výchova dětí jsou čistě ženské záležitosti, do kterých se nemají příliš plést.

Posadili se za stůl a konverzace se od požehnaného stavu čile přenesla k domu, do kterého se již brzy přestěhují. Budou v něm muset zřídit dětský pokoj a najmout chůvu. Zatímco jedli a nezávazně si povídali, nespouštěla Sophia Rosse z očí. Měla dojem, že před ní něco tají. Šedé duhovky však nic neprozrazovaly a vážná tvář vypadala ve světle svící jako odlitá z bronzu.

Když dojedli, Sophia se postavila a protáhla se. „Je pozdě,” řekla a zažívala. „Půjdeš už spát?”

Zavrtěl hlavou. „Ještě se mi nechce. Půjdu se projít.”

„Dobrá,” přikývla a nejistě se usmála. „Počkám na tebe.”

Ross se vytratil z bytu tak rychle, jako kdyby prchal z vězení. Sophii nešlo jeho podivné chování do hlavy. Odebrala se do ložnice, kde si opláchla zakaboněnou tvář studenou vodou. Když si rozepínala živůtek, aby se mohla pohodlně omýt houbou, přinutilo ji cosi přistoupit k oknu. Odtáhla záclonu stranou a zadívala se do ztemnělého dvora za oběma budovami. Ve stínech postával Ross. Měsíc osvětloval vysokou postavu, bělostné rukávy košile kontrastovaly s černí kabátce.

Sophii překvapilo, když v jeho ruce zahlédla cigáro a krabičku zápalek. Kouřil jen zřídka. A když už, tak jen ve společnosti dalších dýmajících mužů. Škrtl zápalkou, sklonil se, aby si připálil, ruce se mu třásly. Skrovný plamínek mu v prstech vyděšeně tancoval.

Zlobí se, uvědomila si překvapeně Sophia. Není jen podrážděný a přepracovaný, tak jako už tolikrát předtím. Je skutečně naštvaný. Rychle si zašněrovala šaty a seběhla dolů. Jak jen mohla být tak hloupá a neuvědomit si, co s ním oznámení o očekávaném narození dítěte udělá! Věděla přece, že Rossova první žena zemřela při porodu a jím to hluboce otřáslo. Nejspíš má pocit, že se události mohou opakovat, a pokud při nich nebude stát štěstí, projde si celým peklem znovu.

Pravděpodobnost, že ho podobná tragédie postihne dvakrát, je však docela malá a Rossovi jako racionálně založenému člověku to musí být jasné. Jenže na druhou stranu se od ostatních lidí tolik odlišuje,a tak není divu, že to třeba cítí jinak. Možná by to do nezlomného vrchního policejního soudce nikdo neřekl, ale i jeho občas sužují obavy, a třeba tahle patří k těm nejhorším.

Sophia prošla kuchyní na dvůr. Ross k ní byl otočen zády. Náhle ztuhl, jako kdyby její přítomnost vycítil. Už se vzdal pokusu připálit si cigáro, a tak tam jen tak postával s rukama hluboce zabořenýma v kapsách, s hlavou skloněnou.

Když se k němu přiblížila, zavrčel: „Potřebuji trochu soukromí.”

Sophia se však nezastavila dřív, dokud se nepřitiskla k rozložitým zádům a neobjala manžela rukama. Ačkoliv by ji mohl snadno setřást, ani se nepohnul a dál nehnutě setrvával v manželčině objetí. Sophiino srdce přetékalo soucitem. Cítila, jak se celý chvěje. Jako obrovský, na hlavu poražený vůdce vlčí smečky, jehož zavřeli do klece.

„Rossi,” pravila měkce, „všechno dopadne dobře.”

„Já vím.”

„Nevypadá to tak.” Přitiskla se tváří k hřejivým zádům a rukama ho pevně držela kolem pasu. „Nejsem tak křehká jako Eleanor,” šeptala mu slůvka, kterými ho chtěla uklidnit. „Nic zlého se mi nestane. Věř mi.”

„Ano,” souhlasil okamžitě. „Není třeba se bát.” Přesto se však nepřestával třást a přerývaně dýchat.

„Pověz mi, na co myslíš,” vyzvídala. „Zajímalo by mě, co tě trápí.

Svěř se mi.”

Ross dlouze mlčel. Už nabyla dojmu, že odmítá odpovědět. Náhle promluvil. Těžce a trhaně. „Věděl jsem, že se to jednou stane… Připravoval jsem se na to… logicky vím, že se není čeho bát. Chci to dítě. Chci s tebou mít rodinu. Jenže ať se přesvědčuji, čím chci, stále mne pronásledují vzpomínky… Ach, bože! Nedovedeš si ani představit, jak hrozné to bylo!” Hlas se mu zlomil. Sophia tušila, že se k němu děsivé okamžiky vracejí rychleji, než je stačí od sebe odhánět.

„Rossi,” naléhala, „podívej se na mě.”

Poslechl ji a nepřítomně se na ni zadíval. Okamžitě mu padla kolem krku a tiskla se k manželovu vroucímu tělu. Držel se jí zoufale jako záchranného lana. Křečovitě ji svíral prsty.

Sophia ho chlácholivě hladila po zádech a líbala na ucho. Zabořil prsty do vlasů a záhybů šatů, bolestně přitom oddychoval. Sophia uchopila z každé strany manžela za hlavu a přiměla ho, aby se na ni podíval. Na hustých řasách se leskly slzy. Vypadal, jako by hleděl smrti přímo do chřtánu. Jemně ho políbila na pevně semknutá ústa.

„Už nikdy nebudeš sám,” slíbila mu. „Budeme mít spolu spoustu zdravých a veselých dětí. A také hromadu vnoučat. Neboj se, vím naprosto přesně, že společně zestárneme.”

Přikývl. Bojoval sám se sebou. Tak moc jí chtěl věřit.

„Rossi,” pokračovala, „přece se v ničem Eleanor nepodobám, nebo snad ano?”

„Ne,” odvětil smutně.

„Od začátku až do dnešních dnů se přece naše manželství od toho předchozího podstatně liší, nemám pravdu?”

„Samozřejmě, že máš.”

„Tak proč si proboha myslíš, že skončí stejně?”

Neodpovídal, jen se otíral ústy o Sophiinu skráň. Stále se jí držel jako klíště.

„Netuším, proč musela Eleanor odejít zrovna takhle,” pokračovala Sophia, „ale bezpečně vím, že ty za to nemůžeš. Nemohl jsi jí pomoct. Dokud sám sobě neodpustíš, nepřestane tě minulost pronásledovat. Tím, že trestáš sebe, trestáš zároveň i mě.”

„Ne,” vydechl a neobratně ji hladil po vlasech, hrdle a zádech.

„Sebevětší zármutek Eleanor zpátky nepřivede.” Sophia se od man-

žela odtáhla a pohlédla mu do zmučené tváře. „Eleanor by jistě soužilo, kdyby se dozvěděla, že lituješ toho, žes ji miloval.”

„To tedy ne!”

„Tak to dokaž!” vyzvala ho. Oči se jí zamžily potlačovanými emocemi. „Začni už konečně žít tak, jak by si to Eleanor přála, a přestaň se neustále vinit z její smrti.”

Ross se k ní znovu přimáčkl a Sophia se k němu ze všech sil tiskla. Zoufale tápal po jejích ústech a škrábal ji přitom rašícími vousy. Když nalezl manželčiny rty, začal ji zuřivě líbat. Sophia vyšla milostné agresi vstříc. Nevadilo jí, že po ní divoce přejíždí rukama. Zármutek, lítost, zlost to vše se v Rossovi přetavilo do syrové fyzické žádostivosti.

„Vydrž až domů,” lapala Sophia po dechu. „Prosím.”

Živočišně zasténal, popadl ji do náruče a nezastavil se dřív, dokud za nimi nezaklaply dveře ložnice.

17

Když se probudila, byla v posteli sama. Ležela nahá v pomačkaných přikrývkách. Příliš dlouho jsem spala, pomyslela si vyčerpaně. A přitom mám dnes tolik práce musím se setkat s mistrem dekoratérem a zahradníkem, a kromě toho se musím zúčastnit charitativního oběda.

Překulila se na břicho a mátožně se usmála. V hlavě jí vířily vzpomínky na milování. Ross si ji vzal během noci několikrát. Vždy ji vydráždil tak, až ho musela prosit o ukojení, které posléze přineslo kýženou úlevu. Celé tělo ji bolelo. Na intimních místech ji pálilo tam, kde ji během milostných hrátek poškrábal vousy. Rty měla rozpraskané a oteklé od nekonečného líbání. Ale byla tak spokojená! Tělo jen zářilo naplněním.

Požádala Lucii, aby jí připravila koupel. Pečlivě si vybírala šaty. Nakonec se rozhodla pro hedvábné v barvě broskve, s plisovanou sukní. Když měla lázeň připravenou, ponořila se s povzdechem do kouřící vody a ulevovala namoženým svalům a poškrábané pokožce. Poté se oblékla do vybraných šatů a učesala si vlasy v novém stylu, jenž káže upevnit všechny kudrlinky pečlivě k jedné straně.

Právě se natahovala po klobouku ozdobeném snítkami hortenzie, když se ozvalo uspěchané zaklepání a do místnosti vpadla Lucie.

„Přišla jsi vyprázdnit vanu?” zeptala se jí Sophia.

„Ano, mylady, ale… nyčko přiběh Ernest se vzkazem. Máte prej okamžitě spěchat k panu Rossovi. Do kanceláře.”

Žádost byla opravdu neobvyklá. Ross pro ni nechával posílat během dne pouze zřídka. „Ano, jistě,” přitakala Sophia chladně, protože se v ní začal vzmáhat jakýsi vnitřní neklid. „Venku už na mě nejspíš čeká kočár. Byla bys tak hodná a vyřídila kočímu, aby chvilku počkal?”

