Lisa Kleypas

Bow Street Runners 03. Hlas srdce

PROLOG

LONDÝN 1839

Ač čtyřiadvacetiletý, nevěstinec toho dne navštívil poprvé. Nick Gentry proklel sám sebe. Styděl se za krůpěje ledového potu, jež mu orosily obličej. Stravovala jej nesnesitelná žádostivost a zároveň obestírala hrůza. Léta se podobným podnikům vyhýbal. Nyní však zoufalá touha po spojení převážila nad strachem.

Přinutil se vystoupat po schodišti k veřejnému domu paní Bradshawové. Stavení z červených cihel hostilo vybranou klientelu. Všeobecně se vědělo, že noc strávená ve společnosti jednoho z děvčat paní Bradshawové stojí celé jmění. Jednalo se totiž o dokonale vychované dámy. O to nejlepší, co svět londýnských prostitutek nabízel.

Peníze Nickovi starosti nedělaly. Hravě zaplatil jakoukoliv sumu. Svého času si slušně vydělával coby soukromý lovec zlodějů. Kromě toho mu do kapsy plynuly vysoké částky z řízení zločineckého podsvětí. Takový způsob života mu zajistil jak přebytek prostředků, tak nepopiratelnou proslulost. Veřejnost ho obdivovala, podvratné živly se před ním třásly děsem, strážníci z Bow Street ho nemohli ani cítit. Považovali ho za bezcharakterního darebáka a pohrdali jím. V tom směru se nemýlili. Skutečně neměl žádné zábrany. Pohyboval se v prostředí, kde jsou skrupule jedině na obtíž, a proto na ně nedbal.

Z rozzářených oken k němu plynula hudba. Pozoroval elegantně oblečené muže a ženy. Chovali se tak nenucené, jako kdyby si užívali večírku u některého z příslušníků místní honorace. Ve skutečnosti však prostitutky pouze čile obletovaly své zákazníky. Tento svět neměl nic společného s prastarým řemeslem, provo-zovaným poblíž Fleet Ditch, kde umolousaná nočňátka za šilink uspokojovala své kunčafty ve špinavých uličkách.

Nick vtáhl hlavu mezi ramena a chopil se mosazného klepadla. Rázně zabušil do dveří. Objevil se portýr a s kamenným výrazem se otázal, co si pán přeje.

To je snad jasněl bouřil se v duchu Nick. „Rád bych se seznámil s jednou z vašich dam,“ pravil však nahlas.

„Obávám se, že paní Bradshawová v tuto hodinu již nové hosty nepřijímá, pane…“

„Povězte jí, že přišel Nick Gentry.“ Zastrčil ruce pevně do kapes a vyzývavě se na sloužícího zadíval.

Muž vytřeštil překvapením oči. To jméno dobře znal. Otevřel pohostinně dveře dokořán a zdvořile sklonil hlavu. „Ano, pane. Kdybyste laskavě počkal ve vstupní hale. Oznámím paní Bradshawová, že jste zde.“

Ve vzduchu se vznášela mdlá vůně parfému a kouře z doutníků. Nick se zhluboka nadechl a rozhlédl se kolem sebe. Podlahu pokrýval mramor, stěny lemovaly vysoké bílé pilastry. Jediný zdobný prvek představoval obraz nahé ženy zhlížející se v zrcadle. Jedna z dokonale namalovaných ruček spočívala vysoko na stehně. Nick fascinovaně zíral na akt ve zlatém rámu. Odraz v zrcadle se jevil malinko rozmazaný, delikátní trojúhelník malíř vykouzlil jemným poklepáváním štětce. Mladík měl pocit, že má žaludek plný ledového olova. Halou prošel číšník v černých kalhotách, nesoucí na tácu sklenice s vínem. Nick bleskově sklopil oči.

Celou svou bytostí si uvědomoval, že má za zády vchodové dveře. Stačí se jen obrátit a odejít. Jenže se zbabělostí se potýká již dlouho. Ať se už dnes v noci odehraje cokoliv, musí si tím projít. Zaťal dlaně v pěsti a upřel zrak na nablýskanou podlahu. Šedé a bílé dlaždice odrážely třpyt křišťálového lustru nad jeho hlavou.

Náhle se ozval lenivý ženský hlas. „Je mi velikou ctí přivítat vás ve svém domě, pane Gentry. Zdravím vás.“

Očima spočinul na lemu modrých sametových šatů a putoval výš, až jej zarazil pohled živých duhovek barvy sherry. Paní Bradshawová byla vysoká žena smyslné postavy. Smetanovou pleť tu a tam zdobily jantarové pihy, volně sepnuté kaštanové vlasy splý-

valy na ramena v bohatých loknách. Nepatřila mezi klasické krásky – tvář měla příliš hranatou a nos poněkud delší, nicméně nepostrádala styl. Vždycky pečlivě upravená, zdůraznila své přednosti a dovedně podtrhla vše, co k ní muže přitahovalo.

Usmívala se tak nenucené, že z Nicka opadlo napětí. Později zjistí, že podobným způsobem jako on reagují zpočátku mnozí. Avšak v přítomnosti charismatické Gemmy Bradshawové se obvykle brzy uklidní. Stačí jediný pohled a člověku je okamžitě zřejmé, že tuto dámu nevyvádí z míry nekultivovaná mluva a boty na stole, že ráda žertuje, neostýchá se, ani nad nikým neohrnuje nos. Muži Gemmu zbožňovali, ona je ve všech směrech ctila.

Věnovala Nickovi úsměv plný pochopení a uklonila se tak, aby si mohl zcela vychutnat pohled do odvážného výstřihu. „Hádám, že jste se přišel pobavit. Vaše návštěva není služební, že?“ Krátce přikývl. Gemmin obličej se rozzářil. „Výborně. Pojďte, projdeme se spolu po salonu. Pohovoříme si o tom, co vám můžeme nabídnout.“ Přistoupila k nesmělému návštěvníkovi a zavěsila se do něj. Nick sebou škubl. Vší silou se ovládl, aby se od ní instinktivně neodtáhl.

Madam neuniklo jeho prkenné držení těla. Ustoupila tedy stranou a dál pokračovala v konverzaci, jako kdyby se nic nestalo. „Tudy, prosím. Moji hosté rádi hrají karty či biliár, případně odpočívají v kuřárně. Promluvit si můžete s tolika děvčaty, s kolika jen chcete. Až se pro jednu rozhodnete, odvede vás do pokoje v patře. Účtujeme hodinové sazby. Osobně jsem na výchovu dívek dohlížela, a jak brzy zjistíte, každá vyniká v jiné oblasti. O svých představách si přirozeně nejprve promluvíte se mnou. Ne všechny mé svěřenky snesou poněkud drsnější zacházení.“

Vstoupili do rozlehlé místnosti. Sotva Nicka spatřily, začaly s ním některé dámy okatě flirtovat. Vypadaly zdravé a čistě. Naprostý opak zoufalkyň šlapajících chodníky poblíž Fleet Ditch a Newgate. Cukrovaly se svými klienty, vesele repetily, tvrdě smlouvaly. Chovaly se stejně uvolněně jako paní Bradshawová.

„Ráda vás několika z nich představím,“ zazněl mu v uchu majitelčin vemlouvavý hlas. „Zaujala vás některá?“

Nick zavrtěl hlavou. Říkalo se o něm, že je obdařen výmluvností a arogancí. Tak jako mnozí šejdíři, i on dokázal konverzací

proplouvat hladce jako úhoř, žertovat, a přesto mít situaci neustále pod kontrolou. Teď však jej slova zradila.

„Smím vám nějakou nabídnout? Velice oblíbená je ta černovláska v zelených šatech. Jmenuje se Lorraine. Je živočišná a divoká. A obdivuhodně bystrá. Ta dívka, jež stojí vedle ní, blondýna…, to je Mercia. Tichá a jemná. Mnohým klientům se právě proto zamlouvá. Nettie, to je ta maličká u zrcadla, nabízí pánům rozličné exotické služby…“ Paní Bradshawová si povšimla Nickova upjatého výrazu a zarazila se. „Nebo snad dáváte přednost kouzlu nevinnosti?“ navrhla měkce. „Mám tady děvče z venkova, které skvěle sehraje nedotčenou pannu.“

Kéž by Nick věděl, co by jej oblažilo nejvíc! Klouzal po nevěstkách očima. Tmavé, světlé, štíhlé, kypré, holky všech představitelných tvarů, barev a velikostí. Z velkolepé nabídky mu šla hlava kolem. Představil si, jak jde s jednou z nich do postele, a polil ho ledový pot.

Pohlédl na paní Bradshawovou. Z příjemných očí vyzařovalo teplo a pochopení. Zvýrazňovalo je obočí o několik odstínů tmavší než vlasy. Vábila ho k sobě oblým tělem a smyslnými měkkými ústy. Avšak byly to pihy, co rozhodlo. Jantarové skvrnky, ozvláštňující bledou pokožku, jej přinutily k úsměvu.

„Jste jediná, která tu za něco stojí,“ slyšel se říkat.

Okamžitě sklopila rusé řasy, aby skryla pohled výmluvných očí. Netušil, co si o jeho troufalosti myslí, vycítil však, že ji překvapil. Uculila se. „Jaký nádherný kompliment, pane Gentry. Nicméně já se svými klienty nechodím. Dny, kdy jsem se sama věnovala řemeslu, jsou dávno tytam. Proto mi dovolte svěřit vás do péče svých děvčat.“

„Ale já chci vás,“ trval na svém.

Paní Bradshawová si uvědomila, že hovoří upřímně, a tváře jí zrůžověly. „Dobrý bože,“ vyhrkla nevěřícně a rozchechtala se. „Vy ale umíte přivést zralou ženu do rozpaků. A to jsem se domnívala, že mne v osmatřiceti už nic nepřekvapí.“

Nick se tvářil vážně. „Zaplatím vám, co si řeknete.“

Madam nevěřícně zavrtěla hlavou. Stále se usmívala, přesto mladíkovi neuniklo, že o něčem horečně uvažuje. „Nikdy nejednám s horkou hlavou. Je to jedna z mých zásad.“

Nick ji opatrně vzal za ruku. Něžně ji svíral v prstech, bříšky prstů hladil jemnou dlaň. Jednalo se o velice důvěrné gesto. Ačkoliv měla dlouhé štíhlé prsty, v jeho mohutné široké dlani se skoro ztrácely. Náruživě ji laskal. „Každé pravidlo má být čas od času porušeno,“ vemlouval se.

Žena k němu pozvedla oči. Zdálo se, že ji v jeho předčasně vyzrálé tváři něco zaujalo. Zčistajasna se rozhodla. „Pojďte se mnou.“

Nick ji následoval, nedbaje zvědavých pohledů, které je vyprovázely. Prošli halou. Vedla ho po točitém schodišti vzhůru, do soukromého apartmá. Byt si promyšleně zařídila pohodlným polstrovaným nábytkem. Stěny zdobily francouzské tapety, v krbu plápolal oheň. Na příborníku v přijímacím salonu se třpytily křišťálové karafy a poháry. Paní Bradshawová vzala ze stříbrného podnosu napoleonku a významně mu ji ukázala. „Brandy?“

Okamžitě přikývl.

Nalila mu pořádnou dávku zlatavé tekutiny. Pak se natáhla po sirkách a zručně zapálila voskovici ve zdobeném svícnu. Přidržela sklenku za stopku a přiblížila nápoj k plameni. Jakmile se zahřál k její spokojenosti, předala mu jej. Tímto způsobem mu zatím žádná žena nápoj nepřipravila. Brandy mělo slabou příchuť lískových oříšků, omamně štípalo v nose.

Nick se rozhlédl kolem sebe. Jednu ze stěn lemovaly police na knihy, plné svazků vázaných v kůži. Přesunul se ke knihovně blíž a jal se zkoumat jednotlivé hřbety. Ačkoliv nečetl zrovna nejlépe, brzy zjistil, že většina titulů se týká potěšení těla a anatomie.

„Můj koníček,“ zavrněla madam. Oči se jí vyzývavě leskly. „Sbírám knihy popisující milostné rituály rozličných kultur. Některé spisy jsou opravdu vzácné. Za více než deset let jsem shromáždila opravdovou studnici poznatků z oboru, který mne skutečně zajímá.“

„Určitě je to poutavější, než sbírat krabičky od šňupacího tabáku,“ poznamenal mládenec. Rozesmála se.

„Počkejte tu. Musím si něco zařídit. Neostýchejte se a prohlédněte si zatím moji kolekci.“

Odkráčela do sousední místnosti. Za pootevřenými dveřmi Nick zahlédl okraj lůžka.

Opět mu ztěžkl žaludek. Vyprázdnil sklenici jediným douškem. Cítil, jak se mu útrobami šíří tekutý oheň. Poté se přesunul ke knihovně. Zaujala ho kniha v červené kožené vazbě. Jakmile ji otevřel, prastará kůže zaskřípala. Kniha byla plná ručně malovaných ilustrací. Prohlížel si těla naaranžovaná v odvážných milostných pozicích a zalykal se přitom rozpaky. Něco takového si ani nedokázal představit. Srdce mu bušilo jako zběsilé, mužství se vzpínalo dlouho neukojenou touhou. Chvatně proto svazek zavřel a vrátil zpět do police. Jedním skokem přistoupil k příborníku, nalil si brandy a bez dlouhých cavyků je obrátil do sebe.

Opravdu se vrátila brzy. Vyčkávavě se zastavila ve veřejích. Převlékla se do dlouhého průsvitného župánku lemovaného krajkou, široké nařasené rukávy splývaly v dlouhých záhybech. Bílé hedvábí nedokázalo zakrýt vztyčené bradavky dmoucích se ňader ani zamaskovat svůdný trojúhelník, rýsující se mezi stehny. Příroda ji obdařila dokonalým, smyslným tělem a Gemma to dobře věděla. Strnula ve svůdné pozici s nohou lehce nakročenou, takže se mezi volnými cípy tenoučké řízy skvěla dlouhá alabastrová křivka. Lesknoucí se husté vlasy spadaly v bohatých vlnách až na záda. Nyní vypadala mladší a mnohem zranitelnější.

Nick pocítil, jak mu po páteři přeběhl mráz. Zhluboka a pravidelně dýchal.

„Měl bys vědět, že si milence pečlivě vybírám.“ Naznačila mu, aby k ní přistoupil. „Svým talentem rozhodně neplýtvám.“

„Proč právě já?“ zeptal se Nick náhle ochraptělým hlasem. Přiblížil se k ženě už natolik, aby si uvědomil, že nepoužívá parfém. Voněla mýdlem a čistou pletí. Taková kombinace vzrušuje mnohem víc než jasmín a růže.

„Protože víš, jak se mě dotýkat. Instinktivně jsi na mé dlani našel místo, jež je klíčem k mému vzrušení. Prostředek dlaně a zadní strana kolen. Takovou schopnost má jen málokterý muž.“

Přesto si Nick připadal jako nezkušený panic. Madam toho od něj tolik očekává. Určitě ji zklame. Třebaže se mu ve tváři nepohnul ani sval, srdce mu při tom pomyšlení pokleslo. Vedla jej do vyhřáté ložnice zalité měkkým světlem. „Paní Bradshawová,“ ošil se, když ho dostrkala k lůžku. „Asi bych vám měl říct…“

„Gemmo,“ zamumlala.

„Gemmo,“ opakoval poslušně. Střízlivé uvažování ho opustilo ve chvíli, kdy mu z ramen stáhla sako a pomáhala mu je svléct.

Rozvazovala uzel potem zvlhlé vázanky a usmívala se. Neuvěřitelně se přitom pýřil. „Třeseš se jako zelenáč. Copak slavného pana Gentryho tolik děsí představa, že se pomiluje s vyhlášenou paní Bradshawovou? Od takového světáka bych podobnou reakci neočekávala. Panic už jistě nejsi. Kolik ti vlastně je let? Dvacet tři?“

„Dvacet čtyři.“ V duchu se propadal hanbou. Věděl, že před ní svoji nezkušenost neutají. Těžce proto polkl a přiznal se: „Ještě nikdy jsem to nedělal.“

Dokonalé oblouky rusého obočí vystřelily vzhůru. „Nikdy jsi nenavštívil bordel?“

Nějak se mu podařilo vypudit z rozbolavělého hrdla ta pro něho ponižující slova. „Nikdy jsem se nemiloval se ženou.“

Gemma na sobě nedala nikterak znát údiv, přesto vycítil, že je zaskočená. Po dlouhé diplomatické odmlce se taktně otázala:

„Znamená to, že ses sblížil pouze s muži?“

Nick, zírající na vzorek tapety, odmítavě zavrtěl hlavou. Panovalo naprosté ticho.

Madam se zvědavostí přímo chvěla. Vystoupala po přenosných dřevěných schodech k vysoké posteli a klesla do měkoučkých matrací. Převalila se na bok, vláčná jako rozkošnická kočka. Jelikož se vyznala v opačném pohlaví jako málokdo, mlčela a dál tiše vyčkávala.

Nick se pokoušel vyjadřovat věcně, obtížně přemáhal nejistý hlas.

„Jako čtrnáctiletého chlapce mě deset měsíců věznili na trestanecké lodi.“

Z Gemmina výrazu pochopil, že okamžitě porozuměla. Nebylo žádným tajemstvím, jaké hrozivé podmínky panovaly v žalářích. Potměšilí dozorci mladistvé schválně připoutávali k dospělým zvrhlíkům. „Chápu. Obtěžovali tě tam, přirozeně,“ konstatovala bez uzardění. Poté se podobně neutrálním tónem otázala: „Povedlo se jim to?“

„Ne. Ale od té doby…,“ Nick hodnou chvíli nic neříkal. S trudným dědictvím minulosti, které ho neustále pronásledovalo, se zatím nikomu nesvěřil. Přemítal o děsech, jež nedokázal pojeno—

vat slovy. „Nesnesu cizí dotek,“ hlesl nakonec. „Od nikoho. Chtěl jsem…“ Znovu se odmlčel. Pojednou netušil, jak dál. „Občas toužím po ženě tak mocně, až z toho skoro šílím. Ale nejsem schopen…“ Bezmocně se odmlčel. Připadalo mu nemožné sdělit Gemmě na rovinu, že v jeho případě slova sex, bolest a vina znamenají jedno a to samé. Ze milostné splynutí mu připadá stejně neproveditelné jako dobrovolný skok z útesu. Ze jakýkoliv dotek, byť sebenevinnější, v něm probouzí zlost a potřebu se bránit.

Kdyby nevěstka projevila zděšení či jej zahrnula projevy sympatie, zatvrdil by se. Byla však natolik zkušená, aby ho pouze chlácholila zadumaným pohledem. Graciézním švihem přehoupla dlouhé nohy přes postranici lůžka a sklouzla na podlahu. Postavila se před Nicka a počala mu rozepínat vestu. Mladík ztuhl, ale nepokusil se couvnout.

„Určitě o něčem sníš,“ ozvala se tiše. „Vyvolej v sobě představy, které tě vzrušují.“

Setřásl ze sebe vestu. Zrychleně, mělce dýchal. V hlavě mu zavířily útržky hrozivých snů…, obscénních vizí, jež zakoušel v noční temnotě, kdy tělo bolelo chtíčem a napětím. Ano, jistěže se potýká s erotickými fantaziemi. Vévodí jim připoutané nohy se široce roztaženými stehny, mezi nimiž se pilně činí. K takovým oplzlostem se přece nemůže přiznat! Jenže podmanivě hnědé oči Gemmy Bradshawové jej dál němě vyzývaly a nehodlaly se vzdát. Ten pohled se zdál být k nevydržení. „Co kdybych se ti svěřila s těmi svými?“ navrhla jakoby mimochodem. „Líbilo by se ti to?“

Váhavě přikývl. V klíně se mu rozléval nesnesitelný žár.

„Sním o tom, jak ležím nahá na podiu. Pozoruje mne spousta mužů,“ spustila Gemma sametovým hlasem. „Vyberu si jednoho z nich a vyzvu jej, aby se ke mně připojil. Sdělím mu, jak mě má pomilovat, a on tak učiní. Pak přijde na řadu další a další, dokud nejsem plně uspokojená.“

Vytáhla mu z kalhot podolek košile. Nick si ji stáhl přes hlavu a mrštil propoceným svrškem na podlahu. Gemma hltala očima mládencovu obnaženou hrud. Pozoroval ji a úd mu bolestivě naběhl. Dlaní pohladila hustý porost na mužných prsou. Byl mnohem tmavší než vlasy na hlavě. Spokojeně přitom zavrněla. „Jsi docela svalnatý. Líbíš se mi.“ Zabořila špičky prstů mezi prstýnky chlupů a dotkla se nahé rozpálené pokožky. Nick ucukl a o krok

couvl. Gemma mu líně pokynula, aby se k ní vrátil. „Pokud se chceš milovat, drahý, obávám se, že bez doteků to nepůjde. Zůstaň klidně stát.“ Natáhla se po horním knoflíku kalhot. „A teď se mi svěř se svými představami.“

Nick těkal očima ze stropu na zeď, ze zdi na sametové drapérie v oknech, zkrátka na vše, jen aby se vyhnul pohledu na Gemminy ruce ve svém klíně. „Já… Chci mít ve všem navrch,“ zachraptěl.

„Představuju si ženskou přivázanou k posteli. Nesmí se ani pohnout. Není schopná se mě dotýkat… Nedokáže mě zastavit. Můžu si s ní dělat, co chci.“

„O tom sní většina mužů.“ Gemma rozepnula poslední knoflík. Letmo se přitom hřbety prstů otřela o jeho přirození. Vyrazila tím Nickovi dech. Přivinula se k němu. „Jak se dotýkáš té spoutané ženy?“ Zrudl stoupající vášní i pocitem studu. „Laskám ji úplně všude.

Prsty i ústy… Nutím ji, aby mě prosila, abych si ji vzal. Křičí touhou.“ Zatnul zuby a zasténal. Gemma vysvobodila obživlé mužství z kalhot a obkroužila je štíhlým ukazováčkem. „Bože…“

„Výborně,“ zavrněla a dál je zkoumala zkušenými prsty. „Jsi velice štědře obdařen.“

Nick zavřel oči a zavrávoral. Zmítala jím smršť libých pocitů.

„Znamená to, že uspokojím ženu lépe?“ otázal se nejisté.

Gemma jej nepřestávala hladit. „Každou ne. Některé nejsou schopny tak vyvinutého pána přijmout. Ale i to se dá zvládnout.“ Jemně ho od sebe odstrčila a přistoupila k velké mahagonové krabici, spočívající na nočním stolku. Zvedla víko a prohrabovala se jejím obsahem. „Svlékni se,“ poručila, aniž na něho pohlédla.

V mladíkovi se bouřlivě svářil strach s chtíčem. Nakonec zvítězila žádostivost. Setřásl ze sebe zbytek oblečení. Připadal si zranitelný, vzrušený tak, až to bolelo. Po chvíli Gemma našla hledaný předmět a zlehka mu jej hodila.

Chytil ho a sevřel v pěsti. Nevěřícně pohlížel na sametový provaz barvy červeného vína.

Zkoprněle sledoval, jak si Gemma v pase povoluje vázačku župánku a ten se zlehka snáší na podlahu. Vystavila tak na odiv každičkou píď smyslného těla, včetně bohatých kudrlinek v klíně. S provokativním úsměvem vystoupala po schůdcích k lůžku.

Umožnila mu tak pokochat se bělostnou kyprou zadničkou. Položila se na záda, podepřená lokty, a bradou ukázala na sametový motouz v jeho prstech. „Další krok je na tobě,“ pravila.

Nick zakoušel pocit naprostého zmatku. Nechápal, jak se může vydat na milost cizinci. „Tolik mi důvěřuješ, že mne necháš to udělat?“

Odpověděla mu příjemným měkkým hlasem. „Důvěra je přece oboustranná, nebo ne?“

Mladík vyskočil na postel k ní. Když jí spoutával ruce a přivazoval je pevně k čelu postele, prsty se mu chvěly. Odted je ženino štíhlé tělo zcela v jeho moci. Vyhoupl se na ni, sklonil se a políbil Gemmu na rty.

„Jak tě mám potěšit?“ zašeptal.

„Tentokrát oblaž sebe, prosím.“ Špičkou hedvábného jazýčku mu přejela po horním rtu. „Mě uspokojíš později.“

Nick váhavě zkoumal tajemné křivky nádherné bytosti. Obavy se v žáru smyslnosti postupně rozpouštěly. Kdykoliv se dotkl správného bodu – údolíčka na bělostné šíji, vnitřní strany loktů či žlábku pod ňadry, Gemma se výmluvně zavlnila. Laskal ji, hladil, ochutnával příchuť hebké pleti. Opíjel se její hladkostí a omamnou vůní ženy. Jakmile touha přerostla do nesnesitelných rozměrů, vtiskl se mezi bělostná stehna a nechal se unášet vlhkou vlahou hlubinou, po níž tak dlouho marně prahl. Jedinkrát se zhoupl v bocích a ke svému ponížení vyvrcholil. Dámu uspokojit nestačil. Otřásl se slastí, zabořil obličej do záplavy zlatavých vlasů a ochraptěle zasténal.

Divoce oddechoval a neohrabaně tápal po rudých poutech, věznících Gemmina zápěstí. Poté co ji osvobodil, se překulil na bok a nepřítomně civěl na hru stínů na zdi. Byl otupělý nenadálou úlevou. Z neznámého důvodu jej počalo štípat v koutcích očí. Rychle proto nechal klesnout víčka, aby se ubránil slzám.

Vycítil, jak se žena za ním pohnula. Zlehka mu položila dlaň na bok. Trhl sebou, ale neodtáhl se. Přitiskla ústa k mladíkovým zádům. Polibek jím projel jako rozžhavený šíp a zapálil ve slabinách nový ohýnek. „Máš talent,“ předla tiše Gemma. „Byla by škoda jej nevyužít. Ačkoliv nerada otvírám pánům své dveře, ty jsi kdykoliv vítán, Nicku. Občas se tu zastav a já se s tebou podělím o umění rozkoše. Nežádám peníze… Pouze mi tu a tam

přines nějaký dárek.“ Jelikož se ani nepohnul, hryzla jej laškovně do zátylku. „Až s tebou skončím, žádná ženská na světě ti neodolá. Co ty na to?“

Převalil se na ni a přišpendlil ji tak k matracím. Zářivě se na něj usmívala. „Jsem připraven na první lekci,“ odvětil a zamkl jí ústa vášnivým polibkem.

O TŘI ROKY POZDĚJI

Tak jako vždycky, i tentokrát Nick vstoupil do Gemmina apartmá bez klepání. O tomto čase, v neděli odpoledne, se většinou každý týden setkávali. Dávno přivykl známému odéru kůže, likéru a vůni čerstvě nařezaných květin, jež v něm podněcovaly touhu. Dnes tělo lačnilo po spojení víc než kdy jindy, jelikož ho pracovní povinnosti odvály pryč na nekonečných čtrnáct dní.

Od první společné noci se Nick bez řečí podvoloval Gemminým pravidlům. Pokud se s ní chtěl dál scházet, neměl na vybranou. Svým způsobem se stali přáteli, milování však nepřerostlo čistě fyzický rámec. Gemma nikdy neprojevila zájem o jeho srdce, pokud tedy mladík vůbec nějaké má. Chovala se k němu laskavě, ale když se párkrát pokusil promluvit s ní na závažnější, téma, okamžitě ho propustila. Nastolila mezi nimi přesně takový vztah, o jakém snil. Stejně nestál o pitvání vlastní chmurné minulosti, ani o rozmotávání klubka emocí, které se v něm neustále praly.

A tak spolu týden co týden sdíleli lůžko, aniž by se kdy podělili o svá tajemství. Do písmene se drželi prvotní úmluvy. Ona byla trpělivá učitelka, on dychtivý student. V Gemmině luxusní zlatavé ložnici se toho Nick o fyzické lásce dozvěděl opravdu mnoho. Nikdy by nepředpokládal, že intimní život může být tak pestrý. Vychutnal si tajemství čirého ženství tak jako málokterý muž. Naučil se, kterak dámu uspokojit, podobně jako ovládl umění vzrušit tělo i mysl. Dokázal plně využít jemnosti i síly prstů, jazyka, zubů, rtů i penisu. Pochopil, že mnohé je otázkou disciplíny a trpělivosti. Při správném načasování donutil i zkušenou madam Bradshawovou křičet rozkoší tak, až z toho ochraptěla.

Zjistil, jak udržet ženu celé hodiny na pokraji vyvrcholení. Uměl dámu uspokojit pouhým sáním bradavek či hlazením špičkou prstu.

Během posledního setkání jej Gemma vyzvala, aby ji přivedl k orgasmu, aniž se jí dotkne. Deset minut jí šeptal do ouška barvité sexuální fantazie. Ve svém líčení přidával na intenzitě. V okamžiku, kdy nabylo opravdu pobuřujících rozměrů, Gemma zrudla a otřásla se rozkoší.

Sotva pomyslel na její smyslné tělo, zmocnilo se ho očekávání a tělem mu vzlínaly vlny tepla. V předtuše vášní proto směle vstoupil do salonu. Pojednou se však zarazil. Na polstrované židli se rozvaloval mladý blonďák, oblečený pouze do županu vínové barvy. Nicka znechutilo poznání, že stejný obléká i on sám.

Gemma mu nikdy neslíbila věrnost a on si rozhodně nedělal iluze o tom, že je jediný, s kým se během posledních tří let stýká. Přesto ho šokovala přítomnost cizího muže i nezaměnitelná vůně sexu, vznášející se ve vzduchu.

Jakmile ho neznámý spatřil, okamžitě zaujal na židli slušnější pozici. Zčervenal studem. Byl to zavalitý, nezdravě bledý holobrádek, dost neotrkaný na to, aby se cítil zahanben vzniklou situací.

Gemma připlula z ložnice oděná v zeleném negližé, jež sotva halilo široké dvorce vyzývavých bradavek. Nadšeně se na Nicka usmála. Jeho nenadálý příchod ji očividně nevyvedl z míry. „Ach zdravím, drahý,“ štěbetala. Uvolněná, přátelská, tak jako vždycky dobře naladěná. Třebaže rozhodně neměla v plánu seznámit jej s novým přítelem, nenechala se tím zaskočit.

Obrátila se k blonďákovi a mile ho oslovila: „Počkej na mě v ložnici, prosím.“

Vrhl po ní pohled plný obdivu a poslechl.

Nick pozoroval chlapce mizícího ve dveřích a připomněl si své začátky. Před třemi lety byl jako on. Dychtivý, nezkušený, omámený Gemminým uměním rozkoše.

Žena zdvihla štíhlou paži a zlehka ho pohladila po tmavých vlasech. „Nečekala jsem, že se vrátíš z vyšetřování tak rychle,“ pravila beze špetky zlosti. „Jak vidíš, bavím se s novým chráněncem.“

„S náhradou za mě,“ konstatoval věcně Nick, ačkoliv jej odmítnutí mrzelo.

„Ano,“ přitakala Gemma. „Ty už moje služby nepotřebuješ. Už ti nemám co dát a je pouze otázkou času, kdy náš vztah okorá. Radši bych přestala v nejlepším.“

Nick k svému překvapení zjistil, že se mu slova zadrhávají v krku.

„Ale já tě pořád chci.“

„Protože představuji bezpečí, důvěrně mě znáš.“ Povzbudivě se na něj culila. Přistoupila k němu a políbila ho na tvář. „Nebuď zbabělec, drahý. Nastal čas, aby ses poohlédl po nějaké jiné.“

„Tobě se žádná nevyrovná,“ zavrčel nespokojeně.

Gemma mu odpověděla další dávkou zvonivého hihňání a políbením. „To dokazuje, že se máš stále co učit.“ V podmanivých hnědých očích zajiskřil výsměch. „Najdi si ženu, která je hodna tvého talentu. Užívej si s ní. Přiměj ji, aby tě milovala. Každý by se měl alespoň jedinkrát v životě zamilovat.“

Nick se po ní rozladěně podíval. „Tak to je poslední věc na světě, po níž bažím.“ Odpověděla mu upřímným smíchem.

Sáhla si na temeno a uvolnila vlasy ze spon. Rozprostřely se jí po ramenou. „Jen žádné loučení,“ zavrtěla hlavou. „Řekneme si prosté na shledanou. A teď kdybys mě omluvil. Žáček čeká. Pokud chceš, dej si před odchodem drink.“

S těmito slovy vklouzla do ložnice. Dveře za ní zapadly s výmluvným cvaknutím. Nick je otřeseně sledoval, nedokázal se pohnout. „Ježíšikriste,“ procedil skrze zuby. Po všem, co spolu prožili, se ho takhle lehce zbaví. Nevěřícně se zachichotal. Doběhla ho tak, že se ani nedokázal zlobit. Gemma k němu byla vždycky tak velkorysá, tak vstřícná, že k ní pociťoval pouze vděčnost.

Najdi si ženu, opakoval si v duchu otupěle. Nesplnitelný úkol. Ženských je všude plno. Dámy na úrovni i ty zcela obyčejné, boubelaté, štíhlé, tmavovlásky, blondýny, vysoké i drobné. Na každé ho něco zaujalo. Ale otěže své sexuality popustil pouze s Gemmou. Nedokázal si představit, že by se sblížil s nějakou jinou.

Přimět ji, aby ho milovala? Nick se hořce usmál. Gemma nemá zdání, o jakém pekle to mluví. Kterápak by ho dokázala milovat? A i kdyby se přesto nějaká našla, musela by to být pořádná hlupačka.

Je tady. Věděl to naprosto jistě.

Hosté se procházeli v zahradách za Stony Cross Parkem. Nick si je nenápadně prohlížel. Vklouzl dlaní do kapsy saka a nahmatal titěrnou krabičku s podobiznou Charlottě Howardové. Palcem pohladil hladký emailový povrch, zatímco dál pročesával dav ostražitým pohledem.

Dvouměsíční pátrání po Charlottě ho zavedlo do Hampshiru, nádherného kraje s kopci porostlými vřesem, prastarými lesy oplývajícími lovnou zvěří a údolími se záludnými močály. Západní část země prosperovala. Ve dvaceti bohatých městech se na tržištích hojně prodávala vlna, stavební dříví, mléčné výrobky, med a slanina. Mnoho hampshirských sídel nechali majitelé přestavět, Stony Cross Park však byl přesto považován za nejhonosnější. Rezidenci se soukromým jezerem obklopovalo podmanivé údolí Itchen River. Člověk se tu snadno ztratí, přemítal kysele Nick. Jeho podezření se ukázalo správné. Charlotte přijala nabídku hraběte z Westcliffu a stala se společnicí jeho matky.

V průběhu dlouhého sledování se Nick pokoušel vcítit do Charlottiny duše. Snažil se o ní získat co nejvíc informací, aby porozuměl jejímu konání. Zpovídal ty, kteří ji znali. Dostávalo se mu však tak rozličných odpovědí, až se občas divil, zda tázaní hovoří o jedné a té samé osobě.

Podle rodičů se jednalo o poslušnou dívku, dychtivou vyplnit každé jejich přání, aby je náhodou nepohněvala. Dceřino zmizení je šokovalo. Domnívali se, že se děvče smířilo s osudem a bez reptání se provdá za lorda Radnora. Charlotte vyrůstala s vědomím, že na osudovém sňatku závisí blaho početné rodiny. Howardovi uzavřeli smlouvu s ďáblem a obětovali dceřinu budoucnost výmě-

nou za Radnorovy peníze. Podporoval je celých deset let. Pak ale nadešla doba, kdy se začal domáhat svého práva. A Charlotte prchla. Howardovi Nickovi jasně vysvětlili, že si přejí dceru vypátrat a neprodleně předat do náruče budoucího chotě. Nechápali, proč dívka beze stopy zmizela. Domnívali se, že coby lady Radnorová se bude mít jako v bavlnce.

Dcera jejich mínění evidentně nesdílela. Charlottiny přítelkyně z Maidstone’s, soukromé školy pro děvčata z lepších rodin, samy již většinou vdané, upozorňovaly na dívčin odpor ke zmíněnému pánovi, jenž by nejraději řídil každičký její krok. Vedení školy, lačnící po štědrých příspěvcích z boháčovy bezedné kapsy, mu vycházelo ve všech směrech vstříc. Charlottin rozvrh hodin se vymykal všem obecně platným pravidlům. To lord Radnor rozhodoval, co bude dívka studovat, on to byl, kdo přikázal, aby chodila spát o hodinu dříve než ostatní. Dokonce dohlížel na příděly jídla. Při jedné z návštěv se mu totiž zdálo, že děvče přibralo. Postaral se jí proto o dietu.

Ačkoliv Nick dívčinu vzdoru naprosto rozuměl, nepociťoval k ní žádné sympatie. Ostatně, náklonnost necítil vůbec k nikomu. Dávno se smířil se skutečností, že život není spravedlivý a osud nenadělí každému stejně, ať už se mu člověk vzpírá, jak chce. Ve srovnání s krutostmi, které zažil na vlastní kůži, mu připadalo školaččino soužení malicherné. Bez výčitek svědomí odevzdá děvče Radnorovi, zinkasuje zbytek smluvené odměny a poté pustí nešťastnou nevěstu z hlavy.

Neklidně přelétl pohledem scenérii před sebou. Charlotte zatím nezahlédl. V rozlehlém domě pobývaly víc jak tři tucty rodin, jež přijaly pozvání na měsíc trvající slavnost. Jako každý rok, i letos ji pořádal lord Westcliff. Přes den se hosté věnovali lovu, střelbě a rozličným sportům. Večery byly vyhrazeny koncertům a plesům. Získat na poslední chvíli pozvání do Stony Cross Parku se zdálo být v podstatě nemožné, nicméně s pomocí Nickova švagra, sira Rosse Cannona, se to podařilo. Mladík se rozhodl předstírat znuděného aristokrata, jenž se uvolil strávit několik týdnů na venkově. Na žádost sira Rosse hrabě laskavě zahrnul do svého pozvání i jinocha, o němž netušil, že je ve skutečností strážníkem z londýnské Bow Street a pátrá po uprchlé nevěstě.

Sloužící ověnčili větve dubu myriádou světel, díky nimž se šperky přítomných dam svůdně blyštěly. Nick se kysele ušklíbl koutkem úst. Jak snadno by šlo tyhle naparáděné holubičky oškubat. Ještě před několika lety by tak bez zaváhání učinil. Vždycky radši kradl než zloděje chytal. Želbohu z něj udělali policistu v naději, že se polepší.

„Lorde Sydney.“ Ze zamyšlení ho vytrhl mužský hlas. Otočil se a zadíval do tváře Markuse, lorda z Westcliffu. Hrabě na něho udělal obrovský dojem. Třebaže prostřední výšky, ramena měl široká a postavu svalnatou. Zdál se být silný jako býk. Z opáleného obličeje s výraznými rysy vyzařovalo odhodlání, černé oči se vychytrale třpytily. Vůbec nepřipomínal hubené šlechtice, kteří zpravidla okupovali první místa pomyslného společenského žebříčku. Kdyby se neoděl do prvotřídního večerního obleku, člověk by jej klidně považoval za přístavního dělníka nebo nádeníka. Přesto bezesporu patřil k rodu s modrou krví. Zdědil jedno z nejstarších panství. Westcliffovi předkové si šlechtickou korunku vybojovali už někdy kolem roku 1300. Proslýchalo se, že hrabě přes svůj původ není horlivým příznivcem monarchie. Navzdory veškerému zděděnému majetku prohlašoval, že žádný člověk nesmí ztratit kontakt s realitou takzvaného všedního

života.

Westcliff pokračoval svým charakteristickým drsně znějícím hlasem: „Vítejte na Stony Cross, pane Sydney.“

Nick mu vysekl mírnou poklonu. „Děkuji, lorde.“

Hrabě na něho skepticky pohlédl. „Váš přímluvce, sir Ross, se v dopise zmínil, že trpíte nepřekonatelnou únavou.“ Hovořil tónem, z něhož bylo patrné, jak neskonale pohrdá unuděnými zdravými mládenečky.

Podobně jako Nick. Vnitřně jej takové odsouzení popudilo, v tomto případě bohužel patřilo k jeho roli. „Ano,“ přitakal proto s úsměvem životem otráveného světáka. „Nevěřil byste, jak je to vysilující. Navíc trpím melancholií. Lékař mi proto doporučil změnu prostředí.“

Hrabě cosi přezíravě zabručel. „Na nepřemožitelnou nudu vám mohu doporučit jedinečnou medicínu – zkrátka se přinuťte něco dělat.“

„Chcete tím říct, že mám pracovat?“ Nick nasadil výraz naprostého znechucení. „Možná to na někoho zabírá. Ovšem moje forma únavy vyžaduje citlivě vyváženou kombinaci odpočinku a zábavy.“

Ve Westcliffových černých očích zajiskřilo opovržení. „Poskytneme vám obojí.“

„Už se těším,“ zamumlal Nick. Musel si dávat pozor, aby se vyjadřoval vybraným způsobem. Ačkoliv se narodil jako syn vikomta, vyrůstal převážně v londýnském podsvětí a osvojil si tamější mluvu i přízvuk. „Momentálně by mi udělal radost pořádný drink a nějaká slaďoučká pokušitelka.“

„Mohu vám nabídnout jedinečný Longueville Armagnac,“ odvětil suše hrabě, dychtící dostat se co nejrychleji z mladíkova dosahu.

„Byl byste převelice laskav.“

„Dobrá. Sluha vám přinese sklenku.“ Westcliff se obrátil a rázoval pryč.

„A co bude s tím děvčetem?“ trval na svém Nick. Hostitel se zarazil tak náhle, že měl policista co dělat, aby potlačil výbuch veselí.

„Dámskou společnost si budete muset obstarat sám, Sydney.“

Jakmile hrabě zmizel z terasy, mladík se ušklíbl. Až dosud hrál roli zkaženého floutka na jedničku. Nyní však namíchl lorda víc, než původně zamýšlel. Muž se mu zamlouval. Vytušil u něho nezlomnou vůli a určitý druh cynismu. Vlastnosti, jimiž byl obdařen i on sám.

Zamyšleně sešel dolů a ztratil se v zákoutích přilehlých zahrad. Vzduch voněl po vřesu a myrtě, rostoucích v močálech. Kráčel k voliéře, kde hlasitě štěbetalo exotické ptactvo. Na většinu lidí zřejmě působilo vesele, Nickovi však cvrlikání v kleci zavřených tvorů znělo zoufale. Nejraději by zotvíral dvířka a pustil drobné vězně na svobodu. Uvědomoval si však, že by jim nikterak neprospěl. Měli zastřižená křídla. Zastavil se na vyvýšeném říčním břehu a kochal se pohledem na třpytivou hladinu ztemnělého toku, jenž se jmenoval Itchen River. Měsíc postříbřil listoví smutečních vrb, buků a dubů.

Připozdívalo se. Třeba je Charlottě v domě. Pečlivě se rozhlédl kolem a ze strany se přikradl k hlavní budově, postavené z kamene medové barvy. V každém ze čtyř rohů se tyčila věž, vypínající se do výšky šestého patra. Před sídlem se rozkládalo prostorné nádvoří s konírnami, prádelnou a příbytky služebnictva. Průčelí stáje architektonicky kopírovalo kapli, umístěnou na protilehlé straně.

Nicka fascinovala velkolepost hospodářských stavení. Něco takového zatím neviděl. Neodolal a vstoupil klenutým vchodem do jedné z místností. Na stěnách visely vypulírované koňské postroje. Mísila se zde příjemná vůně zvířat, sena, kůže a leštidla. Vzadu zahlédl mramorové napajedlo pro koně a chodby vedoucí k jednotlivým stáním. Nehlučně prošel vydlážděným koridorem. Pohyboval se tiše, jak mají strážníci z Bow Street ve zvyku. Přesto jej ušlechtilá zvířata zaznamenala, znepokojeně frkala a hrabala kopyty. Nick přelétl pohledem dlouhou řadu ustájených plnokrevníků. Odhadoval, že jich tu je přinejmenším pět tuctů.

Zdálo se, že koně nikdo nehlídá. Zabočil nejbližším východem ven. Téměř okamžitě narazil do kamenné zdi, skoro dva metry vysoké. Evidentně měla uchránit neopatrné zvědavce před pádem do hluboké rokliny pod ní. Náhle se mladík zarazil. Jeho pozornost upoutala štíhlá postava stojící nahoře na stěně. Něco takového by nečekal. Zprvu ji považoval za sochu. Zena se totiž ani nepohnula. Jenže větřík si rozpustile pohrával s lemem její sukně a zlatavou kadeří, uvolněnou z uzlu v týle.

Zcela fascinován přistoupil blíž. Nedokázal od výjevu odtrhnout zrak.

Na zvětralou zeď by se vyškrábal jen lehkomyslný hlupák. Kameny se drolily. Stačil jediný chybný pohyb a člověka čekala jistá smrt. Dívka se však chovala, jako by o možném nebezpečí nevěděla. Z držení hlavy usuzoval, že zírá přímo před sebe, na ztemnělý horizont. Co to sakra dělá? Přede dvěma lety Nick viděl podobně podezřele klidného muže stát na mostě. Pak znenadání skočil do Temže a utopil se.

Nick děvče sledoval vytřeštěnýma očima. Náhle si všiml, že si jednou nohou nevědomky přišláplo okraj sukně. To ho přinutilo

jednat. Několika odhodlanými kroky přistoupil blíž a potichu se vyhoupl vedle neznámé dámy.

Nezaregistrovala jej, dokud se jí téměř nedotkl. Obrátila se k němu. Mladík si uvědomil, jak podmanivě se jí lesknou oči. Náhle ztratila rovnováhu a zavrávorala. Popadl ji do náruče a přitiskl zády bezpečně k sobě. Předloktím se tak uhnízdil přímo pod jejími ňadry. Jednalo se o čistě ochranitelské gesto, přesto Nick překvapeně shledal, jaké v něm nalezl uspokojení. Přesně jako když dílek skládačky zapadne na správné místo. Dívka tlumeně vykřikla a instinktivně se k němu přimáčkla. Uvolněná blondatá kadeř se mu přilepila k obličeji, do nosu pronikla tajemná vůně ženy. Těžce polkl. Udivilo ho, jak na ni zareagovalo jeho tělo. Nepředpokládal, že by s ním mohla takhle zamávat pouhá přítomnost cizí ženy. Nejraději by ji popadl do náruče a unesl pryč, aby se s ní potěšil někde uprostřed lesů.

Cítil, jak v jeho dlaních ztuhla a zalapala po dechu. „Pusťte mě,“ zlobila se a významně se od něj odtahovala. „Co vás to k čertu napadlo?“

„Mohla jste spadnout!“

„Co vás nemá! Dokud jste se tu neobjevil, nehrozilo mi žádné nebezpečí. Vždyť jste mě málem shodil dolů!“

„Zachytila jste se podpatkem o lem sukně.“

Opatrně zvedla nožku a přesvědčila se, že má pravdu. „Vida,“ konstatovala stručně.

Nick častokrát zachraňoval lidi v nesnázích, a tak uvykl alespoň formálnímu poděkování. „Copak mi za záchranu života ani nepoděkujete?“

„Jsem dostatečně mrštná. Pomohla bych si sama.“

Nick vyprskl smíchy a zavrtěl hlavou. Dívčina umíněnost ho pobavila i znechutila zároveň. „Kdyby nebylo mě, zlomila byste si vaz.“

„Ujišťuji vás, pane, že vašeho kavalírství nebylo v tomto případě zapotřebí. Nicméně vidím, že prahnete po uznání. Tak tedy děkuji. A teď prosím budte tak hodný a pusťte mě.“ Z tónu hlasu pochopil, že mu není vděčná ani za mák.

Nick se ušklíbl. Třebaže předstírala, bůhvíjak není statečná, srdce jí v hrudi bilo jako zběsilé. Věděl to, jelikož stále spočíval na

onom místě dlaní. Opatrně povolil sevření a pomohl jí obrátit se. Maličko přitom zakolísala. Divoce zaryla prsty do jeho rukávu.

„Držím vás,“ ujistil ji klidně.

Jakmile k němu stanula tváří, střetli se očima. V ten moment Nick dočista zapomněl, že má pod nohama drolící se kamení. Měl pocit, jako by se vznášel v inkoustové modři nočního nebe. V měsíčním světle mu okolní svět náhle připadal přízračný. Nečekané poznání jím projelo jako blesk. Přistihl se, že zírá do tváře, jež se mu zdá známá jako vlastní obličej.

Charlotte.

„A mám vás,“ špitl s mdlým úsměvem na rtech.

„Posaďte se,“ přikázal cizinec Lottie. Široká dlaň ji přitorn výmluvně tlačila dolů. Poslechla. Opatrně klesla na zadničku. Muž svižně seskočil na zem a vztáhl k ní ruce. Dívka zaváhala. Najednou měla pocit, jako by jí srdce sevřela ledová pěst. Všechny smysly ji varovaly, aby to nedělala. Aby se nevrhala neznámému do náruče. Připomínal jí dravce číhajícího na bezbrannou kořist.

„Pojďte,“ zamumlal. Paprsky měsíce rozžínaly v mladíkových očích modré plamínky.

Lottie se mu s napřaženýma rukama zdráhavě natáhla vstříc. Opřela se mu o ramena a on ji chytil kolem pasu. Postavil ji na zem s lehkostí svědčící o nezměrné fyzické síle. Chvilku ji přidržel, než nabyla rovnováhu, a potom ji pustil.

Jakmile stanuli vedle sebe, zarazilo ji, jak je mladík vysoký. Tak urostlé, ramenaté mládence potkávala jen zřídka. Udivovala ji velikost jeho dlaní a chodidel. Oblečen byl v dokonale ušitém obleku moderního střihu s dlouhými klopami a plandavými kalhotami. Tmavé vlasy si dával stříhat nezvykle nakrátko, byl dohladka oholen. Podobná vizáž neodpovídala stylu elegantních pánů navštěvujících Stony Cross Park. Těmto džentlmenům padaly prameny vlasů až na límec, pěstovali si bujné licousy a kníry. Tento pán neměl na bradě ani náznak vousů, jež by zmírňovaly přísnou linii spodní čelisti.

Pohodil významně hlavou směrem ke zdi. „Proč jste tam lezla?“ Lottie, zcela soustředěná na pohlednou tvář, se zpočátku nezmohla na slovo. Příroda tohoto muže obdařila nevšední krásou. Dala mu do vínku výrazné, sympatické rysy a chrpově modré oči. Mrazivě na ni zíraly a tvořily tak fascinující kontrast se smyslnými ústy, na nichž pohrával pobavený úsměv. Nejspíš mu bude kolem třiceti. V těchto letech muži dozrávají. Bezpochyby po něm šílí ženy všech věkových kategorií.

Pokoušela se vzít rozum do hrsti. „Líbí se mi ta vyhlídka.“

„Kdybyste pohlédla z okna, spatřila byste to samé a nehrozilo by vám žádné nebezpečí.“

Pousmála se. „S trochou rizika je to mnohem lepší.“

Zakřenil se, jako by pochopil, co má na mysli. Rošťácký úsměv ji dočista omámil. Málem se jí zastavilo srdce. Lottie od něho nedokázala odtrhnout zrak. Zdálo se, že něco nevysloveného, ale smrtelně důležitého zůstalo viset ve vzduchu. Zmocnil se jí pocit, že mládence dávno zná, jen na něho dočista zapomněla.

„Kdo jste, pane?“ otázala se. „Ještě jsem vás tu neviděla.“

„Nejspíš jsem váš anděl strážný.“

„Jako nebeský posel zrovna nevypadáte,“ podotkla skepticky.

Poznámka ho rozesmála.

Uklonil se a představil. „Lord Sydney, k vašim službám.“

Lottie odpověděla pukrletem. „Slečna Millerová. Společnice ovdovělé hraběnky.“ Pochybovačně se na něho zakoukala. „Seznam hostů lorda Westcliffa obsahuje pouze samá ctihodná jména. Jak se vám podařilo vymámit z pána pozvání?“

„Hrabě byl tak laskav a vyhověl přímluvě našeho společného přítele.“

„Přijel jste na lov?“ vyzvídala. „Co je důvodem vaší přítomnosti?“

„Ano,“ přiznal výsměšně a jaksi znepokojivě. „Pátrám tu po kořisti.“

Ze zahrad, kde se konal večírek pod širým nebem, zazněla hudba. Oba se obrátili tím směrem. „Přišel jsem se podívat na koně,“ pravil Sydney. „Odpusťte, že jsem narušil vaše soukromí.“

„Vracíte se teď do společnosti?“

Tázavě povytáhl obočí a ironicky se otázal: „Hodláte se vyškrábat znovu na zeď, jen co odtud vytáhnu paty?“

Dobrý bože, jak jsi mohl nadělit tolik šarmu jednomu jedinému muži! Zachichotala se. „Dnes v noci už ne, lorde.“

„V tom případě mi dovolte doprovodit vás k domu.“ Lottie ani naoko neprotestovala.

Šviháků jako on zde potkávala tucty. Člověk tu o sportovní nadšence zakopával na každém kroku. Za poslední dva roky se tak Lottie seznámila s mnohými z nich. Jenže na tomto mládenci bylo něco zvláštního. Nevyzařovala z něho ona bezstarostnost, typická pro lidi, kteří žijí své životy, aniž by směřovali k nějakému cíli. Pod přitažlivou fasádou vycítila bezohlednost. Nepřipadala si v jeho přítomnosti zcela v bezpečí. Zároveň se s ním toužila sblížit, chtěla ho znovu rozesmát.

„Zdá se, že vás neděsí výšky, slečno Millerová,“ poznamenal.

„Nebojím se ničeho,“ prohlásila sebevědomě.

„Každý se něčeho obává.“

„Skutečně?“ Vyslala k němu provokativní pohled. „Čeho by se mohl kupříkladu obávat chlap jako vy?“

K jejímu překvapení jí okamžitě odpověděl. „Nemám rád uzavřené prostory.“

Pojednou hovořil tak drsným tónem, až se jí srdce rozběhlo jako zběsilé. Podivuhodný hlas. Hluboký a přitom ochraptělý, jako by se náhle probudil ze spánku plného nočních můr. Přejel jí po zádech mráz. „Já také ne,“ přiznala po chvíli.

Zastavili se přede dveřmi jižní věže, kde bydlela většina služebnictva zastávajícího vyšší posty, včetně Lottie. Z oken tryskalo světlo a ředilo tmu. Nyní si dívka všimla, že není černovlasý, nýbrž hnědovlasý. Hustá kštice hrála všemi odstíny hnědi – od měkkého nádechu javorového dřeva po sytou barvu sobolího kožichu. Nejraději by vztáhla ruku a probírala se jí prsty. Zarazila se.

Couvala a přitom se lítostivě culila. „Na shledanou, lorde, a děkuji vám za doprovod.“

„Počkejte!“ poručil naléhavě. „Uvidíme se ještě, slečno Millerová?“

„Ne, pane. Všechen svůj čas věnuji péči o hraběnku.“ Nepřesvědčila ho. Poznala mu to na očích. „Slečno Millerová…“

„Na shledanou,“ loučila se vřele. Otočila se na patě a odkráčela pryč. Byla si vědoma mladíkova znepokojivého pohledu, kterým ji sledoval.

Jakmile vystoupala do svého pokoje, zamkla za sebou a povzdechla si. Od té doby, co žila ve Stony Cross Parku, se jí dvořil nejeden muž. Nehledě na jejich sličné tváře či vemlouvavé řeči, až do dnešní noci ji všichni zanechávali lhostejnou. Po zkušenostech s lordem Radnorem netoužila mít s opačným pohlavím nic společného.

Kdyby byl Radnor laskavý a ne vypočítavý, něžný namísto panovačný, Lottie“ by se se sňatkem smířila. Nicméně lordovy záměry se ukázaly jasné od samého začátku. Toužil dočista převzít vládu nad dívčiným životem. Hodlal naprosto zničit její osobnost a převychovat ji k obrazu svému. Květnatě řečeno, manželství s takovým netvorem je v mnoha směrech horší než smrt.

Rodiče předstírali, že je vše v nejlepším pořádku. Zoufale potřebovali šlechticovy peníze. Lottie rmoutilo, že musela rodinu opustit. Uvědomovala si, jakým následkům ze strany lorda musí čelit. Pronásledoval ji pocit viny. Jako hodná dcera se měla raději obětovat v jejich prospěch. Jenže pud sebezáchovy byl silnější. Nakonec nevydržela a utekla. Do Hampshiru ji zavedla sama prozřetelnost.

Tušila, že za získanou svobodu zaplatí vysokou daň. Občas se vzbudila zalitá ledovým potem. Pronásledovaly ji hrozivé sny, v nichž ji kdosi táhl zpět k Radnorovi. Ani na okamžik na něho nedokázala zapomenout. Jistě ji dal hledat. Pocit bezpečí se stal pouhou iluzí. Svým způsobem zde byla v pasti úplně stejně jako ptáci ve voliéře, jimž přistřihli křídla. Nedokázali se vznést do vzduchu a nepatřili ani na zem. Ona také nemohla nikam utéct. Ať už podnikla cokoliv, pronásledovala ji vidina, že ji tak jako tak jednoho dne dopadnou. Vzpouzela se krutému, neodvratnému osudu. Nikomu nevěřila. Ani pohlednému mladíkovi se znepokojivě modrýma očima.

Před návratem na večírek dal Nick přednost svému pokoji. Služebnictvo už mu vybalilo zavazadla. Šatstvo úhledně viselo v mahagonové skříni, vonící po hřebíčku.

Netrpělivě ze sebe setřásl kabátec, vestu, rozvázal si šedou hedvábnou vázanku. Stáhl košili, zmačkal ji v dlaních a otřel si jí zpocený obličej, krk a hrud. Potom ji mrskl na podlahu a posadil

se na postel, umístěnou v alkovně proti dveřím. Vyzul si boty a ponožky a natáhl se na lůžko, oděný pouze v kalhotách. Civěl na dřevěný strop.

Konečně pochopil důvod Radnorovy posedlosti.

I jeho Charlottě Howardová dočista okouzlila. Přitažlivější osůbku dosud nepotkal. Vyzařovala z ní pozoruhodná síla a odhodlání. Dívka činila dojem neuvěřitelně energické osoby, třebaže stála naprosto klidně. Tělo i duši této podmanivé bytosti tvořila delikátní směsice krásy a vitality, okořeněná bystrým úsudkem. Nejraději by ji objal, odvezl na bezpečné místo a utopil tvář v měkoučkých křivkách svůdných ňader. Představoval si, jak spolu odpočívají v lůžku. Charlotte je uvolněná, směje se, ve tvářích lehce zrůžovělá po vzájemných něžnostech.

Není divu, že po ní Radnor tak prahne. Chce si ji přivlastnit. A zbavit ji tak všech předností, které ji činí tak žádoucí a přitažlivou.

Nick věděl, že by mohl Charlotte snadno dopravit do Londýna dřív, než by si lord Westcliff jejího zmizení všiml. Měl by využít momentu překvapení a po ránu se jí zmocnit. Stravován pochybnostmi, založil si ruce pod hlavu. „Nebojím se ničeho,“ řekla mu. Ačkoliv jejímu výroku nevěřil, obdivoval ji. Jistěže měla strach. Dobře si uvědomovala, co ji čeká, pakliže se dostane Radnorovi do spárů. Jenže do toho Nickovi nic není. Dělá jen svou práci a vydělává si tak na živobytí.

Ale na druhou stranu…

Není kam spěchat. Proč si několik dní neužít pohostinnosti Stony Cross Parku? Na Bow Street se má hlásit až za dva týdny, tak proč si dosyta nevychutnat místní voňavé hvozdy namísto špinavého, páchnoucího Londýna? Jeden dva dny se zdrží a dozví se tak o Charlottě mnohem víc.

Překulil se na bok a chvíli o nápadu uvažoval. Nikdy dřív své zásady neporušil. Jedno z pravidel znělo: nikdy nenavazuj s kořistí osobní vztah. Jenže nezkrotný Gentry se nikdy žádnými předpisy neřídil.

Vzpomínky na Charlottě ho nemile vzrušovaly. Gemma ukončila jejich vztah před šesti měsíci a od té doby žil v celibátu. Ne že by neměl chuť… Vlastně neustále trpěl neukojenou touhou.

Ochotných milenek potkal také dost. Ale on neměl o obyčejné Ženy zájem. Potřeboval náruživou partnerku, která mu ve všem vyjde plně vstříc. Muselo by se jednat bud o dámu velice zkušenou, nebo… naopak nedotčenou.

Nick zašátral v kopičce šatů u postele a vytáhl z kapsy emailovou miniaturu. Zkušeně nahmatal zápinku a víčko se otevřelo. Natáhl se znovu na záda a zadíval se do rozkošného namalovaného obličejíku.

Jsi to ty? uvažoval a přitom ji hladil špičkou prstu po tváři. Touha způsobila, že se jeho mužství nemilosrdně probudilo k životu. Přimhouřil oči a s pohledem stále upřeným na podobiznu sklouzl dlaní ke vzrušenému pohlaví.

Jak bylo jejím zvykem, vyrazila Lottie časně zrána na procházku po okolí Stony Cross Parku. Potulovala se po strmých stráních porostlých vřesem či stromy, míjela zrádné mokřiny a tůně, zastavovala se na mýtinách hemžících se zvěří. Většina hostů na panství, včetně lady Westcliffové, vyspávala do pozdního dopoledne a snídala až o desáté. Lottie se však podobnému rozvrhu nedokázala přizpůsobit. Potřebovala pohyb, musela se nějakým způsobem zbavit přebytečné energie. Ve dnech, kdy bylo na toulky přírodou příliš chladno nebo zuřila bouře, nervózně poletovala po domě, což lady Westcliffovou neuvěřitelně dráždilo.

Lottie si oblíbila tři nebo čtyři odlišné trasy, každá trvala přibližně hodinu. Onoho jitra zvolila tu, jež začínala v Hill Road, pokračovala hájem, kde rostly duby a lísky, a míjela pramen, kterému místní říkali Studánka přání. Rodil se den, jenž je v tomto kraji typický pro začátek května – studený a vlhký. Dívka si plnými doušky vychutnávala chladivý vzduch, vonící probouzející se zemí. V sukni po kotníky a v pevných kožených botkách energicky vyrazila z Westcliffova statku. Kráčela po písčité pěšině vedoucí k lesíku. Rázné kročeje plašily ropuchy, které jí vyskakovaly pod nohama. Nad hlavou šumělo listí a větřík s sebou přinášel cvrlikání brhlíků a pěnic. Prolétlo nad ní káně, pátrající po něčem k snídani.

Náhle před sebou spatřila tmavý stín. Z lesa pospíchal muž, zahalený v ranním oparu.

Asi pytlák. Třebaže je dělila značná vzdálenost a dívka se okamžitě zastavila, prozradil ji kamínek, skřípající jí pod botou. Neznámý měl vynikající sluch. Strnul a obrátil se k ní.

Když k dívce zamířil, ani se nepohnula. Okamžitě ho poznala. Vyzařovalo z něho zvláštní fluidum, pohyboval se vláčně jako kočka. Tentokrát byl nedbale oblečen pouze v košili, vestě a očividně starých kalhotách. Lord Sydney… Nápadně přitažlivá pochybná existence. Překvapilo ji, že ho zde vidí. Ostatní hosté ještě zahřívali své postele. Ještě víc ji však zaskočila vlastní reakce. Zaplavilo ji vzrušení a radost, že ho opět potkává.

„Dobré jitro,“ pozdravil mladík a na rtech mu zahrál náznak úsměvu. Vlasy měl rozčepýřené, kravatu nedbale uvázanou.

„V tak brzkou hodinu bych vás tu nečekala,“ prohodila vesele.

„Vstávám s východem slunce.“

Lottie významně kývla směrem ke stezce. „Kampak máte namířeno? Neradila bych vám vydat se zrovna tudy.“ „Proč ne?“

„Pěšina vede k záludným a hlubokým močálům. Stačí jediný chybný krok a utopíte se v blátě.“ Potřásla hlavou v předstíraném smutku. „Přišli jsme tak o řadu milých hostů.“

Líně se zaculil. „Mohla byste mi prosím doporučit jinou trasu?“

„Pokud zvolíte tamhletu pěšinu, dojdete k vydlážděné cestě vedoucí do zahrady. Stačí projít brankou v živém plotě a nechat se vést nahoru na kopec. Odtamtud je nádherný výhled do krajiny.“

„Také tam máte namířeno?“

Vehementně zavrtěla hlavou. „Ne, jdu opačným směrem.“ „Kdo mě potom zachrání před nástrahami bažin?“ Rozesmála se. „Ke mně se nemůžete přidat, lorde. Nehodí se to.“

Kdyby je někdo zahlédl pohromadě, došlo by na nemístné řeči, což by popudilo lady Westcliffovou. Již dříve dívku taktně upozornila, aby si na vycházky nebrala „společníka“, jak případné nápadníky decentně nazývala.

„Přejete si být sama?“ otázal se Sydney zdvořile. Přes tvář mu přelétl sotva postřehnutelný stín. „Odpusťte. Znovu jsem nechtěně narušil vaše soukromí.“

Lottie zauvažovala, co se mu v té chvíli odrazilo v očích… Takový smutek by u muže jeho typu neočekávala. Otřásl jí. Co způsobilo tu podivnou sklíčenost? Má všechno, co si jen člověk může přát… Svobodu, bohatství, líbivý vzhled, jistě dokonalé rodinné zázemí. Života si může užívat plnými doušky. Přesto je nešťastný. Útlocitná povaha jí velela, aby se s ním nerozcházela tak příkře. „Samoty jsem si užila až dost,“ pravila měkce. „Bude příjemné mít pro změnu společnost.“

„Pokud jste si jistá…“

„Ano. Jen pojďte.“ Vyzývavě pohlédla na mládencovo vypracované tělo. „Jen abyste mi stačil.“

„Pokusím se,“ odvětil kysele a srovnal s ní krok.

Blížili se k mohutnému kmeni padlého dubu, ležícímu přes cestu. V paprscích skoupého slunce čile pobzukoval hmyz. „Podívejte!“ ukázala Lottie prstem na vážku, pohupující se před nimi ve vzduchu.

„V tomto lese žije víc jak tucet různých druhů vážek a přinejmenším sto druhů můr. Pokud sem zajdete za soumraku, uvidíte spoustu modrásků. Shromažďují se ve vět…“

„Slečno Millerová,“ skočil jí do řeči. „Jsem Londýňan. O havěť se nezajímám. Leda tak, jak ji co nejúčinněji dostat z bytu.“

Lottie si dramaticky vzdychla, jako kdyby se jí mužův nezájem o živočišnou říši bůhvíjak dotkl. „Dobrá. Ušetřím vás tedy vyprávění o broucích potápnících. Žije jich tu spousta.“

„Děkuji,“ vyjádřil lord vřele svoji vděčnost. „Počkejte, pomohu vám přes ten strom.“

„Není třeba.“

Mrštně se vyhoupla na padlého velikána a nesla se po nerovném kmeni, jako by se vznášela. Poněvadž se k jejímu akrobatickému výkonu nikterak nevyslovil, zastavila se a pohlédla přes rameno. Zjistila, že se jí courá v patách, jako pružná kočkovitá šelma. Zachichotala se a líně přešla na samý konec stromu. „Na člověka vaší postavy jste docela obratný.“

Lord Sydney nechal poznámku bez povšimnutí. Pouze se otráveně ušklíbl, aby tak dal najevo, že o své kondici nehodlá diskutovat. „Proč jste přijala místo společnice té dámy?“ otázal se ve chvíli, kdy dívka seskočila na zem a listí jí zašustilo pod nohama. Napodobil ji a přistál

na stejném místě jako ona. Udivilo ji, že nenadělal tolik hluku, ačkoliv musel vážit skoro dvakrát tolik co ona.

Lottie pečlivě volila slova. Nerada hovořila o své minulosti. Nejenom že se pouštěla na tenký led, vzpomínky v ní navíc probouzely stesk. „Pocházím z chudé rodiny. Neměla jsem jinou volbu.“

„Mohla jste se provdat.“

„Nikdy jsem nepotkala člověka, s nímž bych toužila vstoupit do manželství.“

„Ani s lordem Westcliffem ne?“

„S lordem Westcliffem?“ opakovala otřeseně. „Proč vás napadá zrovna on?“

„Je zazobaný, má titul, již dlouhé dva roky dlíte pod jeho střechou,“ odvětil sarkasticky Sydney. „Proč tedy ne?“

Lottie se zamračila. Ne že by se jí hrabě nelíbil – vlastně spíš naopak. Je to atraktivní chlap, jenž se nevyhýbá povinnostem a zásadně si na nic nestěžuje. To by mu totiž připadalo zženštilé. Kromě toho, že ctí vysoké mravní principy, je obdařen bystrým úsudkem, a i když to pečlivě skrývá, má pochopení pro slabosti druhých. Dívce neuniklo, že svých vrozených schopností dovedně využívá coby zbraně. Přitahoval ženy, ale Lottie k jeho obdivovatelkám nepatřila. Vytušila, že se mu nedokáže dostat pod kůži a dotknout se jeho pravého já. Rovněž nikdy nebyla v pokušení svěřit se mu s tím, proč se tak ochotně oddává samotě.

„Lord Westcliff by se přirozeně nikdy nesnížil k tomu, aby činil nevhodné návrhy společnici své matky,“ odpověděla mírně. „Ale i kdybychom se pohybovali ve stejných kruzích, chovali bychom se k sobě naprosto stejně. Náš vzájemný vztah – pokud to tak smím nazvat

– postrádá ono potřebné…“ Odmlčela se, pátrajíc v paměti po správném výrazu. „Okouzlení.“

Magické slovo se vznášelo ve vzduchu, dokud je nerozbil šepot pana Sydneyho. „Co je prosté okouzlení v porovnání s bezpečím, jež by vám mohl zajistit?“

Bezpečí. Toužila po něm tak, jako po ničem jiném na světě. Věděla však, že se jej nikdy nedočká. Nerozhodně se zastavila a zahleděla do snědé tváře. „Z čeho usuzujete, že potřebuji ochránit?“

„Jste osamělá. Každá žena potřebuje někoho po svém boku.“

„Ach. O mě se bát nemusíte. Ve Stony Cross Parku se o mne výtečně starají. Lady Westcliffová je celkem příjemná dáma. Opravdu mi nic nechybí.“

„Jenže lady Westcliffová nebude žít věčně,“ zdůraznil Sydney. Ačkoliv větu téměř zadrmolil, ve tváři se mu zračilo pochopení. „Co si počnete, až se odebere do nebe?“

Otázka Lottie zaskočila. Na něco takového se jí zatím nikdo nezeptal. Dočista zkoprnělá chvíli dumala nad možnou odpovědí.

„Nevím,“ přiznala čestně. „Nikdy jsem o budoucnosti nepřemýšlela.“

Sydney ji provrtával pohledem. Oči mu zářily téměř nepřirozenou modří. „Já také ne.“

Mladík dívku dočista zmátl. Zprvu jej považovala za pohledného zkaženého aristokrata v drahých šatech. Smýšlela o něm jako o znuděném floutkovi a snadno jej pustila z hlavy. Při bližším pohledu ale zjistila, že se v úsudku unáhlila. Hluboké kruhy pod očima svědčily o mnoha probdělých nocích. Vrásky kolem úst, v jeho věku poněkud předčasné, mu propůjčovaly cynické vzezření. Kdykoliv nebyl mládenec ve střehu, zahlédla v jeho očích důvěrně známý stín – bolest.

Výrazy v jeho obličeji se střídaly rychlostí živého stříbra. Náhle před ní znovu stál darebný posměváček. „Ostatně, řeči o budoucnosti mě otravují,“ prohodil zlehka. „Půjdeme dál, slečno Millerová?“

Maličko vyvedená z míry takovými proměnami odbočila dívka z lesa na vydlážděnou silnici. Slunce rozpustilo mlhu a potáhlo oblohu levandulovým sametem. Louky počaly vonět. Míjeli huňatá vřesoviště a mokřiny ozdobené smaragdovým mechem, na nichž tu a tam rozevíraly své náruče drobné rosnatky, lapající titěrný hmyz. „V Londýně nic takového neuvidíte, že?“ usmála se Lottie.

„Ne,“ přiznal lord Sydney, ačkoliv se nezdálo, že by si tiché krásy okolní přírody vůbec všiml.

„Hádám, že dáváte přednost životu ve městě,“ culila se dáma po jeho boku. „Činžáky, ulice s kočičími hlavami, továrny, všudypřítomný kouř a hluk. Zřejmě nechápete, jak tady může někdo dobrovolně bydlet.“

Slunce mu rozžínalo ve vlasech mahagonové a zlaté jiskry.

„Zachovejte si svou vášeň pro močály a brouky, slečno Millerová, ale já na Londýn nedám dopustit.“

„Ukážu vám něco, co strčí Londýn do kapsy,“ prohlásila vítězoslavně Lottie a vedla jej k okraji zpevněné cesty. Před sebou spatřil bahnitou tůň, do níž prýštila voda z vyvýšeného břehu.

„Co je to?“ divil se Sydney a podezíravě si prohlížel pramen, deroucí se z nitra země.

„Studánka přání. Chodí k ní všichni lidé z vesnice.“ Nespokojeně se přehrabovala v kapsách všední sukně. „Kruci, nemám u sebe žádný špendlík.“

„Na co potřebujete špendlík?“

„Abych jej vhodila do studánky.“ Zachichotala se jako holčička.

„Myslela jsem, že to každý ví. Prosba se nesplní, pakliže člověk nedá vodě na oplátku nějakou maličkost.“

„Co byste si přála?“ otázal se dutě.

„Já? Přece nic. Já jsem tu už žebronila o dobrý tucet věcí. Chtěla jsem, aby se něco splnilo vám.“ Vzdala se naděje, že najde vhodnou obětinu, a upřela zrak přímo na svého společníka.

Pojednou vypadal tak zvláštně… Tvář jako z kamene, bledý, zaražený… Jako když jej někdo praští do žaludku. Ani se nepohnul. Pouze na ni tiše zíral, jako by neporozuměl jejím slovům. Mlčení narůstalo do hrozivých rozměrů a Lottie bezmocně vyčkávala, až něco řekne. Náhle od ní odtrhl oči a zadíval se kamsi na vřesoviště. Snad toužil z drobných kvítků vyčíst odpověd na otázku, jež se vznášela ve vzduchu.

„Přejte si něco,“ vyhrkla netrpělivě Lottie. „Až sem příště půjdu, vhodím za vás do vody špendlík.“

Lord Sydney zavrtěl hlavou. Když promluvil, zněl jeho hlas pojednou ochraptěle. „Nemám ponětí, o co studánku poprosit.“

Dál kráčeli v naprostém tichu. Vrátili se zpátky na vydlážděnou silnici a pokračovali k můstku přes spěchající říčku. Na opačném břehu je přivítaly vlhké louky, lemované do pasu vysokým tavolníkem.

„Tudy,“ ukázala Lottie a podkasala si sukně. Brouzdali se travou a vřesem, směřovali k brance vystříhané

v živém plotu. „Tam za těmi křovisky začíná pěšina, která vás zavede lesem zpátky do rezidence.“ Ukázala na úzký vchod. Střelila pohledem po svém doprovodu. Potěšilo ji, že je opět ve své kůži.

„Dostanete se k ní jedině skrze líbací bránu.“ „Proč se jí tak říká?“

„Netuším.“ Lottie zamyšleně studovala úzký otvor, vystříhaný v zeleni. „Asi proto, že dva se tudy protáhnou naráz pouze v pevném objetí.“

„Zajímavá teorie.“ Sydney vklouzl mezi prostříhané keře a zastavil se. Přimáčkl se z jedné strany k pichlavým větvičkám a vyzývavě se na dívku zazubil. Uvědomoval si, že nemůže dvířky projít, aniž by se o něho otřela.

Lottie překvapeně povytáhla obočí. „Z čeho usuzujete, že ji s vámi hodlám prověřit?“

Mladík bezděčně pohodil ramenem. Vyzařovalo z něho neodolatelné divoké kouzlo. „Chtěl jsem vám jenom naznačit, že kdybyste zatoužila po vědeckém výzkumu, nebudu vám bránit.“

Očividně nepředpokládal, že na jeho nestydatou výzvu přistoupí. Lottie zase věděla, že se od ní očekává, aby otráveně obrátila oči v sloup a strčila do něho. V té chvíli by ochotně ustoupil. Pojednou ji však uchvátila jakási vnitřní prázdnota. Uvědomila si, jak je ve skutečnosti opuštěná. Dlouhé dva roky se dívky nikdo ani nedotkl. Zčistajasna postrádala přátelská objetí kamarádek, maminčino pohlazení a dětské pusy mladších sourozenců. Střetnutí s oním podivuhodným mužem Lottie nastavilo nemilosrdné zrcadlo. Došlo jí, jak děsivě se jí stýská po obyčejném lidském teple a náklonnosti. Nejradši by se mu svěřila se svým tajemstvím, což pochopitelně nepřipadalo v úvahu. V sázce je její život. Proto nemůže nikomu důvěřovat. Nesmí.

Spatřila, že se přestal usmívat. Aniž si připustila, co dělá, přistoupila k němu blíž. Asi tak na délku paže. Nesměle těkala očima směrem k mladíkovým plným, smyslným rtům. Srdce jí počalo divoce bušit, nikdy dřív nepocítila takovou touhu… Silnou jako strach, nesnesitelnou jako hlad.

„Ani se nehněte,“ slyšela říkat samu sebe. Nesměle se opřela dlaní o široký svalnatý hrudník.

Jakmile na něm spočinula dívčí ručka, začal lord Sydney zhluboka dýchat.