„Ano, mylady.” Lucie se úslužně uklonila a odběhla. Ernest již stál připraven dole, aby ji doprovodil do čísla 3.

„Erneste,” vyzvídala Sophia poté, co vyšli z domu a kráčeli po dvoře, „nemáš náhodou ponětí, proč si mne sir Ross žádá?”

„Ne, mylady… možná… ráno tu vypukla mela. Pan Sayer lítal sem a

tam jako splašenej a zaslech sem ho říkat, že přej sir Ross nechal poslat pro vojáky. Přej potáhnou na Newgate. Dokonce sem jedou dragouni!”

„To nejspíš očekávají nějaké nepokoje,” bručela Sophia. V duši jí rašilo mrazivé podezření.

Chlapec se vzrušením ošil. „Jo, už to tak vypadá, mylady.”

V čísle 3 se ten den shromáždilo neobvyklé množství policistů a strážníků. Když kolem nich Sophia procházela, smekali muži v uniformách uctivě přílby a zdravili ji. Popřála všem dobré ráno a následovala Ernesta do manželovy pracovny. Chlapce nechala stát na chodbě a vklouzla pootevřenými dveřmi dovnitř. Ross stál za stolem. Sir Grant civěl z okna, na tváři se mu usadil podivný výraz. Když vstoupila, oba se muži se k ní otočili. Střetla se s Rossovým pohledem. Na kraťoučký okamžik mezi nimi opět vzplálo kouzlo právě uplynulé noci a Sophia si uvědomila, kterak se jí zrychluje tep.

Ross k ní přistoupil a tvrdě jí stiskl ruku. „Dobré ráno,” zašeptal.

Přinutila se k úsměvu. „Předpokládám, že mi vysvětlíš, proč je tady dnes po ránu tak rušno.”

Přikývl a lehce podrážděně jí odpověděl. „Chci, abys urychleně odjela z Londýna a uchýlila se na několik dní do Silverhillu. Jen do té doby, dokud se situace ve městě neuklidní.”

S obavami mu pohlédla do obličeje. „Usuzuji, že očekáváš vážné potíže.”

„Zadrželi jsme Nicka Gentryho a obvinili ho z obchodování s kradeným zbožím. Máme důvěryhodného svědka a dostatek důkazů. Předvolám Gentryho před královskou stolici a předám jeho případ vrchnímu zemskému soudci. Obávám se, že proces potrvá dlouho a vypuknou takové nepokoje, že budou spíš připomínat povstání. Dokud se celá záležitost nevyřeší, nechci, abys pobývala v Londýně či v jeho okolí.” Ačkoliv Ross bažil po uvěznění Nicka Gentryho tak dlouho, nezněl v jeho hlase ani náznak triumfu.

Sophia se cítila, jako kdyby ji někdo prudce udeřil do břicha. Udělalo se jí zle, nebyla schopna se nadechnout. Nemohla pochopit, proč zrovna z jejího bratra musel vyrůst nenapravitelný darebák. Kdyby nebyl tak umanutý, mohl se dávno v tichosti stáhnout do ústraní a plnými doušky užívat života. Ale ne, on musí neustále přilévat oleje do ohně a štvát veřejnost proti justičnímu systému v zemi. Nicko va opovážlivost

nabubřela do takových rozměrů, že ho před ním samým nikdo spasit nedokázal.

Sophia slepě dopadla na židli stojící za jejími zády. Ross si všiml, jak zakolísala, a bleskově se k ženě vrhl. Sklonil se k ní a znepokojeně si prohlížel manželčinu popelavou tvář. „Co je ti?” otázal ji a uchopil studené ruce do svých. Ani pod dotekem hřejivých prstů však neroztála.

„Jsi nemocná? Je to kvůli tomu dítěti… ?”

„Ne.” Odvrátila se stranou a pokoušela se uspořádat roztěkané myšlenky. Měla pocit, že se proměnila v kus ledu. Cítila, kterak z ní čiší chlad a bolestivě napíná pokožku. Dokonce i Rossův tak důvěrně známý a něžný dotek pálil. Rozhodla se, že mu poví pravdu, bez ohledu na to, jakou cenu za ni později zaplatí. Už nedokázala déle mlčet. Každá pravda má svoji hodnotu. Ať to dopadne, jak chce, stejně už nikdy nebude žít tak, jako dosud.

Do očí se jí draly slzy, až se jí po chvíli Rossova tvář jevila jen jako rozmazaná skvrna.

„Co je ti?” opakoval Ross naléhavě. „Není ti dobře, Sophie? Nemám poslat pro doktora?”

Sophia zavrtěla hlavou a přerývaně se nadechla. „Jsem v pořádku.”

„Tak proč… ?”

„Nedá se pro něj nic udělat?” vyhrkla zoufale.

„Pro Gentryho? Proč se, pro boha živého, na to ptáš?”

„Protože je tu něco, co jsem ti neřekla.” Otřela si oči rukávem a pokusila se na manžela zaostřit. „Něco, co jsem se dověděla krátce před svatbou.”

Ross ztichl. Stále před ní dřepěl na bobku, v prstech pevně svíral opěrky židle. „Pokračuj,” vyzval ji tiše.

Koutkem oka Sophia zahlédla sira Granta, jak se taktně klidí ke dveřím. Chce je nechat o samotě. „Počkejte,” vyzvala mladého soudce a on se na prahu zarazil. „Prosím, neodcházejte, sire Grante. Vzhledem k postu, jejž tady v Bow Street zastáváte, by bylo vhodné, abyste tu zůstal.”

Morgan vyslal k Rossovi tázavý pohled a obezřetně se došoural zpátky k oknu. Evidentně si nepřál být svědkem toho, co přijde.

Sophia sklopila zrak k hřbetům rukou, jež ji držely v židli jako v poutech. „Pamatuješ, jak jsi mi oznámil, že záhadným dárcem diamantového náhrdelníku je Nick Gentry?” Ross kývl.

„Věděla jsem to,” prohlásila dutě. „Toho dne jsem totiž potkala pana Gentryho u Lannigana. On… pozval mne k sobě do kočáru. Povídali jsme si.” Odmlčela se a vyděšeně zírala na manželovy opálené ruce. Zatínal prsty do područek židle tak divoce, až mu zbělaly klouby. V pracovně bylo ticho jako v hrobce. Kromě Rossova vzrušeného oddychování nebylo nic slyšet. Sophia se nadechla, aby ve vyprávění pokračovala. Hlas měla mdlý, prostý všech emocí. „Gentry mi oznámil, že za svého mládí seděl ve stejné trestanecké lodi, kam byl odveden můj bratr. Vylíčil mi, jakým utrpením musel John projít, jak strádal… A pak mi řekl…” Hlas se jí zlomil. Stěží mohla dále hovořit. „Oznámil mi, že John nezemřel. Vydával se za jiného hocha, jenž měl být brzy propuštěn…”

„Sophie,” přerušil ji chlácholivě Ross. „Tvůj bratr je přece dávno mrtev.”

Přikryla mu dlaně drobnýma ručkama. „Ne,” pravila naléhavě.

„Nick Gentry je můj bratr. On a John jsou jedna a ta samá osoba. V okamžiku, kdy ta slova vypustil z úst, jsem věděla, že nelže. Nemohl mne podvést, Rossi… Povídali jsme si o tom, jací jsme byli, když jsme byli malí… Znal všechna naše dětská tajemství. Důkladně jsem si ho přitom prohlížela. Nebylo pochyb. Jevila se tu určitá podobnost. Má stejné oči, jako mám já. Podobné rysy v tváři. Totožné…”

Ross odmrštil její dlaně a odskočil od Sophie, jako by byla prašivá.

Zalykal se hněvem. „Pane bože,” zaslechla ho procedit skrze zuby.

Sophia se v židli celá schoulila. Bylo jí jasné, že ho právě navždy ztratila. Takovou zradu jí odpustit nedokáže. Měla mu o všem povědět dřív. Ještě před svatbou. Jako v mrákotách mu dovyprávěla zbytek příběhu. Dokonce i to, jak ji bratr požádal, aby mu vyhledala informace v policejním archivu a ona mu vyhověla. Ross k ní stál pořád otočený zády. Dlaně svíral v pěsti. „Je mi to líto,” pípla vyčerpaná Sophia. „Tak ráda bych všechno vrátila zpátky. Vím, měla jsem ti oznámit, že je Nick Gentry mým bratrem, ten den, kdy jsem se to dozvěděla.”

„Tak proč mi to říkáš až teď?” otázal se chraplavě.

Už neměla co ztratit. Zaměřila se na vzdálenou skvrnu na podlaze a pravila: „Doufala jsem, že bys ho třeba dokázal nějak zachránit.”

Z Rosse vytryskl jízlivý smích. „Na tom, co bych mohl a co ne, ani zbla nezáleží. I kdybych ho teď pustil, nebude trvat dlouho a Gentry zase provede něco, za co ho budeme muset znovu zabásnout. Takže za měsíc budeme přesně tam, kde jsme dneska.”

„Je mi jedno, co bude za měsíc. Zajímá mě to, co je dnes.” Ross se nikdy nedozví, jaké úsilí ji stálo vyslovit další slova. Ale musela je vypustit z úst. „Nedovol, aby ho pověsili,” žebronila. „Nesmím Johna znovu ztratit. Udělej něco.”

„A co mám udělat?” odfrkl zlostně.

„Já nevím,” vyhrkla. „Přece musí existovat způsob, jak jej uchránit před popravou. Promluvím s ním, přesvědčím ho, že se musí změnit. Možná, že…”

„Ten se nikdy nezmění.”