Lottie ucítila, jak mu zběsile bije srdce. Nový poznatek ji naplnil nečekanou něhou. Stál před ní jako přimražený, jako by se bál, že ji zaplaší jediným pohybem. Konečky prstů se měkce dotkla mužova spodního rtu. Ovál je horký dech. Vyrušili barevného motýla, vyhřívajícího se v křovinách. Zatřepotal se jim nad hlavou a zmizel.

„Jak se jmenujete?“ špitla Lottie. „Myslím křestním jménem.“

Dlouho neodpovídal. Sklopil víčka. Zakryl tak výmluvná kukadla vějířky řas. Nedokázala proto uhodnout, o čem přemýšlí. „John.“

Byl tak vysoký, že Lottie musela balancovat na špičkách, aby jej mohla pohladit po rtech. Sotva na něho dosáhla. Popadl ji v pase a zlehka k sobě přitiskl. Pojednou vypadal nerozhodně, ztraceně. Lottie jej váhavě objala kolem krku. Cítila, jak tuhne.

Dovolil jí však, aby si přitáhla jeho hlavu blíž. Chvilku se navzájem ovívali vlahým dechem, rty se k sobě nesměle blížily, až se nakonec setkaly ve sladkém, oddaném políbení. Něžně ji laskal ústy. Náhle, jako by si uvědomila, co činí, začala se mu vrtět v náruči. Polaskal ji po zádech a pomalu spustil na zem. Jakmile dívka pod nohama ucítila pevnou zem, instinktivně se vypjala vzhůru, domáhajíc se dalších něžností. Sydney ale měl city pevně pod kontrolou a držel vášně na uzdě. Věděl, že si nemůže dovolit víc.

Nakonec se od něho odtáhla. Ještě se opovážila pohladit ho po tváři, vychutnávajíc si žár a hebkost snědé pleti. „Mýtné jsem už zaplatila,“ špitla. „Smím projít?“

Chmurně přikývl a uvolnil jí cestu.

Lottie prošla do zahrady a courala se podél živého plotu. Udivilo ji, že se jí podlamují kolena. Společník se jí vlekl v patách. Došli skoro až k domu. Lottie se zastavila u rozložitého dubu, jenž je svými huňatými větvemi chránil před zraky zvědavců.

„Tady se musíme rozloučit,“ oznámila mu. Členité listoví pokropilo něžnou tvář kulatými stíny. „Nesmí nás spolu nikdo vidět.“

„Jistě.“

V hrudi jí vzklíčila podivná tíseň. V očekávání na něho pohlédla. „Kdy nás opustíte, lorde?“ „Brzy.“

„Doufám, že zde vydržíte alespoň do zítřejšího večera. Vesničané každoročně slaví májové svátky. Je to báječná podívaná. Naši hosté si ji nikdy nenechají ujít.“

„A vy?“

Lottie okamžitě zavrtěla hlavou. „Ne, už jsem se jí kdysi zúčastnila. Nejspíš zůstanu doma a budu si číst. Pro vás však oslava jistě bude příjemným zpestřením zdejšího pobytu.“

„Rozmyslím si to,“ zamumlal. „Děkuji vám za procházku, slečno Millerová.“ A se zdvořilou úklonou ji opustil.

Po snídani vyvezla Charlottě lady Westcliffovou ven v kolečkovém křesle. Strkala ji před sebou po vydlážděných chodnících přilehlých zahrad. Nick posedával u otevřeného okna v prvním poschodí a naslouchal, kterak majestátní stará dáma dívku poučuje.

„Zahrada vyžaduje každodenní prohlídku,“ kázala stařena a živě přitom gestikulovala seschlou rukou obtíženou šperky. „Plevel je třeba vytrhnout hned, jakmile se objeví. Okrasné rostliny smějí růst pouze na předem naplánovaných místech. Jinak záhony ztratí šarm…“

Zdálo se, že Charlotte úslužně naslouchá. Zručně přitom manévrovala s těžkým křeslem. Na tak útlou osůbku disponovala překvapivou silou. Vozila dámu neúnavně po cestičkách, aniž by projevila únavu.

Nick ji se zaujetím pozoroval a pokoušel se přitom roztřídit svoje pocity. Pojednou ztratil chuť k jídlu. Donesené snídaně se ani nedotkl. Ve skutečnosti nebyl schopen dělat nic jiného, než bezcílně, jako v mrákotách bloumat po usedlosti. Sám sebe považoval ta tvrdého chlapa, jenž neví, co je čest, a nebrání se zvráceným emocím. Většinu života strávil bojem o přežití, a tak nikdy v souvislosti s vlastní osobou neuvažoval o žádných vyšších ideálech. V literatuře ani historii se pořádně nevyznal, jeho matematické schopnosti stačily tak na přepočítání peněz a sázky. Nickova životní filozofie vycházela z trpkých zkušeností, které posbíral

během svého krátkého bytí. Nyní měl pocit, že ho nic nedokáže překvapit ani zaskočit. Nebál se ztráty, bolesti ani smrti.

Přesto na něho měla slova a nevinný, neohrabaný polibek Charlottě Howardové ničivý vliv.

Ukázalo se, že uprchlice dávno není tím děvčetem, které její rodiče, přítelkyně a lord Radnor kdysi znali. Naučila se žít daným okamžikem a nezatěžovat se budoucností. Uvědomuje si, že po ní pátrají a že dny lahodné svobody jsou dávno sečteny. Měla by být zahořklá, ztratit veškeré iluze. Přesto pořád hází špendlíky do Studánky přání. Tužba. Jiskérka naděje… Pálila ho v duši, ačkoliv byl přesvědčen, že dávno žádnou nemá.

Nemůže ji předat Radnorovi. Musí si ji vzít sám.

Miniaturu s podobiznou pevně sevřel v dlani. Jen to jej udrželo na nohou. Jinak by pod tíhou vlastních myšlenek nápadně zakolísal.

„Sydney.“

Při zvuku Westcliffova hlasu na místě strnul. Znepokojilo ho zjištění, že při pohledu na líbeznou Charlotte dočista přišel o svoji pověstnou ostražitost. Nasadil neproniknutelný výraz a pomalu se k příchozímu otočil.

Lord se tvářil ještě odhodlaněji a nekompromisněji než dřív. Tmavé oči se chladně leskly. „Vidím, že vás zaujala společnice mé matky,“ poznamenal měkce. „Nádherná dívka. A velmi zranitelná. Už v minulosti jsem nad ní musel držet ochrannou ruku a upozornit některé ze svých hostů, že si nepřeji, aby se jí dvořili. Stejně tak nikdo z personálu.“

Nick vracel lordovi upřený pohled. Poznal, že jde o varování.

„Máte snad za to, že pytlačím ve vašem revíru, pane?“

Nad drzou poznámkou muž rozčileně přimhouřil oči. „Nabídl jsem vám své pohostinství, lorde Sydney. Mám jen několik podmínek. Jedna z nich zní, že necháte slečnu Millerovou na pokoji. A nebudeme o tom diskutovat.“

„Aha.“ Vzklíčilo v něm podezření. Nesvěřila se Charlotte náhodou svému zaměstnavateli? Sice se nedomníval, že by někoho poctila svojí důvěrou – ani tak ctihodného člověka, jakým lord Westcliff bezesporu je, nicméně kdyby tak učinila, jistě by v něm

našla silného spojence. Možná si ale jeho ochranu zajistila prostě tím, že s ním spala.

Stačilo pomyslet na nahou Charlotte v náruči jiného muže a do úst se mu nahrnula žluč. Cítil, kterak se ho zmocňuje strašlivý hněv. To musí být žárlivost, přemítal nevěřícně. Prokrista!

„Rozhodnutí závisí jedině na slečně Millerové,“ ucedil Nick mdle.

„Pokud bude trvat na mé přítomnosti – anebo nepřítomnosti, podřídím se jí. Jí a ne vám.“

Lord po něm blýskl očima a mládenci došlo, že mu nevěří ani za mák.

Ten chlap se vyzná.

Oslavy májových svátků probíhaly v každé vesnici jinak. Vycházely z prastarých římských tradic, velebících bohyni jara. V průběhu let každá oblast přidala k obvyklým tancům kolem májky a písním své vlastní zvyky a obyčeje. Nick si vzdáleně vzpomínal na slavnosti v rodném Worcestershiru, zejména na muže převlečeného za

„Zeleného Jacka“, jenž skotačil a darebačil po celé osadě. Jako malý se člověka, jemuž ze šatů, vousů a vlasů rašily rostliny, bál a schovával se za sukně starší sestry Sophie.

Od chvíle, kdy se naposledy účastnil podobných kratochvílí, uplynulo hodně vody. Coby dospělému mu neunikl sexuální podtext tohoto veselí. Venkované tančili s holemi připomínajícími symboly plození, král s královnou chodili dům od domu a každého obyvatele postříkali „živou vodou“, město zdobily kruhové girlandy s párem výmluvných žlutých balonů uvnitř.

Nick postával na kopci v hloučku ostatních hostů a pozoroval barevnou veselici dole ve vsi. Stovky lamp a pochodní zalévaly ulice zlatavou září. Teď přišla řada na ženy, aby pomohly při vztyčování májky. Ujaly se úkolu s nadšením, vzduch naplnily trylky smíchu a útržky melodií. Překřikovalo je troubení loveckých rohů. Muži při tanci pošvihávali provazy upletenými z ocasních žíní skotu. Ráno je smočí v rose a zajistí si tak dostatek mléka po celý rok.

„Řekl bych, že dneska v noci se parádně pomějeme,“ ozval se hrubý mužský hlas. Patřil vikomtu Stepneymu, podsaditému mládenci, jenž nenechal na pokoji jedinou sukni. Jeho přátelé, pánové Woodsome a Kendal, se výmluvně rozřehtali. Jakmile Stepney postřehl Nickův

nechápavý výraz, dal se do vysvětlování. „Vesničanky budou juchat do božího rána. Popadni jednu, zatáhni do lesa a splní ti každičké přání. Dokonce i paničky jsou v tento tlen povolné jako koťata. Dnes v noci totiž mohou nechat snubní prsteny doma.“

„A páni manželé nemají námitek?“ tázal se Nick.

Shromáždění okamžitě zaryčelo smíchy. „A proč by měli?“ chechtal se Stepney. „Ti mají oči jen pro mladé maso a o drahé polovičky se čerta starají. Příjemný svátek, což?“

Nick se pousmál, ale neodpověděl. Stepney a jeho kumpáni očividně považovali desetiminutové milování s venkovskými děvčaty za nedostižný sport. „Zašoustej si a zmiz,“ tak Gemma Bradshawová výstižně popisovala milostné pletky mnohých pánů, kteří navštěvovali její podnik. O skutečné podstatě smyslnosti neměli ani ponětí. Naprosto jim stačilo, když žena padla na záda a roztáhla nohy. Jak se zdálo, krátká, neosobní sblížení přinášela mnohým lidem naprosté uspokojení. Jenže snadná, prostinká spojení nedokázala Nicka nasytit. Díky Gemmině zručnosti povýšil milování na umění. To se také nedá odbýt.

Z podvědomí na něho stále dotíral Charlottin drobný obličej, pronikavé oči, umanutá brada a rozkošné rty. Jen ať si Stepney a jeho bratrstvo užijí prchavé záblesky slasti, on má před sebou mnohem utěšenější vyhlídky.

„Pojď s námi, Sydney,“ naléhal vikomt. „Až se květen zasnoubí, holky budou naše.“ Jelikož už věděl, že se mládenec v místních tradicích nevyzná, žoviálně dodal: „Jeden z mládenců na ženění si lehne na trávník a předstírá, že spí. Děvčata, která by se za něho ráda provdala, závodí, která ho probudí jako první. Ta, jež k němu dopádí nejdřív a dá mu pusu, se stane jeho snoubenkou.“ Chlípně se pousmál a zamnul si ruce. „A zbytek holek musí někdo utěšit. Rozprchnou se po lese a čekají spásu od rytířů, jako jsme my. Měl bys vidět tu, co jsem položil loni – havraní vlasy, rudé rty, ach, ta měla šikovnou pusinku. Poběž Sydney! Pokud za něco stojíš, tak pro sebe také nějakou urveš.“

Nick se už už chystal odmítnout, když jej zaujalo další kolečko děvčat, tančících kolem májky se stuhami v rukou. Jedna z nich obzvlášť přitáhla jeho pozornost. Po vzoru venkovanek se oděla do bílých šatů, vlasy zakryla červeným šátkem. Ačkoliv poskakovala daleko od něj, Nick ji okamžitě poznal. Jakmile si připomněl

Charlottino tvrzení, že zůstane doma a bude si číst ve svém pokoji, lítostivě se ušklíbl. Jistě, Westcliff by s návštěvou erotikou prodchnutých slavností nikdy nesouhlasil, a tak se ven vypravila v přestrojení. Nedokázal odtrhnout zrak od dívčina štíhlého těla. Svářila se v něm touha i okouzlení. Lottie ladně kroužila kolem májky, svůdně pohupovala pažemi nad hlavou.

„Asi se k vám připojím,“ zabručel Nick a spěchal s natěšenými kumpány z kopce dolů.

Rozesmátá Lottie se připojila k hloučku roztoužených děvčat, připravených vyrazit směrem k trávníku. Z kusých řečí okolo sebe usoudila, že tentokrát bude trofej skutečně stát za to. „Květen“ představoval syn řezníka, pohledný modrooký blondák, jenž navíc po otci zdědí prosperující obchod. Lottie se za něho přirozeně provdat nehodlala. Nakazila se pouze vzrušením přítomných dívek a s chutí se přidala ke hře.

Zazněl signál a děvčata se vyřítila kupředu. Divokost a hlučnost lidové zábavy tvořila tak přísný kontrast s umírněností a tichem panujícím ve zdech Stony Cross Parku, až v žilách pocítila příliv nové energie. Dlouhá léta strávila v dívčí škole nácvikem slušného chování, v přítomnosti lady Westcliffové se snažila být nenápadná jako myška, takže si ani nevzpomínala, kdy si naposledy pořádně zahulákala z plných plic. Propadla kouzlu okamžiku, pelášila společně s ostatními potenciálními nevěstami k trávníku, výskala smíchy a křičela radostí. Náhle se z čela roje rozkurážených holčin ozval triumfální jásot. Vítězka, podsaditá rusovláska, se vyškrábala na ramena svého snoubence a nadšeně mávala kyticí lučního kvítí. „Mám ho!“ ječela.

„Dostala jsem ho! Je můj!“

Budoucí manžele obklopil dav smějících se sousedů. Klubko zklamaných sokyň se zatím rozprchlo směrem k lesu. V patách jim upalovali nažhavení pánové. Začíná čas nočních hrátek.

Zadýchaná Lottie se pomalu vlekla za nimi. Nikterak netoužila po obletování nějakého rozvášněného ctitele. Za okamžik se prostopášné páry od sebe odtrhnou a ona se nepozorovaně vplíží zpět na panství. Na kraji lesa se opřela zády o kmen urostlého platanu a zhluboka si vydechla. Zářila spokojeností. Díky tanci

a vínu měla nohy jako peříčko. Ve skutečnosti se oslav účastnila letos poprvé. Nadšeně se připojila k zábavě. Užila si tak víc veselí, než kdyby jenom přihlížela. V hlavě jí stále vířila škádlivá melodie. Tlumeně si ji pro sebe pobrukovala. Blaženě přitom zavřela oči a přitiskla se k hladké strakaté kůře.

Májovým pannám, kluku můj, pokoj dej, bud hodnej chlapec, na to mi přísahej. Nehlaď je, kde nemáš, nebudeš červenej…

Ačkoliv kolem panovalo ticho jako v kostele, šestý smysl ji varoval, že zde není sama. Odmlčela se, prudce otevřela oči a škubla sebou. Rýsovala se před ní tmavá silueta. „Panebože!“ Klopýtla dozadu a jistě by upadla, kdyby ji pár silných rukou nepopadl za ramena.

Lottie se rychle vzpamatovala a začala do dotěry bušit pěstmi.

Chtěla, aby ji pustil.

„Jen klid,“ chlácholil ji mužný hlas, stěží potlačující smích. „Klídek.

To jsem já.“

Zalapala po dechu a konečně si neznámého pořádně prohlédla.

„Lord S-Sydney?“

„Ano.“

„K smrti jste mne vyděsil.“

„Omlouvám se.“ Zašklebil se a temnotou probleskly zdravé bílé zuby. „Nechtěl jsem vás rušit.“

Lottie se zahihňala a odstrčila ho od sebe. Styděla se, protože ji přistihl, kterak si prozpěvuje jako nějaký boží prosťáček. „Jak jste mě našel?“

„Mám na to talent.“ Sydney uvolnil sevření a opřel se ramenem o strom. Přestože se ledabyle culil, oči prozrazovaly, že je ve střehu.

Dívka si upravila na hlavě šátek, který se jí během potyčky posunul na stranu. „Zakryla jsem si vlasy. Nechápu, jak jste mne mohl objevit?“

„Vím, jakým způsobem se pohybujete.“

Neodpověděla. Zmítala jí radost i nejistota. Pochopila, že jí svým způsobem složil kompliment. Ale je to cizí člověk. Neznají se tak dlouho a dobře, aby se v ní vyznal.

„Líbily se vám májové oslavy, pane?“ otázala se, zatímco si uvazovala šátek pevně kolem hlavy. „Vy jste se mi líbila.“

Podezíravě přimhouřila oči. „Hodláte někomu prozradit, že jste mne tu nachytal?“

Přitiskl se k ní blíž, jako když si spiklenci vyměňují svá tajemství.

„Nikomu neřeknu ani slovo. I kdyby na tom závisel můj život.“

Rozesmátá Lottie se také přimáčkla ke kmeni platanu, kopírujíc tak mladíkův postoj. „Vyrazil jste si užít májového šmajchlování, tak jako ostatní mladíci?“

„Možná.“ Oči se mu vyzývavě zatřpytily. „A co vy? Rozběhnete se černým hvozdem v naději, že se vás cestou někdo zmocní?“

„Rozhodně ne.“

„V tom případě mi dovolte doprovodit vás k domu. Nerad bych vás nechal napospas nějakému rozkuráženému venkovanovi.“

„Utekla bych mu,“ oponovala Nickovi sebevědomě Lottie.

„Vyznám se tu a navíc jsem tak malá, že snadno proletím mezi stromy jako šipka. Žádný mě nedoběhne.“

„Já ano.“

„Takový kolohnát jako vy? V žádném případě. V hustém podrostu byste působil jako slon v porcelánu.“

V podstatě šlo o výzvu. Cítil, jak tuhne napětím. „Třeba byste se divila, jak…,“ spustil a zarazil se, když se někde po jejich levici ozvalo dívčí zapištění. To některý z mládenců dostihl svoji kořist. Následovalo ticho, po chvíli přerušené slastným a výmluvným sténáním.

Když se Sydney znovu obrátil k Lottie, děvče bylo pryč.

Holčina se v duchu chechtala. V nestřeženém okamžiku si podkasala sukně až ke kolenům, aby ji za ně nechytaly větévky, a zmizela v porostu jako zjevení. Lehce proplouvala hustým mlázím, vyhýbala se nebezpečným větvím. Konečně se vůkol rozhostilo naprosté ticho. Zdálo se, že je zde úplně sama. Zastavila se tedy, aby se nadechla. Ohlédla se přes rameno. Nikde žádný pohyb, nic.

Lord Sydney se zřejmě rozhodl ji nepronásledovat. Anebo ztratil stopu. Vítězoslavně zkřivila rty. Alespoň mu ukázala, že nemluví do větru. Otočila se na patě a rázovala přímo ke Stony Cross Parku. Pojednou zděšeně vykřikla. Vrazila přímo do pevného chlapského těla.

Svalnaté paže ji neoblomně přivinuly k mužné hrudi a snadno ji tak přemohly. Do ucha jí zazněl tichý potutelný smích lorda Sydneyho.

„Jak jste to dokázal?“ otázala se bez dechu.

„Nadběhl jsem vám.“ Šátek se jí svezl z hlavy a odhalil lesknoucí se vrkoč úhledně spletených vlasů. Nejprve ho chtěl zachytit, ale pak jej nechal klesnout k zemi. „Mně neuniknete a dobře to víte,“ pravil se smíchem v hlase.

Ve veselých slovech jako by zaznělo varování.

Lottie se nehýbala, vychutnávala si žár Nickova těla a kořeněnou chlapskou vůni. Co tady s ním potmě dělá? Na náhody nevěřila. Dnešní setkání je jistě výsledkem přitažlivosti… Vzájemné přitažlivosti. Jakmile ztichli, děvče si uvědomilo přítomnost jakéhosi páru. Mezi stromy pableskovala nahá těla. Smyslné zvuky milování způsobily, že se Lottie zapýřila.

„Doprovodte mě domů, prosím,“ špitla.

Pustil ji. Uskočila tak prudce, až se málem udeřila o kmen velikána, stojícího těsně za ní. Mladík k dívce přiskočil a ochranitelsky ji objal, aby ji nezraňovala drsná kůra. Přitiskl se k ní. Lottie se zajíkla vzrušením. Opatrně mu přejela prsty po předloktí a pod bříšky prstů ucítila pletence tvrdých svalů. Vytušila, že se ji Nick chystá políbit, že po ní touží. Stejně tak jako ona po něm.

Pohladil dívčinu po líčku konečkem prstu tak něžně, jako by byla divoké zvířátko, jež každý nečekaný pohyb děsí k smrti. Jakmile ji vzal za bradu a zvrátil hlavu nazad, začala rychleji dýchat.

Políbil krásku tak lehounce, až zasténala slastí. Obkroužil špičkou jazyka drobné zoubky a prozkoumal samet tváří. Lottie se zatočila hlava. Popadla mládence proto kolem krku, v zoufalé snaze udržet se na nohou. Strhla ho přitom k sobě a zapřela se zády o prastarý dub. Mačkala se k muži pevnému jako skála, dokud spokojeně nezavrněl a chlácholivě ji nepohladil po zádech. Lenivé mazlení pouze přiostřilo dívčin hlad po něžnostech. Tiskla

se k Nickovi stále naléhavěji, jako kdyby u něho hledala spásu. Skrze hrubé plátno sukně cítila, jak je vzrušený.

Překvapilo ji, jak spolu jejich těla dokonale ladí. Vytušila v sobě poddajnou horkou hlubinu, jež jako by byla stvořena pro dlouhé pevné mužství. Zatímco mladík zkušeně plenil její ústa svými, Lottie si uvědomila, že by mu s radostí vyšla vstříc. Lačně ji objímal. Zajela mu prsty do vlasů. Kulatý měsíc vyzdobil tuhé černé prstýnky stříbrnými prameny. Leskly se jako hedvábí. Muž chraplavě dýchal, ústy putoval po bělostné šíji. Přes svoji nevinnost Lottie vycítila, že má co do činění se zkušeným milencem, jenž dlouho držel vášně na uzdě.

Selská blůza se jí svezla z ramene a odhalila alabastrovou pleť. Nick prsty nahmatal stuhu u výstřihu, odhodlaně zatáhl a naškrobený živůtek se poroučel k zemi. Dlaň se usídlila pod hebkou košilkou. Bříška prstů měl drsná, kroužil jimi po ňadrech a studené bradavky ožívaly pod jejich dotyky.

Lottie schovala obličej na Nickových prsou. Měla by ho zastavit dřív, než mu naprosto podlehne. „Ne, přestaňte prosím. Je mi to líto.“

Ruka okamžitě vystřelila ze záňadří a zvědavé prsty přistály na dívčiných polibky zvlhlých rtech. „Bojíte se mě?“ otázal se.

Zavrtěla hlavou. Nejraději by se mu znovu stulila do náruče jako kočka, vyhřívající se na slunci. „Ne… Mám strach ze sebe samé.“

Z nějakého důvodu ho její přiznání pobavilo. Pohladil ji po hrdle tak svůdně, až se jí zastavil dech. Pomohl jí upravit halenu a zavázal stuhu stahující výstřih. „V tom případě toho nechám,“ oznámil jí.

„Pojďme – doprovodím vás.“

Držel se jí po boku. Vraceli se lesem. Občas zachytil větévku, aby dívku nešvihla do tváře, či ji vzal za ruku, když překonávali zrádný výmol. Lottie však znala na cestě každý kámen, a tak ve skutečnosti žádné ohledy nepotřebovala. Leč podvolila se lordovu kavalírskému chování. A neprotestovala, když se zčistajasna zastavil a s naprostou jistotou ve tmě nalezl její ústa. Rty měl horké a sladké, nenasytně děvče líbal všemi způsoby. Zasypával ji drobnými hubičkami, vášnivě se nořil do vstřícných úst či ji rozpustile škádlil rty. Slastí omámená Lottie zatím bloudila prsty

v husté tmavé kštici a poměřovala sílu mohutné šíje. Jakmile vzájemný žár dosáhl nebezpečného bodu, lord Sydney měkce zasténal.

„Charlotte…“

„Lottie,“ vydechla.

Přitiskl rty k dívčině skráni a přitáhl ji k sobě, jako křehkou porcelánovou panenku. „Nevěřil jsem, že někdy potkám ženu jako jste vy,“ šeptal. „Hledal jsem vás tak dlouho… Potřebuju vás…“

Lottie se zachvěla a nechala hlavu klesnout na široké rameno.

„Nepřipadá v úvahu,“ hlesla.

Ústy nahmatal na bělostném hrdle obzvlášť citlivé místečko. Milá proti své vůli zavrněla blahem. „Co tedy připadá v úvahu?“ vyzvídal neodbytně.

Rozhodila bezmocně ruce. „Vše, co se mě netýká.“

Pevně ji k sobě přivinul a přitom jí mumlal do ucha: „Vezměte mě do svého pokoje. Alespoň na chviličku.“

Odpověděla mu zachichotáním. Dokázala si představit, kam by takové počínání vedlo. „V žádném případě.“

Pleť jí propalovala svádivá, horká políbení. „Se mnou jste v bezpečí. Nebudu žádat nic, co nejste ochotná dát.“

Zavřela oči. Točila se jí hlava. „Potíž je v tom,“ přiznala lítostivě,

„že se vám toužím cele oddat.“

Usmál se s ústy na její tváři. „Tomu říkáte nesnáz?“

„Ach ano.“ Odtáhla se. Rukama si zakryla zrudlý obličej a povzdechla si. „Musíme s tím přestat. Ve vaší přítomnosti ztrácím hlavu.“

„To byste neměla,“ souhlasil ochraptěle.

Noční tišinou se nesly ozvuky jejich přerývaného dechu. Mládenec byl tak přitažlivý, že Lottie měla co dělat, aby se mu znovu nevrhla kolem krku. Přinutila se uvažovat rozumně. Lord Sydney brzy odjede a na události dnešní noci časem zapomene. Nesmí se chovat jako hlupačka. Přece se nenechá tak snadno svést.

„Dovolte mi tedy doprovodit vás k domu,“ trval mladík na svém.

„Pokud nás někdo zahlédne, vysvětlíte mu, že jsme se náhodou potkali.“

Lottie zaváhala a pak přikývla. „A rozloučíme se u zadní terasy.“

„Ano.“ Nabídl dívce rámě a dovedl ji k dvojitému schodišti na opačné straně sídla. Mlčky vystoupali po schodech na vyvýšenou galerii, poskytující úchvatný výhled do zahrad. Z velkých oken plesového sálu sem dopadalo měkké světlo. Obvykle zde bylo živo. Pánové tu pokuřovali doutníky a popíjeli portské, dnes se však většina hostí odebrala na májové oslavy do vesnice. Starší návštěvníci dávali přednost kartám a biliáru v komnatách.

U zábradlí odpočívala v proutěném křesle jediná osoba. Líně popotahovala z viržinka, vznášely se nad ní proužky namodralého kouře, jako titěrné přízraky. Jakmile mladí vystoupili na poslední schod, udeřila Lottie do nosu vůně drahého tabáku.

Žaludek se jí bolestivě stáhl. Okamžitě toho muže poznala.

„Lorde Westcliffe,“ zamumlala a automaticky se mu poklonila. Znepokojovalo ji pomyšlení, co zaměstnavatel řekne tomu, že ji načapal ve společnosti lorda Sydneyho.

Hrabě zůstal sedět a upřeně si je prohlížel. Dopadající světlo se lesklo na uhlově černých vlasech a vrhalo mu do obličeje hrozivé stíny.

„Slečno Millerová,“ pozdravil chmurně a chladně pokynul jejímu společníkovi. „Sydney. Jaká náhoda. Potřebuji s vámi zrovna něco probrat.“

Lottie si byla jistá, že se na ni dobrodinec hněvá, sklopila proto oči k šedivé dlažbě. „Omlouvám se, lorde. Šla jsem se podívat na slavnost a…“

„Jak se zdá, s pouhým přihlížením jste se nespokojila,“ konstatoval hrabě mírně, prohlížeje si dívčin venkovský oděv.

„Ano. Zatančila jsem si pod májkou. Lord Sydney se nabídl, že mne doprovodí domů.“

„Samozřejmě. Jak jinak,“ posmíval se hrabě a znuděně potáhl z doutníku. Nad hlavou mu zavířily modrošedé kroužky. „Nemusíte se tvářit tak vyděšeně, slečno Millerová. Pokud já vím, tak zábavu ve vsi vám nikdo nezakázal. Nicméně, asi by bylo lepší, kdybyste se o dnešním dovádění nezmiňovala před hraběnkou.“ Zagestikuloval cigárem. „Můžete jít. Musím s lordem Sydneym prodiskutovat několik věcí.“

Lottie úlevně přikývla. „Ano, pane.“ Měla se překotně k odchodu. Proto ji překvapil nečekaný stisk mladíkovy dlaně. „Počkejte.“

Zůstala stát jako přimražená, líce jí zalila zrádná červeň. Jak se jen opovážil?! Dotkl se jí před vévodou! „Ale lorde…,“ bránila se.

Ani se na ni nepodíval. Nespouštěl oči z hostitele. „Rád bych, abyste se vyslovil dřív, než slečna Millerová odejde. Co máte na srdci?“

„Vaši takzvanou rodinu,“ předl lord Westcliff hrozivě. „A vaši takzvanou minulost.“ Slova vyzněla víc než varovně a odsouzeníhodně. Ze šlechticova zakaboněného pohledu dívka poznala, že něco je silně v nepořádku. Pokud v ní ze setkání v lese přetrvával hřejivý pocit, nyní se dočista rozplynul.

Zmateně zírala na mladíka po svém boku. I jeho výraz se změnil. Po pohledném mládenci nezůstalo ani stopy. Pojednou vedle ní stál chladný člověk s nepřístupnou tváří. Jeden by uvěřil, že je schopen absolutně všeho. Náhle nechápala, jak ji mohly tyto upjaté rty před chvílí vášnivě líbat a ruce zaťaté v pěst něžně hladit. Když promluvil, dokonce i hlas mu zněl cize. Mísil se do něho protivný přízvuk. Aristokratské pozlátko zmizelo a vylouplo se nepoddajné jádro jako z křemene. „V tom případě bych si raději promluvil v soukromí,“ prohlásil Sydney přísně.

Westcliff přikývl s ledovou zdvořilostí. „Navrhuji pracovnu v soukromém křídle. Bude vám vyhovovat?“

„Ano.“ Sydney se na moment odmlčel, poté rozhodně dodal:

„Slečna Millerová nás doprovodí.“

Lottie na něho nevěřícně zírala. Taková žádost nedávala smysl. Náhle se roztřásla zimou a po zádech jí přeběhl mráz. „Proč?“ ucedila skrze okoralé rty.

„Nemá s tím nic společného,“ odsekl hrabě a vyskočil z křesla.

Ve tváři lorda Sydneyho se nepohnul ani sval. „Také se jí to týká. A hodně.“

Dívka cítila, jak se jí vytrácí z líček všechna krev. Pokožka se nepříjemně napjala a obolela, jako kdyby ji polili studenou vodou. Zjistila, že se nemůže pohnout ani hovořit. Obestřela ji zlá předtucha.

Hrabě zahodil nedopalek a rozšlápl jej botou. Do hlasu se mu vkradla zvláštní netrpělivost. „Buďte tak laskavá a připojte se k nám, slečno Millerová. Zdá se, že nezbývá nic jiného, než rozlousknout malé tajemství.“

Přestože by nejraději křičela z plných plic a utekla, bez odporu přikývla a jako poslušné štěně následovala zaměstnavatele do domu. Neměla jinou možnost. Vší silou se tedy ovládla a přinutila se vejít za oběma muži do pracovny obložené růžovým dřevem, které se v záři lampy purpurově lesklo. Místnost zařídili velmi stroze. Minimum čalounění, samé ostré úhly, dokonce ani v okně s barevným sklem nezahlédla jediný ornament.

Jakmile hrabě zavřel dveře, držela se od Sydneyho, jak nejdále mohla. Tušila nepříjemnosti a dělalo se jí špatně. Nedokázala na mladíka zpříma pohlédnout, přesto si intenzivně uvědomovala jeho přítomnost.

Jako první promluvil lord Westcliff. „Nechcete se posadit, slečno Millerová?“

Lottie zatvrzele zavrtěla hlavou. Obávala se, že kdyby se jenom hnula, podlomily by se pod ní nohy.

„Dobrá.“ Hrabě obrátil pozornost k Sydneymu. „Začnu se zprávou, kterou jsem dneska obdržel. Okamžitě po vašem příjezdu jsem se o vás začal zajímat. Pojal jsem podezření, že neříkáte tak docela pravdu. Pouze jsem nedokázal určit, o co přesně jde.“

Lord Westcliff se choval naprosto uvolněně, přesto byl ve střehu.

Modrýma očima mladíkovi vracel upřený pohled.

„A co jste vypátral, pane?“

„Že žádný vikomt Sydney neexistuje,“ zavrčel muž. Lottie šokované zalapala po dechu. „Rod Sydneyů zanikl přibližně před dvaceti lety, a to úmrtím tehdejšího vikomta, jenž se odebral na věčnost sine prole mascula superstite, čili bez žijících mužských dědiců, kteří by nosili titul po něm. Což přirozeně vzbuzuje otázku… Kdo k čertu vůbec jste?“

„Jsem Nick Gentry.“

Ačkoliv Lottie ono jméno nikdy neslyšela, lordu Westcliffovi evidentně nebylo neznámé. „Aha,“ přikývl klidně. „To by vysvětlovalo přímluvu sira Rosse. V tom případě pracujete na Bow Street.“

Otřesená Lottie si teprve v té chvíli uvědomila, že má tu čest s londýnským strážníkem. O těchto lidech se už ledacos doslechla. Tvořili elitní jednotku, jejíž činnost zahrnovala širokou škálu aktivit – od vyšetřování vražd až po doprovod členů královské rodiny. Prosluli jako výkonní, nebojácní chlapíci, kteří si vydobyli určitou pozici i v těch nejvyšších kruzích. Není divu, že se mladík od ostatních hostů tolik odlišoval. „Pátrám tu po kořisti,“ svěřil se jí tenkrát. Pochopitelně taktně vynechal, že lovnou zvěří je ona.

„Většinou ano,“ zodpověděl Gentry Westcliffovu otázku. „Občas však přijmu soukromou zakázku.“ Zadíval se do Lottiiny napjaté tváře. „Před dvěma měsíci si mne najal lord Radnor, abych našel jeho uprchlou snoubenku, Charlotte Howardovou. Je již dva roky nezvěstná.“

Lottie jako by na místě zkameněla. V hrudi jí explodovala nesnesitelná bolest a rozlézala se do celého těla. Brada se jí třásla, tak zoufale chtěla vše popřít. Želbohu nezmohla se ani na slovo. V uších jí zazněl vysoký, pronikavý výkřik. Teprve později si uvědomila, že takto kvílí ona sama. Netušila, jak se dostala ke Gentrymu. Přistihla se pouze, jak zatíná nehty do policistova opáleného obličeje, a vlny paniky a hrůzy na ni útočí jako smečka hladových vlků.

Ozvalo se peprné zaklení a drobné bušící pěsti se ocitly v ocelovém sevření dlouhých prstů. Nevzdala se však a dál se pokoušela rozdrásat tu líbivou vizáž. Na čele jí vyskočil ledový pot, po tváři se koulely slzy nenávisti, zalykala se beznadějí. Bojovala o život, rvala se za svobodu. O obojí ji chtěl připravit. Někde hluboko v dívčině podvědomí blikalo varovné světélko, jež ji nabádalo, aby se přestala chovat jako hysterka. Nedokázala si ale pomoct.

„Už dost, Lottie,“ zavrčel Gentry a surově s ní zatřásl. „Uklidněte se…, pro lásku boží.“

„Nevrátím se!“ zaječela. Těžce oddechovala. „Napřed vás zabiju.

Ach bože. Já vás tak nenávidím, nenávidím!´´

„Lottie.“ Do zmučené mysli pronikl střízlivý hlas. Patřil lordu Westcliffovi. Objal ji ochranitelskou paží a odtáhl od Gentryho. Přitiskla se k němu jako vyděšené zvířátko. „To stačí,“ špitl jí zaměstnavatel do ucha a přimkl ji k sobě ještě pevněji. „Nikam

vás neodvede, Lottie. Přísahám. A vy víte, že za všech okolností držím slovo. Ted se zhluboka nadechněte. Ještě jednou.“

Lordův sebevědomý projev zapůsobil jako hojivý balzám. Ochotně jej proto poslechla. Přisunul k nešťastnici židli a přinutil ji, aby se posadila. Sklonil se k děvčeti a upřel na ně pronikavé tmavé oči.

„Nehýbejte se a pravidelně zhluboka dýchejte.“

Lottie trhaně přikývla, líce stále zrudlé zlostí. „Ať se ode mne drží dál,“ špitla.

Muž se napřímil a obdařil strážníka ledovým pohledem.

„Nepřibližujte se k ní, Gentry. Čerta mi záleží na tom, kdo vás platí a za co. Jste na mém panství a bez mého svolení zde neuděláte ani krok.“

„Nemáte právo ji tu schovávat,“ namítl mladík. „Nemůže tu zůstat.“

Westcliff si nadřazeně odfrkl. Odebral se ke skříňce s karafami a do poháru nalil trochu jantarové tekutiny. Pak vtiskl sklenku do Lottiiných roztřesených prstů. „Vypijte to,“ přikázal.

„Já ne…,“ spustila, ale nakonec se bez řečí podvolila nesmlouvavému tónu.

„Ať nezbude ani kapička.“

Po prvním doušku se zašklebila, ale dál statečně usrkávala. Občas se rozkašlala, to když hrdlo a plíce podráždil sametový žár. Točila se jí hlava. Prohlížela si svého ochránce pohledem rozmazaným od slz. Zalovil v kapse vesty a podal jí kapesník. Plátýnko sálalo teplem Westcliffova těla. Otřela si oči a bolestně si vzdychla. „Děkuji vám,“ pravila ochraptěle. Nespouštěla hraběte z očí, na Gentryho se nedokázala ani podívat. V životě by ji nenapadlo, že na ni čeká tak hrozivý konec… Že zkáza se dostaví v podobě přitažlivého mládence, obdařeného nemilosrdným kukučem a nevšedním kouzlem… Prvního muže, který ji kdy políbil. Zrada, bolest, ponížení. Víc nedokázala snést.

„Jak se zdá,“ prohlásil Westcliff rozhodně, když se usazoval na židli vedle zkroušeného děvčete, „Gentry nelže. Vaše spontánní reakce dokazuje, že jste doopravdy Charlotte Howardová.“ Vyčkal, až dívka krátce přikývne, a pokračoval. „Je pravda, že jste zasnoubena s lordem Radnorem?“

Lottie upokojila zaměstnavatelova vlídná přítomnost. Byl jediný, kdo ji mohl spasit před predátorem, číhajícím v rohu. Upřela proto na lorda zamžené oči a v mysli pátrala po správných slovech, jimiž by objasnila svoji situaci. Westcliff vycítil dívčin zmatek a k jejímu úžasu ji něžně vzal za ruku. Svírala jeho hrubou, hranatou dlaň a najednou se cítila v naprostém bezpečí. Hřejivý dotek zaháněl strach. Užasla nad laskavostí zdánlivě tvrdého chlapa. Takového jej neznala. V podstatě si jí vůbec nevšímal. Jako by ji ani nebral na vědomí.

„Neměla jsem na výběr,“ pípla. „Zaslíbili mne, když jsem byla ještě dítě. Rodiče odsouhlasili, že mne provdají za lorda Radnora výměnou za finanční podporu. Snažila jsem se podvolit, opravdu snažila, ale… Radnor není soudný člověk. Alespoň dle mého mínění. Nikterak se netajil svými záměry. Považoval mne za zvířátko, které si vycvičí k obrazu svému. Postačí, řeknu-li, že bych raději zemřela, než se stala jeho chotí. Věřte mi. Nemohla jsem jinak…“

„Věřím vám.“ Stále drže drobnou ručku, vrhl hrabě na Nicka Gentryho neústupný pohled. „Jelikož slečnu Millerovou již nějakou dobu znám, považuji její námitky proti lordu Radnorovi za oprávněné.“

„Má pravdu,“ přichvátal si strážník s odpovědí. Loudavě se přesunul ke krbu a položil ruce na mramorovou římsu. Plameny metaly do snědé tváře rudé odlesky. „Radnor je neřád. Bohužel na tom nezáleží. Rodiče se sňatkem souhlasí. Peníze – a že jich nebylo málo – dávno změnily majitele. A pokud ji nepřivedu já, najme si Radnor tucet dalších, kteří mu ji s radostí přivlečou.“

„Nenajdou mě.“ Lottie se konečně opovážila na mladíka pohlédnout. „Uteču za hranice. Zmizím…“

„Vy jste ale hlupáček,“ skočil jí tiše do řeči. „Copak chcete do smrti před něčím utíkat? Nedá si pokoj a nepřestane po vás pátrat. Nikde nebudete v bezpečí. Nikdy se nedostanete dostatečně daleko, nikdy nebudete dost rychlá.“

„Stačí,“ uťal ho příkře hrabě. Neušlo mu, jak se Lottie celá chvěje.

„Ne, Lottie nemusí do vyhnanství, ani se po zbytek života před Radnorem skrývat. Nalezneme takové řešení, aby mohla vést naprosto normální život.“

„Cože?“ Gentry výsměšně povytáhl jedno obočí. „To mě zajímá. Co navrhujete, Westcliffe?“ Hrabě mlčel a uvažoval.

Lottie zírala na Gentryho a snažila se přemoci mrákoty, které ji stále obcházely. Musí vymyslet, jak se odtud dostat. Přece ji nedosmýká k Radnorovi jako nevinné jehně k řezníkovi. Gentry zřejmě uhodl, o čem přemýšlí, jelikož jeho tvář opět nabyla kamenného výrazu. „Podle mého názoru máte pouze dvě možnosti,“ oznámil jí mírně.

„Jaké?“ Hlas se jí nepatrně třásl.

„Pokud mne přesvědčíte o svých důvodech, nechám vás jít. Pro vás to ovšem znamená jen další kolo hry na schovávanou. Budete muset počítat s tím, že zakrátko po vaší stopě vyrazí někdo další. Nebo… se můžete zbavit toho mizery jednou provždy.“

„Co tím chcete říct?“

Lord Westcliff přerušil napjaté ticho. „Má na mysli sňatek. Jakmile se provdáte za jiného muže, ztrácí na vás Radnor nárok.“

Lottie sklopila zrak k mohutné dlani. „Ale to je nemožné… Neznám nikoho, kdo by si mě…,“ Odmlčela se. Připadala si trapná a zahořklá.

„Možné to je,“ oponoval rozvážně hrabě.

Dívka nevěřícně třeštila oči na svého zaměstnavatele. Napětí v místnosti prořízl Nickův rázný hlas: „Hodláte ji pojmout za manželku, lorde?“

V ostře řezané tváři se nepohnul ani sval. „Zdá se, že je to nutné.“

Zahanbená Lottie zaryla prsty do chlapské dlaně a pak ji okamžitě pustila. Ani ve snu by ji nenapadlo, že by se pro ni Westcliff obětoval. Další manželství bez lásky. Snad by si nakonec zvykla. Radši takový svazek, než se stát lady Radnorovou. Ostatně, hrabě je dobrý, čestný člověk. Ne, nemůže přece jeho laskavosti zneužít.

„Jste ke mně neobyčejně vstřícný, lorde,“ pravila smutně. „Ale nikdy se za vás neprovdám. Zasloužíte si lepší osud než sňatek z rozumu. Takovou oběť od vás nemohu přijmout.“

„Jakápak oběť?“ odvětil suše. „Jedná se o logické vyřešení vašich nesnází.“

Lottie zavrtěla hlavou. Zachmuřila obočí. Hlavou jí bleskl další nápad.

„Existuje ještě třetí možnost.“ „A to?“

Zmocnil se jí takový klid a rozvaha, až jí připadalo, že se stává pouhým pozorovatelem a ne účastníkem truchlivého vyjednávání.

„Radši bych o ní zatím pomlčela. Pokud vám to nevadí, lorde, ráda bych zůstala s panem Gentrym několik minut o samotě.“

Nick předpokládal, že Lottie na jeho odhalení živě zareaguje. Ale s tak bouřlivou odezvou přece jenom nepočítal. Konečně se opět ovládala a v obličeji se jí usadil výraz chladného prospěchářství. Ó, jak dobře jej znal. Přemítal, jak je výjimečná.

Ačkoliv byl Lottiin požadavek hraběti očividně proti mysli, zamračeně se mu podvolil. „Počkám vedle,“ oznámil jim tónem, jako kdyby čekal, že se mladík na dívčinu zuřivě vrhne, sotva za ním zapadnou dveře. „Kdybyste potřebovala pomoc, stačí zavolat.“

„Děkuji vám, lorde,“ zamumlala Lottie a usmála se na odcházejícího muže tak, až Gentry pocítil bodnutí žárlivosti. S jakou chutí by samozvaného ochránce praštil! Sotva uchopil děvče za ruku, začala Nicka nesnesitelně svědit pěst. V životě si na nikoho nečinil nárok, ovšem pohled na Lottie přijímající něžnosti jiného chlapa zkrátka nesnesl. Něco se s ním stalo. Situace se mu vymkla z rukou a on netušil, jak znovu nastolit svoji nadvládu. Jistý si byl jedinou věcí – nedokáže se Lottie vzdát. Pokud ji ztratí, nenalezne v životě klid. Neustále ho bude stravovat neukojitelný hlad, srdce mu navěky obalí ledová krusta.

Pořád lelkoval u ohně. Vypadal uvolněně, ale prozrazovaly ho ruce zaťaté v pěst, opřené o krbovou římsu. V duchu Westcliff a proklínal. Za tenhle zvrat může jedině on. Měl v plánu dívce odhalit pravdu, ale pomalounku. Zlehka, aby stačil zaplašit její obavy a rozptýlit podezření. Chtěl zabránit předvídatelné panice. Westcliff však nemilosrdně vyložil karty na stůl. Není divu, že je Lottie podrážděná a pohlíží na něho jako na nepřítele.

Otočila se k němu. Ve tváři bledá, oči zarudlé pláčem. Vyrovnaně si ho prohlížela. Cítil na sobě žár jejích očí, jako kdyby ho toužila prokouknout skrznaskrz. Zvláštní, ale zamrazilo jej.

„Takže všechno byla jen hra?“ otázala se tiše.

Nick zamrkal. Docela ho tou otázkou rozhodila. Jeho, který dokázal hodiny vyčkávat a vyjednávat. Jeho, kterého nevyvedlo Z míry ani mučení.

„Vím, že je to tak,“ pokračovala. „Patří to k vaší práci. Potřeboval jste získat moji důvěru. Zašel jste dál, než jste musel.“ Zvolna se k němu blížila, jako by ho zamýšlela omámit pohledem. „Proč jste mě dnes v noci zahrnul tolika slovy?“

To kdybych věděl, pomyslel si Nick. A co víc, nedokázal od ní odtrhnout zrak. Měl pocit, jako když pohlíží až na dno jeho duše.

„Chci slyšet pravdu, pane Gentry,“ trvala na svém. „Když jsem v sobě našla tolik síly položit vám otázku, jistě i vy se zmůžete na odpověd. Měl jste snad něco za lubem?“

Nick cítil, že se začíná potit. Toužil dívku od sebe odstrčit, vypudit ji odsud, ale nedokázal to. „Ano,“ přiznal chraplavě a opět se ponořil do mlčení. Ať ho vezme čert, jestli jí poví víc.

Přiznání z nějakého důvodu Lottie upokojilo. Nick netušil proč. Po chvíli se mu podařilo odtrhnout od ní oči a zadíval se do tančících plamenů. „A teď,“ zamručel, „mi snad můžete prozradit, jaká je ta třetí možnost.“

„Potřebuji, aby mě před lordem Radnorem někdo chránil,“ konstatovala otevřeně. „Několik mužů by mělo stačit. Myslím, že byste mohl být jedním z nich.“

Jednalo se o věcné stanovisko, rozhodně ne o skrytý kompliment. Nicméně Nicka přesto zaplavila ješitná pýcha. Ocenila přece jeho schopnosti.

„Ano, to bych mohl,“ přitakal suše.

„Budete-li mne podporovat a chránit, stanu se vaší metresou. Uzavřeme v tomto směru právoplatnou smlouvu. Předpokládám, že takový svazek Radnora odradí a nechá mě na pokoji. Konečně se nebudu muset skrývat.“

Metresa. Nick by nikdy nepředpokládal, že je schopna snížit se k něčemu takovému. Nicméně se zdálo, že Lottie přesně ví, kdy slevit ze svých zásad. Kdy jí nezbývá nic jiného.

„Nabízíte mi milování odměnou za peníze a ochranu,“ shrnul nabídku Nick, jako kdyby slovo metresa potřebovalo vysvětlení. Pátravé se na ni zadíval. „Chcete tím naznačit, že se mnou budete bydlet a doprovázet mne na veřejnosti bez ohledu na ostudu, které se pak nevyhnete? To se mi pokoušíte říct?“

Zrudla jako pivoňka, leč očima neuhnula. „Ano.“

Cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Pomyšlení, že bude dobrovolně jeho a oddá se mu, způsobilo, že se mu zatočila hlava. Milenka… Jenže to není ono. Chtěl od ní víc. Chtěl ji mít celičkou.

Unaveně klesl na strohou židli potaženou kůží barvy burgundského. Seděl s roztaženýma nohama a lascivně ji přitom hltal očima. „Než kývnu na souhlas, žádám závdavek. Chci ochutnat, co mi vlastně vnucujete.“

Ztuhla. „Mám za to, že svůj díl jste si už vybral.“

„Mluvíte snad o dnešním dostaveníčku v lese?“ Hovořil šeptem. Srdce mu bilo jako na poplach. „To nestojí ani za zmínku, Lottie. Mám nárok na víc, než na několik nevinných polibků. Vydržování metresy něco stojí – a já chci důkaz, že svoje peníze nepromrhám zbytečně.“

Váhavě se k němu blížila. Odlesky plamenů dovádějících v krbu zvýrazňovaly štíhlou postavu. Vytušila, že si s ní hraje, pouze nevěděla, kolik je v sázce. „Co po mně chcete?“ otázala se.

To, co mi dávala Gemma. Ne. Víc. Chce mnohem víc, než mu přítelkyně kdy byla schopna poskytnout. Prahl po někom, kdo by mu patřil. Staral se o něho. Potřeboval ho. Netušil však, zda je to možné… Ale rozhodl se vsadit veškeré naděje na Lottie. Představovala pro něho jedinou možnost.

„Ukážu vám to.“ Popadl ji za zápěstí a přitáhl k sobě. Přinutil ji přidřepnout k němu. Uchopil ji dlaní vzadu za krk, sklonil se k ní a špičkou jazyka nahmatal pulzující žilku. Druhou rukou chňapl po drobné ručce a vtiskl si ji do klína na vzdouvající se mužství. Lottie strnula, zalapala po dechu, a jako by ji opustila veškerá energie, svezla se mu na hrud. Jemně naváděl zdráhavou dlaň a nechal se hladit drobnými prsty.

Trhaně zasténal. Zatáhl za stuhu šněrující živůtek. Zamlouvalo se mu, jak snadno je ve venkovském oděvu ženské tělo přístupné. V měkkém světle ohně se zaskvělo oslnivé bílé poprsí, ozdobené růžovými poupátky ňader. Lottie se odvrátila a pevně semkla víčka. Nick si ji

přitáhl do klína a kolébal v náruči. Drsnými dlaněmi potěžkal vzedmutá ňadra. Pak sklonil hlavu, aby je ochutnal. Jakmile rty sevřel tuhnoucí bradavku, dívka pozvedla ruce, aby ho od sebe odstrčila. Náhle ale zavzdychala slastí, popadla mladíka za klopy kabátce a přitáhla k sobě blíž. Souhlasné zamručení jej povzbudilo. Kroužil jazykem kolem vztyčených hrotů tak naléhavě, až mu začala v rukou příst jako kočka.

Nepřestávaje laškovat s bujnými vnadami, nahmatal volnou rukou okraj sukně a pronikl pod ni. Objevil nabírané spodní kalhoty a hrubé bavlněné podvazky, přidržující punčochy. Sotva si Lottie uvědomila, kde až odvážlivec bloudí prsty, zkřížila výmluvně nohy a zapýřila se. Mazlil se s ní přes pomačkané plátno. Objel křivku boků, potěšil se plochým bříškem a odvážně sklouzl na kudrnatý trojúhelník.

„Ne,“ protestovala, aniž otevřela oči.

Políbil milou na zrůžovělé hrdlo a umíněnou bradu. Pleť měla tak jemnou a tenkou, že vypadala jako průsvitná. Nejraději by dívku zlíbal od hlavy až po konečky prstů na nohou. „Takhle metresy nemluví,“ zašeptal. „Berete snad svou nabídku zpět, Lottie?“

Zavrtěla hlavou. Zrovna zkoumal prsty Venušin pahorek. Byla tak omráčená, že se nezmohla na slovo.

„Tak roztáhněte nohy.“

Neochotně poslechla. Zvrátila přitom hlavu nazad. Líně ji laskal přes jemnou látku, hladil po horkém kožíšku, až ucítil, jak touhou vlhne. Bavil se jejím úsilím zůstat klidná. Ve tváři hanbou téměř zfialověla, končetiny jí samým napětím ztuhly. Nepřestával ji dráždit. Nakonec úpěnlivě zasténala.

„To stačí,“ lapala po dechu.

Cítila, jak se pod ní zběsile vzpíná jeho mužství. „Opravdu?“ otázal se Nick a rozjíveně zajel prsty pod plandavé spodní prádlo. „Řekl bych, že chcete víc.“

Jakmile se dotkl kučeravého porostu, nesouhlasně sebou škubla. Vklouzl do vlhké úžlabinky a dral se dál. Líbal ji na oblouk ušlechtilé šíje a přitom si pohrával s hustými kudrlinkami. „Tak svůdné prstýnky,“ šeptal jí do ucha. „Jakou asi mají barvu? Jsou světlé jako vaše vlasy, anebo tmavší?“

Šokovaná Lottie na něho třeštila zamžené oči.

„Nic se neděje,“ pravil a prstem klouzal níž. „Však já to zjistím… Později.“

V tajemných faldících se ukrýval magický hrbolek. Sotva se jej dotkl, prohnula se mu Lottie v náruči jako luk. „Ach…, ach… Panebože…“

„Pššt.“ Pohrával si s lalůčkem malého ouška. „Přece nechcete, aby nás Westcliff zaslechl.“

„Přestaňte,“ prosila dívka roztřeseně.

V této chvíli neexistovalo nic, co by jej dokázalo zastavit. Mistrně Charlottě dráždil. Prsty kroužil kolem horkého bodu jako dravý pták, dotíral na klitoris a nořil se do svůdné štěrbiny. Milá vyklenula boky a vycházela mu lačně v ústrety.

Počala mělce dýchat, stehny pevně sevřela jeho paži. Začal se rytmicky pohybovat. Cítil, jak se celá křečovitě napjala. Jak se instinktivně snažila uniknout z nesnesitelných tenat narůstajícího vzrušení, počala se mu v náruči svíjet. Opět se sklonil k svůdným ňadrům. Zrůžovělé hroty vyzývavě trčely vpřed. Polaskal je vroucím dechem a pak vzal jeden z nich do úst. S dobyvačným prstem uvnitř rozžhaveného těla a se sladkou bradavkou mezi rty zažíval triumfální pocit vítěze, jaký nikdy dřív nezakusil.

Lottie mu vzdychala v náruči, vychutnávajíc si prchavý okamžik vyvrcholení. Nick se osvobodil z rozbouřené hlubiny a vlhkou dlaní spočinul na plochém břichu. Konejšivě milou laskal. „Později se o tebe postarám,“ mumlal. „Slibuju.“

Lottie mu odpověděla zasténáním a opět se vzedmula proti jeho ruce. Věděl, po čem touží, a s radostí by jí to poskytl. Citlivým chřípím zachytil vůni připraveného ženství. Tělem mu vystřelily žhavé šípy. Při pomyšlení na další rozkoše se málem neovládl.

Zachvěl se a silou vůle se přinutil stáhnout jí sukni dolů. Na další sbližování není čas. V sousední místnosti číhá Westcliff. Na milování bude dost času potom. Trpělivost, nabádal se v duchu a přitom zhluboka dýchal, aby se uklidnil.

Lottie se mu vymanila z objetí a se žuchnutím usedla na vedlejší židli. Připadala mu nádherně rozcuchaná, orosené tváře zrudlé rozpaky i chtíčem. Chvíli bojovala s živůtkem ve snaze bleskově skrýt obnažené poprsí.

Střetli se očima. V jejích se zračilo zahanbení, v jeho chladná vypočítavost. V té chvíli Nick prohlásil: „Takže vás beru. Vlastně vás hrozně moc chci. A nic mě nezastaví. O metresu však nestojím. Toužím vás vlastnit. Přeju si, abyste mi cele patřila, tak jako Radnorovi či Westcliffovi.“

Jakmile dívce plně došel význam panovačných slov, vytřeštila na mládence oči. Musel se zbláznit. Trvalo dlouho, než se vzpamatovala natolik, aby dokázala promluvit. „Myslíte sňatek? Mezi manželstvím s vámi a lordem Radnorem nevidím žádný rozdíl.“

„Rozdíl je v tom, že já vám dávám na výběr.“

„Proč byste se zavazoval slibem věrnosti zrovna mně?“

Nemohl jí přiznat pravdu. „Svátost manželská přináší muži určité výhody,“ lhal proto přesvědčivě. „Kromě toho jsou všecky ženské stejné. Povinnosti budete plnit stejně svědomitě jako kterákoliv jiná.“

Neotesaným prohlášením jí vyrazil dech.

„Rozhodněte se,“ naléhal Nick. „Buď budete do smrti na útěku, nebo se stanete řádnou chotí. Mou či Radnorovou.“

Znovu se na něho zadívala tím pronikavým pohledem, z něhož mu vstávaly vlasy vzadu na krku. Sakra, takový kukuč nesnáší. Nedokázal od ní odtrhnout zrak, nemohl se pohnout. Měl dojem, že mu dívka čte myšlenky a správně si vykládá těžko potlačované city.

„Vaší,“ sykla upjatě. „Raději se stanu vaší ženou.“ Zvolna, téměř nepostřehnutelně si oddechl.

Lottie se postavila a upravila si šaty. Přešla k mahagonové skříňce a z křišťálové karafy si nalila brandy. Točila se jí hlava, kolena jí připadala jako z gumy. Popravdě řečeno, poslední věc na světě, kterou v tuto chvíli potřebovala, byla další dávka alkoholu. Kromě toho stále pracovala pro lorda Westcliffa a posloužit si za těchto okolností z pánových zásob byla nehorázná drzost. Copak ale neztratila dnes v noci zábrany už jednou, a mnohem troufaleji? Pobavilo ji, že v rozmezí několika minut obdržela hned dvě nabídky k sňatku, a to od zcela odlišných mužů.

A ty věci, co s ní prováděl Nick Gentry… Ne, radši na ně nebude myslet. Ne teď, kdy jí tělem stále rezonují dozvuky té zahanbující slasti. Nenucené si proto nalila vínovici a s pořádným úšklebkem polkla první doušek.

Stačila vypít sotva polovinu, když k ní mladík přistoupil. „Za chvilku budete namazaná, jak zákon káže.“

„Záleží na tom?“ zeptala se ochraptěle. Mlčky přihlížela, jak vyzunkl obsah její sklenky.

„Asi ne.“ Zavrávorala, takže ji svižně chytil kolem pasu. Ušklíbl se.

„Bůh ví, že každá ženská, jež ode mne přijme nabídku k sňatku, si prostě jednu na kuráž dát musí.“

Ozvalo se výmluvné zaklepání a do pracovny vtrhl lord Westcliff. Ostrým pohledem vyhodnotil situaci. Přistihl mladé, kterak postávají příliš blízko sebe. Tázavě proto povytáhl obočí.

Lottie se pokusila uskočit stranou, ale Nick ji pevně svíral. „Máte tu čest poblahopřát nám jako první,“ oznámil zkoprnělému hraběti ironicky. „Slečna Millerová se mi právě zaslíbila.“

Lord Westcliff si dívku prohlížel přimhouřenýma očima. „Tak tohle

byla ta třetí možnost?“

„Jak se ukázalo,“ koktala, „ano.“

Lottie vytušila, že vlídný zaměstnavatel nechápe, proč uzavřela smlouvu s ďáblem. Mlčky jej proto očima prosila, aby po ní nežádal vysvětlení. Nevěděla by, jak se obhájit. Unavovalo ji věčné skrývání, vnitřní neklid, opuštěnost a strach. Nick Gentry jí nabídl spásu. Vyzařovalo z něj odhodlání, neústupnost a protřelost, zkrátka vlastnosti, které mu pomohou uchránit ji před Radnorem. Avšak ani tyto přednosti by samy o sobě nestačily. Rozhodlo něco jiného. Vycítila, že o ni má mladík upřímný zájem. Vytušila, že pro ni má slabost, ačkoliv podnikal všechno možné, aby své emoce skryl. Takového manžela si přála. Člověka, který z ní nedokáže spustil oči, alespoň u Studánky přání tomu tak bylo. Miláčka, jenž ji něžně líbal a šeptal jí, jak po ní touží…, jako dneska v lese.

Zakaboněný lord k dívce přistoupil a vzal ji za ruku. „Na slovíčko, Lottie.“

Ze zvyku poslušně přikývla. „Ano, pane.“ Nick ji stále nepouštěl. Proto po něm střelila vyzývavým pohledem. „Zatím nejsme svoji,“ vyhrkla. „Pusťte mě.“

Dlaně sklouzly z jejích boků. Přijala zaměstnavatelovo nabídnuté rámě a odebrala se s ním do rohu komnaty. Opatrný dotek zkušeného muže překvapivě kontrastoval s mladíkovou dychtivostí.

Hrabě na ni naléhavě pohlédl. Do čela se mu svezla černá kadeř.

„Lottie,“ spustil vemlouvavě. „Nemůžete učinit tak zbrklé rozhodnutí a odevzdat se člověku, o němž nic nevíte. Nenechte se oklamat skutečností, že patří mezi strážníky z Bow Street. Zřejmě ho považujete za neohroženého, ctihodného mladého muže, možná dokonce za hrdinu. V Gentryho případě je opak pravdou. Je, a vždycky byl, naprosto kontroverzní osobnost.“

„Jak to myslíte?“ otázalo se děvče s pohledem upřeným na vysokou postavu na druhé straně místnosti. Gentry usrkával brandy a předstíral, že si prohlíží svazky v knihovně. Semknuté rty a bojovně vysunutá brada jasně dokazovaly, že tuší, co hrabě právě vykládá jeho vyvolené.

„Gentry je policistou pouhé dva nebo tři roky. Předtím býval nekorunovaným králem londýnského podsvětí. Své zločinné aktivity maskoval tím, že se vydával za soukromého lovce kriminálních živlů. Zaměstnával rozvětvenou síť pobertů. Nesčetněkrát jej zatkli pro úplatkářství, krádeže, překupnictví a podvody. Vsadím se, že se zná s každým významným darebákem v Anglii. Ačkoliv se nyní zdá polepšen, mnoho lidí je stále přesvědčeno o tom, že nikdy své kumpány dočista nezavrhl a pořád se podílí na nekalém dění ve světě zločinu. Nezaslouží si vaši důvěru, Lottie.“

Třebaže se pokoušela tvářit lhostejně, Westcliffovo odhalení s ní silně otřáslo. Pohlédla lordovi přes rameno. Domnělý strážník s hrozivou vizáží se ledabyle povaloval v polstrované lenošce, kam dopadalo nejméně světla. Stíny jako by mu svědčily. Oči se mu blýskaly jako kočce. Jak může mít mladík sotva na prahu třicítky za sebou tak pestrou minulost? Král podsvětí, lovec zločinců… Kdo to vůbec je?

„Slečno Howardová… Lottie….“ Zaměstnavatelovo mručení opět upoutalo její pozornost. „Zvažte prosím znovu moji nabídku. Jsem přesvědčen, že výsledek bude prospěšný nám oběma. Dávám vám své slovo, že budu laskavým chotěm a že vám zde nebude nic…“

„Pane,“ skočila mu naléhavě do řeči. „Považujte prosím mé odmítnutí pouze za vyjádření nejhlubšího respektu k vaší osobě. Jste nejčestnějším mužem, jakého jsem v životě poznala. Proto vás nemohu uvrhnout do manželství bez lásky. Nemůžete popřít, že vás k tomuto ušlechtilému kroku vede pouze povaha džentlmena. Kdybyste měl

svobodně volit, nikdy byste si mne za manželku nevybral. Pokud bych dnes kývla, v budoucnu bychom litovali. Oba. Pan Gentry se ke mně hodí daleko lépe. Pravda, ani v tomto případě se nejedná o milostný cit, spíše o určitý obchod.“ Zrudla rozpaky. „Obyčejnou obchodní výměnu. Něco za něco.“

Westcliff se chmuřil. „Tak cynická či otrlá nejste. Podobné uspořádání vám nebude vyhovovat.“

„Lituji, lorde, ale osud ke mně byl nesmlouvavý. Jsem daleko tvrdší než kdysi. Díky lordu Radnorovi jsem o své budoucnosti nemohla bezstarostně snít tak jako jiné dívky v mém věku. Nikdy jsem nedoufala ve šťastné manželství.“

„Stejně si zasloužíte lepší úděl,“ trval na svém.

Smutně se pousmála. „Myslíte? Nejsem si tím jistá.“ Odpoutala se od něho a přešla doprostřed místnosti. V očekávání se zahleděla na Gentryho. Příliš neotálela. „Kdy odjíždíme?“

Nick vystřelil z pohovky a pospíchal k ní. Z očí mu vyčetla, že zpola počítal s tím, že po rozhovoru s hrabětem na něho změní názor. Podruhé souhlasila. Nebylo cesty zpět.

„Okamžitě,“ špitl měkce.

Nadechla se, aby něco namítla. Gentry zamýšlel zmizet příliš rychle. Nestačí se rozloučit ani s lady Westcliffovou, ani se služebnictvem. Na druhou stranu je takový odchod snazší. Nemusí nikomu nic vysvětlovat. „Není nebezpečné putovat v noci?“ otázala se, vzápětí však sama sobě odpověděla: „Nevadí. Lapkové jistě nebudou o mnoho hrozivější než vy.“

Mladík se chápavě ušklíbl. „Nejspíš máte pravdu.“

Pobavení zmizelo ve chvíli, kdy se mezi ně rozhodně vložil lord Westcliff. „Když už se mi nepodařilo napravit slečně Howardové hlavu, trvám alespoň na legitimním obřadu. Dále požaduji důkaz, že jste schopen se o ni řádně postarat.“

Náhle si Lottie uvědomila, že se ani na okamžik nezamýšlela nad způsobem života, jaký budou s Gentrym po svatbě vést. Panebože. Jaké bydlení si například může takový strážník ze svého platu dovolit? Bezpochyby mnoho nevydělá, avšak s příjmy ze soukromých zakázek si snad budou moci dopřát slušné živobytí.

Není náročná. Docela jí postačí dvě místnosti v bezpečné londýnské čtvrti.

„Ať mě vezme čert, jestli nejsem schopen zajistit vlastní manželku! Ale zpovídat se nikomu nehodlám,“ rozčílil se Gentry. „Ujišťuji vás, že nebude hladovět a bude mít střechu na hlavou.“

Cesta do Londýna trvá dvanáct hodin. Pojedou tedy celou noc a dorazí někdy po obědě. Lottie se uvelebila na polstrovaném sedadle z hnědého sametu uvnitř Gentryho bohatě zdobeného kočáru. Sotva se rozjeli, Nick zažehl malou lampičku a interiér zalilo mdlé světlo.

„Nechcete se prospat?“ otázal se. „Do svítání zbývá spousta času.“

Zavrtěla hlavou. Přestože padala únavou, nedokázala vzrušením usnout.

Mladík pokrčil rameny a nechal svítilnu hořet. Opřel se nohou o protilehlou lavici a ušklíbl se. Pro tak urostlého chlapa tu zbývalo málo prostoru.

„Patří vám?“ vyzvídala Lottie. „Nebo je pouze pronajatý kvůli vašemu převleku?“

Došlo mu, že hovoří o kočáru, a výsměšně se uculil. „Je můj.“

„Nikdy by mne nenapadlo, že si pracující člověk může něco takového dovolit.“

Mládenec si bezděčně prohrával s třásněmi záclonky v okně.

„Kvůli práci musím často cestovat. V tom případě si zasloužím určité pohodlí.“

„Vystupujete při pátrání často pod smyšleným jménem?“ Zavrtěl hlavou. „Většinou to není třeba.“

„Divím se, že jste nezvolil lepší přestrojení,“ prohlásila. „Alespoň by vás tak snadno neodhalili. Lordovi zřejmě nedalo žádnou námahu zjistit, že žádný vikomt Sydney neexistuje.“

V mladíkově tváři se promítla zvláštní změť pocitů. Pobavení se střetlo s rozmrzelostí, očividně se hádal sám se sebou, kolik jí toho smí prozradit. Nakonec zkřivil rty a povzdechl si. „Westcliff se mýlí. Vikomt Sydney žije. Řekněme, že rod Sydneyů nevymřel.“

Lottie na něho skepticky pohlédla. „Kdo je tedy dědicem titulu? I kdybyste měl pravdu, nechápu, proč dávno nevystoupil a nepřihlásil se o svá práva a majetek?“

„Ne každý touží být šlechticem.“

„V tom případě jste vedle! Mimoto, svůj původ si člověk nevybírá. Jeden buď modrou krev má, nebo nemá. Taková okolnost je zkrátka daná a neměnná, jako například barva očí. Nedá se přetvořit.“

„Dá, sakra,“ zavrčel.

„Nemusíte se se mnou hned vadit,“ nedala se Lottie. „Kromě toho jste mi zatím neprozradil, kdo je oním tajemným šlechticem. Přivádí mě to k domněnce, že jste si to právě vymyslel.“

Gentry se pohodlně uvelebil, a aniž na ni pohlédl, hlesl: „Jsem to

já.“

„Cože? Nepokoušejte se mi namluvit, že jste ztracený syn nějakého

aristokrata. Nekorunovaný král podsvětí se sáhodlouhým rodokmenem? Směšné!“ Lottie odmítavě zavrtěla hlavou.

„Čerta se starám, jestli mi věříte nebo ne,“ odsekl sebevědomě Gentry. „Na moji budoucnost to stejně nemá vliv. Nikdy se o titul nepřihlásím.“

Lottie užasle sledovala mužův ostře řezaný profil. Zjevně svým slovům věří. Jak je to však možné? Pokud je na Gentryho prohlášení drobet pravdy, jak by se mohl synek z vyhlášené rodiny takhle zvrhnout? Člověk se přece nenarodí v blahobytu, aby skončil mezi spodinou. Nedokázala si pomoci. Bezostyšně zasypala mládence otázkami. „Takže se ve skutečnosti jmenujete John, lorde Sydney? Jste potomkem šlechtice, který zesnul před dvaceti lety, údajně bez dědiců? Máte nějaký důkaz? Existuje někdo, kdo může vaše oznámení potvrdit?“

„Moje sestra Sophia. A její manžel, sir Ross Cannon.“

„Vrchní policejní soudce? Vaším švagrem je bývalý velitel úřadovny na Bow Street?“

Mladík krátce přikývl. Lottie se zmocnil naprostý zmatek. Momentálně jí nezbývalo nic jiného než mu věřit. Snadno si může jeho tvrzení ověřit, i když ji svou troufalostí a neuvěřitelností naprosto zaráželo.

„Když rodiče zemřeli, táhlo mi na osmý rok,“ vysvětloval neochotně. „Kromě mě nezbyl nikdo, kdo by si mohl činit nárok na titul či polnosti. Ne že by bylo co dědit. Otec vězel v dluzích až po uši. Rodové sídlo pomalu pustlo. Se Sophií, starší sestrou, jsme se nějakou dobu potloukali po vesnici. Pak si ji k sobě vzala vzdálená sestřenice. Ze mne mezitím vyrostl parádní uličník a příbuzná mě odmítla vpustit do svého domu. Utekl jsem proto do Londýna a stal se ze mě kapsář. Zatkli mě a uvěznili. V trestnici jsem se vydával za zemřelého kamaráda, tak se mi podařilo dostat na svobodu.“

„To znamená, že pravý Nick Gentry je po smrti?“ hlesla Lottie.

„Ano.“

„Přivlastnil jste si jeho totožnost a přesvědčil ostatní, že John Sydney je mrtev.“

V očích mu jiskřil vzdor. „Znamenité jméno mi stejně k ničemu nebylo.“

„Netvrďte mi, že jste později neuvažoval o své pravé identitě… Že jste se netoužil zařadit tam, kam právoplatně patříte…“

„Pohybuju se v kruzích, které jsou mi vlastní. Své postavení jsem si vybral sám. Jméno Nick Gentry ke mně náleží víc, než kdysi k němu. Chci nechat Johna Sydneyho v klidu odpočívat.“ Škodolibě se usmál.

„Mrzí mě, že vás připravím o společenskou prestiž, ale vejdete ve známost jako choť Nicka Gentryho. Kromě mé sestry a jejího muže pravdu nikdo nezná. Rozumíte mi?“

Zkoprnělá Lottie poslušně přikývla. Mračila se. „Společenská prestiž mě nezajímá. Kdyby tomu tak nebylo, stala bych se bez řečí lady Radnorovou.“

„Znamená to, že se vám neprotiví sňatek s neurozeným občanem?“ Gentry ji napjatě pozoroval. „S osobou s omezenými prostředky?“

„Jsem zvyklá žít skromně. Pocházím sice z význačné rodiny, ale jak už jsem přiznala, jsme chudí jak kostelní myši.“

Nick zamyšleně studoval naleštěné špičky svých bot. „Soudě podle neutěšeného stavu vaší rezidence bych řekl, že lord Radnor je spíš parádní skrblík, než dobrodinec.“

Lottie prudce zalapala po dechu. „Vy jste byl u nás doma?“

Pohlédl jí do vykulených očí. „Ano. Navštívil jsem vaše rodiče, abych je vyslechl. Věděli, že mám za úkol vás najít.“

„Ach,“ pípla dívka zklamaně. Jistě, rodiče při pátrání ochotně spolupracovali. Lord Radnor ji urputně hledal a oni se mu úslužně ve všem podvolovali. Takové prohlášení by ji nemělo nikterak překvapovat. Přesto se nedokázala ubránit pocitu zrady. Kéž by alespoň jednou mysleli na její blaho podobně, jako na potřeby panovačného šlechtice! Hrdlo se jí při tom pomyšlení bolestivě stáhlo.

„Podrobně se o všem rozpovídali,“ pokračoval Gentry. „Viděl jsem vaše panenky, pohádkové knížky… Dokonce jsem se dozvěděl i velikost vašich střevíčků.“

Náhle si připadala velice zranitelná. „Je to tak zvláštní. Nedávno jste dlel u mé rodiny, zatímco já jsem ji nespatřila dlouhé dva roky. Jak se mají moji sourozenci? Jak se má Ellie?“

„To je ta šestnáctiletá? Tiché děvče. Pohledné. Zdálo se mi, že jí nic neschází.“

„Šestnáct,“ opakovala si Lottie jakoby pro sebe. Stejně jako jí, i bratrům a sestrám přibyly roky. Jistě se hodně změnili. Je od nich odloučená už takovou dobu… Rozbolela ji hlava. Unaveně si mnula čelo. „Když jste s rodiči o mně hovořil, měl jste pocit, že se…“

„Prosím?“

„Myslíte, že mne nenávidí?“ vyhrkla rázně. „Častokrát jsem uvažovala, zda…“

„Ne, nechovají vůči vám žádnou zášť.“ Do hlasu se mu vkradla zvláštní něha. „Přirozeně sledují své vlastní cíle, ale jsou upřímně přesvědčeni, že manželství s lordem Radnorem vám bude jedině k užitku.“

„Nikdy ho neprokouknou.“

„Ani se o to nesnaží. Klamou sami sebe, aby si nemuseli nic vyčítat.“

Lottie už tisíckrát napadlo to samé. Přesto počala otce s matkou hájit. „Potřebují jeho peníze,“ pravila dutě. „Mají vysoké nároky.“

„Protože tatík rozházel rodinný majetek? Zvykl si žít nad poměry?“

„Nevěřím, že mu zbylo mnoho peněz na utrácení. Nicméně rodiče bezpochyby prohýřili, co mohli. Vzpomínám si, že když jsem byla malá, nakupovali pouze to nejdražší zboží. Ledva se zlaťáky rozkutálely, skoro jsme hladověli. Poté zasáhl lord Radnor.“ Nepřestávala si masírovat čelo, prsty kroužila až kolem spánků.