„Dobrá, ušetři ho alespoň tentokrát,” trvala na svém. „Jen jedinkrát. Ať se stane v budoucnu cokoliv, už tě o milost pro Nicka Gentryho nikdy nepožádám.”

Neříkal nic, ani se nepohnul. Ramena měl pod košilí výhružně ztuhlá.

„Lady Sophie,” vmísil se do hovoru Morgan jemně. „Nejspíš bych

měl být zticha, ale rád bych podotkl, že asi nevíte, co Ross v takovém případě riskuje. Oči celého města se ted upírají k Bow Street. Veřejnost aféru s Gentrym ostražitě sleduje. Pokud vyjde najevo, že Ross do případu jakkoliv zasahoval, bude to jeho konec. Jeho pověst, vše, na čem pracoval, se ocitne v troskách. Lidé se oprávněně budou ptát: proč? A pokud se ukáže, že je Ross Gentryho švagrem, ponese nepříjemné následky celá Cannonova rodina.”

„Chápu,” vysoukala ze sebe Sophia. V očích cítila nesnesitelný tlak. Zaryla si nehty do dlaní, aby se ubránila slzám. Upřeně sledovala manželova záda. Stále ještě na ni odmítal pohlédnout.

Zdálo se, že není co dodat. Sophia se potichu vytratila z místnosti. Věděla, že žádá nemožné. A co víc, neodpustitelně zradila vlastního chotě.

Oba muži osaměli. Dlouho panovalo ticho, které se odvážil prolomit až Morgan. „Rossi…” Znali se spoustu let, a po celou tu dobu se neoslovovali jinak, než příjmením. „Myslíš, že mluvila pravdu?”

„Jistě že ano,” odvětil Ross hořce. „Je to tak neuvěřitelné, že to

prostě pravda být musí.”

Když Sophia opustila číslo 3, nebyla si náhle jistá, co by si měla počít. Cítila se vyčerpaná, jako by celé dny nezamhouřila oko. Zničeně uvažovala, co s ní asi Ross provede. Se svými početnými konexemi a vlivem snadno dosáhne rozvodu. Anebo jí přikáže, aby se odstěhovala někam daleko na venkov. Sejde z očí, sejde z mysli. Ať už se rozhodne jakkoliv, Sophia mu to nebude mít za zlé. Nedokázala uvěřit tomu, že by byl schopen manželku naprosto zavrhnout. Třeba v něm ještě zůstal kousíček citu, nějaký láskyplný základ, na kterém by si mohli v budoucnu vybudovat nový vztah. Přesto však to bude pouze vyčpělá náhražka toho, co mezi nimi kdysi bývalo.

Jako bez duše se odplížila do ložnice a převlékla se do lehkých šatů. Ačkoliv bylo teprve poledne, padala únavou. Ulehla na široké lůžko a zavřela oči. Černá prázdnota ji konejšivě přijala do své náruče.

Spala dlouho. Náhle ji probudil zvuk otvíraných dveří. Do pokoje někdo vstoupil. Sophia si unaveně uvědomila, že prospala celé odpoledne. V místnosti se ochladilo a přes napůl stažené závěsy viděla, že se slunce kloní k západu. Posadila se. Spatřila, že dovnitř vchází Ross a odhodlaně za sebou zavírá dveře.

Pohlédli na sebe jako dva gladiátoři, kteří byli nahnáni do arény a tvrdošíjně se odmítají spolu bít.

Bylo na Sophii, aby promluvila jako první. „Vím, že… máš na mne vztek.”

Rozhostilo se dlouhé ticho. Sophia předpokládala, že si nyní o incidentu v klidu promluví, jako dva civilizovaní lidé. Překvapil ji, když byl pojednou dvěma kroky u ní a hrubě ji sevřel v náruči. Strnula. Ross zabořil prsty do manželčiných vlasů, zvrátil jí hlavu a surově drtil růžové rty. Ne, to nebyl horoucí milenecký polibek. Byl to trest. Sophia se však nebránila. Pootevřela ústa a poddala se dobyvačnému jazyku. Na milostnou agresi odpovídala narůstající vášní. Bolavými ústy a vláčným tělem manželovi mlčky sdělovala, že je připravena podrobit se jakémukoliv přání. Nebránila se, a Rossova zlost jako by ochabovala. Teď ji líbá jemněji, prsty již bezohledně necuchá dlouhé vlasy.

Želbohu, vroucí objetí trvalo jen krátce. Pustil ji stejně náhle, jako se jí zmocnil. Poodstoupil od ní a probodával nešťastnou choť přimhouřenýma očima. Sophiiny tváře jen hořely.

V té chvíli pochopila. Rozuměla Rossovým myšlenkám tak jasně, jako kdyby se líhly v její vlastní hlavě. Lhala mu. Měla před ním tajemství. Zneužila jeho důvěry. Ale on po ní přesto touží. Odpustil by jí úplně všechno, dokonce i vraždu. Miloval ji víc, než svoji čest, vzdal se kvůli ní veškeré pýchy. Tak vyrovnanému muži, jakým soudce odjakživa byl, způsobilo toto nenadálé zjištění pořádný šok.

Sophia si přála, aby Rosse dokázala přesvědčit, že od nynějška si jeho důvěru plně zaslouží.

„Dovol mi vše vysvětlit, prosím,” zachraptěla. „Chtěla jsem ti o Nickovi říct už tolikrát, ale nedokázala jsem otevřít ústa. Měla jsem strach, že…”

„Bála ses, že bych tě zapudil?”

Přikývla. Visela přitom na manželovi zoufalýma očima.

„Dokážeš vůbec spočítat, kolikrát jsem ti projevil svoji náklonnost?” Tvář se mu zkroutila hněvem. „Vyčítal jsem ti snad někdy pochybení, kterých ses v minulosti dopustila? Jednal jsem snad někdy nečestně?”

„Ne.”

„Tak kdy mi konečně začneš věřit?”

„Já ti přece věřím,” pronesla ochraptěle. „Ale nedokázala jsem se vyrovnat s představou, že bych tě mohla ztratit.”

„Ztratit mne můžeš pouze jediným způsobem. Když mi budeš lhát.”

Zamrkala, srdce jí v hrudi zběsile bušilo. Způsobilo to něco v jeho slovech… „Je pro nás příliš pozdě?” zajíkala se. „Znamená to snad konec?”

Ross se mračil. Ušklíbl se. „Přece jsem stále tady, ne?” prohodil ironicky.

Sophii se rty třásly tak strašně, že stěží dokázala mluvit. „Pokud mne máš stále ještě rád, sli… slibuji ti, že už ti nikdy nezalžu.”

„To bude příjemná změna,” odsekl stroze.

„A… nebudu před tebou nic tajit.”

„Taky dobrý nápad.”

Dá jí další šanci. Sophii zachvátila divoká vlna naděje. Ross se zlobí, ale věří, že krizi překonají. Dává všanc svoji budoucnost, a to pouze z jednoho, jediného důvodu.

Obezřetně k manželovi přicupitala. Slunce již téměř zmizelo za štíty londýnských střech a v pokoji panovalo příšeří. Zlehka položila drobnou dlaň tam, kde v mužné hrudi tlouklo statečné srdce. Ross pod Sophiiným dotykem ztuhl, ale neodtáhl se. „Děkuji ti, Rossi,” zašeptala.

„Za co?” odsekl s kamennou tváří.

„Za to, že mne miluješ.” Jasně cítila, jak mu srdce v hrudi poskočilo. Náhle si uvědomila, že sílu citů, jež ho zasáhla, nepřiznal Ross ani sám sobě. A už vůbec rozbouřené emoce netoužil pojmenovávat slovy. Úpěnlivě se mu dívala do očí a v ledových duhovkách spatřila záblesk nesouhlasu… ale také vášnivé touhy. Ne, tu nedokázal skrýt.

Existoval jen jeden způsob, kterak rozpustit manželův vztek: ukonejšit ho a navrátit mu zpět pošramocenou hrdost.

Sophiiny oči byly smrtelně vážné. Natáhla paže k Rossově krku a uvolnila uzel vázanky. Soustředila se na úkon tak, jako kdyby to byla ta nejdůležitější věc na světě. Smyčka povolila. Roztřesenými prsty stáhla pruh teplého hedvábí z manželova hrdla. Rossovo tělo bylo nepoddajné, jako vytesané z mramoru. Nedokázal se soustředit. Věděl, že když spolu skočí do postele, zásadní problémy, se kterými se potýkají, to nevyřeší. Jenže zoufalství, se kterým se ho dotýkala, také o něčem svědčilo. Chce mu tím něco naznačit.

Zvolna jej svlékala. Nejprve kabátec, pak vestu, potom košili. Klekla si, aby mu rozepjala střevíce.

„Sophie,” oslovil ji naléhavě.

„Ne, já sama,” špitla. Postavila se a dlaněmi pohladila zcuchaný kožíšek na manželových prsou. Probírala se jím prsty a vychutnávala si horkou kůži. Propracovala se až k plochým bradavkám a škádlila je bříšky palců, dokud neztvrdly. Přitiskla se k Rossovi blíž a ochutnala je jazykem. Kroužila jím kolem tmavých dvorců, dokud nezvlhly a nestaly se citlivými na dotek. Poté zvědavé dlaně sklouzly dolů, k vybouleným kalhotám, kde se ke slovu hlásila mohutná erekce. Ross se neubránil slastnému zamručení.

Zvedla k němu hlavu. „Lituješ, že ses do mě zamiloval?” otázala se.

„Ne,” zavrčel. Nějakým zázrakem se stále ovládal, i když mu všetečnými prsty rejdila za pasem kalhot.