„Projevil o mě zájem a oni se rozhodli z toho těžit. Díky němu jsem mohla navštěvovat nejvyhlášenější školu v Londýně. Platil mi stravu, ošacení, dokonce mi najal komornou. Zpočátku jsem se domnívala, že ze mne chce vychovat dámu. Ba i vděčná jsem mu byla, že se o mne, jako o budoucí choť, tolik stará.“

„Jenže situace se začala komplikovat,“ zabručel si Gentry pod vousy.

Přikývla. „Držel mě na vodítku jako pejska. Rozhodoval, které knihy smím číst, co mohu jíst… Poručil vychovatelkám, aby mi připravovaly ledově studené koupele. Podle jeho mínění jsou zdraví mnohem prospěšnější než teplé. Jakmile usoudil, že jsem přibrala, nařídil mi přísnou dietu. Sestávala z několika kousků ovoce a bujónu. Denně jsem mu psala dopisy. Musela jsem mu líčit, kterak pokračuji ve studiu předmětů, které mi osobně vybral. Na všechno existovala pravidla. Nesměla jsem jen tak hovořit. Pouze když jsem něco potřebovala, směla jsem o to velice zdvořile požádat. Zuřil, kdykoliv jsem vyslovila svůj názor. Pokud jsem se na židli zavrtěla, přivázal mi paže k opěradlu. V případě že jsem se náhodou venku opálila, nesměla jsem z domu.“ Ztěžka si povzdechla. „Lord Radnor si předsevzal, že ze mne vychová zcela jiného člověka. Nedokážu si představit, co by se ze mne stalo, kdybych s ním musela žít, nebo co by mi provedl, až by pochopil, že nejsem schopna dostát jeho vysokým požadavkům.“ Utopená v pochmurných myšlenkách, proplétala si dívka nervózně prsty. Snad si ani neuvědomovala, jak otevřeně se svěřuje. „Děsila jsem se školních svátků a prázdnin. Očekával mne u nás doma. Ledva jsem se stačila přivítat se sourozenci, musela jsem jej následovat a…“

Zarazila se. Málem odhalila tajemství, o němž nemohla mluvit ani před svými rodiči. Nechtěli o ničem slyšet. Sotva na toto téma spustila, zmítal jimi hněv. Hluboko ve svém nitru se proti takové

zvůli bouřila, věděla však, že blahobyt celé rodiny závisí na jejím mlčení a povolnosti. Zaplašila zlé vzpomínky a zavřela oči.

„Musela jste jej následovat a…,“ domáhal se Gentry vysvětlení. Vehementně zavrtěla hlavou. „Už na tom nezáleží.“

„Povězte mi to,“ domlouval jí něžně. „Ujišťuji vás, že neexistuje nic, co by mnou dokázalo otřást.“

Pátravě se na něho zadívala a pochopila, že říká pravdu. Viděl, slyšel a zažil v životě tolik utrpení, že ho dokázalo znechutit jen máloco.

„Pokračujte,“ vyzval ji tiše.

A Lottie mu zdráhavě vyklopila to, co celá léta nechtěl nikdo poslouchat.

„Po každém návratu domů jsem se musela odebrat s Radnorem do soukromí a vyzpovídat se mu. Zajímaly ho mé studijní výsledky, přítelkyně a…,“ Zírala do Nickovy nevyzpytatelné tváře. Nepohnul se v ní ani sval, snad proto se dokázala svěřovat dál. „Musela jsem mu přitom sedět na klíně. Dotýkal se mě. Na prsou a pod sukní. Bylo to odporné. Pokoušela jsem se postěžovat si rodičům, ale…,“ bezmocně pokrčila rameny. „Odmítli mě brát na vědomí. Trvalo to roky. Stýskala jsem si, ale matka mne namísto pomoci zpolíčkovala. Křičela, že si mě tak jako tak Radnor vezme. Prý mu patřím. Kladla mi na srdce, že mu mám být ve všem po vůli. Připomínala mi, že štěstí rodiny závisí pouze na jeho milosrdenství a vstřícnosti.“ Pak s hořkostí v hlase dodala: „Stejně jsem nakonec utekla. A nechala je napospas vlkům.“

Gentry hovořil tak, jako by promlouval k nevinnému dítěti a ne dvacetileté dívce. „Jak daleko jste se dostali, Lottie?“

Nechápavě na něho civěla.

Zlehka nachýlil hlavu a měkce naléhal: „Když se s vámi mazlil, dosáhl vyvrcholení? Anebo vy?“

Konečně pochopila, co má na mysli. Tajemné libé pocity, jimž se děvčata v internátě pod peřinou hihňala. Zmiňoval se o slasti, fyzické rozkoši. Něco takového nemohla v souvislosti s oplzlým Radnorem rozhodně cítit. „Řekla bych že ne,“ pravila váhavě.

„Věřte mi, že kdyby se jednalo o mě, věděla byste to jistě,“ neodpustil si malou ironii.

Lottie si vzpomněla na zručnost, s jakou ji dráždil té noci u krbu. Na chvějivý pocit napětí v prsou, klíně i žaludku. Na blažená muka, jež zakoušela. Jednalo se o vyvrcholení, anebo na ni tato zkušenost ještě čeká? Nejradši by se na to svého společníka zeptala, avšak přinutila se mlčet. Nesnesla by, aby se jí znovu posmíval.

Kodrcání výborně odpruženého kočáru ji uspávalo. Zakryla si ústa dlaní a dlouze zívla.

„Měla byste si odpočinout,“ doporučil jí Nick.

Zamítavě potřásla hlavou. Nechtěla klímat, zatímco ji pozoruje. Asi je směšná. Nejprve mu dovolí takové věci a pak se stydí si zdřímnout. Zapředla radši znovu rozhovor.

„Proč jste se stal strážníkem na Bow Street? Nevěřím, že jste se pro tuto profesi rozhodl dobrovolně.“

Vybuchl smíchy. „Ach, jistěže dobrovolně. A divila byste se, jak rád. Před třemi lety jsem se svým švagrem, sirem Rossem, uzavřel určitou dohodu. Předsedal tehdy soudu na Bow Street. Nashromáždil proti mně tolik důkazů, že stačilo málo a tančil jsem ve větru. Za předpokladu, že bych stanul před porotou.“

„Tančil ve větru,“ opakovala Lottie. Neznámý výraz ji mátl.

„Visel. Houpal se na šibenici. Zelbohu, páchal jsem takové ohavnosti, že by mě museli navíc utopit a návdavkem rozčtvrtit, aby mě po zásluze potrestali.“ Odmlčel se, aby si vychutnal dopad, který na děvče měla jeho slova. Uvědomil si, jak zneklidněla, a nadřazeně se pousmál. „Aby se soudce vyhnul trudné povinnosti, a to popravě bratra vlastní manželky,“ pokračoval, „rozhodl se odstranit usvědčující materiály pod podmínkou, že se vzdám styků s podsvětím a stanu se policistou.“

„Na jak dlouho?“

„Na neurčito. Přirozeně jsem souhlasil. Na kumpánech mi záleželo daleko míň než na vlastním krku. Netoužil jsem ho mít o ždibec delší.“

Lottie se zakabonila. „Proč z vás sir Ross udělal pochůzkáře?“

„Zřejmě propadl falešné naději, že mě několik let práce pro veřejnost napraví.“ Zčistajasna se ušklíbl. „Zatím se tak nestalo.“

„Není to nebezpečné? Myslím tím honit zločince, které jste v podstatě zradil?“

„Moji hlavu na stříbrném podnose by chtělo mnoho lidí,“ přiznal otevřeně. „Vlastně si mě příliš neužijete. Mnoho známých mi prorokuje, že zemřu mladý.“

„Takové štěstí pravděpodobně mít nebudu,“ škádlila jej. „Mohu však doufat.“

Sotva tu větu vypustila z pusy, zastyděla se. Tak protivná nikdy nebývala. „Promiňte,“ vyhrkla. „Neměla jsem říkat takové věci.“

„V pořádku,“ prohodil ledabyle. „Umím lidi vyprovokovat k mnohem šťavnatějším proslovům. A to z důvodů mnohem malichernějších.“

„Tomu věřím,“ odvětila. Rozchechtal se.

„Zhasnu teď světlo. Musím využít každou volnou chvilku, kdy mohou odpočívat. Zítra bude pěkně rušno.“

Rozhostilo se překvapivě příjemné ticho. Vyčerpaná Lottie se stulila do růžku, omámená neznámou budoucností, která ji čeká. Předpokládala, že stejně neusne. V hlavě jí vířilo tolik dojmů. Nicméně brzy se propadla do hlubokého spánku a klesla do měkkého polstrování. Ve spaní se zavrtěla, snažíc nalézt pohodlnější pozici. Zdálo se jí, že je opět malým děvčátkem a kdosi ji bere konejšivě do náruče. Vychutnávala si příjemné snění, po dlouhé době konečně klidná. Cosi se jí otřelo o čelo a neviditelné prsty vytáhly nepříjemné jehlice ze zapletených vlasů. Vdechovala podmanivou vůni vlny, toaletního mýdla a svěží mladé mužské pleti.

Náhle si uvědomila, že se choulí Gentrymu v klíně. Unaveně se pohnula. „Co… co…“

„Spěte,“ špitl. „Neublížím vám.“ Prsty se probíral uvolněnými kadeřemi.

Částí své mysli Lottie proti takové důvěrnosti protestovala, racionálnější já ji naopak nabádalo, aby se nevzpouzela. Je strašlivě vyčerpaná, potřebuje si zdřímnout a co na tom, zda ji Nick přitom hladí po vlasech. Přesto se přinutila zvednout a odstrčit ho od sebe. Odhodlaně se vymanila z hřejivé náruče. Nebránil jí a ochotně ji pustil. Oči se mu potmě tajuplně třpytily.

„Nejsem váš nepřítel, Lottie.“

„Takže jste můj přítel?“ opáčila. „Zatím jste se tak nechoval.“

„Do ničeho jsem vás nenutil. Nepodvolila jste se ničemu, co by se příčilo vašemu vkusu.“

„Kdybyste za mnou neslídil, v klidu a míru bych dosud žila ve Stony Cross Parku.“

„Nebyla jste tam šťastná. Vsadím se, že od chvíle, kdy vám lord Radnor zkřížil cestu, jste neprožila jediný radostný den.“

O, jak ráda by mu oponovala! Nemělo však cenu lhát. Pravda byla příliš zjevná.

„Brzy shledáte, že po mém boku se vám daří o hodně lépe,“ pokračoval Gentry. „Už nebudete ničí služka. Můžete si dělat, co chcete. V rámci obvyklých mezí, pochopitelně. A konečně se můžete před oním pánem přestat třást strachy.“

„Za cenu, že s vámi budu spát,“ zabrblala.

Usmál se a přesladce povýšenecky dodal: „Třeba časem zjistíte, že právě tato část manželství se vám zamlouvá nejvíc.“

Lottie se probrala z dřímoty. Skrze záclonky do kočáru prosakovalo denní světlo. Zakaleným zrakem pohlédla na svého budoucího chotě. Šaty měl pomačkané, jinak se zdál obdivuhodně čilý.

„Nepotřebuji mnoho spát,“ pravil, jako by jí četl myšlenky. Vzal ji za ruku a vtiskl do dlaně vlasové spony. Semkla je prsty a vstřebávala pokožkou lidské teplo, které z nich sálalo. Pak si zcela popaměti upravila účes. Sama si splétala kadeře celá léta, takže jí česání nečinilo žádné potíže.

Gentry roztáhl závěsy. Za oknem se objevilo probouzející se město. Díky šikmo dopadajícím slunečním paprskům se mladíkovy oči jevily nepřirozeně modré. Pátravě pohlížel ven a Lottie vytušila, že se kochá důvěrně známými zákoutími. Neexistovalo zde místo, kam by se obával vkročit.

Žádný aristokrat – a že jich poznala ve Stony Cross Parku pěknou řádku – nebyl tak ostřílený jako on. Život na ulici jej mnohému naučil a zatvrdil tak, že se nezastavil před sebeodpornějším úkolem. Muži z lepších rodin za všech okolností dokázali stanovit jasné hranice. Dodržovali určité zásady a pravidla. Naproti tomu Nick, jak se zdálo, neměl žádné zábrany.

Dumala o tom, že pokud je doopravdy šlechticem, je od něho nanejvýš rozumné, že se nepřihlásil o dědictví a nechává „Sydneyho v odpočívat v pokoji“, jak se sám vyjádřil. Rozhodl se moudře. Pokud by se chtěl znát ke svému urozenému původu a zároveň vykonávat práci policisty, nenašlo by se pro něho ve společnosti nikde místo. Nepatřil by absolutně nikam.

„Lord Westcliff tvrdil, že jste řídil bandu lupičů,“ ozvala se. „Také povídal, že…“

„Lituji, ale asi vás zklamu. Nikdy jsem neoplýval mocí a vlivem, které mi přisuzují babské povídačky,“ skočil jí Gentry do feči. „Lidé přehánějí. Omílají stejné historky pořád dokola a každý vypravěč přidá nějaký barvitý detail, jenž se zrodil v jeho fantazii. Několik mizerných pisálků mě ve svých spiscích vylíčilo jako Attilu, Bič boží. Ne že bych byl neviňátko, namočil jsem se do spousty špíny, samozřejmě. Připouštím, že jsem občas nepoužíval zrovna ušlechtilé metody, ale v lovu zlodějů jsem Cannonovy strážníky snadno strčil do kapsy.“

„Nechápu, jak jste na jedné straně mohl být hlavou skupiny pobertů a pašeráků a zároveň stejné darebáky zatýkat?“

„Po celém Londýně a okolí jsem si vydržoval síť podplacených špehů. Věděl jsem o každém šustnutí od Gin Alley až po Dead Man’s Lane. Pakliže jsem narazil na příhodnou kořist, zmocnil jsem se jí a zinkasoval odměnu. Od té doby, co zastávám post pochůzkáře, mám obtížnější postavení. Soudce trvá na tom, abych postupoval v souladu s policejními předpisy. Přesto jsem pořád nejlepším chlapem, jakého na strážnici má.“

„A neostýcháte se s tím pochlubit,“ dodala dívka suše.

„Falešná skromnost je mi cizí. Kromě toho je to pravda.“

„O tom nepochybuji. Našel jste mě během několika měsíců, ačkoliv jiní se o to samé pokoušeli dva roky a selhali.“

Probodával ji pohledem. „Podnítila jste moji zvědavost. Čím víc jsem se toho o vás dozvídal, tím víc jsem prahl po setkání. Zajímalo mě, co je to za kurážnou dívku, jež si dokázala téměř z ničeho vybudovat naprosto nový život. Docela bez pomoci.“

„Kurážná,“ opakovala pochybovačně. „Zvláštní, jakým přívlastkem jste mne popsal. Já se vždycky považovala za zbabělou.“

Chystal se odpovědět, když tu kočár prudce odbočil na vydlážděnou silnici. Lemovaly ji chodníky pro pěší, předzahrádky se vzrostlými stromy a udržovanými trávníky a třípatrové domy z neomítnutých cihel. Uprostřed rušného města vytvářely dojem venkovské idyly. „Betterton,“ pojmenoval čtvrť Gentry. „Bow Street leží jižně odtud. Hned za ní se rozprostírá Covent Garden.“

„Takže na tržiště se dá jít pěšky?“ otázala se Lottie. Napadlo ji, že by při té příležitosti mohla prozkoumat okolí. Ačkoliv škola Maidstone’s sídlila v západním Londýně, studentky měly zakázáno opouštět její areál. Město samotné proto nikdy nenavštívila.

„Ano, ale beze mne se nehnete ani na krok.“

„Ale už jsem si zvykla na každodenní ranní procházku,“ oponovala. Tak nicotné povyražení jí snad nezakáže, přemítala.

„V tom případě půjdu s vámi. Anebo vás doprovodí komorník. Ale nedovolím, aby se moje žena promenádovala venku samotná.“

Moje žena. Ta obyčejná fráze vyrazila Lottie dech. Znenadání se jí vize nadcházející svatby, respektování Nicka coby manžela a podřizování se jeho přáním zdály naprosto reálné. Až dosud jí připadaly jaksi vzdálené a neskutečné. Vypadalo to, že i Gentryho zaskočila vlastní slova. Pevně semkl rty a ponořen do sebe zatvrzele zíral z okna. Zamračený a zamlklý. Zřejmě na něho také dopadla tíha situace, pomyslela si Lottie, anebo, dobrý bože, snad si to nerozmyslí?

Kočár zastavil před obydlím postaveném v ranně georgiánském stylu. Průčelí zdobily bílé dórské sloupy a široké prosklené vchodové dveře, vedoucí přímo do klenuté haly. Nevelká rezidence dívku příjemně překvapila. Takový luxus neočekávala. Prohlížela si svůj nový domov v němém ohromení.

Gentry vystoupil jako první a pomohl Lottie na zem. Komorník před nimi úslužně otevřel, poté se otočil na patě a chvátal dovnitř, aby upozornil služebnictvo na pánův návrat.

Pod děvčetem se podlamovaly cestováním zdřevěnělé nohy, a tak s povděkem přijalo Nickovo rámě. Ve veřejích je vítala hospodyně, kyprá žena středního věku s hřejivým pohledem do hladká vyčesanými stříbrnými vlasy.

„Jak vidíte, paní Trenchová,“ oznámil jí Gentry a v očích mu přitom planuly čertovské plamínky, „přivezl jsem si hosta. Je to slečna Howardová. Radím vám, abyste s ní zacházela v rukavičkách, jelikož mě po dlouhém naléhání přesvědčila, abych se s ní oženil.“

Vyjádřil se tak, jako by to byla ona, kdo v otázce manželství ,tlačil na pilu’. Tázavě se proto na mladíka zadívala, ale ten se v odpověď pouze zakřenil.

Paní Trenchová nedokázala skrýt překvapení. Představit si Nicka Gentryho jako řádně usazeného muže zřejmě nebylo vůbec lehké.

„Ano, pane.“ Vysekla Lottie poklonu. „Vítejte, slečno Howardová. Gratuluju a přeju vám hodně štěstí.“

„Děkuji vám,“ usmála se dívka a pátravě pohlédla na svůj doprovod. Zatím se nedohodli, jak budou vystupovat před domácím personálem. Panenko skákavá, vždyť ona vůbec netušila, že nějaké služebnictvo má! Předpokládala, že zaměstnanci brzy uhodnou, že se jedná o sňatek z rozumu, a tak vzájemné předstírání náklonnosti nebude třeba.

„Připravte pokoj a vyřiďte kuchařce, ať uvaří slečně Howardové něco k jídlu,“ přikázal Nick hospodyni.

„Mám prostřít i pro vás, pane?“

Gentry zavrtěl hlavou. „Odcházím. Musím něco zařídit.“

„Ano, pane.“ Statná ženština chvátala splnit úkol.

Nick pohlédl na Lottie a zasunul jí za ucho uvolněnou kadeř vlasů.

„Nezdržím se dlouho. Zde jste v bezpečí a služebnictvo splní každé vaše přání.“

Snad se nedomnívá, že jí bude chybět? Zaskočena jeho zájmem prostě přikývla. „Jistě.“

„Řekněte paní Trenchové, aby vás během mé nepřítomnosti provedla domem.“ Krátce zaváhal. „Pokud budete chtít provést nějaké změny, máte mé svolení.“

„Věřím, že budu s daným stavem věcí naprosto spokojená.“ Hala byla zařízena s vkusem a elegancí. Podlaha sestávala z mramorových dlaždic upravených do geometrických vzorů, v zadní části vedlo schodiště do druhého patra, pootevřenými mahagonovými dveřmi zahlédla pracovnu s nízkým stropem. Světle zelené stěny krášlilo několik skupin obrázků, strohý nábytek očividně výborně sloužil svému účelu. Dům nepostrádal určité kouzlo. Vyzařovalo z něho teplo domova a cítila se v něm mnohem příjemněji než v chátrající barabizně, v níž vyrůstala. „Kdo vybíral doplňky? Vy určitě ne.“

Poznámka ho rozesmála. „Sestra Sophia. Přesvědčoval jsem ji, že to není nutné. Zřejmě se však domnívala, že mému vkusu v tomto směru cosi chybí.“

„To znamená, že vás často navštěvovala. Neobávala se, že přijde do řečí?“

„Vždycky ji doprovázel sir Ross.“ Ušklíbl se tak významně, aby pochopila, jak málo jej tyto návštěvy těšily. „Ti dva mi dokonce vybrali vhodné služebnictvo. Moji původní zaměstnanci, které jsem si přivedl s sebou z vykřičených doupat, se jim nezamlouvali. Modráka a tetku Dlaňku přímo nesnášeli.“

„Tetku Dlaňku? Co to znamená?“

Dívčina nedotčenost v otázkách rozkoše ho zároveň pobavila i mátla. „To znamená, že ho ráda chlapům honila, ručně je ukájela.“ Stále na něho nechápavě civěla a on nad její naivitou lítostivě zakroutil hlavou. „To je taková sexuální praktika.“

Rozpaky se rychle přetavily v nesouhlas. „Prokrista, můžete mi říct, z jakého důvodu byste někoho takového zaměstnával ve svém domě? Ne, ne, raději o tom pomlčte. Jsem si jista, že by mě takové odhalení jedině mrzelo.“ Nestydatě se na ni culil, a proto se zakabonila. „Kolik máte zaměstnanců?“

„Osm, včetně paní Trenchové.“

„Vystupoval jste přede mnou jako člověk s omezenými příjmy.“

„V porovnání s lordem Westcliffem takový skutečně jsem. Přesto vám mohu nabídnout pohodlné živobytí.“

„Ostatní strážníci jsou na tom také tak dobře?“

Rozchechtal se. „Někteří ano. Kromě služebních povinností většina z nás také přijímá soukromé zakázky. Z platu poskytovaného státem se na vysoké noze opravdu žít nedá.“

„Soukromé zakázky. Jako od lorda Radnora?“ Stačilo na něho jen pomyslet a Lottie se rozhoupal žaludek. Teď, v Londýně, prakticky v jeho dosahu, si připadala jako králík vyhnaný z nory. „Už vám zaplatil za moje nalezení? Co s těmi penězi uděláte?“

„Vrátím mu je.“

„A co moje rodina?“ špitla téměř omluvně. „Nemůžete jim nějak pomoci? Lord Radnor je okamžitě přestane podporovat…“

Gentry přikývl. „Už jsem na to myslel. Samozřejmě že se o ně postarám.“

Lottie nevěřila svým uším. Žádat po muži, aby podporoval manželčinu rodinu, se považovalo za velikou troufalost, ale mladík výzvu bez řečí přijal. „Děkuji vám,“ vydechla úlevou. „Jste skutečně laskavý.“

„Pakliže dostanu správnou pobídku,“ zavrněl, „s chutí se celý rozdám.“

Ani se nepohnula. Pohrával si s lalůčkem jejího ucha a hladil sametové místečko za ním. Proběhla jí vlna horka. Stačí téměř motýlí dotek špičkou prstu a už se pod ní podlamují kolena. Sklonil se, aby ji políbil, ale odvrátila se. Poskytne mu všechno, jen tohle ne. Líbání považovala za něco tak osobního, důvěrného a soukromého, že mu je nemohla dovolit. Téhle části svého já se odmítala vzdát. Rozdávat polibky může jen z lásky.

Hezky vykrojené rty tedy přistály na jejím líčku. Cítila, jak se usmál. Opět se ukázalo, že v ní čte jako v otevřené knize. „Co mám udělat, abych si zasloužil hubičku?“

„Nic.“

Sklouzl ústy po linii alabastrového hrdla a zašeptal: „Uvidíme.“

Většina lidí považovala ošuntělou úřadovnu na Bow Street, čpící potem, leštidlem a starým papírem, za odpudivé místo. Ale v průběhu tří let se Nick seznámil s každým metrem budovy tak důvěrně, že se tu cítil jako doma. Náhodný návštěvník by těžko uvěřil, že malé skromné domky s čísly 3 a 4 tvoří kriminalistické centrum, sloužící celé Anglii. Zde zákon zastupoval sir Morgan a pevnou rukou řídil svých osm policistů.

Usměvavý a spokojený Nick kráčel číslem tři a přátelsky odpovídal na pozdravy úředníků a konstáblů. Netrvalo dlouho a personál jej přijal za svého. Všichni oceňovali, že neváhá vkročit do násilnických doupat a nebezpečných pajzlů, kam se ostatní báli strčit nos. Snad proto, že se nemusel ohlížet na rodinu, bez rozpaků na sebe bral rizikové úkoly. Ostatně zvláštní byl ve všech směrech. Zdálo se, že k životu nezbytně potřebuje určitou dávku hazardu. Stal se pro něho drogou, bez níž se neobešel. Dva měsíce neviňoučkého pátrání jej naplnily třaskavou energií, kterou potřeboval někde vybít.

Sotva vstoupil do místnosti před Morganovou kanceláří, nedůvěřivě se zahleděl na vrchního sekretáře, pana Vickeryho. Ten

se na něho povzbudivě uculil. „Ranní zasedání soudu ještě nezačalo. Jsem si jist, že vás sir Grant rád uvidí.“

Nick zaklepal. „Vstupte,“ ozval se hlas, připomínající rachot hromu.

Grant byl takový hromotluk, že potlučený masivní mahagonový stůl, za nímž seděl, málem vypadal jako součást zařízení pokojíku pro panenky. Nadřízený Nicka převyšoval od dobrých patnáct centimetrů. Ačkoliv se mu blížila čtyřicítka, hustou černou kšticí neprokvétala jediná stříbrná nitka a vitality měl jako za starých časů, kdy sám coby pochůzkář pročesával londýnské ulice. Kdysi býval nejlepším strážníkem on. K jeho slávě ještě přispěl šestákový románek, popisující jeho profesionální úspěchy. Před nástupem Morgana do funkce čelil úřad mnohým podezřením nejen ze strany veřejnosti, ale také vlády. Lidé se nedokázali s novým systémem obhajoby zákona smířit.

Granta jako svého nástupce doporučil sir Ross. Bystrý a houževnatý muž si vysoký post zasloužil. Začínal jako pochůzkář a postupně se vypracoval. Nick jej naprosto respektoval. Zamlouvala se mu šéfova otevřenost a čestnost. Líbilo se mu, že ve jménu obhajoby zákona dokáže tu a tam přimhouřit oko nad použitými prostředky.

Vládl policistům železnou rukou a oni jej obdivovali pro jeho nezlomnost. Jeho jedinou slabost představovala zbožňovaná choť, drobná okouzlující bytůstka, v jejíž přítomnosti vazoun předl jako kotě. Kdykoliv Bow Street navštívila, zanechala za sebou výraznou stopu – vůni parfému v ovzduší a výborně naladěného manžela. Nick se Grantově libůstce v duchu vysmíval a umiňoval si, že on se takové pasti zdaleka vyhne. Jeho na vařené nudli žádná ženská vodit nebude. Jen ať pánové Morgan a Ross svým drahým polovičkám dovolí, aby z nich udělaly hlupáky – on se takhle omámit nikdy nenechá.

„Vítej zpátky,“ pozdravil ho nadřízený a pohodlně se uvelebil v křesle. Studoval jej přitom chytrýma zelenýma očima. „Posaď se. Z tvého návratu usuzuji, že jsi objednávku lorda Radnora dotáhl do zdárného konce.“

Nick klesl na židli naproti němu. „Ano. Slečnu Howardovou jsem našel v Hampshiru. Dělala společnost ovdovělé hraběnce Westcliffové.“

„S lordem Westcliffem se znám,“ poznamenal Morgan. „Ctihodný muž, čestný člověk – a možná jediný šlechtic v Anglii, jenž nepovažuje pokrok za nezdvořilost.“ Ze soudcových slov vyplývalo, jak vysoce si hraběte cení. Nick nesouhlasně zabručel. Rozhovor o Westcliffových přednostech ho pranic nelákal. „Pozítří budu připraven opět nastoupit do služby,“ oznámil. „Zbývá mi jen vyřešit jednu maličkost.“

Gentry předpokládal, že tím nadřízeného potěší. Ostatně chyběl zde dva měsíce. Jenže soudce přijal jeho sdělení s podivně mrazivým klidem. „Podívám se, do čeho by ses mohl pustit. Mezitím…“

„Cože?“ Nick se na něho podezíravě zahleděl. Nikdy předtím S ním Morgan takhle rozpačitě nejednal. Vždycky pro něho měl nějakou práci. Ledaže by celé podsvětí dobrovolně opustilo město ve stejnou dobu jako Nick.

Zdálo se, že by s ním Morgan rád něco probral, ale netroufal si. Výmluvně se zachmuřil. „Musíš navštívit sira Rosse,“ prohlásil rázně.

„Chce s tebou něco prodiskutovat.“

Mladíkovi se tahle situace vůbec nelíbila. Nedůvěřivě se na Morgana zahleděl. „Co může k čertu chtít?“ Grant byl jedním z mála, kteří věděli o mládencově temné minulosti a dohodě, kterou před třemi roky s Rossem uzavřel. Dobře si uvědomoval napětí, které mezi oběma muži vládne.

„Sir Ross ti to poví,“ odvětil proto klidně. „Do té doby jsi zproštěn všech služebních povinností.“

„Co jsem zase provedl?“ vztekal se Nick, jenž takové jednání považoval za určitý druh trestu. V duchu si bleskově přehrál všechny akce, do nichž se pustil během uplynulých měsíců. Kromě běžných přestupků neobjevil nic mimořádného. Hněvalo jej, že jím sir Ross, ačkoliv oficiálně na odpočinku, zpovzdálí neustále manipuluje. A Morgan, ať ho vezme rohatej, se jeho rozmarům vždycky bez protestů podvolí.

Ze soudcových očí vyčetl, že se dobře baví. „Pokud já vím, tak ses ničeho špatného nedopustil, Gentry. Předpokládám, že si chce pohovořit o požáru Barthasova domu.“

Nick se zakabonil. Těsně předtím, než přijal zakázku lorda Radnora, byl služebně vyslán do jedné z oblíbených čtvrtí poblíž

Covent Garden. Sídlo patřící bohatému obchodníku s vínem Nathanielu Barthasovi zachvátil oheň. Z konstáblů se dostavil jako první. Shromáždění sousedé jej informovali, že z hořícího domu zatím nevyběhl nikdo z rodiny.

Nick se bez rozmýšlení vrhl do žhavého pekla. Ve druhém patře nalezl Barthase a jeho ženu omámené kouřem, ve vedlejším pokoji plakaly jejich tři děti. Nickovi se podařilo manžele probrat a vystrkat z domu. Nakonec vynesl z domu vyděšené potomky, dva v podpaží, třetího na zádech. Za několik sekund dům pohltily plameny, střecha se propadla dovnitř.

K Nickově rozmrzelosti přinesly Timesy následující den obsáhlou reportáž, v níž mladíka vykreslily jako neohroženého hrdinu. Na to konto si vytrpěl spoustu dobromyslných posměšků ze strany kolegů, kteří schválně řičeli obdivem, kdykoliv se objevil ve dveřích. Z tohoto důvodu Nick soudce požádal, aby mohl na nějakou dobu Bow Street opustit. Nadřízený mu ochotně vyhověl. Veřejnost má naštěstí krátkou paměť. Během následujících osmi týdnů historka poněkud vyčpěla a vše se vrátilo do starých kolejí.

„Na tom zatraceném požáru dávno nezáleží,“ vychrlil ze sebe bryskně.

„Sir Ross je opačného názoru.“

Mládenec popuzeně zavrtěl hlavou. „Neměl jsem tam vůbec lézt.“

„Jenže jsi tam vlezl,“ namítl Morgan, „a vystavil se hrozivému nebezpečí. Zachránil jsi život pěti lidem. Kápni božskou, Gentry, zachoval by ses před třemi lety stejně?“

Přímá otázka Nicka zaskočila. Nedal však na sobě nic znát. Odpověď byla nabíledni. Ne. Proč by riskoval krk kvůli někomu, kdo mu nestojí za námahu? Tenkrát neudělal zadarmo ani krok. Klidně by je nechal uhořet. Možná by ho sice čas od času hryzalo svědomí, vždycky by však nalezl způsob, jak je upokojit a pustit událost z hlavy. Skutečně se podivuhodně změnil. Pojednou nerozuměl sám sobě, což ho znervóznilo.

„Kdoví?“ zamumlal a neurčitě pohodil rameny. „Co se do toho sir Ross vůbec plete? Pokud mě chce vidět jenom proto, aby hodného hošíka poplácal po hlavičce…“

„Víc než to.“

Nick se zamračil. „Pokud mi nechcete objasnit, o co kráčí, anebo mi zadat další úkol, odcházím. Nemíním tu vysedávat a ztrácet čas.“

„V tom případě tě nebudu zdržovat,“ pravil vyrovnaně soudce.

„Přeji ti dobrý den, Gentry.“

Nick zamířil k východu. Pojednou si na něco vzpomněl a zarazil se. Otočil se zpátky k Morganovi. „Než odejdu, rád bych vás požádal o laskavost. Byl byste ochoten využít svého vlivu a zajistit mi na zítřek občanské povolení?“

„Povolení k sňatku?“ Překvapení se ve velitelově tváři projevilo pouze podezíravým přimhouřením očí. „Aha, lord Radnor vás pověřil přípravou patřičných formulářů, že? Proč s oddavkařni tak spěchá? A z jakého důvodu se snižuje k civilnímu obřadu? Církevní ceremoniál by muži v jeho postavení odpovídal mnohem lépe. Mimoto…“

„To povolení není pro Radnora,“ přerušil jej Nick. Slova se mu náhle zadrhla v hrdle jako chmýří z bodláku. „Je pro mě.“

Rozhostilo se téměř hmatatelné ticho. Soudce se pokoušel šokující novinku v klidu vstřebat. Nakonec se vzpamatoval a znovu ovládl pokleslou čelist. Pohledem provrtával Nickovu uzardělou tvář. „Koho si bereš, Gentry?“

„Slečnu Howardovou,“ zahuhlal tázaný.

Ohromený nadřízený vyprskl nevěřícným smíchem. „Snoubenku lorda Radnora?“ Zahleděl se na mladíka a užasle zavrtěl hlavou.

„Kristepane. To ale musí být výjimečné děvče.“

Nick pokrčil rameny. „Ani ne. Jen mě tak napadlo, že by se mi manželka mohla hodit.“

„Svým způsobem máš pravdu, ano,“ přitakal suše Grant. „Z jiného hlediska jsi naopak naprosto vedle. Uděláš nejlépe, když ji předáš Radnorovi a namluvíš si nějakou jinou. V opačném případě máš postaráno o zavilého nepřítele.“

„Poradím si s ním.“

Morgan se vševědoucně zazubil, což mládence popudilo. „Za těchto okolností přijmi moje nejupřímnější blahopřání. Uvědomím vrchního tajemníka a ráno na tebe bude v kanceláři čekat občanské povolení. A doporučuji ti, aby ses okamžitě po obřadu

zastavil u sira Rosse. Má s tebou určité záměry. Ve světle nových skutečností jaksi nabývají na významu.“

„Už se nemohu dočkat, až si je vyslechnu,“ šklebil se Nick.

Úřadovnu v Bow Street opouštěl v chmurné náladě. Vrtalo mu hlavou, co jeho intrikánský švagříček zase vymyslel. Venku řádilo aprílové počasí. Před minutou zářilo slunce, nyní však oblohu zakrývaly mraky, ochladilo se a na chodce dotírala lezavá zima. Nick, jedoucí na koni, se proplétal mezi kočáry, povozy a rozličnými vozíky, jež blokovaly ulice. Mířil na západ od řeky. Za Knightsbridgem ho přivítala otevřená krajina, kde rozlehlá kamenná sídla pozvolna ustupovala skupinkám příjemných domků s terasami.

Jakmile před ním vyvstaly masivní obrysy Radnorovy rezidence, zbudované ve stylu krále Jakuba I., pobídl koně do klusu. Za okamžik už hnědákovy podkovy zvonily o dlážděnou příjezdovou cestu, vedoucí k domu. Mladík zde aristokrata navštívil pouze jedinkrát. Tehdy, když přijal osudnou nabídku. Veškeré další náležitosti Nick vyřizoval s pánovým tajemníkem, jemuž předával i zprávy o výsledcích pátrání.

Nahmatal v kapse emailovou krabičku s dívčiným portrétem. Zalitoval, že ji bude muset vrátit. Dva měsíce ji nosil všude s sebou, často se kochal pohledem na malovaný obličej. Stalo se z ní cosi jako talisman. Křivky Lottiiny ušlechtilé tváře, odstín hedvábných vlasů i linie výrazných rtů se mu vryly do mysli dávno předtím, než ji poprvé potkal. Okouzlila ho – ne však tuctově krásnou tváří, ale něčím jiným. Co je na ní tak zvláštního, že se mi dostala pod kůži? Možná za to může směsice křehkosti a srdnatosti… Žár, jenž dřímá pod zdánlivě klidnou slupkou. Bystré a vtipné repliky, jimiž odpovídala na posměšné narážky. Gentryho znepokojovalo vědomí, že po dívce prahne stejně intenzivně jako Radnor. A přitom po ní každý toužil z odlišného důvodu.

„Žádná suma není dost vysoká. Nic mě neodradí od toho, abych z ní vychoval dokonalou bytost,“ řekl mu tenkrát Radnor, jako by Lottiiným osudem bylo hrát Galateu ve starcově soukromém divadle. Radnorova představa dokonalé ženy se naprosto neslučovala s dívčinou přirozeností. Proč se zaměřil zrovna na ni? Copak si nemohl vybrat nějakou tvárnější? Dámu od přírody povolnou

by ovládl daleko snáze… Jenže právě Lottiina neústupnost Radnora přitahovala. Znamenala pro něho výzvu.

Dorazil ke vchodu, otěže předal podkonímu. Pomalu vystoupal vzhůru po úzkých kamenných schodech. Přivítal jej majordomus a zdvořile se otázal, co si přeje. Jakmile mu oznámil důvod své návštěvy, sloužící jako by ožil.

„Vyřiďte lordu Radnorovi, že mu přináším nové zprávy o Charlottě Howardové.“

„Ano, pane.“ Komorník se přímo vznášel. V minutě byl zpátky. Maličko se zadýchával. „Lord vás okamžitě přijme, pane Gentry. Následujte mne prosím.“

Vedl ho šerou halou a úzkou chodbou. Postupovali do lůna domu a Nickovi připadalo, že ho šarlatové útroby stavení každou chvíli pohltí. Ačkoliv míjeli drahé kousky nábytku, byla tu cítit zatuchlina a chabé lampičky nedokázaly rozehnat rejdění ponurých stínů. Nick si připomněl, že Radnor je údajně citlivý na světlo. V průběhu úvodní schůzky se zmínil, že ho plné světlo bodá do očí. Putovali kolem oken zakrytých těžkými sametovými závěsy, kročeje tlumily tlusté koberce. Setkání mělo proběhnout v zadní části obydlí.