„Chtěla bych ti něco říct,” prohlásila Sophia. Rozepnula první knoflík poklopce a tápala prsty po dalším. „Máš mne ve své moci, Rossi. Já na tebe takový vliv nikdy mít nebudu. Miluji tě.” Otřásl se pod tíhou vroucích slov. „Miluji tě,” opakovala zoufale a neposlušnými prsty zá-

polila se čtvrtým knoflíkem.

Pokračovala tak dlouho, až se mužovy kalhoty široce rozevřely a objevilo se roztoužené mužství. Sophia je opatrně uchopila do obou dlaní a jala se je laskat po celé délce. Cítila, jak Ross zatíná svaly. Vzrušeně oddychoval. Rozpínala se v něm neobvyklá rozkoš. Sophia sklonila hlavu. Toužila zmocnit se ho ústy. „Už dost,” sténal Ross. „Prokrista, už to déle…”

„Pověz mi, jak by sis to přál,” zašeptala horoucně.

Veškerá rozvaha Rosse okamžitě opustila. Zmizela jako pára nad hrncem. Ruce se mu chvěly, popadl ji za hlavu a zalykaje se blahem, šeptal Sophii své přání. „Pohlaď jazýčkem špičku… ano… a teď ho vezmi do úst, jak nejvíc to půjde… ach, bože…”

Sophiina horlivost bohatě vyvažovala nedostatek zkušeností. S chutí se pouštěla do experimentů, ke kterým by Eleanor v životě nesvolila. Ted roztouženě sála citlivý penis a škádlivě jej pokoušela hedvábným jazykem. Ross klesl na kolena a začal z ní rvát šaty. Sophii manželova primitivní neurvalost rozesmála. Zmocnil se vášnivě vlhkých úst, zatímco se mu v náruči nápomocně vrtěla, aby z ní snáze stáhl poničené šaty.

Když konečně Sophiino tělo osvobodil a zaskvělo se před ním nahé v celé své kráse, vydralo se mu z hrdla spokojené zamručení. Zvedl ji do náruče a položil na lůžko. Potom si stáhl kalhoty a ulehl k ní do postele. Sophia dychtivě vklouzla mezi Rossovy nohy a znovu se ústy chopila mužské chlouby. Ross ji uchopil za hlavu a jemně se ji snažil přitáhnout k sobě. Nedala se. Podvolil se tedy Sophiinu slastnému týrání a nepřítomně se přitom probíral bohatými kadeřemi. Jenže náhle chtěl víc. Zatoužil po její chuti. Netrpělivě hmátl po ženiných bocích, přetočil ji k sobě a zabořil lačná ústa do záplavy drsných kudrlinek mezi oblými stehny. Sophia překvapeně vykřikla.

Zkoumal vlhké faldíky jazykem, hluboko pronikal do každého záhybu. Živočišně pátral ústy po růžovém hrbolku, tajemném klíči k ženské rozkoši. Jakmile jej nalezl, dráždil, laskal, mučil ho jazykem a ústy tak dlouho, dokud Sophia neztuhla blížícím se vyvrcholením. Poté se od ní zvolna odtáhl. Sténala a rozechvěle zasypávala tuhé mužství drobnými polibky. Na samý okraj extáze ji takto přivedl ještě dvakrát. Nechal ji prožívat nesnesitelná muka rozkoše tak dlouho, dokud se

pevně nepřisála ústy k mohutnému údu.

Pokaždé, když ucítil tlak manželčiných úst, pronikl do ní Ross hluboko jazykem. Zcela se přizpůsobil jejímu rytmu. Náhle se Sophia prudce otřásla rozkoší. Konečně dosáhla zenitu. Zdušeně vykřikla. Ústy stále ještě objímala zduřelý pyj. Ross ucítil, že se blíží vyvrcholení, a znovu se pokusil vymanit se z jejích úst. Marně. Odmítala se pustit hedvábného dříku. Dál jej laskala náruživými ústy. Víc už snést nedokázal. Propadl extázi. Vyklenul dlouhé tělo do oblouku, divoce zasténal, ale to už jej stravoval zběsilý, bělostně žhnoucí žár.

Po chvíli se Sophia obrátila a hlavou se uvelebila na Rossově hrudi. Přivinul ji k sobě. Tiskl rty k manželčinu spánku, kde ještě vzrušeně tepala krev. „Je mi jedno, kdo je tvým bratrem. Ať je jím klidně sám ďábel, stejně po tobě nepřestanu toužit. Miluji tě. Celičkou. Ani ve snu by mě nenapadlo, že mne jednou potká takovéhle štěstí. Zbožňuji tě natolik, že nedovolím, aby se mezi nás cokoliv postavilo.”

Cítil, kterak k němu lne Sophiino vláčné, vlhké tělo. „Mezi nás dva se už nikdy nic nepostaví,” ujistila ho ochraptěle.

Ross roztáhl nohy a umožnil jí tak, aby se na něho pohodlně položila. Ross unaveně vzdychl, pak si založil ruce pod hlavu a zamyšleně manželku pozoroval. „Sophie,” zamumlal, „obávám se, že neexistuje způsob, kterak Gentryho před popravčím zachránit. Kromě toho si nemůžu dovolit něco takového zkoušet. Jeho hanebné zločiny nelze přehlédnout. Nemůžu někomu jen tak odpustit, ani tvému bratrovi ne. Faktem zůstává, že Gentry je nenapravitelný. Mnohokrát nás o tom přesvědčil.”

Sophia nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Měl těžký život…”

„Já vím,” přerušil ji tak mírně, jak jen to šlo. Bylo mu jasné, že ať už jí předloží ohledně Gentryho sebepádnější argumenty, napětí mezi nimi stejně přetrvá. Sophia nikdy nepřestane doufat v bratrovo polepšení. Pousmál se a něžně ji hladil po umanuté bradě. „Jenom tak dobrá duše, jako jsi ty, dokáže milovat bratra přesto, že ji nestydatě vydírá.”

„Nikdo mu zatím nedal příležitost se změnit,” uvažovala Sophia.

„Kéž by dostal příležitost žít jinak… pomysli, jaký z něj mohl být člověk.”

„Obávám se, že na něco takového neoplývám dostatečnou fantazií,” odpověděl ironicky Ross. Překulil se na ni a svalnatými stehny jí náru-

živě rozevíral nohy. „Dost už o Gentrym. Celý den jsem ho nedokázal pustit z hlavy, teď toužím mít volný večer.”

„Souhlasím,” přikývla Sophia, ačkoliv bylo očividné, že by v rozhovoru nejraději pokračovala. „Co tedy uděláme s načatým večerem?”

„Mám hlad,” zamručel Ross a sklonil se k bělostným ňadrům. „Dal bych si pořádné jídlo… a tebe jako zákusek.” Přisál se ústy k naběhlé bradavce a jemně ji sevřel zuby. „Vyhovuje ti to tak?”

Díky Rossovým pečlivým přípravám žádné násilné demonstrace požadující osvobození Nicka Gentryho nepropukly. Přesto věděl, že se několika potyčkám nevyhne. Proto byly budovy v Bow Street v obležení vojska a policisté hlídkovali u věznice Newgate, aby rozháněli ty, kdož by chtěli před káznicí vyvolávat nepokoje. Rodiny všech soudců obdržely výstrahu, aby se raději opevnily ve svých domech, a zaměstnanci bank a některých obchodů dostali zbraně, aby se mohli bránit v případech, že budou mít rebelanti v úmyslu jejich podniky vyrabovat. Sophia rázně odmítla Rossův návrh, aby se po dobu rozbouřených vášní ukryla na venkově. Nedokázala si ani představit, že by bezcílně bloumala po Silverhill Parku anebo dělala společnost Catherine, Ioně a Rossovu dědečkovi, zatímco se v Londýně rozhoduje o osudu jejího bratra.

Odpoledne se Sophia usadila v soukromém salonu v čísle 4 na Bow Street. Horečně uvažovala, co by mohla pro bratra ještě udělat. Hlava jí třeštila. Ross se nedostavil k obědu. Pouze si několikrát poslal pro konvici kávy s odůvodněním, že k němu stále proudí davy návštěvníků. Na město se pomalu snášel soumrak. Ulicemi se rojily ozbrojené patroly, které dohlížely na místa, kde se sházeli členové podsvětí. Ernest, který byl pověřen odnést jakousi zprávu do Justičního paláce na Finsburry Square, se krátce zastavil u Sophie, aby ji poinformoval o situaci. „Zaslech sem sira Rosse a sira Granta. Povídali, že sou překvapení, že sou lidi zticha. Čekali, že když Gentryho zavřou, vypukne mela. Sir Ross řikal, že je to proto, že už mnoho lidí změnilo na Gentryho názor.” Ernest zavrtěl nad vrtkavou přízní veřejnosti hlavou. „Úbohej Černej Rafán,” bručel. „Aby je ďas všecky spral.”

Kdyby nebyla Sophia tak nešťastná, jistě by se nad chlapcovou obhajobou náhle zatracovaného lidového hrdiny s chutí pousmála. „Děkuji ti, Erneste,” pravila. „A dávej na sebe pozor. Nerada bych, aby se ti něco stalo.”

Ernest se začervenal. Sophiin upřímný zájem mu polichotil. „Ne, nebojte se. Mě se nikdo nedotkne ani prstem, mylady!”

Odchvátal pryč a Sophia znovu osaměla. Slunce zapadlo. Na Londýn se snesla horká, temná noc. Vzduch byl prosycen zápachem kouře a odporným puchem, jejž přinášel východní vítr. V okamžiku, kdy se Sophia rozhodla, že se převlékne do noční košile a půjde spát, vstoupil do pokoje Ross. Jakmile překročil práh, shodil ze sebe propocenou košili.