Mladík vstoupil do malé knihovny. Hrabě seděl u mahagonového stolu. Plamínek skomírající lampy osvětloval jeho úzký, hrubě utvářený obličej.

„Gentry.“ Stařec ho sledoval živýma očima. Nenabídl mu židli. Pouze ho gestem vyzval, aby přistoupil blíž. Za majordomem zapadly dveře. „Co je nového? Našel jste ji? Varuji vás, začínám ztrácet trpělivost.“

Nick zalovil v kapse, vytáhl bankovní šek a položil jej na desku stolu, v dosahu kužele světla. „Vracím vám peníze, pane. Místo pobytu slečny Howardové vám bohužel nemůžu sdělit.“

Hrabě nenávistně zkřivil prsty, takže stín vržený na zeď vypadal jako nestvůrný pařát. „To znamená, že jste ji nevypátral. Jste stejný hlupák jako ti ostatní. Povězte mi, jak může takový žabec ošálit každého chlapa, kterého pošlu po jeho stopě?“

Nick se opatrně usmál. „Neřekl jsem, že mne napálila, pane.

Vlastně je tady, v Londýně. Přijela se mnou.“ Radnor vyskočil ze židle. „Kde je?“

„Do toho vám už nic není.“ Mladík se začal královsky bavit.

„Slečna Howardová se totiž rozhodla uzavřít sňatek s někým jiným. Jak se zdá, ve vašem případě odloučení nepřineslo kýžené ovoce. Vůbec vás totiž nepostrádala.“

„Za koho?“ Víc Radnor vzteky vykoktat nedokázal.

„Za mě.“

Ovzduší naplnila nenávist. Takový hněv, zapsaný v lidské tváři, mládenec v životě nespatřil. Nepochyboval, že kdyby byl Radnor schopen násilí, bez rozpaků by ho na místě zamordoval. Šokem dočista zkoprněl. Jen pozvolna mu docházelo, že se mu Lottie navždy vymkla z rukou.

„Nemůžete ji mít,“ zasípal nakonec. Líce mu nebezpečně zbrunátněly.

„Nedokážete mě zastavit,“ pravil Nick mírně.

Nesympatickou tvář zkroutila nesmírná zlost. „Kolik chcete? Jak se zdá, je to jen otázka peněz… Dobrá, tahle legrace mě tedy bude něco stát. Zaplatím a pak táhněte k čertu. Jaká je vaše cena?“

„Nepřišel jsem vás vydírat,“ ujistil ho Gentry. „Chci pouze Charlotte. Za manžela si vybrala mne, ne vás.“ Vytáhl z kapsy miniaturní podobiznu a hodil ji na vyleštěnou desku tak, až doskákala k lordově zuřivostí ztuhlé paži. „Ze slečny Howardové vám zbylo jen tohle, pane.“

Radnor se očividně nedokázal s vývojem událostí vyrovnat. Stravovala jej taková vražedná zášť, že nedokázal mluvit. „Budete toho litovat. Oba.“

Nick vytrvale čelil starcovu záštiplnému pohledu. „Ne, lorde, to vy budete litovat, pakliže si troufnete Lottie oslovit. Od této chvíle se k ní nepřibližujte ani na krok a střežte se jakékoliv pomsty vůči její rodině. Od nynějška je pod mojí ochranou.“ Odmlčel se a po významné pauze dodal: „Předpokládám, že už jste o mně ledacos slyšel, a tak nebudete brát mé varování na lehkou váhu.“

„Vy omezený holobrádku! Opovažujete se mi vyhrožovat? Zakazovat mi styk s mojí snoubenkou? To já jsem ji stvořil. Bez mého vlivu by Charlotte skončila jako venkovská nána, obklopená houfem usmrkanců… Anebo by roztahovala nohy před každým, kdo by jí slíbil mědák. Převýchova téhle holky mě stála celé jmění. Bez

mých peněz by to nikam nedotáhla. O slušné společenské úrovni by se jí mohlo jenom zdát.“

„Chápu. Pošlete mi účet.“

„Zruinoval by vás,“ přiznal otevřeně Radnor.

„V každém případě mi jej doručte,“ vyzval ho vlídně Gentry. „Moc by mě zajímalo, kolik stvoření nové bytosti vlastně stojí.“

Nechal Radnora dřepět ve ztemnělém pokoji jako odporného plaza, ukrývajícího se před sluncem.

Lottie pojedla poněkud přesolené dušené skopové a vychutnávala si příjemnou atmosféru malé jídelny. Dřevěná podlaha voněla včelím voskem, nábytku kolem stěn vévodily soupravy z kvalitního bílého porcelánu.

Ve dveřích se objevila podsaditá postava paní Trenchové. Ačkoliv se služebná chovala velmi mile, dívce neunikla určitá ostražitost, zračící se jí v očích. Nebylo těžké uhodnout, jaké otázky se hospodyni honí hlavou. Doopravdy se tohle děvče hodlá provdat za Nicka? Anebo se jedná o domluvený svazek bez lásky, uzavíraný pouze kvůli společenským závazkům? V tom případě by si Lottie zasloužila pořádnou dávku soucitu a podpory, aby se s daným stavem věcí dokázala vyrovnat.

„Chutnalo vám, slečno Howardová?“

„Ano, děkuji.“ Lottie se přátelsky usmála. „Jak dlouho pracujete pro pana Gentryho, paní Trenchová?“

„Tři roky,“ zazněla očekávaná odpověď. „Od té doby, co nastoupil do Bow Street. Sir Ross mě o to osobně požádal. Hledal někoho, kdo by pánovi pomohl vést řádnou domácnost. Pan Gentry je jeho chráněnec, mohu-li to tak říci.“

„Nechápu, proč se o něho soudce tak zajímá?“ Lottie se pokoušela vyzvědět, zda hospodyně ví o jejich příbuzenském poměru.

Paní Trenchová, zjevně vyvedená z míry, nechápavě potřásla hlavou.

„Právě v tom je ta záhada. Kdysi byli zavilí rivalové. Spoustě lidí se nelíbilo, že sir Ross přivedl pána do Bow Street. Ale jak se ukázalo, zase měl soudce pravdu. Když se někde děje něco nebezpečného,

okamžitě povolají pana Gentryho. On se totiž ničeho nezalekne. Jak tvrdí sir Grant – má chladnou hlavu a rychlé nohy. Nyní už o přínosu našeho pána nikdo nepochybuje.“

„Vskutku,“ přikývla dívka ironicky, ale hospodyně se tak zabrala do vyprávění, že si posměšného tónu nevšimla.

„Pan Gentry je nesmírně statečný člověk,“ pokračovala. „A od té doby, co hořelo u Barthasů, se to už nikdo neodváží popírat.“

„Kde hořelo?“

„Vy jste o tom neslyšela? Není to tak dávno, co pán zachránil rodinu obchodníka s vínem. Všechny je vynesl z ohnivého pekla. Kdyby se nevrhl do plamenů a nenašel je, byl by to jejich konec. Psaly o tom Timesy a Londýn nemluvil o ničem jiném. Sama královna jej požádala, aby rodině dělal doprovod během každoroční večeře na podporu Literárního fondu.“

„O tom se mi pan Gentry ani slůvkem nezmínil,“ hlesla Lottie. Příliv nových informací ji zaskočil. Udělala si o Nickovi naprosto odlišný obrázek.

Vypadalo to, že by hospodyně nejraději na dané téma hovořila dál, ale přinutila se ovládnout. „Kdybyste mě teď omluvila, slečno Howardová, ráda bych se ujistila, že je váš pokoj řádně vyvětrán a věci vybalené.“

„Ano, samozřejmě.“ Po jídle popíjela vinný střik. Nick Gentry riskoval život, aby někoho zachránil. V takové situaci si ho nedokázala představit. Mnohem jednodušší se zdálo smýšlet o něm jako o naprostém ničemovi. Prokrista, člověk o něm může přemítat celé týdny a přesto nedojde ke správnému závěru. Je to dobrý chlap, který si hraje na darebáka, anebo darebák předstírající

kladného hrdinu?

Víno ji uspávalo. Klížily se jí oči. Přišel komorník, aby sklidil se stolu. Lottie se pohodlně rozvalila na židli a smutně se pousmála. Souhlasila se sňatkem, aby unikla z jiného svazku. Ach ta ironie! Nicméně představa manželství s Gentrym se jí zamlouvá mnohem víc než nekonečné prchání před Radnorem a jeho kumpány. Mimoto jí Nick názorně předvedl, že takové spojení přinese i mnohé radosti.

Stačilo na jeho doteky jen pomyslet a v těle se vzdouvaly horké vlny. Žaludek se příjemně tetelil. Dívka nedokázala zapomenout

na vzrušující ústa, zkoumající hroty ňader. Na šimrání vlasů na vnitřní straně paží. Na dlouhé drsné prsty, probírající se… „Slečno Howardová.“

Strnula a prudce se obrátila ke dveřím. „Ano, paní Trenchová?“

„Pokoj je připraven. Pakliže jste po jídle, komorná vám pomůže s převlékáním. Jistě se ráda zbavíte cestovních šatů.“

Lottie vděčně přikývla. „Ráda bych se vykoupala, pokud je to možné.“ Nechtěla ihned po příjezdu začít s proháněním služebných a nutit děvčata běhat po schodech s vědry horké vody, ale připadala si uprášená a zpocená. Toužila po teplé voňavé koupeli.

„Zajisté. Nebo dáváte přednost sprše? Pan Gentry nechal jednu nainstalovat v hořejší koupelně. Pochopitelně společně s rozvodem teplé a studené vody.“

„Skutečně?“ Lottie novinka okamžitě zaujala. Přirozeně slyšela, že sprchy jsou nyní v lepších rodinách v módě, ale na vlastní oči zatím žádnou neviděla. Dokonce ani Stony Cross Park, oplývající všemi vymoženostmi, se nemohl pochlubit vodovodním potrubím. „Ano. S radostí ji vyzkouším!“

Dívčino nadšení hospodyni rozveselilo. „Harriet vás doprovodí.“

Z Harriet se vyklubalo obrýlené mladičké děvče s čupřinou tmavých vlasů, zakrytou nadýchaným bílým čepečkem. Chovalo se zdvořile a přátelsky. Odvedlo Lottie po schodech nahoru. Do koupelny se vcházelo z největší ložnice, která evidentně patřila pánovi domu. Masivní vyřezávanou postel z leštěného dřeva zdobila nebesa barvy jantaru. Prostorné lůžko stálo na nezvykle nízkých nožkách. Ledva Lottie spočinula pohledem na natřesených polštářích a uhlazených přikrývkách, poněkud znervózněla. Raději se zakoukala na stěny zkrášlené ručně malovanými čínskými tapetami s výjevy ptáků a květin. Vedle mahagonového prádelníku s malým čtvercovým zrcadlem stálo na trojnožce velké porcelánové umyvadlo. Půvabná komnata vyzařovala příjemné mužné kouzlo.

Ve vzduchu se vznášela jemná vůně. Linula se z mramorové krabičky na holicí mýdlo, umístěné na stojanu. Dívka neodolala

a zblízka ji prozkoumala. Když vracela víko zpátky na místo, otřela se o ně bezděčně prsty. Mohla si tak užívat kořeněného aroma o něco déle. Znala tu vůni. Sytila se jí, když Nickovi spočívala v náruči.

Nebesa, od vzájemného seznámení neuplynul ještě ani týden a už ji unesl z bezpečné skrýše do Londýna. Pojednou stojí v cizí ložnici a kochá se vůní, kterou považuje za důvěrně známou. Náhle si nebyla jista sama sebou. Kdo vůbec jsem? Kam patřím? I.ottiin niterný kompas jako by se porouchal. Pojednou nedokázala rozhodnout, co je dobré a co špatné.

Skrze vnitřní zmatek k ní dolehl hlas služebné: „Pustila jsem vodu, slečno Howardová. Mám vám pomoci do vany? Teplé moc není.“

Poslušně se odebrala do modrobíle vykachlíčkované koupelny, kde ji upoutala porcelánová vana s kohoutky, paraván s židlí a vkusně umístěná sprchová růžice. Omezené prostory vysvětlovaly, proč v ložnici zůstal stojan s umyvadlem.

S Harrietinou pomocí se dívka bleskově svlékla a rozpustila si vlasy. Mírně uzardělá vstoupila do vany. Jakmile spatřila, že se na ni z četných drobných otvorů řine kouřící voda, zaváhala. Po zádech jí přeběhl mráz a naskočila husí kůže.

„Do toho, slečno,“ povzbuzovala ji komorná.

Lottie se zhluboka nadechla a odhodlaně vstoupila pod soukromý vodopád. Ocitla se v zajetí hřejivých pramínků, které ji oslepily. Ztuhla překvapením. Pak pohnula hlavou tak, aby jí voda nestříkala přímo do tváře, a rozverně se rozhihňala. „Ó, to je příjemné!“ zvolala nadšením.

„Tako bych stála v teplém dešti.“

Služebná na ni cosi volala, ale přes šplouchání vody ji nebylo slyšet. Lottie se nehýbala a užívala si rejdění horkých kapek na nahé kůži, plnými doušky nasávala párou prosycený vzduch. Dveře se pootevřely a štíhlá paže jí úzkou štěrbinou podávala houbu a mýdlo. Bohatě si namydlila vlasy a tělo, pozvedla obličej, pevně semkla víčka a zvolna se otáčela pod vlahým proudem. Voda ji objala. Klouzala po ramenou, prsou a břiše, hladila stehna i prsty u nohou. Přinášela jí překvapivě smyslný zážitek. Lottie se cítila zároveň unavená i uvolněná. Nejraději by tak stála celé

hodiny. Jenže voda počala rychle chladnout. Proto si nespokojeně povzdechla a ustoupila stranou dřív, než promrzne na kost.

„Už teče studená,´´ křikla na Harriet. Služka utáhla kohoutek a podala jí osušku, kterou předtím nahřála na rozvodu horké vody.

Roztřesená náhlým chladem, vysušila si Lottie nejprve obličej a vlasy, a potom se do huňatého ručníku pevně zavinula. „Kéž by to trvalo o trochu déle!“ přála si nahlas a děvče se usmálo.

„Za tři hodiny se voda znovu ohřeje a můžete si dát repete, slečno.“

Poté ji komorná zavedla do převlékárny, kde na ni na úzké pohovce čekalo čisté prádlo a tmavomodré šaty. „Sňatek s Gentrym se vyplatí už jenom kvůli té sprše,“ žertovala Lottie, za což si u Harriet vykoledovala podezřívavý pohled. „Tak je to tedy pravda? Provdáte se za pána?“

„Už to tak vypadá.“

Služebná se očividně tetelila zvědavostí, nejraději by novou paní zahrnula dotazy, ale něco ji přinutilo mlčet. Lottie jí podala mokrou osušku a chvatně si oblékla košilku a spodní kalhoty. Jakmile se decentně přioděla, usedla na pohovku a pustila se do natahování silných bavlněných punčoch. Nedokázala přitom z hlavy vyhnat otázku, kolik žen se tu asi sprchovalo, oblékalo a spalo pod touto střechou před ní? V Gentryho posteli muselo být rušno jako v nevěstinci. „Nejspíš máte s dámskými návštěvami v tomto domě jisté zkušenosti,“ prohodila naoko ledabyle Lottie a natáhla se pro podvazek.

Harriet překvapeně zamrkala. „Ne, slečno Howardová.“ Lottie zkoprněla tak, že podvazek málem upustila. „Cože?“

Nechápavě povytáhla obočí a přitom děvče probodávala pohledem.

„Jistě nejsem první, kterou sem přivedl.“

„Pokud já vím, tak ano, slečno.“

„Tomu nevěřím.“ Na chvíli se odmlčela a pak tvrdošíjně pokračovala: „Jsem si jista, že se pan Gentry dobře nevyspinkal, pakliže semu v ložnici nevystřídal celý harém.´´

Komorná zavrtěla hlavou. „Žádné dámy sem nechodí… Ani tamty ne. Po tom požáru u Barthasů mnohé ženy pochopitelně posílaly pánovi obdivné dopisy a snažily se s ním smluvit dostaveníčko.“ Harriet se posměšně ušklíbla. „Měla byste to vidět.

Kočáry ucpaly celou ulici a chudáček pán se skoro nemohl dostat z domu, protože na zápraží už od rána vartovaly neodbytné ženské.“

„Hmmm.“ Lottie si upevnila punčošku a natáhla se po druhé. „Nikdy si nepřivedl milenku?“ „Ach to ne, slečno.“

Jak se zdá, Gentry má o mnoho víc skrupulí, než se původně jevilo. Ledaže by si chtěl doma uchovat naprosté soukromí. Musí se uspokojovat v nevěstinci. Anebo hůř. Nechutná myšlenka. Co když jej vzrušují oplzlá nočňátka ve špinavých uličkách? Ne, na to vypadá moc náročný. Dotýkal se jí tak něžně, že si jistě nelibuje ve zvrhlém sexu. Tváře jí plály rozpaky. Aby je zahnala, jala se děvčeti pokládat samé banální otázky, a přitom se dál oblékala.

Brzy zjistila, že Harriet je mnohem výřečnější než paní Trenchová, tudíž se od ní dozví o pánovi víc. Jenže se ukázalo, že Nick je záhadou i pro personál. Sloužící nikdy nevěděli, co od něj mohou čekat. Ačkoliv se choval jako skutečný džentlmen, vyžadovala-li to jeho profese, nevyhýbal se násilnostem. Jednal zároveň kousavě i mile, tvrdě i jemně, podléhal rychlému střídání nálad. Tak jako ostatní strážníci, i on se domů vracel v nekřesťanské hodiny, a došlo-li k neštěstí, povolávali ho do služby bez ohledu na čas. Nemohl se proto řídit pevně stanoveným rozvrhem a nesnášel plánování. V noci občas nemohl spát a trýznily jej noční můry.

„Proč ho pronásledují zlé sny?“ vyptávala se fascinovaně Lottie.

„S tím se nikomu nesvěřil. Ani svému komorníkovi Dudleyovi ne. Ale občas ze spaní strašlivě kvílí. Jde z toho strach. Potom vstane a už do postele nejde. Dudley tvrdí, že ho pronásledují duchové z…,“ Harriet zmkla a ostražitě se na dívku zahleděla.

„Z kriminálnického podsvětí?“ prohodila Lottie ledově. „Ano, vím, že má pan Gentry za sebou temnou minulost.“

,, Nebyl zločinec,´´ bránila Nicka Harriet. „Není pravda, co se

povídá. Jenom chytal zloděje. Tedy fakt je, že si poblíž Fleet Ditch vydržoval pelešinec a že ho jednou nebo dvakrát zašili do kamenného džbánu neřesti. Tak tady říkáme Newgate.“

„Chcete tím říct, že pobýval ve vězení?“

Harriet přikývla a do hlasu se jí vetřel zasvěcený tón. „A dvakrát odtamtud utekl. Takový je pan Gentry. Povídá se, že neexistuje žalář, z něhož by neunikl. Když ho zabásli podruhé, spoutali ho řetězy – vážily prý sto padesát kilo! – a strčili do ďáblovy komory. Přímo do srdce káznice v Newgate. Protáhl se ven jako úhoř a zmizel jim před nosem. To koukáte, co?“

Lottie však ani v nejmenším neudivila. Dávno si všimla mužovy neobvyklé mrštnosti, fyzické síly a divokosti, které ho pohání kupředu. Vyhlídka na brzký sňatek s bývalým kriminálníkem by ji nejspíš měla vyděsit k smrti, ale ve skutečnosti ji svým způsobem upokojila. Zčistajasna si byla naprosto jistá, že Radnor už ji nebude obtěžovat. Lepší ochranu si pravděpodobně přát nemohla.

Zívajíc únavou, odebrala se s Harriet do pokoje pro hosty. Stěny zářily přátelským blankytem, široká postel s šedomodrými nebesy ji zvala do své náruče, k dispozici měla veliký prádelník s četnými zásuvkami. V jedné nalezla svůj hřeben. Služebná zažehla v krbu a Lottie vděčně přistoupila k ohni. „Děkuji, to je od vás milé,“ usmála se.

„Dnes už vás nebudu potřebovat, Harriet.“

„Ano, slečno. Zvonek je tady, kdybyste něco postrádala, zazvoňte.“ Lottie se posadila ke krbu a pročesávala si dlouhé rovné vlasy tak dlouho, dokud neuschly. Někde v domě se ozvaly hodiny. Čtyřikrát odbily. Pohlédla z okna. Z olověných mračen se řinul déšť a bubnoval do skleněných tabulek. Zachvěla se. Na okamžik se přestala strachovat o svou budoucnost. Cítila se vyčerpaná. Odložila hřeben, vlezla do

postele, zatáhla závěsy kolem lůžka a spočinula v polštářích.

Brzy usnula. A zdály se jí samé krásné sny… Procházela se hustými hampshirskými lesy… Za horkého dne si koupala nožky v rybníce… Zastavila se v líbací brance a plnými doušky nasávala medovou vůni rozkvetlých luk. Zavřela oči a nastavila tvář slunečním paprskům. O tvář se jí otřela motýlí křídla. Pohlazení bylo tak něžné, že se ani nepohnula. Motýl opatrně putoval po jejím nosíku, procházel se po vnímavém horním rtu, sosáčkem zkoumal koutky úst.

Motýlí polibky nabraly na intenzitě. Zasténala blahem a současně s očima pootevřela rty. Pojednou vedle ní stál lord Sydney I prsty svíral vyšívaný živůtek šatů. To on ji líbal. Přimkla se k němu blíž a

vychutnávala si nepoddajnost jeho těla. Toužila s ním splynout. Jako kdyby jí četl myšlenky, přitiskl ji pevně k sobě a vsunul jí stehno mezi nohy. Vtlačil je tam, odkud pramenila hladová žádostivost. Zalapala po dechu a zabořila prsty do husté krátké kštice. Slyšela, jak jí šeptá, aby se uvolnila, že se o ni postará, že ji uspokojí…

„Ach.“ Prudce se vytrhla z nezvykle živého snu a nechápavě zamrkala. Nebyla v pokoji sama. Záclonky zůstaly roztažené a tulilo se k ní dlouhé tělo Nicka Gentryho. Nohou spočíval mezi jejími stehny, širokou dlaní jí nadzvedával zadeček. Vzrušeně jí oddychoval do ucha a plnil jej vlhkým žárem. Lenivě ji hubičkoval. Chtěla protestovat, ale umlčel ji nesmlouvavými ústy. Položil se na ni. Cítila, jak na ní spočívá celou svou vahou. Nedokázala se pohnout, sotva dýchala. Uvědomovala si, že se k ní tiskne vzrušeným mužstvím. Náhle se začal rytmicky pohybovat a třít se o ni. Ač omámená dřímotou, náhle si uvědomila, že se jí nevinné dorážení skrze vrstvu oblečení zamlouvá. I když – v hloubi duše prahla po tom, aby ji přivinul k sobě ještě pevněji, silněji, byl jí ještě blíž.

Přesto se přinutila odstrčit ho od sebe, uniknout dobyvačným ústům. „Ne.“

Pustil ji. Překulila se na břicho a opřela o zatnuté pěsti. Zhluboka dýchala. Každým centimetrem roztouženého těla si uvědomovala Nickovu omamnou přítomnost.

„Dovolil jste si zneužít mé bezbrannosti, když jsem snila,“ hlesla, lapajíc po vzduchu. „To není fér.“

Gentry ji zvolna hladil po boku. „Podle pravidel hraju jen zřídka.

Podvádění je daleko snazší.“

Nevydržela to a rozesmála se. „Takového nestydu, jako jste vy, jsem v životě nepotkala.“

„Nejspíš ne,“ souhlasil a odhodil dlouhé prameny vlasů z dívčina krku, aby ji mohl polaskat. „Jste tak heboučká,“ předl. „Jako hedvábí. Jako kočičí kožíšek.“

Dotýkal se jí tak zlehka, až se Lottiino srdce tetelilo radostí. „Nicku, já…“

„Paní Trenchová mi řekla, že jste vyzkoušela sprchu.“ Drsná dlaň nyní putovala až k pasu. „Jak se vám zamlouvá?“ „Je velmi osvěžující,“ soukala za sebe Lottie. „Příště se na vás přijdu podívat.“ „To ne!“

Tiše se zahihňal a navrhl: „Na oplátku se pak můžete mrknout vy na mě.“

Dívka si nedokázala pomoct, ale okamžitě si představila, jak po něm stéká voda. Kůže se mu stříbrně leskne, vlasy naopak tmavnou, pohled safírových očí zastírá mlžný opar. Jednalo se o vidinu velice neurčitou, jelikož nahého muže nikdy nespatřila. Pouze si jedinkrát prolistovala anatomický atlas lorda Westcliffa, uložený v rozsáhlé knihovně. Přesto nad nezřetelnou rytinou pocítila určité napětí a mrzelo ji, že jisté partie nejsou popsány a znázorněny podrobněji.

Zanedlouho však bude mít ve všem jasno.

Jako kdyby jí četl myšlenky, Nick prohodil: „Na tom, že se vám moje hlazení líbí, není nic špatného.“ Přitom dívce přejel prstem po páteři. „Pochopitelně se můžete radostem těla bránit, ale komu to prospěje? Sama jste navrhla, že mi tímto způsobem zaplatíte za ochranu. Neznamená to však, že byste si nemohla užívat společně se mnou.“

„Ale vždyť jste úplně cizí člověk,“ fňukla.

„Copak si všechny ženské neberou za manžely cizí chlapy? Společenská pravidla velí, aby si snoubenci spolu zatančili na bále, prošli se po parku v doprovodu gardedámy a jednou dvakrát spolu na zahradě prohodili pár slov. Pak rodiče kývnou na souhlas, odehraje se načinčaný obřad a najednou se holka zčistajasna octne v posteli chlapa, kterého sotva zná. Náš způsob seznamování se v tomto směru zásadně liší, nezdá se vám?“

Lottie se zamračila a obrátila se na bok, aby na něho lépe viděla. V mladíkově zdůvodnění vězela pořádná trhlina. Jen kdyby honem dokázala určit kde přesně. Gentry rovněž spočíval na boku. Opíral se o loket a širokými rameny tak stínil lampu na nočním stolku.

Vyzařovala z něho taková síla a sebevědomí, až se

I.ottie zdálo, že úplně postačí těsně se k němu přimknout a bude navěky v bezpečí.

Mládenec bystře odhadl její slabinu. Dívka celou svou bytostí prahla po tom k někomu patřit. Nalézt zázemí. Pochopitelně se nerozpakoval takové Achillovy paty využít. Hladil děvče po zádech.

„Postarám se o vás, Lottie. Zajistím vás ve všech směrech a poskytnu vám pohodlný život. Na oplátku chci jediné. Společné potěšení. Vždyť nepožaduji zase tak moc, co myslíte?“

Vemlouval se jí s chytrostí ďábla. Postřehl, kterak zaváhala, a znovu se na ni svalil celou svou vahou. Přitiskl ji k matracím a vklínil nohu mezi smetanová stehna. „Líbejte mě,“ špitl. Omamná kořeněná vůně mužské pleti způsobila, že se Lottie zachvěla jako suchý lístek ve větru.

Ačkoliv v ní narůstala touha a hlásila se o ukojení, zatvrzele vrtěla hlavou.

„Proč ne?“ vyzvídal Nick a přitom ji hladil prstem po skráni. „Protože ženy líbají pouze ty, které milují…, a to není váš případ.“

Laskal ji hřbety prstů po hrdle, sjel mezi prsy a poté až na bříško.

„Ve Stony Cross Parku jste mě políbila.“

Nato se dívka krvavě zarděla. „Tehdy jsem netušila, kdo jste.“

Zabloudil dlaní nebezpečně nízko. Nebýt noční košile, spočinul by přímo na kučeravém trojúhelníku. „Ale pořád jsem to já, Lottie.“ Klesal stále níž. Dívka ho nasupeně popadla za zápěstí a odmrštila smělou ruku pryč.

Gentry se rozchechtal. Bleskově se ale ovládl a po chvíli na ni upřel vážný zrak. „Dnes jsem navštívil lorda Radnora.“

Lottie něco takového očekávala. Přesto ji zamrazilo. „Co se stalo?

Co jste mu pověděl?´´

„Vrátil jsem mu peníze, informoval ho o vašem rozhodnutí stát se mou chotí a varoval jsem jej, aby se od vaší rodiny držel raději dál.“

„Zuřil?“

Nick odměřil palcem a ukazováčkem asi tak milimetr a ukázal jí ho. „Takhle malinkatý kousíček ho dělil od mrtvice.“

Předpokládal, že děvče rozesměje, to se však znenadání roztřáslo.

„Tak snadno se nevzdá. Nepřestane nám znepříjemňovat život. Udělá cokoliv, co nás nějakým způsobem raní.“

„Už jsem měl co dočinění s horšími darebáky, než je Radnor,“ prohlásil policista neochvějně.

„Vůbec ho neznáte. Nemáte tušení, co je to za zrůdu.“

Nick chtěl něco namítnout, ale jakmile si všiml chvění původně umanuté brady, zlost jej přešla. „Nebojte se,“ konejšil Lottie slovy i pohlazením. Podvolila se mu a krotce nasávala mužovu osobitou vůni.

„Když jsem sliboval bezpečí vám i vaší rodině, myslel jsem to vážně. Věnujete Radnorovi větší pozornost, než si zaslouží.“

„Nemáte ponětí, jak ukrutně po celé roky ovlivňoval mé bytí.

On…“

„Rozumím vám víc, než byste čekala.“ Jemně ji chlácholil širokými dlaněmi, kterými by ji snadno rozdrtil, kdyby chtěl. Nyní z nich vyzařovala nepředstavitelná něha. „Vím, dřív se vás nikdo nezastal. Odteďka vás chráním já. Nemusíte se hned vyděsit, když zaslechnete jméno toho lotra. Už vás nikdo ovládat nebude. A Radnor už vůbec ne.“

„Jedině vy.“

Troufalému obvinění se Nick pouze usmál a dál si pohrával s kadeří světlých vlasů. „Netoužím vás sekýrovat.“ Přitulil se k ní a jazykem na křehké šíji vyhmátl místečko, pod nímž pulzovala krev. Lottie se blahem zkroutily prsty u nohou. Nicméně přinutila se ležet bez hnutí, třebaže by Nicka nejraději objala kolem krku a přimáčkla k sobě, jak nejtěsněji to jde. Ovládala se tak, až samým napětím ztuhla.

„Zítra se vezmeme a poté navštívíme moji sestru Sophii,“ zamumlal mladík s ústy na jejím hrdle.

,, Ráda se s ní seznámím. Bude doma i sir Ross?“

Gentry pozvedl hlavu. „Pravděpodobně ano.“ Vidina setkání se švagrem se mu evidentně pranic nezamlouvala. „Dnes jsem obdržel jisté varování. Drahý příbuzný si opět vzal něco do hlavy a potřebuje to se mnou probrat.“

,,Copak? Vy spolu nevycházíte?´´

„Jemináčku, jak bychom mohli. Sir Ross je úskočný mizera, který mi šel roky po krku. Dodneška nechápu, jak se za něho mohla Sophia provdat.“

„Miluje ho?“

,,Asi jo,“ odsekl podrážděně.

,,Mají děti?“

„Zatím jedinou dcerku. Docela ujde. Teda pokud má člověk rád mrňata.“

„Je sir Ross své ženě věrný?“

„Pane bože, on je přece svatý,“ odpověděl Nick kysele. „V době, kdy se ti dva seznámili, byl vdovcem, žijícím od manželčiny smrti v celibátu. Je tak čestný, že si bez knězova požehnání ani nevrznul.“

„Zřejmě je kavalír.“

„A kromě toho pravdomluvný, upřímný člověk, ctící veškeré etické zásady. Pochopitelně vyžaduje, aby ostatní byli stejní a dodržovali pravidla. Jeho pravidla. Jakožto jeho švagříček se těším pánově kromobyčejné pozornosti.“

O tom, jak se bývalému soudci daří Nicka pře vychovat, měla Lottie už jakous takous představu. Hryzla se proto do rtu, aby potlačila potutelný úsměv.

Mladíkovi ale dívčino pobavení neuniklo, proto se na ni varovně zachmuřil. „Obrovská legrace, že jo?“

„Ano,“ přiznala. Vzápětí se však zajíkla, protože ji promyšleně dloubl v podpaží. „Nechte toho! Jsem strašně lechtivá! Prosím!“

Vyhoupl se na ni, popadl ji za zápěstí a přišpendlil jí je k matraci za hlavou. Okamžitě se přestala hihňat. Nick se nad ní hrozivě tyčil. Dívčinu ovládl strach, jímž probleskovalo potlačované vzrušení. Bezmocně spočívala pod ním, vydaná mu na milost. Neprotestovala, pouze mlčky vyčkávala. Navzájem se probodávali pohledem. Náhle ji pustil a bříšky palců pohladil potem zvlhlé dlaně. „Smím k vám dnes v noci přijít?“ otázal se.

Lottie si olízla suché rty. „Ptáte se mě nebo sám sebe?“

V očích mu zajiskřil smích. „Vás, samozřejmě. Já vím, co chci.“

,,V tom případě bych ocenila, kdybyste se ode mne zatím cdržel dál.´´

„Proč oddalovat nevyhnutelné? Jedna noc sem, jedna noc tam.

Nevidím žádný rozdíl.“

„Raději bych až po svatbě.“

„Z principu?“ vysmíval se jí. Zabloudil prsty na obzvlášť vzrušivé místečko pod loktem a ušklíbl se, když slastně vzdychla. Jak to, že ji doběhne pouhým pohlazením tak nevinné části těla?

„Pokud se obáváte, že bych si mohl po první společné noci sňatek rozmyslet… V tom případě jste vedle. Tak snadno se vás nenabažím. Spíš hrozí, že po ochutnávce budu chtít mnohem víc. Škoda že jste panna. Ani netušíte, co bychom spolu mohli provádět, kdybyste už měla křest ohněm za sebou…“

Lottie se zamračila. „Omlouvám se vám za svoji nezkušenost.“

Gentry se zakřenil. „Nevadí. Uvidíme, co se dá za těchto okolností dělat. V každém případě se vynasnažíme. Necháme se překvapit. Třeba to nebude na překážku. Zatím jsem žádnou pannu neměl, alespoň zkusím, jaké to je.“

„Inu, v každém případě si musíte počkat do zítřka,“ odbyla ho neúprosně a zavrtěla se pod ním, v marné snaze se osvobodit.

Podařilo se jí nazvednout ho boky, Nick se však z nějakého důvodu zarazil a zalapal po dechu.

Zachmuřila se. „Co je? Ublížila jsem vám?“

Zavrtěl hlavou a svezl se z ní. Posadil se na okraj lůžka a prohrábl si prsty lesknoucí se vlasy. „Ne,“ zavrčel. Znělo to divně. „Ačkoliv, pokud se mi brzy nedostane úlevy, nejspíš mě to navěky poznamená.“

„Jaké úlevy?“ otázala se nevinně, když vyskočil z postele a zapínal si kalhoty.

„To brzy zjistíte.“ Ohlédl se přes rameno a oblažil ji posledním modrým pohledem. Vyzařovala z něj hrozba i příslib. „Dejte se do pořádku a přijdte dolů na večeři. Když už nemohu utišit hlad po vašem těle, alespoň se pořádně najím.“

Pro Lottie sňatek po léta představoval noční můru. Nebylo proto divu, že se na obřad nikterak netěšila a přemýšlela o něm se strachem a nelibými pocity. Úlevu jí proto přineslo zjištění, že civilní obřad probíhá před jediným úředníkem, jenž se spokojí se zopakováním obvyklého slibu věrnosti, podpisem do příslušných formulářů a vyměřeným poplatkem. Ve strohé kanceláři nezbývalo místo pro zamilované pohledy a dlouhá políbení, za což byla dívka dokonce vděčná. Nicméně po opuštění ošuntělé budovy si připadala úplně stejná jako ve chvíli, kdy do ní vstupovala. Zkrátka se necítila jako vdaná paní.

Zřejmě je to tak v pořádku. Uzavřela přece sňatek z rozumu, tak co by ještě chtěla? Náhle si uvědomila, že si právě navěky odepřela lásku. Což ale bohatě vyvažovala skutečnost, že se jí podařilo uniknout ze spárů lorda Radnora. Popravdě řečeno, Nick Gentry je fascinující společník. Nikterak se neobtěžuje skrývat svoje nedostatky jako všichni ostatní. Naopak, chvástá se jimi. Jako kdyby sama skutečnost, že se ničeho neštítí, představovala bůhvíjaký klad. Zdál se jí naprosto vzdálený. Pocházel ze světa, o němž téměř nic nevěděla. Z končin, o nichž se pouze šušká… Vyrostl mezi lůzou, zloději a zkaženými lidmi, kteří uvykli falši a násilí. To pravé dámy a džentlmeni předstírají, že takové prostředí vůbec neexistuje. Nick Gentry však Lottie naprosto otevřeně zodpověděl zvědavé dotazy týkající se vykřičených čtvrtí a vysvětlil potíže jimž čelí strážníci pokoušející se nastolit řád a

spravedlnost.

„Některé uličky jsou tak těsné,“ vyprávěl, když se usadili v kočáře a ujížděli k domu sira Rosse, „že se v nich člověk může pohybovat pouze bokem. Jinak se mezi domky neprotáhne. Mockrát

mi pachatel uprchl pouze proto, že byl útlejší než já. Celé bloky jsou tam navzájem propojeny – střechami, dvorky nebo sklepy, takže zloděj mezi nimi zmizí jako králík v noře. Mladé konstábly musím doprovázet, jinak by se během minuty ztratili jak jehly v kupce sena. Jakmile ti darebáci vycítí, že je pochůzkář v koncích, vlákají ho do pasti.“

„Do jaké pasti?“

„Počíhají si na něj a přepadnou ho ze zálohy. Většinou mu pak roztříští lebku nebo ho probodnou. Jiného vlákají na dvorek s nedostatečně zakrytou žumpou. Nešťastník o ní nemá ani ponětí, stoupne na zrezivělý plech, ten se pod ním prolomí a on se utopí ve splašcích.“

Mladá paní vytřeštila oči. „To je příšerné!“

„Když člověk tuší, co od podobných mizerů může čekat, nehrozí mu valné nebezpečí,“ ujišťoval ji policista. „Znám v Londýně každý kout. Na lep hned tak někomu nesednu.“

„Skoro bych řekla, že vás taková práce těší…, ale zřejmě se pletu.“

„Nemám ji rád.“ Zaváhal a dodal. „Přesto je v určitém směru přínosná.“

Lottie nechápavě zavrtěla hlavou. „Chcete tím říct, že vám vyhovuje fyzická námaha?“

„Kromě jiného. Šplhám přes zdi, lezu po střechách, líbí se mi okamžik, kdy lapnu nějakého darebáka a přemůžu ho…“

„A co rvačky?“ vyzvídala Lottie. „Perete se rád?“ Očekávala, že to popře. Místo toho krátce přikývl.