„Je něco nového?” vyzvídala Sophia. Kráčela mu v patách do ložnice. „Jak se má můj bratr? Máš o něm nějaké zprávy? Vypukly u vězení demonstrace? Nikdo mi nic neřekne a já už z toho šílím!”

„Všechno probíhá relativně v klidu,” odvětil Ross a naléval si ze džbánu vodu do umyvadla.

Začal se pečlivě mýt. „Bud tak hodná a dones mi čistou košili, ano?” Pospíchala mu vyhovět. „Kam zase jdeš? Měl bys nejdřív něco sníst.

Alespoň kousek chleba…”

„Nemám čas,” zamručel Ross. Navlékl si čerstvě vypranou košili a zastrčil ji do kalhot. Po paměti si upravil límeček a uvázal kravatu.

„Právě mě něco napadlo. Jdu do Newgate. Vrátím se brzy. Jen nebuď kvůli mně dlouho vzhůru, prosím tě. Kdybych se dozvěděl cokoliv důležitého, okamžitě tě vzbudím.”

„Jdeš za mým bratrem?” Sophia zručně vytáhla ze skříně vzorovanou šedou vestu a přidržela mu ji, aby do ní pohodlně vklouzl. „Proč? Co je to za nápad? Jdu s tebou!”

„Ne, do Newgate ne.”

„Počkám na tebe venku v kočáře,” přemlouvala ho zoufale. „Můžeš vyzbrojit kočího pistolemi a komořího jakbysmet. A všude kolem věznice postávají hlídky, nebo ne? Budu tam v bezpečí úplně stejně, jako jsem tady. Ach, Rossi. Jestli budu muset ještě chvilku čekat, naprosto z toho zešílím! Musíš mne vzít s sebou. Prosím. Jde přece o mého bratra, ne?”

Zasažen palbou ostrých slov, Ross se na ni ostře zadíval. Na líci mu zacukal sval. Sophia věděla, že ji hodlá odmítnout. Na druhé straně dokázal pochopit, že se o bratra bojí.

„Přísahej, že z kočáru nevystrčíš ani nos,” nabádal ji.

„Přísahám!”

Upřeně se na ni zahleděl. Pak tiše zaklel. „Vezmi si plášť.”

Ze strachu, aby si to náhodou nerozmyslel, ho Sophia okamžitě uposlechla. „Tak jaký jsi dostal nápad?” vyptávala se.

Ross odmítavě zavrtěl hlavou. Netoužil jí nic vysvětlovat. „Stále ještě to promýšlím. Nerad bych v tobě vzbudil falešné naděje. Nemusí to vyjít.”

Jelikož věznice Newgate sloužila jako dočasný příbytek těm, kteří čekali buď na rozsudek, anebo na popravu, říkalo se jí „kamenný džbán neřesti”. Ti, kteří káznici navštívili, přísahali, že ani peklo nemůže být horší. Od starobylých kamenných zdí se odrážely výkřiky a nářky vězňů, Úpicích jako zvířata v klecích. Odsouzení tu rozhodně neměli žádné pohodlí. Ani ve společných celách, ani na samotkách nebyl žádný nábytek. Žalářníci, kteří zde dohlíželi na pořádek, byli často podplacení, sadističtí, mentálně zaostalí, anebo všechno dohromady. Když se poprvé Eddie Sayer vrátil z Newgate, kam doprovázel zadrženého, přísahal, že mu dozorci naháněli mnohem větší hrůzu než samotní kriminálníci.

Ačkoliv v zimě delikventy sužoval nepřemožitelný chlad, nebylo to nic ve srovnání s odporným smradem, který opanoval žalář v létě. Když Ross poručil vrchnímu dozorci, aby ho doprovodil do cely Nicka Gentryho, hemžily se mu pod nohama stovky švábů. Kobka se nacházela přímo v centru věznice. Odsouzení jí přezdívali „ďáblova komora”, jelikož z ní skutečně nebylo úniku.

Když se Ross v doprovodu žalářníka proplétal bludištěm chodeb, praskala mu pod podrážkami tělíčka všudypřítomných vší a z temných koutů s pískotem vybíhaly krysy, jež vyrušily jejich těžké kročeje. Z cel pod nimi k nim doléhaly zmučené výkřiky trestanců. Rosse znervózňovalo pomyšlení, že na něho žena čeká venku v kočáře. Neměl jí to dovolit! Náhle svého rozhodnutí trpce litoval. Utěšoval se tedy tím, že ji hlídají dva ozbrojení sluhové společně s patrolou vybavenou šavlemi a pistolemi.

„To Gentry je dycynky potichu,” komentoval situaci Eldridge, vrchní dozorce. Obrovský, podsaditý chachar s rozměklými rysy páchl stejně nesnesitelně, jako jeho svěřenci. Hlavu měl na temeni lysou, obkrouženou po stranách věnečkem řídkých mastných vlasů, jež mu sahaly až na záda. Eldridge byl jedním z vzácných případů, kdy bachař skutečně miluje svoji nevděčnou práci. Možná to bylo i tím, že každý týden

prodával novinám „zaručené informace” o tom, co se v káznici děje. Díky zadržení nepolapitelného Nicka Gentryho si jistě už přišel na tučné jmění.

„Jak je den dlouhej, neklapne zobákem,” vrčel Eldridge. „Ptám se vás, jak vo něm můžu vůbec něco utrousit před novinářema, když má držku na zámek?”

„To od něho není hezké,” přitakal ironicky Ross.

Evidentně potěšen Rossovým pochopením, zavedl vrchní žalářník soudce až ke dveřím ďáblovy komory. Byly zhotoveny z masivního dubového dřeva a pobyty železnými pláty. V horní části měly vyříznuté okénko, asi deset centimetrů široké, kterým mohli odsouzení hovořit s návštěvníky. „Gentry!” zařval Eldridge do otvoru. „Návštěva!”

Neozvala se žádná odpověd.

Ross se zamračil. „Kde je ostraha?”

Eldridge k němu obrátil mastný obličej. „Tady žádnej strážnej nejni, sire Rossi. Nejni to třeba.”

„Nařídil jsem, aby před těmito dveřmi stála dnem i nocí patrola,” odpověděl Ross stroze. „Má nejenom vězni zabránit v útěku, ale také ho případně chránit.”

Mohutný pupek obrovského žalářníka se otřásal hlubokým chechotem. „Uprchnout vodsud!” vyštěkl nevěřícně. „Z ďáblovy komory eště nikdo nezdrhnul. Mimoto sme nasadili Gentrymu pouta. Na každou haksnu sme mu dali kouli a vobalili toho mrzáka řetězama, který dohromady vážej dobrejch sto padesát kilo. Teď se ten úbohej parchant ani nepodrbe v nose. Ne, živej se z tyhle cely nikdo nedostane. Ledaže by měl tohle.” S těmito slovy odepnul od opasku těžký klíč a jal se odemykat.

Dveře zasténaly a neochotně se otevřely. „Tady je,” předl Eldridge spokojeně. Když vkročil do cely, líně pohupoval lampou. „Vidíte? Gentry je…” Hřmotné tělo překvapením nadskočilo. „Doprkvančic!”

Ross jen slabě zavrtěl hlavou. Ďáblova komora zela prázdnotou.

„Dobrý bože,” zamumlal napůl obdivem, napůl vzteky. Výkon nevítaného švagra byl vskutku obdivuhodný. Ve změti řetězů na podlaze se zaleskl zprohýbaný hřebík. Jakmile se setmělo, musel se Gentry nějak zbavit železných okovů. V okně chyběla tyč z mříže. Ross nemohl pochopit, jak se Gentrymu podařilo vyrvat silný železný prut a prodrat se

tak úzkým otvorem, nicméně dokázal to. Nejspíš si musel nějak vymknout rameno, bez toho by neměl šanci.

„Kdy ho tu naposledy někdo kontroloval?” obořil se na zmateného dozorce Ross.

„Asi tak před hodinou. Teda, myslím,” zamumlal Eldridge a vytřeštěné oči mu jen tak tak nevypadly z upocené tváře.

Ross pohlédl skrze okno s vypáčenou mříží. Vedlo do sousední prázdné cely. Z ní se Gentry proboural ven bortící se zdí. Nejspíš za tímto účelem použil železný prut. Ross se pokoušel vybavit si každý detail plánu vězení, který měl pověšený na zdi ve své kanceláři.

Vrhl po dozorci vražedný pohled. „Odemykáte všechny cely v patře stejným klíčem?”

„Já-já… asi jo.”

„Dejte mi ho. A ted hýbněte svým tlustým zadkem, ať už jste v přízemí. Vyřiďte strážníkům, co hlídají můj kočár, že je Gentry na útěku. Oni už budou vědět, co dělat.”

„Ano, sire Rossi!” Na bařtipána jeho rozměrů Eldridge překvapivě svižně vylétl z cely. Lampu si vzal s sebou, takže Rosse pohltila tma.

Ten pevně sevřel v prstech klíč, jenž mu žalářník ponechal, a odemkl sousední kobku. Vydal se ve švagrových stopách. Zlostně jej proklínaje, protáhl se dírou ve zdi. Na druhé straně ho přivítal šustot a pištění vyrušené hmyzí havěti. „K čertu s tebou, Gentry,” zavrčel. „Až tě dostanu, osobně tě pověsím za to, že jsi mě protáhl tímto peklem.”

Nick Gentry těžce oddychoval z nadlidské námahy, kterou na útěk vynaložil. Odhodil z čela pramen zvlhlých vlasů a vyhoupl se na střechu věznice. Opatrně vstoupil na zeď, která káznici oddělovala od vedlejší budovy. Stěna byla asi dvacet centimetrů široká a stářím se při okrajích drolila. Avšak byla to jediná cesta ke svobodě. Až se dostane na druhou stranu, vklouzne do domu, najde východ na ulici a pak beze stopy zmizí. V Londýně se vyznal jako snad nikdo jiný dokázal si v mysli naprosto přesně vybavit každou uličku, každý kout, výmol na cestě i puklinu ve zdi. Když nebude chtít, nikdo ho nezahlédne ani koutkem oka.