„Patří to k věci,“ přiznal. „Společně s výzvou a vzrušením… Někdy i rizikem.“

Dívka si propletla prsty v klíně. Uvědomila si, že by si mladíka měl konečně někdo ochočit. Přimět ho, aby se usadil a žil spořádaným životem. Jinak se chmurné předpovědi o strážníkově předčasném skonu zakrátko vyplní.

Projížděli platanovou alejí. Stromy je zdravily zajímavě vykrojeným listovím. Brzy na jaře pod nimi jistě vykvétají sněženky a krokusy. Zastavili před rozlehlým obydlím, jež udivovalo půvabem rovných linií. Určitou strohost mírnilo kroucené zábradlí z tepaného železa a obloukovité lampy. Lottie pomáhali z kočáru

hned dva sloužící, Daniel a George, kteří se po splnění povinnosti rozběhli čile k domu, aby panstvu oznámili příjezd hostí. Dívka si všimla, že do zábradlí je vetkáno stylizované písmeno C. Přejela po něm prstem.

Gentry se cynicky ušklíbl. „Cannonové sice mezi aristokracii nepatří, ale člověk by to na první pohled nepoznal.“

„Náleží sir Ross ke konzervativním mužům?“

„V určitých ohledech ano. Ale z politického hlediska je velice pokrokový. Pere se za práva žen a dětí. Vzpomeňte si na jakéhokoliv reformátora a budte si jista, že ho podporuje.“ S povzdechem ji vedl ke vstupním dveřím. „Bude se vám líbit. Na všechny dámy tak působí.“

Stoupali po schodech. Lottie překvapilo, když ji Nick zezadu pevně podepřel paží. „Jen se mne pořádně chyťte. Tenhle stupeň se viklá.“ Pustil manželku až tehdy, když si byl naprosto jist, že neškobrtne.

Majordomus je uvedl do prostorné haly barvy smetany. Nízký strop lemovaly pozlacené girlandy. Půltucet dveří vedl do společných prostor, zatímco schodiště ve tvaru podkovy směřovalo k soukromým komnatám v prvním patře. Sotva se dívka stačila kolem sebe rozhlédnout a pokochat se nápaditým interiérem, blížila se k nim rozkošná dáma.

Ač blondýna stejně jako Lottie, její vlasy měly mnohem sytější odstín světlého medu. Že jde o lady Cannonovou poznala okamžitě, jelikož v ženině tváři spatřila důvěrně známé rysy jejího bratra. Nosík však měla užší, bradu méně výraznou a oproti snědému sourozenci se pyšnila dokonalou sněhobílou pletí. Avšak příroda oběma nadělila chrpově modré oči, zářící tajuplným svitem. Vypadala tak mladě. Těžko by někdo uhodl, že je o čtyři roky starší než bratr.

„Nicku!“ přivítala ho vesele a postavila se na špičky, aby bratra mohla políbit na tvář. Nick ji krátce objal, vtiskl bradu do zlatavé hřívy a pak sestru od sebe malinko poodstrcil. Okouzleně si ji prohlížel. Lottie neuniklo, jaké mezi nimi přetrvává silné pouto. Sourozenecká láska, kterou roky odloučení pranic neoslabily.

„Přiletí čáp,“ prohlásil mladík a Sophia se rozesmála.

„Jak to víš? Přiznej se, prozradil ti to sir Grant?“

„Ne. Ale zesílila jsi v pase. Ledaže by se ti uvolnila šněrovačka.“ Lady Cannonová se od něho odtáhla a zubíc se na celé kolo,

poplácala jej po hrudi. „Copak se nikdy nenaučíš taktnímu vystupování, štěně jedno nezvedené? Ano, roste mi břicho. A až do ledna se nezastaví. Potom můžeš na kolenou do libosti houpat druhou neteřinku nebo synovce.“

„Bůh mi pomáhej.“

Lady Cannonová se přitočila k Lottie a usmála se. „Vítejte, Charlotte. Nick mi včera poslal vzkaz. Nezapomněl se o vás zmínit. Nemohla jsem se dočkat, až vás poznám.“ Dáma voněla po čajových růžích. Vzrušovala a konejšila zároveň. Objala dívku zlehka kolem ramen a obrátila se k bratrovi. „Přivedl jsi mi báječnou švagrovou,“ poznamenala. „Hleď se k ní řádně chovat, Nicku, jinak ji pozvu bydlet sem k nám. Na to, aby trávila čas s tvými kumpány, je jí škoda.“

„Prozatím si nemohu na pana Gentryho v žádném směru stěžovat,“ podotkla Lottie s plachým úsměvem. „Jistě, jsme svoji teprve hodinu.“

Lady Cannonová se na sourozence významně zamračila. „Copak sis ji musel brát zrovna na magistrátu? Kéž bys měl tolik rozumu a chvíli počkal! Mohli jste říct své ano tady. Zařídila bych to. Vždyť tys manželce nedal ani snubní prsten! Teda Nicku…“

„Nechtěl jsem čekat,“ skočil jí bratr do řeči.

Než Sophia stačila cokoliv namítnout, vbatolilo se do haly děvčátko, střežené chůvou v naškrobené zástěře. Andílek s modrými kukadly a černými vlásky nemohl být starší než dva roky. „Stlejda Nick!“ vykřikla holčička nadšeně a rozběhla se k němu. Po zádíčkách jí poskakovaly dlouhé kadeře.

Gentry ji popadl, zvedl a zatočil se s ní ve vzduchu. Maličká pištěla nadšením. Ačkoliv se o ní dříve zmínil jako o „mrňousovi, který celkem ujde“, bylo z jeho chování patrné, že děti zbožňuje.

Děvčátko jej objímalo buclatýma ručkama kolem krku, škádlilo ho, zasypávalo drobnými hubičkami a tahalo za vlasy.

„Kristepane, to je divoška!“ chechtal se Nick a opatrně ji přitom vyhazoval do vzduchu. Batole se zalykalo štěstím.

„Dávej pozor, Nicku,“ nabádala ho sestra. „Ať ti neupadne.“

„Neupustím ji,“ chlácholil mladík Sophii a přivinul holčičku pevně k hrudi.

„Bonbónky,“ loudilo dítě a s mrštností tretky se dobývalo do vnitřní kapsy strýcova kabátce. Jakmile nahmatalo kýžený dárek, zavýsklo radostí a vytáhlo na světlo malý papírový balíček. Nick jej otevřel.

„Cos jí přinesl tentokrát?“ chtěla vědět Sophia.

„Karamely,“ chechtal se, zatímco pozoroval, jak neteřinka v pusince statečně převaluje veliký ulepený špalek. Rozdováděně zamrkal na Lottie. „Nechcete taky?“

Dívka odmítavě potřásla hlavou a srdce jí nadšením poskočilo. Stačilo se na mladíka jen podívat. Zjihle se usmíval. Pojednou vypadal tak mile a přístupně, až se novomanželka zatetelila blahem.

„Amélie,“ domlouval Gentry maličké, zatímco ji nesl k Lottie.

„Pozdrav tetičku Charlotte. Ráno jsem se s ní oženil.“

Děvčátko se pojednou začalo stydět. Opřelo se hlavičkou o strýcovo rameno a zdráhávě se na novou tvář culilo. I Lottie počastovala děťátko úsměvem. Náhle tonula v rozpacích a nevěděla, co říct. S dětmi neměla žádné zkušenosti. Díky internátní škole si moc neužila ani vlastních sourozenců.

Sophia k nim přistoupila a přivinula upatlanou dcerku s sobě. Pohladila ji po zcuchaných kudrlinkách. „Co bys řekla tomu, miláčku, kdyby tě teď chůva učesala?“

Z kulatého obličejíčku se vysunula umíněná brada. „Ne!“ Děvčátku dalo pořádnou práci nevyplivnout přitom karamelu a korunovat námitku příslušným nasupeným pohledem.

„Pokud se nenecháš učesat, vlásky se ti nakonec slepí tak, že ti je budeme muset ostříhat.“

Nick přispěchal sestře na pomoc. „Chůva tě pěkně upraví, zlatíčko, a až příště přijdu, přinesu ti nádhernou modrou mašli.“

„A panenku?“ otázala se malá s nadějí v hlase.

„Tak velikou, jako jsi ty,“ sliboval strýc.

Děvčátko se vykroutilo z matčina náručí a batolilo se zpátky k chůvě.

„Nádherné dítě,“ poznamenala Lottie.

Sophia se dmula mateřskou pýchou. „A pořádně rozmazlené,“ dodala poctivě. Vzala Lottie povzbudivě za ruku. „Klidně mi tykej,“ navrhla upřímně. „My dvě se přece nebudeme zatěžovat nějakými oficialitami.“

„Ano, paní… Ano, Sophie.“

„Pojdme do salonu. Manžel se k nám za chvilku připojí.“

„Už se nemůžu dočkat,“ zabručel Gentry.

Sophia pokračovala, jako by si jeho uštěpačného tónu nebyla všimla: „Nechám přinést nějaké občerstvení. Právě jsem si pořídila úžasnou soupravu na čokoládu. Máš ráda čokoládu, Charlotte?“

Po boku švagrové Lottie vstoupila do prostorného, přepychově zařízeného pokoje, který plynule přecházel v bohatě osázenou zimní zahradu. „Nikdy jsem ji nepila,“ přiznalo zdráhavě děvče.

„V Maidstone’s ji nepodávali, a i kdyby ano, lord Radnor by nikdy nedovolil, abych ji směla ochutnat. Ani ve Stony Cross Parku to nebylo jiné. Panstvo nedopřávalo služebnictvu žádný luxus. Máslo a vejce jsme viděli jen málokdy, přestože stojí o hodně méně než čokoláda.“

„Nevadí. Dneska ji ochutnáš.“ Sophia na ni spiklenecky mrkla.

„Stala se ze mne přebornice na její přípravu.“

Z barev v místnosti převládaly odstíny burgundského, zlaté a zelené. Těžký mahagonový nábytek zútulňovalo brokátové a sametové čalounění. Po celé komnatě postávaly odkládací stolky s deskami potaženými vydělanou kůží, na nichž se kupily knihy a noviny. Sophia ukázala na jednu z pohovek, ozdobenou řadou vyšívaných polštářů, a dívka klesla do její měkké náruče. Nick se usadil vedle ní, Sophia vplula do křesílka naproti nim.

Ihned k ní přistoupila služebná. Paní domu jí pošeptala svá přání a děvče diskrétně zmizelo.

„Manžel tu bude za pár minut,“ informovala je mile. „A teď mi, Charlotte, povyprávěj, jak jste se s Nickem seznámili. Poslal mi pouze krátkou noticku a já umírám zvědavostí, jak to vlastně začalo.“ Lottie otevřela a zase zavřela pusu jako ryba na souši, náhle neschopná zplodit jedinou kloudnou větu. Nechtěla Sophii lhát. Jenže přiznat pravdu – zištný sňatek z rozumu – jí připadalo zahanbující. Gentry vzal její ruce do dlaní a odpověděl za ni.

„Potkali jsme se v Hampshiru, kde jsem vedl vyšetřování,“ sdělil sestře a přitom si pohrával s manželčinými prsty. „Rodiče Lottie zaslíbili lordu Radnorovi a ona před ním utekla. Najal si mě, abych ji vypátral. A pak…“ Pohodil neurčitě rameny a nechal na Sophii, aby došla k vlastním závěrům.

„Lord Radnor je přinejmenším o třicet let starší než Charlotte,“ konstatovala Sophia a výmluvně ohrnula nos. S pochopením na dívku pohlédla. „Jednou nebo dvakrát jsem se s ním setkala. Připadal mi divný. Vůbec se nedivím, že se ti nezamlouval.“ Poté se tázavě zadívala na bratra. „A zamiloval ses do Charlotte na první pohled?“

„Koho by dokázala zanechat lhostejným, prosím tě?“ opáčil s náznakem úsměvu. Nepřestával přitom Lottie laskat na dlani a bříšcích prstů. Netušil, jaké v ní probouzí emoce. Náhle se dokázala soustředit jen na něho a na špičku prstu, jež jako by se proměnila v peříčko, kreslící jí do dlaně tajemné obrazce. Zaskočilo ji poznání, že Gentry si vůbec neuvědomuje, co činí. Klábosí se sestrou, ledabyle si pohrává s její ručkou a přitom pozoruje služebnou, prostírající porcelánový servis.

„Není okouzlující?“ otázala se Sophia a významně ukázala na květinový dekor šálku. Pak zvedla vysokou štíhlou konvici a nalila voňavý nápoj asi tak do třetiny titěrných hrníčků. „Většina lidí používá kakaový prášek. Ale mnohem lepší chuti dosáhnete, když smísíte smetanu s čokoládovým máslem.“ Zkušeně nabrala plnou lžičku cukru a rozmíchala v jedné porci. „Ne abyste si mysleli, že se jedná o obyčejné máslo, jaké mažeme na chleba. Hovořím o hmotě, která se lisuje z opražených kakaových bobů.“

„Voní nádherně,“ usmála se Lottie a škubla sebou, když ji Nickův palec polechtal mezi prsty.

Sophia si přichystala druhý šálek a opět započala s rituálem. „Ano, voní přímo božsky. Já osobně po ránu dávám přednost čokoládě před kávou.“

„Znamená to, že je osv… osvěžující?“ Lottie vysvobodila dlaň s manželova sevření. Tázavě se na ni zadíval.

„Ano, svým způsobem,“ odvětila Sophia, zalévající oslazené čokoládové máslo bohatou dávkou smetany. Pak obsah všech kof—

líčků zamíchala tenkou stříbrnou lžičkou. „Ačkoliv vás neprobere tak dobře jako káva, je i čokoláda svým způsobem povzbuzující.“ Šibalsky zamrkala na Lottie. „Někteří lidé dokonce prohlašují, že v nich probouzí milostné touhy.“

„Zajímavé,“ zamumlala dívka a vyhýbala se pohledu na manžela, přihýbajícího si ze šálku. Ke své porci nejprve přivoněla a pak opatrně usrkla temné, lesknoucí se tekutiny. Na jazyku se jí rozlila nadpozemská sladkost a zaškrábala ji v hrdle.

Sophii neunikl blažený výraz mladičké švagrové a zahihňala se.

„Nemusíš nic říkat. Vidím, že ti chutná. Výborně! Teď už vím, na co tě nalákat, abys mě chodila často navštěvovat.“

Lottie přikývla a dál spokojeně vychutnávala neznámý nápoj. Dříve než vypila poslední doušek, hlava se jí příjemně točila z přemíry cukru a vzrušení.

Gentry dvakrát krátce ochutnal a odsunul hrníček stranou. „Na můj vkus je to příliš sladké. Ačkoliv lepší čokoládu jsem v životě neochutnal, věř mi, Sophie. Kromě toho milostné touhy nemusím nikterak povzbuzovat.“ Lottie zaskočilo. Uculil se.

„Smím ti nabídnout přídavek, Charlotte?“ nabízela se hostitelka.

„Ano. Děkuji pěkně.“

Předtím než Sophia stačila připravit další porci zázračné tekuté slasti, vstoupil do salonu vysoký černovlasý muž. Když promluvil, zněl jeho hlas zároveň drsně i jemně, hovořil vybraným způsobem.

„Velice se vám omlouvám za pozdní příchod. Musel jsem promluvit v jisté neodkladné záležitosti se svým správcem.“

Těžko říct proč, ale Lottie si sira Rosse představovala jako podsaditého usedlého padesátníka. Avšak příchozí očividně teprve nedávno překročil čtyřicítku. Přesto vypadal mnohem mladistvěji a svěžeji než jeho vrstevníci. Svým způsobem byl velice přitažlivý. Vyzařovala z něho síla a přirozená autorita, jež způsobily, že se Lottie doslova vmáčkla do polštářů. Vysoký, štíhlý, sebevědomý, plný života. Náhle si připadala nemožná a neohrabaná. Soudcovo elegantní vystupování podtrhovaly dokonale ušité šaty. Přesto dívka nepochybovala, že stejně neopakovatelným dojmem by působil i v prostých venkovských svršcích. Krátce na ní

spočinul pohledem, Gentryho zkoumal o něco déle, poté se věnoval své ženě. Jaké má sir Ross podivuhodné oči… Šedé, třpytící se zvláštním vnitřním světlem, jako sluneční paprsek lapený ve sklenici vody.

Sophia kupodivu na manžela promluvila zcela domáckým tónem, dokonce s ním kapánek flirtovala.

Ross se k ní sklonil a políbil ji na tvář. Na takovém přivítání by nebylo nic zvláštního, kdyby se o ni přitom téměř nepostřehnutelně, ale významně neotřel nosem. Dotek způsobil, že Sophia okouzleně přimhouřila oči, jako by v ní vyvolal omračující vzpomínky.

„Pokusím se být společenský,“ zamumlal soudce s uklidňujícím úsměvem. Když se narovnal, ukázalo se, že mu skráně prokvétají stříbrem.

Gentry se postavil, aby mu potřásl pravicí, na tváři neproniknutelný kamenný výraz. „Sir Grant mi vyřídil, že se mnou chceš mluvit,“ pravil bez obalu. „Co sis zase vymyslel, Cannone?“

„To má čas. Nejprve bych se rád seznámil s tvou nevěstou.“

Lottie rozveselila Rossova poznámka, že za Nicka Gentryho se mohlo provdat pouze neohrožené děvče, které se jen tak něčeho nezalekne. Jakmile k ní bývalý policejní soudce přistoupil, uklonila se. Ten uchopil drobné dlaně do svých velkých teplých tlap a oslovil dívku překvapivě vlídným způsobem. „Vítejte do rodiny, paní Gentryová. Pakliže budete kdykoliv cokoliv potřebovat, stačí říct a jsem vám k službám.“

Jakmile se mu Lottie podívala do očí, vycítila, že svá slova myslí upřímně. „Děkuji vám, sire Rossi. Mrzí mne, že naše příbuzenské pouto musí zůstat utajeno. Velice ráda bych se k vám a lady Cannonové veřejně hlásila.“

„Možná, že na to také časem dojde,“ odvětil záhadně.

Pojednou se kolem dívčina pasu ovinuly manželovy ruce a táhly ji stranou. „Pochybuju,“ ušklíbl se na švagra Gentry. „Nikdy to nepřipustím.”

Sophia bryskně zasáhla. „Jelikož je na tradiční svatební snídani příliš pozdě, navrhuji uspořádat alespoň tradiční svatební oběd. Kuchař už připravuje jehněčí kotlety s chřestem a několika druhy salátu. Jako desert se bude podávat ananasový krém.“

„Báječné,“ hlesla Lottie. Oceňovala Sophiino úsilí udržet v místnosti přátelskou atmosféru. Pečlivě si uhladila sukně a znovu usedla na pohovku. „Chřest jsem nikdy nejedla a vždycky jsem toužila jej ochutnat.“

„Ty jsi v životě neochutnala chřest?“ divila se švagrová.

Lottie se pokoušela vymyslet způsob, jak příbuzným vysvětlit, proč má tak omezené kulinářské zážitky. Nick se zatím opět zmocnil její dlaně. „Manželka navštěvovala internátní školu, kde se podrobovala obzvlášť spartánské dietě,“ objasňoval místo ní. „Několik let strávila v Maidstone’s.“

Sir Ross obsadil křeslo po boku své ženy. Zkoumavě se na děvče zadíval. „Ta instituce má velice dobrou pověst. Vychovává dámy z vyšších kruhů.“ Hovořil s úctou, snažil se dívku povzbudit. „Povězte mi, líbilo se vám tam, paní Gentryová?“

„Budte tak hodný a říkejte mi Lottie,“ zaprosila nesměle. Pak mu vylíčila, jak to ve vzdělávacím zařízení chodilo. Ross napjatě poslouchal. Lottie netušila, proč projevuje o ústav tak mimořádný zájem.

Oběd byl servírován v zimní zahradě. Na stole jiskřilo křišťálové sklo, blýskal se jemný porcelán s květinovým vzorem, obsluhovali je dva komorníci. Lottie nadchly stromy rostoucí pod skleněnou střechou, omamovala ji prchavá vůně čajových růží. Dokonce i Gentry se nechal unést atmosférou vzájemné důvěry. Nálada se mu evidentně zlepšila. Uvolněně se opřel v židli a zahrnul přítomné historkami z Bow Street. Vyprávěl, jak strážníci dostali za úkol prošacovat špinavé kriminálníky uvězněné v kobce. Měli totiž podezření, že trestanci ze žaláře pašují tajné zprávy, vepsané do umrněných spodků. Ty pak při návštěvách předali příbuzným, kteří je zásobovali čistým prádlem, aby mohli řádně odění pachatelé předstoupit před policejního soudce. Avšak stav počmáraných předmětů doličných byl tak odpudivý, že konstáblové museli losovat, kdo se odporného úkolu ujme. Ten, kterýsi vytáhl nejkratší slámku, pak s kolíčkem na nose celé dopoledne zkoumal páchnoucí, umolousané trenýrky.

Když mladík své vyprávění ukončil, chechtal se na celé kolo dokonce i sir Ross.

Následně se mezi oběma muži rozvinul rozhovor, týkající se problémů takzvané „Nové policie“, instituce, která vznikla zhruba před deseti roky. Třebaže úřadovna v Bow Street pod ni nespadala, byli Grantoví ochránci zákona mnohem úspěšnější a připravenější, než oficiální složky, jimž se říkalo „syroví humři“.

„Proč se Nové policii přezdívá ,syroví humři’?“ vyzvídala Lottie.

Sir Ross se pousmál. „Jelikož syroví humři jsou modří – a oni mají uniformu podobné barvy. Kromě toho nosí ,klepeta’. Tak hovorově označují pouta.“

Gentry vyprskl smíchy.

Muži se opět ponořili do profesních problémů. Sophia se přitočila k Lottie a pošeptala jí do ucha. „Myslíš že teď, když jste svoji, bratr u pochůzkám zůstane?“

„Naznačil mi, že nemá jinou možnost,“ odvětila zdráhavě Lottie.

„Uzavřel se sirem Rossem určitou dohodu…“

„Ano, ale všichni jsme věděli, že nebude platit navěky. Třeba nyní manžel změní názor a propustí jej.“

„Proč by měl náš sňatek nějak ovlivnit Nickovo postavení na Bow Street?“

Sophia ostražitě střelila pohledem k chlapům, bavícím se o práci.

„Jde o delikátní záležitost. Nemáme dost času ani soukromí, abychom ji řádně probraly. Co kdybych se u vás někdy zastavila, Lottie? Mohly bychom si spolu dosyta pohovořit a třeba také vyrazit po nákupech.“

Dívka se usmála. Ani ve snu nepředpokládala, že ji Nickova sestra přijme tak vřele. Možná přátelství se Sophií vnese světlo do Gentryho temné minulosti. Snad Lottie konečně pochopí, za koho se vlastně provdala. „Ano, to by se mi líbilo.“

„Prima. Myslím, že si společný dýchánek užijeme.“

Mladík zachytil sestřinu poslední větu a pochybovačně povytáhl obočí. „Co máš zase za lubem, Sophie?“

„Nic. Jenom delší procházku po Oxford Street,“ odvětila tázaná vesele.

Gentry si odfrkl. „Tam je minimálně sto padesát obchodů.

Předpokládám, že u pouhé procházky nezůstane.“

Sophia se hihňala. „Měl bys Charlottě rychle otevřít účet u obchodníka s konfekcí, Wedgwooda, pochopitelně u klenotníků, a taky v knihkupectví a…“

„Ach, paní…, ehm, Sophie,“ skočila jí dívka nervózně do řeči. Copak si švagrová neuvědomuje, že na rozdíl od ní bude mít omezené zdroje financí? S Cannonovým majetkem se nemohou srovnávat.

„Jsem si jistá, že takové rozmařilosti nebude třeba.“

Nick se obrátil k sestře a pronesl sladce: „Lottie si smí otevřít účet, kdekoliv si zamane. Ale nejprve ji zaveď do módního salonu. Všiml jsem si, že nemá žádnou výbavu.“

„Nepotřebuji nové šaty,“ bránila se novomanželka. „Snad jednu reprezentativní róbu, ale víc ne.“ Vůbec netoužila po tom, aby Gentry rozházel spoustu peněz za parádu. Stále měla na paměti marnivost svých rodičů a důsledky, ke kterým mrhání prostředky vedlo. Přirozeně se obávala velkého utrácení. Na vlastní kůži se přesvědčila, jak i zdánlivé bohatství bleskově proteče mezi prsty a výsledkem je bezútěšná chudoba. „Prosím. Musím trvat na tom, abys neut…“

„V pořádku,“ přerušil ji manžel a konejšivě jí poklepal na rameno. Očima dívce připomínal, že na podobné diskuse bude doma času dost.

Lottie se zapýřila a zmlkla. Sklouzl dlaní až k lokti a povzbudivě jej stiskl.

Nepříjemné ticho, panující u stolu, rozmělnil příchod komořího, jenž čile sklidil ze stolu a prostřel dezertní talířky a sklenice na sladké víno. Nabídl jim sušenky a ananasový krém, servírovaný v delikátních mističkách.

Sir Ross navázal zpřetrhanou nit a pustil se s Nickem do diskuse o nových zákonech pro chudé, jejichž zrod oba podporovali. Překvapivě se k nim připojila i Sophia a přispěla několika svými postřehy. Muži jí pozorně naslouchali. Lottie se pokoušela zakrýt šok. Po léta jí všichni vtloukali do hlavy, že pravá dáma si ve smíšené společnosti nechává svoje názory pro sebe a zdvořile mlčí. Rozhodně nesmí hovořit o politice a podobných tématech, která náleží výhradně mužům. A teď – manželka poučuje takového velikána, jako je sir Ross, a on jí se zájmem naslouchá a souhlasně přikyvuje. Ani Gentryho sestřina výřečnost očividně nezaráží.

Třeba jí choť poskytne také tolik svobody. Odvážné pomyšlení ji nesmírně těšilo. Lottie si vychutnávala hedvábný pudink s nakyslou příchutí. Pečlivě lžičkou vyjedla poslední sousto a zapudila touhu po přídavku. Zásady slušného stolování žádost o druhou porci zapovídaly. Dáma nežebrá, dáma se nepřejídá.

Gentry si všiml, kterak Lottie nešťastně zírá do prázdné misky, usmál se a přisunul k ní svůj nedotčený dezert. „Mlsáš mnohem víc než Amelia,“ špitl jí spiklenecky do ucha. Závan horkého dechu způsobil, že dívce vzrušením povstaly jemné vlásky vzadu na krku.

„Ve škole jsme pudink nikdy neměly,“ přiznala se zasněným pohledem.

Vzal ze stolu ubrousek a setřel jím drobeček z koutku dívčiných smyslných úst. „Dohlédnu na to, aby sis všechny ty roky odpírání bohatě vynahradila. Odedneška budeš mít zákusky po každém jídle.“

Lottiina lžička strnula ve vzduchu. Novomanželka se utápěla v blankytných očí svého chotě. Zčistajasna si uvědomila, že zdaleka netouží pouze po cukrovinkách. Zvláštní, stačilo, aby na ni Nick promluvil tímto konejšivým tónem, a docela se mu podvolila.

Sir Ross právě oddaný pár uchváceně sledoval. „Musíme si promluvit, Gentry. Mám s tebou určité záměry. Asi bych neměl hovořit tak na rovinu, ale nenapadá mě jiný způsob. Přece jenom se v mnohých směrech ostatním vymykáš.“ Odmlčel se a lítostivě se usmál.

„A to jsem se vyjádřil značně zdrženlivě. Sám víš, jaký život jsi v minulosti vedl.“

Oslovený se tvářil lhostejně, leč Lottie vycítila, jak je ve skutečnosti napjatý. „Nežádal jsem tě, abys mi cokoliv plánoval.“

„Přesto jsem tak musel učinit. Během posledních tří let jsem tě bedlivě sledoval…“

„Sledoval?“ přerušil ho mladík suše. „Spíš manipuloval, vměšoval se a do všeho strkal nos.“

Uvyklý podobným manýrám ze soudní síně, pokrčil Cannon nevýrazně rameny. „Dělal jsem, co bylo v mých silách. Měj na

paměti, že jsem tak nejednal jenom kvůli tobě, ale také z lásky k Sophii. Byla to ona, kdo tě zachránil před šibenicí. Nebýt jí, teď bys tu nestál. Jedině ona věřila, že je v tobě mnoho dobrého. Přiznávám, že tenkrát jsem zastával opačný názor. Dneska jí dávám za pravdu. Nejsi takový darebák, i když si na něho hrozně rád hraješ.“

Gentry se chladně zazubil. Sir Ross ho vlastně pochválil. „Na oplátku mi dovol poznamenat, milý švagře, že ani ty nejsi takový pokrytecký studený čumák, za jakého jsem tě zpočátku pokládal.“

„Nicku!“ napomenula ho ostře sestra a chlácholivě položila drobnou dlaň na manželovy dlouhé štíhlé prsty. „Můj manžel je čestný a otevřený člověk. Vždycky byl takový. Co se ,studeného čumáku’ týče, ujišťuji tě, že jsi naprosto vedle. Mimoto…“

„Sophie,“ umlčel ji manžel vlídně, „nemusíš mě před ním hájit, lásko.“

„Dobrá, přesto trvám na tom, že nejsi studený čumák.“

Ross ji uchopil za ruku a zadíval se jí do očí. Domlouvali se pohledem a Lottie vycítila tak hlubokou oddanost a vzájemnou důvěru, až jí bolestivě píchlo v hrudi. Jaké to asi je z celého srdce někoho milovat? Z těch dvou vyzařuje nesmírná láska.

„Fajn,“ zabručel netrpělivě Gentry. „Vraťme se k tématu, Cannone.

Nehodlám promrhat svatební den ve tvé přítomnosti.“

Za tuto poznámku si od bývalého policejního soudce vysloužil pohrdavý úsměšek. „Chápu. Pokusím se být stručný. Od té doby, co jsi nastoupil na Bow Street, mě sir Grant informuje o tom, jak plníš svěřené úkoly. Sledoval tě při vyšetřování, v průběhu běžných pochůzek, neušlo mu, že jsi častokrát riskoval život. Ale až po požáru Barthasova sídla mne přesvědčil, jak dalece ses změnil.“

„Nezměnil jsem se,“ zavrčel Gentry.

„Pochopil jsi, že život ostatních lidí má stejnou cenu, jako ten tvůj,“ pokračoval Ross. „Před třemi lety jsi přijal moji výzvu a značně přispěl k veřejnému prospěchu. Nyní ses dokonce oženil. Pozoruhodná je i skutečnost, že se ženou tvého srdce stala dáma z dobré rodiny, jakou by sis pravděpodobně vybral za předpokladu, že by tě shoda nešťastných okolností nepřipravila o titul.“

Gentry výhružně přimhouřil oči. „Titul mi byl odjakživa ukradený.

Bůh ví, že ani teď po něm nebažím.“

Soudce si pohrával se lžičkou. Tvářil se stejně soustředěně, jako dosud neporažený šachista při střetu s nadějným soupeřem. „Zřejmě nechápeš jednu věc. Titul ti zkrátka patří, ať už jej používáš, nebo ne. Nezmizí jenom proto, že před ním zavíráš oči.“

„Změnil jsem si totožnost. Stal jsem se někým úplně jiným.“

„Přesto jsi to pbřád ty,“ nedal se sir Ross. „Nick Gentry zemřel před čtrnácti lety. Lord Sydney dosud žije.“

„Nikdo to neví.“

„Což se brzy změní,“ prohlásil Cannon chladně.

Gentry se ohromeně odmlčel a pečlivě zvažoval pronesená slova.

„Co to má k čertu znamenat?“

„Po dlouhém uvažování jsem se rozhodl očistit tvoje rodné jméno. Hovořil jsem o tobě s představiteli království a lordem Chancellorem. Nejenom že jsem je přesvědčil, že jsi doopravdy ztracený lord Sydney, ale ubezpečil jsem je, že máš i dostatek prostředků, abys mohl svoji příslušnost důstojně reprezentovat. Přibližně za čtrnáct dní ti vrchní sekretář zašle předvolání do sněmovny lordů. Ve stejnou dobu uspořádáme ples na tvoji počest, kde tě společnosti oficiálně představím coby lorda Sydneyho.“

Gentry vyskočil tak prudce, až se židle s rachotem zřítila na podlahu. „Táhni ke všem čertům, Cannone!“

Manželova nenávistná reakce Lottie otřásla. Gentry se choval, jako by mu šlo o život. Nicméně tentokrát necelil fyzickému nebezpečí, jemuž dávno uvykl, ale záludnému nepostižitelnému žaláři, z něhož nedokázal uniknout. Lottie četla v manželově tváři jako v otevřené knize. Mladíkova analytická mysl pracovala na plné obrátky. Přemýšlel o možných způsobech, jak odvrátit nevyhnutelné.

„Všechno popřu,“ oznámil švagrovi nakonec.

Sir Ross sepnul ruce, probodával jej přitom pohledem. „Pokud to uděláš, potvrdím tvou totožnost sám. Navíc vystoupím se svědectvím pana Granta, Sophie, dokonce i tvé ženy. Všem ses v soukromí svěřil, že ve skutečnosti jsi John Sydney. Tato fakta společně s nedostatečnými záznamy o vykonaném pohřbu a pochybným úmrtním listem v souladu s anglickým právním systémem představují fecundatio ab extra – zřídkavou, ale ne nemožnou okolnost´´

Gentry zíral, jako by toužil bývalého policejního soudce z Bow Street zabít pohledem. „Zašlu sněmovně lordů žádost, v níž se písemně zříkám dědičného titulu. Bůh ví, že se mě s radostí zbaví.“

„Nebud pošetilý! Doopravdy si myslíš, že ti dovolí vzdát se rodové příslušnosti? Budou to považovat za pohrdání šlechtickým stavem. Citelně se dotkneš každého příslušníka aristokracie. Oprávněně vzbudíš obavy o jednotnost a budoucnost celé monarchie.“

„Ty přece také nevěříš na dědičná privilegia,“ opáčil okamžitě mladík. „Proč mi teda sakra nutíš nějaký zpropadený titul? Já ho nechci!“

„S mým politickým přesvědčením to nemá nic společného. V podstatě jde o prostinkou záležitost. Narodil ses jako Sydney, bez ohledu na to, jak si dneska říkáš. Nemůžeš zkrátka vymazat sedm set let, ani odvrhnout závazky, které jako lord Sydney máš ke společnosti.“

„O jakých závazcích to mluvíš?“ vypěnil Nick. „O panství, které leží čtrnáct let ladem?“

„Zodpovídáš za farmáře, kteří živoří na státem obstaveném území a žijí z ruky do úst. Mám na mysli křeslo ve sněmovně lordů, které již dvacet roků že je prázdnotou. Hovořím o tvé sestře, která je nucena tajit, že má sourozence. Jde mi o blaho tvé ženy, jež by se coby lady Sydneyová těšila většímu uznání, než paní Gentryová. Mysli na památku svých rodičů. A taky na sebe. Polovinu svého bytí ses skrýval a schovával se za cizím jménem. Nyní nastal čas, aby ses znovu přihlásil sám k sobě.“

Gentry zaťal pěsti. „To není tvoje věc!“

„Kdybych na tebe nevyvinul určitý tlak, do konce života by ses tomu vyhýbal.“

„Mám na to právo!“

„Možná. V každém případě už dál policistou být nemůžeš. Sir Grant se mnou souhlasí. Tvé dny na Bow Street skončily.“

Nickovy tváře varovně znachověly. Zběsile polykal. Zvolna mu docházel význam švagrových slov. „V tom případě budu pracovat jako soukromý detektiv.“

„To je mi novinka!“ posmíval se Cannon. „Mladý vikomt zasahuje!“

„Nicku´´ domlouvala mu Sophia vlídně, „však víš, že by si to matka s otcem přáli.“

Mladík vypadal zlomený a zahořklý. Třásl se hněvem. „Na to, abych se změnil, jsem byl Nickem Gentrym příliš dlouho.“

Zdálo se, že mu Sophia rozumí. Naprosto chápe, proč tak zásadní proměnu považuje za nemožnou. „Bude to dřina. Nikdo to nepopírá. Ale máš Lottie. Pomůže ti.“

Mládenec se na novomanželku ani nepodíval, pouze cosi vztekle zavrčel.

„Lottie, drahá,“ obrátila se Sophia na švagrovou. Pod ženinou křehkou slupkou vycítila tvrdé jádro. „Kolik let jsi strávila v Maidstone’s?“

„Šest,“ hlesla dívka a vrhla ke svému muži znepokojený pohled.

„Pokud mám správné informace, tak ses po celou tu dobu učila dobrým mravům, správnému vystupování, pravidlům konverzace, vedení domácnosti, výtvarnému a dekorativnímu umění, probíraly jste, jak dostát společenským povinnostem, pořádat rozličná setkání… Tisíce maličkostí, jimž se dohromady říká etiketa a jejichž zvládnutí odlišuje příslušníky nejvyšší aristokracie od těch ostatních. Předpokládám, že hravě zvládneš každé panství, bez ohledu na počet jeho členů. Určitě bravurně tančíš, jezdíš na koni, hraješ na hudební nástroj, hovoříš plynně francouzsky a částečně i německy… Nemám pravdu?“

„Máš,“ přitakala Lottie. Příčilo se jí, že ji využili proti vlastnímu choti. Tlačili ji k něčemu, s čím nechtěla mít nic společného. V tomto směru Gentryho chápala až příliš dobře.

Sophia spokojeně přikývla a obrátila se k zakaboněnému bratrovi.

„Ani netušíš, jaký poklad jsi našel ve své ženě. Lottie ti bude nepostradatelnou oporou. Pomůže ti přivyknout novému živ…“

„Nebudu si na nic zvykat a basta!“ odsekl mladík a vrhl na manželku panovačný pohled. „Odjíždíme! Hned.“

Dívka poslušně vstala. Sir Ross rovněž. Utrápená novomanželka se zahleděla na švagra. Vůbec se netvářil vítězoslavně. Věděla, že nekonal ve zlém úmyslu. Cannonovi považovali za důle-

žité, aby se Nick přihlásil k sobě samému. Lottie by se nejraději znovu posadila a podrobně s nimi celou záležitost probrala. Vytušila však, že Nick jen tak tak drží na uzdě svůj vztek. Jiný muž na jeho místě by šílel radostí, že má šanci dostat zpět jak šlechtický titul, tak rodový majetek. Pro Gentryho se ale aristokratický původ stal noční můrou.

Cestou domů mlčeli. Nick neřekl ani slovo. Měl co dělat, aby se ovládl. Nedokázal se smířit s tím, že se mu život během jediného odpoledne takhle dramaticky změnil. Neuvědomoval si, že Charlottě zakoušela podobné pocity po odchodu ze Stony Cross Parku.