Pomalu se plížil po zdi jako kočka. Jediný chybný krok by znamenal nevyhnutelný pád a jistou smrt. Široce otevíral oči. Pokoušel se prohlédnout hustou temnotou, jež ho obklopovala. Na nebi zářil pouze úzký srpek měsíce. Sunul se dál. Pomalu, krok za krokem. Snažil se na nic nemyslet. Jenže jedna myšlenka se mu přesto neustále vtírala do hlavy a rušila potřebné soustředění. Vzpomínka na Sophii. Až definitivně opustí Londýn, už ji nikdy nespatří. Nenadálou něhu, kterou k sestře pocítil, by Nick nikdy láskou nenazval, jelikož dobře věděl, že milování není schopen. Přesto však každá připomínka Sophie Nicka pálila v duši. Dobře si uvědomoval, že jakmile z jeho života definitivně zmizí, spolu s ní se vytratí i zbytek toho dobrého, co v Nickovi ještě zbylo. Byla jediným člověkem na světě, kterému na něm záleželo, kdo byl ochoten se o něho postarat bez ohledu na to, jakých nepravostí se kdy dopustil.

Krok. A pak další. Pravá, levá… Nick zapudil myšlenky na sestru a zauvažoval, kam se vrtne, až bude volný. Mohl by začít znovu. Někde jinde, pod jiným jménem. Čeká ho nový život. Vidina dalšího začátku by měla být povzbudivá, nicméně Nick se propadal do stále větší zasmušilosti. Byl tak unavený. Život na hraně zákona mu neumožňoval spočinout ani minutu v klidu. Cítil se vyčerpaný, jako by nosil na bedrech kmetských sto let, a ne pouhých dvacet pět. Pomyšlení na to, že musí začít znovu, se mu hnusilo. Jenže jinou možnost nemá. Nepatřil však k lidem, kteří lomí rukama nad skutečností, již nelze změnit.

Pod pravým chodidlem se mu udrolil kus zdi. K zemi se snášela omítka a oblaka prachu. Několik sekund Nick balancoval na úzké zdi s široce rozpaženýma rukama ve snaze udržet rovnováhu. Ztěžka oddychoval skrze stisknuté zuby. Jakmile se uklidnil, opatrně se plížil dál. Spoléhal víc na svůj instinkt, než na zrak. Dole pod ním se cosi pohnulo. To se podél věznice přesouvaly hlídky. Kvapně rozháněly malou skupinku demonstrantů, kteří přišli protestovat proti uvěznění svého hrdiny. Nick předpokládal, že jich přijde mnohem víc. Dotčeně se zašklebil. Uvědomil si, že jeho popularita mezi prostým lidem zvolna vyprchává. „Parchanti jedni nevděční,” zavrčel.

Naštěstí si nikdo nevšiml postavy balancující na zdi vysoko nad jejich hlavami. Nějakým božím zázrakem anebo v tom měl prsty sám ďábel se Nickovi podařilo bezpečně dosáhnout sousední budovy. K nejbližšímu oknu to však měl stále daleko. Naštěstí dlaní nahmatal na fasádě ozdobu v podobě lví hlavy. Ohmatal ji prsty a usoudil, že nebude

vytesána z pravého kamene, ale je vyrobená z cementové náhražky. Nick neměl ani zdání, zda ho skulptura udrží. Nemohl však jinak. Nespokojeně se ušklíbl a potom přehodil přes lví hlavu provizorní lano uvázané z vetché deky natrhané na pruhy. Prudce za něj škubl, aby byl uvázaný uzel dostatečně pevný. Potom se soustředil na okno nalézající se asi metr pod ním. Výborně, pomyslel si, naštěstí je otevřené. Vyhlídka na to, že by musel proskočit sklem, se mu pranic nezamlouvala.

Zadržel dech a pevně se chytil přikrývky. Na okamžik zaváhal, a potom se odhodlaně odrazil od zdi. Prosvištěl oknem tak lehce, že ho to až samotného překvapilo. V duchu se připravoval na náročnější výkon. Ačkoliv dopadl na nohy, smýklo s ním lano ještě kousek kupředu, takže se nakonec s bolestným zamručením svezl na podlahu. Zaklel, postavil se a otřásl se jako pes. Zdálo se, že se ocitl v čísi kanceláři. Nedbalý úředník zřejmě zapomněl zavřít před odchodem okno. „Už je to skoro za mnou,” zabručel si Nick pod vousy a vyšel z místnosti na chodbu. Pátral po schodišti, které ho vyvede z budovy ven.

O dvě minuty později už vycházel postranním východem na ulici. Ukázalo se, že se dostal do továrny na výrobu nábytku. Vyzbrojil se tedy nalezeným truhlářským nožem a dřevěnou sukovicí. Splynul se stíny na dvoře a kradl se pryč.

Náhle zmrzl uprostřed kroku. Ozvalo se za ním totiž klapnutí natahované pistole.

„Zůstaň, kde jsi,” poručil mu z temnoty tichý ženský hlas.

„Sophie?” vydechl udiveně.

Skutečně za ním stála jeho sestra. Sama. V dlani se jí leskla pistole. Upírala na něj pronikavý pohled. „Nepokoušej se utéct,” varovala ho. Obličej měla napjatý. Nežertovala.

„Jak ses sem, kruci, dostala?” zeptal se nevěřícně. „Je to tu nebezpečné a… U všech svatých, dej to pryč, nebo si ještě ublížíš.”

Ani se nepohnula. „To nejde. Udělám-li to, okamžitě zmizíš.”

„Stejně bys mě nezastřelila.”

Sladce mu odpověděla: „Existuje pouze jediný zaručený způsob, jak to prověřit, nemyslíš?”

Náhle Nicka zachvátila vlna absolutní paniky. „Tobě snad na mně vůbec nezáleží, Sophie?” vyhrkl chraplavě.

„Právě proto, že mi na tobě záleží. Proto tě musím zastavit. Můj

manžel za tebou dnes přijel, aby ti pomohl.”

„Leda do pekla! Nebuď tak hloupá a nech mne jít, sakra!”

„Počkáme tu na sira Rosse,” trvala tvrdošíjně na svém.

Koutkem okna Nick zahlédl, že se k nim blíží patrola spolu s několika strážníky. Pozdě. Šanci na únik mu zhatila vlastní sestra. Nick se podvolil osudu. Přinutil se v klidu zůstat stát a odhodil na zem své primitivní zbraně. No dobrá. Počká tedy na Cannona. A Sophia se poučí, jak ji manžílek krásně podvedl. Skoro to za tu cenu stojí. Konečně sestra uvidí soudce v pravém světle a přestane ho uctívat. „Tak jo,” pravil odhodlaně. „Ať mi tedy tvůj choť pomůže rovnou na šibenici.”

18

Ross byl špinavý až běda. To proto, že šel v Nickových stopách až na střechu věznice. Měl pocit, že vězeňský marast už ze sebe nikdy nedokáže smýt. Noční vzduch mu ve srovnání se zatuchlým pachem káznice připadal neuvěřitelně svěží. Opatrně se došoural až na samý okraj střechy a zjistil, že věznici se sousední budovou spojuje drolící se zeď. Po Gentrym však nikde nebylo ani stopy. Náhle si však soudce všiml, že z kamenné ozdoby na zdi povlává tmavá pokrývka. Rozladěním zabručel. Bůhví, kde už teď Gentry je.

Opatrně ozkoušel spojovací stěnu botou a zjistil, že je zrádná a nestabilní. Tak v tomto bodě pro něho pátrání po Gentrym skončilo. Tady Ross už osud pokoušet nebude. Tohle je úkol hodný cirkusového akrobata, ne policisty. Než se však stačil obrátit k odchodu, ozval se zdola ženský hlas.

„Rossi?”

Srdce se mu zastavilo. Z výšky čtvrtého patra shlížel na drobnou postavičku své ženy.

„Sophie,” zaburácel, „pokud jsi to ty, pak si to vyřídíme!”

„Čeká tu na tebe Gentry,” ozvalo se opět zezdola. „Ať tě ani nenapadne zkrátit si cestu po té zdi!”

„Nemám to v plánu,” odsekl.

Měl co dělat, aby se vypořádal s plamenným vztekem, který ho zachvátil. Neposlechla ho. Měla přece čekat v bezpečí kočáru. „Zůstaň tam.”

Než se vymotal ze spletitých chodeb šatlavy, připadalo mu to jako celá věčnost. Kupředu ho popoháněla stále narůstající panika. Tam, kde to šlo, dokonce běžel. Výkřiky a nadávky z okolních cel zcela ignoroval. Konečně nechal věznici za sebou a ostrým klusem se pustil kolem budovy. Již z dálky zaregistroval malou skupinku čumilů, jízdní hlídku i pěší patrolu, Sayera a Geeho. Ti všichni postávali v uctivé vzdálenosti od paní Cannonové a jejího zajatce.

„Sire Rossi,” spustil vzrušeně Sayer, „dostala ho dřív, než si ho kdokoliv z nás stačil všimnout. Nařídila nám, abychom se drželi zpátky, jinak že…”

„Zařiď, až se všichni rozejdou. Vyřídím to,” vyštěkl Ross.

Policisté okamžitě poslechli a dali se do vytlačování davu směrem ze dvora. Ross odhodlaně kráčel ke své ženě. Jakmile ho Sophia uviděla, opadlo z její tváře napětí. Poslušně mu bez jediného slova předala pistoli.

„Kde jsi to sebrala?” otázal se mírně Ross. Měl co dělat, aby se ovládl a nerozkřičel se z plných plic.

„Vypůjčila jsem si ji od komořího,” přiznala se Sophia. „On za nic nemůže. Omlouvám se, ale zaslechla jsem žalářníka, kterak říká panu Sayerovi, že Gentry uprchl… A jak jsem se tak rozhlížela z okna, náhle jsem zahlédla bratra na střeše…”

„To si povíme později,” přerušil ji Ross. Nejradši by ji přehnul přes koleno a naplácal na zadek, až by pištěla. Místo toho se musel soustředit na okamžité vyřešení situace.

Zadíval se na Gentryho, který je s úsměškem pozoroval. „Tak takhle se mi staráte o sestřičku?” šklebil se. „No jo, je v těch nejlepších rukách, co? Potlouká se v noci kolem Newgate s pistolí v ruce!”

„Nicku,” zlobila se Sophia. „On přece…”

Ross ji umlčel gestem ruky. „Máš velikánské štěstí, že tě zastavila ona,” ujistil Gentryho ledově.

„No, to máte teda pravdu. Jsem ten nejšťastnější mizera pod sluncem,” bručel Gentry.

Ross na zlosyna pátravé hleděl. Nešlo mu do hlavy, že má chlapík v této situaci ještě náladu na šibeniční humor, ale očividně měl. Ross vypracoval plán, který by mohl v případě úspěchu zachránit švagrovi krk a zároveň pomoci úřadovně v Bow Street. Ale byla to sázka do loterie. Gentryho reakce jsou totiž naprosto nepředvídatelné je to statečný lovec lupičů, hrozivý vládce podsvětí, hrdina, ďábel. Paradoxně se někde uprostřed této směsice krčil chlapec John Sydney, jenž jako by se nedokázal rozhodnout, kým vlastně být. Ale pokud se mu dostane pevného vedení a bude podléhat člověku s vůlí silnější, než má on sám…

Nikdo mu zatím nedal příležitost se změnit, prohlásila kdysi Sophia. Kéž by dostal šanci žít lepší život… pomysli, jaký z něj mohl být člověk.

Ross mu naději dát chtěl. Kvůli Sophii. Pokud by se nepokusil jejímu bratrovi pomoci, jako by zarazil do vzájemného vztahu klín. „Chci ti učinit nabídku,” oznámil Gentrymu. „Doporučuji ti, abys ji pečlivě uvážil.”

Na mladíkově tváři se rozlil cynický úsměv. „No, už se těším.”

„Víš dobře, že nyní proti tobě máme dostatek důkazů. Můžu se postarat o to, aby zmizely.”

Gentry pojednou na soudce hleděl z nebývalým zájmem. Takové vyjednávání důvěrně znal. „A co ten svědek, který je připraven vše potvrdit?”

„O něj se taky dokážu postarat.”

„Jak?”

„Do toho ti nic není.” Sophia prudce vydechla, ale Ross se na ni ani nepodíval. Cítil, jak je překvapená. Pro blaho jejího bratra je ochoten porušit pravidla, kterým byl dlouhá léta oddán a naprosto je ctil. Za téměř dvanáct let služby spravedlnosti se Ross nedopustil ničeho, co by mohlo být jen vzdáleně považováno za korupci. Manipulace s důkazy a svědky se mu absolutně příčila. Přesto se však přemohl, odvrhl veškeré zábrany a zachmuřeně pokračoval: „Na oplátku však od tebe něco chci.”

„Jistě,” ušklíbl se ironicky Gentry. „Tak už to v životě chodí. Nejspíš chcete, abych opustil zemi a někam se vypařil.”

„Ne. Chci, aby ses stal strážníkem.”

„Cože?” zděsil se Gentry.

„Rossi?” nechápala Sophia.

Kdyby Ross nebyl tak zarputile soustředěný na svá slova, jistě by ho pobavily dva páry úplně stejných očí, které na něj nevěřícně civěly.

„Cannone, nezahrávejte si se mnou,” prskal vztekle Gentry. „Povězte na rovinu, co ode mne chcete, a já…”

„Říkáš si lovec zločinců,” pravil Ross. „Tak dokaž, že jsi zároveň chlap, a hraj podle pravidel. Bez zbytečného násilí, lží a falešných důkazů.”

Představa, že by pracoval ve veřejných službách, Nicka naprosto ohromila. „Jak jste, proboha, přišel na tak šílený nápad?”

„Vzpomněl jsem si na Morganova slova. Tvrdí, že policajt a kriminálník jsou dvě strany téže mince.”

„A vy si myslíte, že mi Morgan bude věřit?”

„Zpočátku ne. Důvěru si budeš muset tvrdě zasloužit. Pomalu, den po dni.”

„Ať mě vezme čert, jestli budu někdy poklonkovat bandě červenek obecnejch,” odfrkl Gentry. Přestal dbát na zdvořilé vyjadřování a úmyslně nazval strážníky přezdívkou, která narážela na barvu jejich uniformy.

„Pokud ne, pověsí tě,” odtušil Ross. „Důkazy proti tobě si samozřejmě ponechám a v případě, že nebudeš pracovat k Morganově spokojenosti, okamžitě je proti tobě použiji.”

„A jak si můžete bejt jistej, že vám nezdrhnu?”

„Protože pokud tě napadne něco takového udělat, osobně tě vystopuji a zatnu ti tipec. Věř mi, že nejenom mně, ale i tvé sestře se bude bez tebe žít mnohem lépe.”

Atmosféra nebyla zdaleka přátelská. Ross zpozoroval, že Gentry rozhodně nebere výhrůžku na lehkou váhu. Trpělivě vyčkával, až Nick zváží své možnosti.

Po chvíli po něm mladík vrhl zlobný pohled. „Chcete mě sprostě využít,” zavrčel. „Budu jen dalším pírkem za vaším kloboukem. Využijete mého vlivu, abyste posílil svoji pozici na Bow Street. Noviny vás budou vynášet do nebe za to, že jste přesvědčil neporazitelného Nicka Gentryho, aby se stal jedním z vás. Přinutíte mě, abych zradil všechny své známé a předložil proti nim důkazy. A až se ujistíte, že mne z duše nenávidí každý chlap, každá ženská i děcko od Dead Man’s Yardu po Gin Lane, pošlete mne do těchto míst chytat zloděje a vrahy. A zaplatíte mi za to pár šestáků, které ani nestojí za to, aby kvůli nim člověk vstával z postele.”

Ross se nad slovy plnými obvinění zadumal. „Ano,” přitakal. „To jsi řekl úplně přesně.”

„Ježíši!” Gentry se nucené rozesmál. „Táhněte si práskat sám, Cannone!”

Jeden oblouk Rossova černého obočí se tázavě vyklenul. „Mám to snad chápat jako souhlas?”

Gentry krátce přikývl. „Vím, že toho budu hořce litovat,” prohlásil kysele. „To kat by mě popravil alespoň rychle.”

„Takže, když už jsme se domluvili, mohu tě odvést zpátky do cely,”

pravil vlídně Ross. „Zítra ráno tě propustím. Mezitím musím vykonat nějaké přípravy.”

„Rossi,” naléhala Sophia, „opravdu se tam musí Nick vrátit?”

„Ano.” Soudcův pohled nepřipouštěl žádné námitky. Sophia okamžitě zmlkla, ačkoliv bylo naprosto jasné, že měla v plánu za bratra orodovat.

„To je v pořádku, Sophie,” bručel Gentry. „Už jsem pobýval na horších místech, než je tohle.” Vyslal k Rossovi vražedný pohled a dodal:

„Díky laskavosti tvého manžílka.”

Za deset let upřímného přátelství se ještě nikdy nepodařilo Rossovi sira Granta Morgana tak šokovat. Jakmile se Ross vrátil do Bow Street Číslo 3, okamžitě zamířil do přítelovy pracovny a seznámil ho s dohodou, již s Gentrym uzavřel.

Morgan na něho nevěřícně zíral. „Co to povídáš? Nick Gentry přece nemůže byt policistou.” „Proč ne?”

„Protože je to Nick Gentry, proto.” „Ty z něj vycepuješ dobrého strážníka.”

„Ne, to tedy ne.“ odmítl Morgan a vehementně přitom vrtěl hlavou.

„Pane bože, jen to ne. Neřekl jsem ani slovo, když jsi na mě naložil tolik práce anebo když jsi mi přikázal rozsoudit ty nejprekérnější případy. A když už jsme u toho, opravdu dělám, co můžu, abych se ti beze zbytku vyrovnal. Ale co je moc, je moc. Skutečně si myslíš, že jen tak mýnix týrnix odstoupíš, a necháš mi tu navíc na krku Nicka Gentryho? Pokud jsi opravdu přesvědčen, že z něj může jednou být pochůzkář, trénuj si ho sám!”

„Jenže ty se na to hodíš líp. Taky jsi byl kdysi strážníkem a vyrostl jsi na ulici stejně jako on. A nezapomeň, je mu jen pětadvacet let. Je dostatečně mladý na to, aby se dal převychovat.“

„Podle mě je to pěkně tvrdý oříšek a jen hlupák si může myslet, že z něj někdy něco vyroste!”

„Za nějaký čas,” nevzdával se Ross, zcela ignoruje kolegovy výhrady, „bude Gentry nejlepším mužem v týmu. Bez řečí odvede tu nejhorší a nejnebezpečnější práci. Budeš u sebe nosit zbraň, Grante takovou, kterou těžko někoho mineš.”

„Případně vlastní hlavu,” brblal Morgan. Grant se pohodlně opřel v židli, upřeně civěl na strop a cosi si nespokojeně bručel. Očividně si

představoval, jak cvičí Nicka Gentryho. Náhle vybuchl jízlivým smíchem. „Možná to nakonec opravdu bude stát za to. Koneckonců, všechno to strádání, co nám ten darebáček připravil, mu milerád oplatím. S chutí mu dám pořádně zabrat.”

Ross se pousmál, když mu před očima vytanula Gentryho urostlá postava. Jen chlap jako hora, jakým Morgan bezesporu je, se o něm může vyjádřit jako o ,darebáčkovi’. „K tomu budeš mít spoustu příležitostí.”

„Mám snad na výběr?” Ross krátce zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem si to,” mumlal Morgan. „Krucifix. Už abys šel do penze, Cannone.”

Když Ross vstoupil do ztemnělé ložnice, ležela Sophia v posteli předstírajíc spánek. Během zpáteční jízdy kočárem se Ross zdržel veškerých připomínek k jejímu vystoupení, ale nebylo pochyb, že v soukromí ji za porušení zákazu náležitě vyplísní. Nastal čas zúčtování. Sophia usoudila, že pokud se jí podaří odložit nepříjemnou rozmluvu na ráno, Ross mezitím vychladne a bude o to přístupnější.

Naneštěstí to vypadalo, že Ross s diskusí nemíní čekat. Zažehl lampu a povytáhl knot, aby oslnivě svítila.

Sophia se zvolna posadila a vyslala k manželovi smířlivý úsměv.

„Co říkal sir Grant, když jsi mu oznámil…”

„To probereme později,” odvětil manžel důrazně. Nepřipustil, aby zavedla řeč jinam. Pohodlně se usadil na okraji lůžka a opřel se dlaněmi z každé strany jejích boků. Držel ji pod přikrývkou jako v pasti. „Teď bych se rád vyjádřil k tvému nočnímu dobrodružství. Rád bych věděl, proč jsi tak riskovala, když dobře víš, jak moc mi záleží na tvém bezpečí!”

Sophia couvla zpátky do polštářů. Vytušila, že se jí právě chystá dát pořádnou lekci, po které kdekomu spadne hřebínek. Zároveň si uvědomovala, že silný hněv pramení pouze z nebetyčné lásky, kterou k ní cítí, a proto pokorně přijímala každé slovo pokárání. Když konečně skončil

anebo se odmlčel, aby popadl dech lítostivě se ozvala.

„Máš ve všem naprostou pravdu,” prohlásila. „Kdybych byla na tvém místě, cítila bych se stejně. Měla jsem zůstat v kočáře, jak jsem slíbila.”

„Svatá pravda,” mručel Ross. Jakmile mu došlo, že se s ním Sophia nehodlá přít, zlost jako by se vytrácela.

„Máš spoustu zkušeností a na rozdíl ode mne víš, jak se v dané situaci správně zachovat. Chápu, že jsem vystavila nebezpečí nejenom sebe, ale také jsem ohrozila život našeho dítěte. Věř mi, skutečně mě to velice mrzí.”

„To by tedy mělo.”

Sophia se k němu naklonila a spočinula tváří na manželově rameni.

„Udělám všechno pro to, aby ses o mě už nikdy nemusel bát.”

„Já vím,” zabručel. „Ale, krucifix, Sophie, nechci, abych byl považován za chlapa, který není schopen uhlídat vlastní ženu.”

Sophia s obličejem skrytým v jeho rameni se zazubila. „Něco takového by přece nikoho v životě nenapadlo.” Pomalu mu sklouzla do klína. „Rossi… k bratrovi ses zachoval ohromně…”

„Pro něj jsem nehnul ani prstem. Udělal jsem to pro tebe.”

„Já vím. A moc tě za to obdivuji.” Něžně rozvázala uzel manželovy vázanky a stáhla mu z krku pruh tmavého hedvábí.

„Jenom za tohle?” otázal se a přitom ji pažemi pevně objal kolem pružného těla.

„A ještě z tisíce dalších důvodů.” Zoufale se přitiskla ňadry k mužné hrudi. „Dovol mi, abych ti dokázala, jak moc tě miluju. Jak tě strašně moc potřebuji.”

Ross se vzdal čtení dalších levit, stáhl si košili přes hlavu a mrštil s ní na podlahu. Když se obrátil zpět k Sophii, vyzývavě se na něho smála. Dobrá nálada se v ní mísila se vzrušením.

„Co je na mně tak legračního?” otázal se a přitom se jí snažil vysoukat noční košili k pasu.

„Ale. Jenom jsem si vzpomněla na pojmenování manželky v místním žargonu ,maléra svárlivá’,” odvětila vesele. Maličko zasténala, když se dotkl hřejivou dlaní nahého bříška. „V mém případě to platí doslova a do písmene, co?”

Ross se na ni škádlivě zakřenil a umlčel ji vášnivým polibkem. „Na světě není nic, s čím bych si neporadil,” ujistil Sophii a celou noc jí to dokazoval.

EPILOG

Poté, co přivedl na svět jejich dceru, doktor Linley na potkání prohlašoval, že to byl jeho první porod, během něhož se bál víc o život nastávajícího otce, než o zdravotní stav rodičky. Ačkoliv se snažili Rosse z ložnice vystrnadit, zatvrzele vysedával v koutě a nenechal se odbýt. Uvelebil se na židli s vysokým opěradlem a zarýval prsty do područek tak silně, až hrozilo, že z nich začnou létat třísky. Tvářil se bezvýrazné, přesto však Sophia vycítila, jak moc se o ni bojí. V přestávkách mezi kontrakcemi se Sophia snažila manžela ujistit, že jí nic není, že to sice ukrutně bolí, ale dá se to vydržet. Nakonec si však pokračující porod vyžádal Sophiinu naprostou pozornost, a tak na přítomnost Rosse v místnosti dočista zapomněla.

„Jste nějak podezřele zticha,” škádlil doktor Sophii a povzbudivě se na ni usmíval. „Klidně si zakřičte, jestli vám to pomáhá překonat bolest. V téhle fázi rodičky obvykle proklínají nejenom mne, ale i celé mužské pokolení.”

Sophia se slabounce zahihňala a odhodlaně zavrtěla hlavou. „Kdybych to udělala, mohl by manžel omdlít.”

„Však on to nějak přežije,” ujistil ji Linley suše.

Ke konci ji však bolest přemohla. Útrpně vykřikla. Linley jí přidržel u nosu vlhký bílý kapesník. „Dýchejte přes něj,” zamručel.

Okamžitě poslechla. Nadechla se a ucítila nasládlou vůni, po které se jí lehce zatočila hlava. Bolest se okamžitě rozplynula, dokonce pocítila cosi jako euforii. „Ach, děkuji vám,” pronesla vděčně, když jí kapesník z obličeje zase stáhl. „Co je to?”

Ve stejné vteřině se u postranice postele objevil Ross. Tvářil se podezřívavě. „Je to bezpečné?”

„Kysličník dusnatý,” odvětil lékař chladně. „Lidé k němu čichají, aby měli dobrou náladu. Jeden můj kolega, Henry Hill Hickman, jej užívá k snížení bolestivosti během zubařských zákroků.

Mezi širokou lékařkou veřejností však dosud uplatnění nenašel.

Nicméně, já jsem ho už při porodech několikrát použil a ukazuje se, že je jak účelný, tak neškodný.”

„Vůbec se mi nelíbí, že takhle experimentujete s mojí ženou…” spustil Ross.

Sophii přepadla další vlna porodních bolestí, a tak mu bez váhání skočila do řeči. „Neposlouchejte ho,” sténala. „Kde je ten kapesník?”

Stačilo znovu přičichnout ke kapesníku, několikrát pořádně zatlačit a Amelia Elizabeth Cannonová byla na světě.

Druhého dne seděla Sophia na lůžku, k prsu se jí tiskla droboučká černovlasá hlavička a úporně sála. Sophia se na manžela provinile usmála. Ačkoliv měla z dcerky přenáramnou radost, v koutku duše se obviňovala za to, že jako správná manželka nepovila choti prvorozeného syna. Nejspíš mu dobré vychování brání v tom, aby otevřeně projevil zklamání, uvažovala. Bylo jí známo, jak si Cannonové odjakživa na chlapcích zakládali. Zejména Rossův dědeček se vůbec netajil tím, že doufá v narození hošíka dědice a pokračovatele rodu.

Zatímco Rossovy dlouhé prsty hladily hedvábné chmýří na titěrné hlavičce novorozené dcerky, ozvala se Sophia nesměle: „Jsem si jistá, že příště to bude kluk.”

Ross odtrhl oči od dítěte a nechápavě se na manželku zahleděl. „Budu stejně nadšený, i když to bude další holčička.”

Sophia se pochybovačně zaculila. „Je od tebe hezké, že to říkáš, ale všichni vědí, že…”

„Amelia je přesně to, po čem jsem toužil,” pravil neochvějně. „Je tím nejkrásnějším, nejdokonalejším miminkem, jaké jsem v životě viděl. Když budu mít dům plný děvčátek tak úžasných, jako je tato, budu tím nejšťastnějším mužem na světě.”

Sophia manžela uchopila za ruku a přitiskla si ji k ústům. „Miluji tě,” vydechla náruživě a zasypávala štíhlé prsty drobnými polibky. „Ani nevíš, jak jsem ráda, že ses neoženil s žádnou jinou. Měl jsi na to přece dost času, než jsme se setkali.”

Ross se k ní přivinul blíže a objal Sophii kolem ramen. Ústa se střetla v nekonečném polibku plném vzájemného odevzdání. Sophia se zatetelila touhou. „Jenomže to nešlo,” prohlásil Ross. Oběma jim v očích jiskřil smích.

„Proč ne?” Sophia se k němu tulila, zatímco miminko se spokojeně

živilo z nalitého prsu.

„Protože, má lásko… jsem čekal na tebe.”