Jakmile kočár zastavil v Betterton Street, vyskočil ven, zanechávaje manželku v péči majordoma. V okamžiku, kdy Lottie dorazila k domovním dveřím, nebyl již nikde v dohledu.

Naprosto zmatená hospodyně přešlapovala v hale. Očividně se s rozhněvaným pánem krátce setkala.

„Paní Trenchová,“ oslovila ji dívka ledově, „nevšimla jste si náhodou, kam zamířil pan Gentry?“

„Nejspíš do knihovny, slečno. Teda… Paní Gentryová.“ Panebože, jak divné mi připadá, když mě zčistajasna nazývají paní

Gentryovou, pomyslela si. A ještě neuvěřitelnější se jí jevila možnost, že zakrátko se stane lady Sydneyovou. Zamračená pospíchala do knihovny, ačkoliv by se nejraději skryla v bezpečí svého pokoje. Přesto ji cosi silně táhlo k rozrušenému choti.

Spěšně tedy předala hospodyni klobouk a rukavičky a chvátala za ním. Dveře knihovny byly zavřené. Zaklepala a vstoupila. Obklady v místnosti pocházely z tmavého třešňového dřeva, kročeje tlumil hnědý vlněný koberec s vytkanými zlatými medailony. Vysoká okna se táhla od podlahy až ke stropu.

O jedno z nich se opíral Gentry a nepřítomně civěl ven. Sotva ji zaslechl vejít, strnul. V prstech svíral sklenku s brandy tak křečovitě, až hrozilo, že každou chvíli praskne.

Lottie pohlédla na jednu z polic na knihy a zaváhala. Obsahovala žalostně málo svazků.

„Nemáte skoro co číst, jak vidím,“ poznamenala nejistě.

Gentry dál tupě zíral z okna. Po několika minutách do sebe hodil zbytek kořalky. „V tom případě nakupte nějaké knihy.

Pro mě za mě, zaplňte police od podlahy až ke stropu. Je mi to tuk.“

„Děkuji za svolení.“ Povzbuzená skutečností, že ji okamžitě nevykázal, troufla si přistoupit blíž. „Pane Gentry…“

„Přestaň mi tak říkat!“ vybuchl podrážděně.

„Omlouvám se. Nicku.“ Udělala další krok vpřed. „Ráda bych poopravila jedno tvrzení sira Rosse. Není tvou povinností učinit mě lady Sydneyovou. Už jsem ti přece naznačila, že je mi jedno, zda jsi šlechtic či obyčejný člověk.“

Rozhostilo se nekonečné ticho, jež mladík přerušil unaveným povzdechem. Pak odkráčel ke karafě s alkoholem a nalil si další dávku.

„Existuje způsob, jak sira Rosse zastavit?“ otázala se Lottie. „Třeba bychom se mohli s někým poradit…“

„Na to je pozdě. Jak ho znám, počítá s každým předvídatelným tahem. Všechno důkladně promyslel. Má obrovský vliv a dlouhé prsty. Všichni mu jdou na ruku. Soudci, právníci, parlament, královská kancelář… Pozvánka do sněmovny lordů určitě přijde. Ať se budu vykrucovat, jak chci, stejně tomu neujdu.“ Pak v mladíkovi nabylo převahy jeho staré zatvrzelé já a k dívčině zděšení dodal: „Nejradši bych Cannonovi rozlámal všechny kosti v těle. Nakopal mu ten jeho kostnatej zadek.“

„Jak ti mohu pomoci?“ zeptala se vlídně.

„Slyšelas přece sestřičku, ne? Budeš si hrát na dámu a pomůžeš mi předstírat, že jsem ctihodný vikomt.“

„Ve Stony Cross Parku sis vedl bravurně. I beze mě,“ zdůraznila.

„Choval ses jako rozený aristokrat a vystupoval jsi naprosto přesvědčivě.“

„Jenom pár dní,“ ucedil hořce. „Ale jak se zdá, podobná role je mi souzena i pro zbytek života.“ Vehementně kroutil hlavou. Nedokázal se s tím vyrovnat. „Kristepane! Já o to nestojím! Nebude trvat dlouho a vzteky někoho zabiju.“

Lottie nachýlila hlavu na stranu a pátravě se něho zadívala. Řádí, je zlostí bez sebe, nepochybně by se ho měla za těchto okolností bát. Nick skutečně vypadal tak, že by dokázal člověka poslat na věčnost jedinou ranou pěstí. Oči podlité krví mu nebezpečně žhnuly. Lottie s ním kupodivu soucítila. Aniž to tušil, stála na

jeho straně. Rozuměla mu víc, než by kdy byl ochoten připustit. Oba se totiž v určitém okamžiku svého bytí ocitli na samém dně a byli nuceni žít životem, který si nepředstavovali.

„Jak ses cítil ve Stony Cross Parku, když ses všem prezentoval jako lord Sydney?“ vyzvídala.

„Zprvu mě to bavilo. Ta ironie! Předstírám, že jsem sám sebou. Ale sotva se přehoupl první den, začala mě ta maškaráda krušit. Stačilo, aby to jméno někdo pouze vyslovil, a mohl jsem zuřivostí vyskočit z kůže.“

Skutečnost, že nenávidí rodné příjmení, Lottie naprosto ohromila.

K takové zášti musí mít důvod.

„Nicku, co měl sir Ross na mysli, když prohlásil, že máš dostatek prostředků, abys mohl svoji příslušnost důstojně reprezentovat?“

Dotázaný se ušklíbl. „Chtěl tím říct, že jsem dost bohatý na to, abych mohl spravovat rozsáhlé panství a prezentovat se jako rozmařilý aristokrat.“

„Copak on ví, kolik máš peněz?“

„Jenom tak hádá.“

„V tom případě se samozřejmě mýlí.“

„Ne,“ zabručel Nick. „Ne. Nemýlí. Před nástupem na Bow Street jsem šikovně investoval. Popravdě řečeno, vlastním slušný majetek. A suma sumárum – mám takových dvě stě babek stranou.“

Dvě stě liber. Slušné úspory, dumala Lottie, ale o finančním zajištění se hovořit nedá. Člověk by doufal, že policista bude mít víc. Hlavně aby se investice vyplácely a ceny akcií neklesaly. „No, nevedeš si špatně,“ pravila uvážlivě, aby nějak neranila jeho city. „Pokud budeme utrácet s rozvahou, nebude nám nic chybět. Vzhledem k okolnostem však budeme muset upustit od pořizování mé výbavy. Alespoň prozatím. Jednou možná…“

„Lottie,“ skočil jí do řeči, „nebudeme muset šetřit.“

„Dvě stě liber je sice dost, ale pokud máme zaplatit služebnictvo…“

„Lottie,“ káravě se na manželku zadíval. „Jsem zvyklý se vyjadřovat v tisících. Máme okamžitě k dispozici dvě stě tisíc liber.“

„Ale… Ale…“ Svým prohlášením jí vyrazil dech. O takové částce se většině boháčů ani nesnilo.

„Investice, společně se soukromými zakázkami, mi každým rokem vynesou dobrých pět tisíc,“ dodal jakoby nic. Lottie dočista zkoprněla. Pojednou manžel zrudl zlostí. „Ačkoliv, zdá se, že mé dny soukromého vyšetřovatele jsou definitivně sečteny.“

„To znamená, že jsi stejně zazobaný jako lord Radnor,“ lapala po dechu.

Mávl rozmrzele rukou. Peněz má dost a sužují jej závažnější starosti. „Asi jo.“

„Můžeš si dovolit tucet domů. Můžeš si koupit, co…“

„Baráky nepotřebuju. Spát můžu vždycky jen pod jedinou střechou. Stačí mi tři jídla denně, a abych někoho ohromoval a dělal na něho dojem? To nemám zapotřebí.“

Na Lottie zapůsobilo, že manžel nevidí smysl života v hromadění majetku. Peníze pro něho představovaly odměnu za jeho kvality. Důkaz, že je nejlepší. Jak v londýnském podsvětí, tak ve službách zákona na Bow Street. Teď, když mu vzali jeho práci, pociťoval silné nutkání něco dělat. Do něčeho se pustit. Ve skutečnosti byl velice činorodý člověk. Proto se nedokázal přizpůsobit zahálčivému životnímu stylu většiny aristokratů. Stále jej stravoval vnitřní neklid. Copak se může jako mávnutím kouzelného proutku proměnit v unuděného šlechtice?

Snad se Lottiiny myšlenky zrcadlily v jejích očích, protože pojednou zasténal beznadějí a vztekem a nešťastně si prohrábl hustou kštici. Do čela mu přitom spadla neposlušná kadeř. Lottie bojovala s pokušením k manželovi přiskočit a uhladit čokoládově tmavé vlasy tam, kam patří. A přitom se potěšit jejich hebkostí.

„Lottie,“ zabručel Nick. „Musím na chvíli ven. Pravděpodobně se do rána nevrátím. Svatební noc pro dnešek odložíme.“

„Co hodláš podniknout?“

„To zatím netuším.“ Couvl před ní tak prudce, jako by se jej zmocnila panika. Jako když dravce lapnou do pevné sítě.

Dívka vycítila, že by mu neměla v ničem bránit. Jen ať klidně jde, opije se, popere, dopustí se tisíce hloupostí, jež muži v tomto rozpoložení obvykle dělávají. Neměla by ho chlácholit. Ne ted, kdy se třese zuřivostí a jen tak tak se ovládá. Přesto se o to pokusila.

Bez přemýšlení k němu přistoupila a dlaní přihladila nažehlenou klopu kabátce. Pak prsty zajela bleskově dovnitř a nahmatala hedvábnou vestu. Byla také ostře černá jako kabátec, jen z jemnějšího materiálu. Pod bříšky prstů ucítila pevné svaly. Jak horká asi musí být jeho kůže, když látka pod rukou přímo žhne?

Nick se ani nepohnul, dýchal nyní o něco pokojněji. Aniž se mu podívala do tváře, soustředila se na uzel vázanky, zdobící naškrobenou bílou košili.

„Nesnesu žádný odklad,“ oznámila mu důrazně a rozvázala uzel. Tím pohybem jako kdyby vypustila džina z lahve. Zdálo se, že

Nick znovu ztrácí kontrolu nad sebou samým. Těžce oddechoval, zatínal nehty do dívčiných boků. Lottie chvíli zápasila s tuhým límečkem. Nakonec se jí ho podařilo přemoci a obnažit jantarově zbarvené hrdlo. Pozvedla hlavu, aby zjistila, co jejímu počínání říká manžel. Úlekem ztuhla. Vypadalo to, jako by se mužova nesnesitelná zášť přetavila do živočišného chtíče. Do tváří se mu vrátila barva, oči divoce plály.

Skláněl se k ní tak pomalu, jako by jí dával poslední šanci zmizet. Přinutila se zůstat stát na místě jako přikovaná. Nechala klesnout víčka. Cítila, jak se jí ústy zlehounka dotýká na šíji. Vlhkou špičkou jazyka jí do pokožky vypaloval horké kruhy. Náhle se pod dívkou slabostí podlomily nohy a s odevzdaným povzdechem se k němu přimkla. Aniž ji k sobě přivinul, Nick dál laskal alabastrové hrdlo. Objala manžela rukama kolem pasu.

On ji však jemně popadl za ramena a místo toho, aby ji přitáhl blíž k sobě, ji odstrčil. „Co to děláš, Lottie?“ otázal se chraplavě.

Srdce jí tlouklo jako zběsilé. Téměř nedokázala souvisle mluvit.

„Dávám ti příležitost, abys dokončil to, co jsi začal v knihovně lorda Westcliffa.“

„Počítej s tím,“ oznámil jí drsně, „že jsem šest měsíců neměl ženskou. Jestli si to zčistajasna rozmyslíš, pořádně mě naštveš.“

„Nerozmyslím si to.“

Pozoroval ji zneklidňujícím pohledem, oči mu svítily, obličej se podivně zatvrdil. „Co tě to najednou chytlo? Ještě včera jsi nechtěla.“

Nedokázala mu odpovědět. Po událostech dnešního odpoledne jí náhle připadal zranitelný. Pojednou pochopila, že ji potřebuje. A nejenom k ukojení těla. Nečekaně objevila způsob, jakým ho dokáže zkrotit. Jak využít jeho síly ve svůj prospěch. Znenadání nedokázala odolat pokušení.

„Už jsme svoji,“ špitla. Použila první argument, který jí přišel na jazyk. „A ráda už bych to měla za sebou.“

Všimla si, jak se manželovi lačně třpytí oči. Nick neztrácel čas otázkami a natáhl k ní paži. „V tom případě pojdme nahoru.“

Lottie opatrně sevřela mužnou dlaň. „Nicku, je zde jedna věc…“

„Co zas?“

„Ještě se nesetmělo.“ „Noa?“

„Je vhodné dělat to odpoledne?“

Vyprskl smíchy. „Nevím. A je mi to jedno.“ Ruku v ruce zamířili ke schodišti.

\

Lottie nejisté stoupala po manželově boku, kolena jako z gumy, zoufale mu mačkala prsty. Dorazili do pánovy ložnice. Ačkoliv služebná roztáhla závěsy dokořán, v místnosti panovalo příjemné šero. Přesto by dívce byla milejší tma. Jakmile si představila, že před ním stane dočista nahá, počala se chvět.

„Jen klid,“ zamumlal zákonitý choť, tyčící se nad ní. Něžně ji objímal. Ačkoliv šeptal, zněl jeho hlas mnohem sytěji než dřív. „Budu opatrný. Bude se ti to líbit, pokud…“

„Pokud?“

„Pokud mi budeš důvěřovat.“

Bez pohnutí se k sobě tiskli. Mlčeli. Lottie si znepokojeně olízla rty. Dávno se odnaučila lidem věřit. A najednou se má odevzdat do rukou Nicka Gentryho… Člověka bez skrupulí… To není jen pošetilost, ale přímo šílenství… „Ano,“ prohlásila, čímž zaskočila i samu sebe.

„Vždyť já ti věřím.“

Vydechl tak prudce, jako kdyby mu svými slovy vyrazila dech.

Přitáhl dívku k sobě a začal líbat na bělostnou šíji. Vychutnával si příchuť svěží pokožky, jemně ji pokoušel zuby. Přimkla se k němu ještě těsněji a spokojeně se zavrtěla. Putoval rukama po předním dílu šatů a opatrně je rozpínal. Objevila se utažená šněrovačka.

„Jsi nádherná, Lottie,“ špitl. „Krásně voníš a chutnáš… Máš překrásné vlasy, dokonalou pleť…“ Jednu po druhé vytahoval vlásenky z plavých vlasů a odhazoval je na koberec. Hedvábné prameny se rozlily po ramenou jako vodopád. Mazlil se s nimi, těšil se poddajnou hebkostí. V dívce se počala probouzet touha. Omámeně se o mládence opřela.

Obratně jí pomohl svléci se z šatů. Tu a tam ji kradmo pohladil. Pak Nicka vyzvala pohledem, aby jí uvolnil korzet. Třesoucími se prsty zápasil s háčky a tkanicemi. Hroty ňader se dmuly přímo proti němu, jako by hrozily, že se každým okamžikem proderou tenkou košilkou ven. Neodolal a potěžkal je v dlaních. Nesměle palci polaskal růžové vrcholky a potěšilo ho, když pod jeho doteky ztvrdly a počaly jej pálit.

Lottie jen lapala po dechu. Musela Nicka obejmout kolem ramen, jinak by dávno pozbyla rovnováhy. Podepřel ji pevnou paží. Cítila, jak přejíždí drsnými dlaněmi po vláčných ňadrech, a tělo se rozezpívalo touhou. Zatoužila jej k sobě přitisknout, jak nejtěsněji to jde. Mít ho u sebe, v sobě… Prudce proto škubla černým kabátcem. Nick udusil smích v dlouhé blondaté hřívě.

„Pomalu,“ nabádal svou paní. „Není kam spěchat.“ Svlékl si svrchník… vestu… boty a ponožky… kalhoty… košili… A nakonec spodky, pod nimiž se rýsovala mohutná erekce.

Lottie pojednou nevěděla, kam s očima. Domnívala se, že nahý bude působit ještě zranitelněji než předtím, avšak z Nicka vyzařovala přímo animální síla. Svaly na něm jenom hrály. Opálená kůže pod linií pasu značně pobledla. Hrud měl porostlou tmavými prstýnky, další houština mu rašila v klíně.

Manžel ji konečky prstů pohladil po uzardělé tváři. „Víš, co tě čeká?“

Lottie trhaně přikývla. „Ano. Alespoň myslím.“

Podzvedl jí bradu a zadíval se do očí. „Kdo tě poučil? Matka?“

„Ach ne. Tajemství života mi hodlala odhalit až těsně před svatbou s lordem Radnorem. K čemuž pochopitelně nedošlo.“ Zahanbeně semkla víčka. Chlácholivě ji hladil po tváři. Zhrublá dlaň trošku škrábala. „Ve škole si děvčata o ledasčem šuškala. Některá už… To dělala a vyprávěla nám o tom.“

„Cože dělala?“

„Scházela se s džentlmeny nebo bratranci. V soukromí. A byla jim po vůli.“ Lottie otevřela oči a střetla se s Nickovým rozesmátým pohledem. Neodvážila se podívat jinam.

„Jak daleko zacházeli? Až tam, co my dva včera v noci?“

„Ano,“ přiznala dívka popravdě.

„Líbilo se ti, jak jsem se tě dotýkal?“ vyzvídal muž vlídně.

Zrudla jako pivoňka a krátce přikývla.

„V tom případě tě potěší i ten zbytek,“ sliboval, zatímco se natahoval po tenké košilce.

Bez protestů se mu podvolila a nechala se svléct. Pak odhodlaně odkopla střevíčky stranou. Přešlapovala před ním jen v nabíraných spodních kalhotách a punčochách. Obnažená ňadra zakrývala zkříženými pažemi.

Pohladil dívku po zádech. Okamžitě jí naskočila husí kůže.

„Obejmi mě, Lottie.“

Neochotně poslechla a přimkla se k němu. Na hrudi ji zašimralo husté ochlupení. Cítila, jak hoří vzrušením, pod mušelínovým prádlem tepalo jeho vzrušené mužství. Zatímco Nick dlaněmi hnětl baculatou zadničku, zmocnil se Lottie takový chtíč, takový hlad po spojení, že v zoufalství přitiskla obličej k tvrdému rameni. Vklouzl jí rukou mezi stehna. Uvědomila si, že ji hladí prstem na nejintimnějším místě a látka pod odvážnými doteky vlhne. Dráždil ji v lenivém rytmu. Tiskl děvče k sobě a laskal, dokud se nezačalo dychtivě mačkat k jeho vzdutému klínu.

Pak zalovil v mezírce mezi rozžhavenými těly, zatáhl za tkanice a spodní kalhoty se snesly k zemi. Zvedl novomanželku jako pírko a odnesl do postele. Položil ji na vyšívanou přikrývku a se zalíbením ohodnotil očima. „Netušil jsem, že člověk dokáže zrudnout až k prstům na nohou.“

„Víš, dosud jsem se před žádným mužem neocitla docela nahá,“ přiznala Lottie stydlivě. Přece si nemohou jen tak povídat, když na sobě kromě punčoch nemá ani niť.

Něžně ji uchopil za kotník. „Jsi neodolatelná,“ špitl a vyhoupl se na ni. Do zubů popadl jeden z podvazků a zatáhl. Jakmile povolil, zbylo po něm začervenalé otlačené místo, které Nick polaskal jazykem. Lottie slastně zasténala. Poté, co ji zbavil punčoch, jí doširoka roztáhl stehna. Dívka se nervózně zakryla rukama. Nick se nad ni sklonil a dýchl jí do tváře. Přitom se palci dobýval pod její dlaně.

„Pusť mě tam,“ naléhal.

„Nemůžu,“ ošila se Lottie nešťastně, když si uvědomila, že mladík útočí jazykem na ta místa, kam podle jejího názoru ústa nepatří. Nějakým zázrakem se jí podařilo nadzdvihnout a vklouz—

nout pod pokrývku, kde se cítila v bezpečí. Chladné povlečení dívku příjemně zastudilo.

Nick se zahihňal a připojil se k ní. Z deky mu vyčuhovala pouze rozložitá ramena. Pojednou tmavovlasá hlava zmizela a Lottie si uvědomila, že nesmlouvavé dlaně jí páčí kolena od sebe.

Šokované zamrkala na hedvábná nebesa nad sebou. „Nicku,“ tázala se roztřeseným hlasem, „jseš si jist, že se lidé stýkají takto nepřirozeným způsobem?“

Zpod peřiny zazněla přidušená odpověd: „O jakém nepřirozeném způsobu to mluvíš?“

Zprudka se nadechla, jelikož ji začal líbat na vnitřní stranu stehna.

„Nejsem si pochopitelně zcela jistá, ale řekla bych, že takhle se to nedělá.“

Nickovi zazněl v hlase potlačovaný smích. „Věř mi, že vím, co dělám, Lottie.“

„Abys rozuměl, nechtěla jsem tím naznačit, že dneska nebudeme… Ach, prosím, tam ne!“

Ucítila, jak se manžel otřásá smíchy. „Na dámu, která podobné věci podniká poprvé, máš podivuhodně vyhraněný názor. Dovol mi, abych tě pomiloval podle svých představ. Alespoň jednou.“ Popadl ji za zápěstí a přišpendlil k matracím. „Jen klidně lež.“

„Nicku…,“ jakmile se zabořil ústy do blondatého trojúhelníku, dočista zkoprněla. „Nicku…!“

On ji však neposlouchal. Dočista ho omámila sytá, podmanivá vůně vzrušené ženy. Něžně, leč cílevědomě ji dobýval, plnil tajemnou štěrbinu svým horkým dechem. Lottiin odpor náhle odumřel. Zvláčněla a cele se mu poddala. Přesto prahla po mnohem odvážnějších a náruživějších dotecích. Pokoušela se mu to naznačit, ale jako kdyby ji nevnímal.

„Nicku,“ špitla zoufale, neschopná nalézt správná slova, jimiž by mu o své nesnesitelné žádostivosti řekla. „Prosím, prosím.“

On ji však nebral na vědomí a dál ji slastně mučil, dokud si neuvědomila, že tak činí schválně. Z posledních sil od sebe odstrčila kučeravou hlavu, odpovědí jí však byl jen spokojený smích. Líbal ji po celém těle, ochutnával každý centimetr bělostné kůže. Když se navrátil do vlhkého klína, pokožka dívku všude pálila. Rozpaky zadržela dech.

Dál ji pokoušel jazykem, dokud nevykřikla a nevyšla mu vstříc.

„Ne,“ zamumlal. „Ještě ne, Lottie. Ještě chviličku vydrž.“

„Nemůžu, ne, ach, nepřestávej!“ Tiskla k sobě dobyvačnou hlavu a sténala blahem, zatímco ji dráždil jazykem.

Znenadání jí Nick uvěznil ruce za hlavou a vmáčkl se tělem mezi chvějící se stehna. Dával pozor, aby dívce neublížil. Přiblížil k ní vzrušené mužství. Vpíjel se do ní pohledem. Pustil křehká zápěstí na svobodu. „Zůstanou tady,“ přikázal. Lottie vzlykla a přikývla na souhlas.

Políbil ji na ňadra. Mazlil se s jedním a pak s druhým, zatímco se penisem zlehka otíral o dívčino vzrušené pohlaví. Vycházela mu vstříc a sténala narůstající slastí, jež vyústila v podivně uspokojivé stahy. Vykřikla údivem, to když se přes ni přelila horoucí vlna.

„Ano, tak je to správné,“ mumlal jí Nick do ucha a hladil po vlasech. Nepřestávala se třást.

„Nicku,“ lapala po dechu, „něco se stalo…“

„Ano, já vím. Ta křeč, to je hrot lásky. Nechceš si to zopakovat?“

„Ne,“ vyhrkla překotně, což jej rozesmálo.

„V tom případě jsem ted na řadě já.“ Podepřel manželčinu hlavu loktem a vyhoupl se na ni. Lottie zaznamenala nejenom tíhu svalnatého těla, ale i oblé mužství, připravené ji dobýt. Nejprve ji škádlilo krouživými pohyby, jako by si s ní hrálo. Poté zaútočilo a ponořilo se do sametových hlubin rozpáleného těla. Prudká bolest projela dívkou jako rozžhavený nůž. Ucukla. Nick strnul a napjatě pozoroval každé hnutí v Lottiině tváři. Pak se nesměle otřel rty o zpocené čelo. „Promiň.“

„Proč…?“ spustila, ale pojednou vykulila oči, jelikož rozvášněný muž nevydržel a hladově se zhoupl v bocích. Snažila se zbavit bolesti, a proto se instinktivně pokusila sevřít nohy. Klouzal však stále níž. Nezbývalo nic jiného, než zůstat ležet, uvězněná pod ním.

„Promiň,“ omluvil se znovu. „Myslel jsem, že když to provedu rychle, ušetřím tě bolesti.“

S takovou nepříjemností Lottie nepočítala. Přesto ji zaráželo, jak příjemné je cítit v sobě část cizího těla. Bolest kvapně vyprchávala. Lottie vytušila, jak je pro Nicka obtížné nenechat se unést vášní. Nechtěl jí ublížit, choval se tak ohleduplně, jak to jen bylo možné. Vyčkával, aby přivykla jeho blízkosti. Nicméně cesta k naplnění vedla jen jedním směrem, a tak nezbývalo nic jiného než vykročit. „Nicku,“ zavrtěla se neklidně. „Vadilo by ti, kdybys tuhle část nějak zkrátil?“

„Kristepane,“ zabručel muž nešťastně. „Ano, pokusím se.“ Znovu se zavlnil a k dívčině překvapení se zavrtal ještě hlouběji. Ublíženě sebou trhla. Okamžitě povolil. Hladil dívku dlouhými tahy od ňader směrem k bokům. „Příště to bude příjemnější,“ ujišťoval ji, zatímco se dál zvolna pohyboval. „Jsi tak teploučká, Lottie, tak heboučká…“ Za okamžik se mu dech prudce zrychlil, pevně semkl víčka a zatnul prsty do matrace. Přestože Lottie pod ním mlčky trpěla, zmocnil se jí nenadálý pocit bezpečí a… nekonečné něhy. Vztáhla k manželovi paže a vděčně putovala rozpálenými dlaněmi po pružných zádech. Přimkla se k němu koleny, láskyplně jej objímala a naslouchala stále divočejšímu oddechování. Pojednou se Nick prudce vzepjal, zaskučel slastí a zlehka se na ni svezl. Konejšivě ho hladila, vychutnávajíc pod prsty překvapivou tvrdost mužných svalů.

Nakonec mladík otevřel oči a počastoval Lottie blankytně modrým pohledem. Oslovil ji tak procítěně, až se zatetelila radostí. Opřel se o lokty a zadíval se na ni. Mezi obočím se mu objevila starostlivá vráska.

„Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Ospale se usmála. „Víš, že to vůbec není špatné? Řekla bych, že je to dokonce lepší než sprcha.“

Uchechtl se. „Ano. Ale chutnalo ti milování víc než čokoláda?“

Pohladila manžela po skráni a neodolala, aby ho trošku nepoškádlila. „Myslím, že sladkostem se nic nevyrovná.“

Odměnil ji další dávkou upřímného smíchu. „Panebože, tobě se jeden hned tak nezavděčí.“ Políbil milou do dlaně. „Zato já jsem spokojenější než námořník v hampejzu.“

Lottie putovala konečky prstů po ostře řezané tváři. Uvolněný, se zrůžovělými lícemi, vypadal manžel mnohem mladší. „Co je to hampejz?“

„Námořnický ráj. Spousta vína, povolné ženské a kamarádi, kteří celou noc vyřvávají košilaté písničky.“

„Takže takhle si představuješ ráj?“

„Ne, na nic takového nevěřím.“

Lottie vytřeštila oči. „Chceš mi snad naznačit, že jsem se provdala za pohana?“ Ušklíbl se.

„Nakonec ti začne být líto, žes odmítla Radnora.“

„O tomhle se nežertuje,“ odsekla prudce a obrátila se k choti zády.

„To je vážná věc.“

„Omlouvám se,“ zavrněl Nick a objal ji kolem pasu. „Nechtěl jsem tě naštvat. No tak, teď si trošku odpočineme.“ Mazlil se s dívčinými zlatými vlasy. „Ty jsi ale náruživá holka.“

„Nemluv o mně jako o náruživé holce,“ protestovala Lottie. K dámě vychovávané soukromou dívčí školou Maidstone’s se takový popis krajně nehodil.

„Ale jo, přesně taková jsi.“ Majetnicky ji poplácal po zadečku.

„Okamžitě jsem to poznal. Proto jsi musela být moje.“

„Ne, chtěl jsi mě jen pro svoje pohodlí. ,Manželka by se ti prý mohla hodit.“

„Dobrá, přiznávám,“ zakřenil se mladík a bleskově uhnul, když se ho Lottie pokusila nabrat loktem. „Ale vrozená mužská pohodlnost v tomto případě navrch neměla. Nikdy jsem žádnou nechtěl. Změnil jsem názor, až když jsem potkal tebe.“

„Proč jsi vlastně trval na sňatku? Velkoryse jsem ti přece nabídla, že se stanu tvojí metresou.“

„Pro roli pouhé milenky tě je škoda.“ Odmlčel se a pak tiše dodal.

„Zasloužíš si něco lepšího. Toužil jsem položit ti k nohám celý svět a dát ti své jméno.“

Pak ale Lottiinu mysl omámenou komplimenty znepokojila střízlivá úvaha. „Jakmile se veřejnost dozví, že jsi lord Sydney, staneš se kýženou partií,“ podotkla věcně. Vypadá báječně, peněz má jako želez, navrch titul… Ženy se budou moci přetrhnout, aby si jich všiml.

„Neboj se, zahýbat ti nebudu,“ ujistil ji Nick. Svou vnímavostí ji nemile zaskočil.

„Tím si nikdy nemůžeš být jist. Člověk s tvými zkušenostmi…“

„Co o mně vůbec víš?“ Přinutil ji ulehnout na záda a položil se na ni, nohy vtiskl mezi oblá stehna.

„Na první pohled je patrné, že se vyznáš…“

„Vyznám,“ přikývl. „Ale to ještě neznamená, že jsem záletník.

Vlastně…“

„Vlastně?“ vyzvídala Lottie. Odvrátil se. „Nic.“

„Nejspíš jsi mi chtěl povědět, že ve skutečnosti jsi neměl moc žen.“ Slova vyzněla značně skepticky. „Ačkoliv výraz ,moc’ je v tomto případě značně subjektivní. Kolik je podle tebe ,moc’? Zajímalo by mě to. Sto? Padesát? Deset?“

„Na tom nesejde,“ vzdychl a zamračil se.

„Nevěřím, že jich bylo méně než dvacet.“

„V tom případě se pleteš.“

„Jak moc?“

„V životě jsem se miloval pouze se dvěma dámami,“ odsekl neochotně. „Včetně tebe.“

„Ale ne!“ vykřikla nevěřícně a zahihňala se.

„Věř si, čemu chceš,“ zahuhlal dotčeně a odtáhl se od ní.

Očividně se zlobil, jako by jej upřímné doznání mrzelo. Vyskočil z postele a přešel ke skříni. Lottie ho užasle sledovala. Nějak se nedokázala s takovým výrokem smířit. Ale proč by jí lhal? „A kdo byla ta druhá?“ nevydržela to nakonec.

Zahalil se do hedvábného županu barvy burgundského. „Madam.“

„Francouzka?“

„Ne. Madam, co řídí nevěstinec.“

Lottie se překvapením málem skulila z postele. Když se k ní Nick znovu obrátil, jen tak tak se ovládala. „Trvalo dlouho vaše… přátelství?“

„Tři roky.“

Mlčky přikývla. Zčistajasna si uvědomila, že tíha, která jí po jeho prohlášení usedla na prsa, je prachobyčejná žárlivost.

„Miloval jsi ji?“ vysoukala ze sebe.

„Ne,“ odvětil manžel bez váhání. „Ale měl jsem ji rád. Vlastně pořád ještě mám.“

Přes obličej jí přelétl stín. „Proč jste se přestali stýkat?“

Potřásl hlavou. „Po čase Gemma prohlásila, že není důvod, abychom se dál setkávali. Časem jsem pochopil, že měla pravdu. Mezitím jsem s nikým nespal. Až nyní, s tebou. Tak vidíš, nemám problém udržet kalhoty zapnuté.“

Evidentně se jí ulevilo. Ani ve snu by nepředpokládala, že pro ni bude tak důležité zachovat si jej výhradně pro sebe. Vyklouzla z lůžka, popadla zmuchlané šaty a neohrabaně je před sebou napínala jako štít.

„Připouštím, že mne to udivuje.“ Doufala, že si nevšimne, jak velice se před ním stydí za svoji nahotu. „Připouštím, že mne překvapuješ ve všech směrech.“

Nick k manželce přistoupil a popadl ji za holá ramena. „Však ty mě také,“ odvedl. „Nikdy bych nepředpokládal, že mne novicka takhle uspokojí.“ Vyškubl jí oděv z rukou a zahodil na podlahu. Přitiskl se k ní tak prudce, až ji pošimral županem. „Možná je to tím, že jsi moje,“ uvažoval nahlas, zatímco si pohrával s bujnými ňadry. „Ještě nikdy mi žádná nepatřila.“

Lottie se kysele usmívala. „Mluvíš o mně jako o klisně, kterou jsi právě koupil.“

„Kobyla by mě vyšla mnohem laciněji,“ odvětil obratem a udělal bázlivou grimasu ve chvíli, kdy na něj z legrace zaútočila.

Šikovně chytil dívku za zápěstí a zkroutil jí ruce za zády. Dmoucí se vnady ho vábily. „Šetři síly,“ zubil se na ni. Potom manželku pustil a pohladil po hřbetu drobné ruky. „Musíš být celá rozbolavělá. Připravím ti horkou koupel. Až se jí nabažíš, dáme si něco k snědku.“

Představa napuštěné vany ji lákala, zatímco pomyšlení na to, že se bude muset zašněrovat do korzetu a obléci se k večeři, se jí pranic nezamlouvala.

„Anebo mám požádat služebnictvo, aby nám prostřelo tady nahoře?“ navrhl Nick.

„Ano.“ Lottie okamžitě přikývla a tázavě se na muže zadívala. „Jak to děláš? Zdá se, že vždycky uhodneš, na co myslím.“

„Všechno se ti zrcadlí ve tváři.“ Svlékl si župan a zabalil ji do něho.

Z huňaté látky sálalo teplo svalnatého těla.

„Ve svém pokoji jsem směla jíst pouze jednou. Když jsem onemocněla,“ vysvětlovala Lottie. „Už je to strašně dávno.“

Nick se k ní sklonil a pošeptal jí do ucha: „Ty moje vášnivá nevěsto… Později ti ukážu, že ložnice je to nejbáječnější místo na světě.“

Osobně ji vykoupal, s rukávy košile vyhrnutými až ramenům. Lottie zpoza přivřených víček pozorovala, jak se mu z nedopnuté košile hrne ven husté ochlupení hrudi. Byl tak mohutný, mužný, a přece z každého Nickova pohybu vyzařovala neuvěřitelná něha. Z vody stoupala pára a zahušťovala vzduch. Dívku omamovalo horko a smyslné namydlené ruce, jež putovaly po intimních zákoutích vzrušeného těla.

„Pálí tě to?“ otázal se Nick, když prsty jemně zabrousil k naběhlému pohlaví.

„Trošku.“ Opřela se hlavou o dřevěný rám veliké porcelánové vany a odpočívala. Manžel ji zdráhavě masíroval, jako kdyby ji mohl uzdravit prostým dotekem. „Snažil jsem se být něžný.“

„Taky jsi byl,“ vydechla.

Nick sklopil řasy a zasněně zíral na nezřetelný obrys ponořeného těla. Rysy měl tak ostré a dokonalé, že by jeho tvář mohla být klidně odlitá z bronzu. Okraj rukávu nevědomky máčel ve vaně, těžký samet lačně nasával horkou vodu.

„Už ti nikdy neublížím,“ hlesl. „Slibuju.“

Lottie zadržela dech. Nick vklouzl prstem mezi zduřelé faldíky a ostýchavě zkoumal ukrytou jeskyňku. Dívka zašátrala prsty po kluzkých okrajích vany a nadzdvihla boky. Podepřel ji paží a bezpečně přidržel.

„Opři se a dovol mi, abych tě potěšil.“

Ne, protestovala v duchu. Ne ve vaně, kde nás dělí tlustá bílá stěna. Přesto mlčela, uvolnila se a otevřela se mu. Cítila, jak ji odvážně hladí a laská, nestydatě přitom škádlí poštěváček. Jakmile celá zrůžověla, spokojeně se usmál. „Tomuhle Číňané říkají Pahorek nejvzácnější,“ zašeptal. Pak vklouzl prstem do manželčina těla, ani ne tři centimetry hluboko, a zakroužil jím. „A tohle jsou Struny loutny… A tady…“ Nahmatal tajuplné zákoutí. „Je Srdce květiny. Bolí tě, když se tě takto dotýkám?“

„Ne,“ zasténala.

Sklonil se k malému uchu. „Až spolu budeme příště, ukážu ti polohu nazvanou Tygří tanec. Vezmu si tě zezadu, zajedu pořádně hluboko… A začnu se otírat o Srdce květiny. Znovu a znovu.“ Chytil mezi zuby Lottiin ušní lalůček. Dívka zakoušela téměř nesnesitelný příval rozkoše. Vznášela se v ohromné vaně, bezpečně zapřená v manželově náruči, a ten ji nepřestával dráždit mezi stehny.

„Kde ses naučil takové věci?“ znejistěla pojednou.

„Gemma sbírá knihy pojednávající o milostných praktikách. Baví ji překládat texty pořízené za vlády dynastie Tang. Učení radí mužům, kterak si uchovat životní sílu a vytrvalost. Tajemství úspěchu tkví v oddálení vlastního uspokojení.“ Prst znovu spatřil světlo světa a začal se po způsobu motýlů dotýkat vnitřní strany dívčiných stehen.

„Kromě toho doporučuje metody k udržení a prohloubení zdraví. Jak posílit kosti, vyčistit krev, zajistit dlouhověkost.“

„Prozrad mi nějaké,“ vyhrkla Lottie a poté těžce polkla, jelikož nahmatal místečko, kde byla obzvlášť citlivá, a rytmicky je laskal.

Přitulil se jí k tváři. „Tak třeba Stoupající Fénix prý vyléčí sto různých nemocí. Anebo Jeřábi propletení krky – ti zase údajně podporují hojení.“

„Kolik takových poloh jsi vyzkoušel?“

„Pouze kolem čtyřicítky. Starodávní mistři by mě považovali za začátečníka.“

Lottie se šokované posadila tak prudce, až voda vyšplíchla přes okraj vany. „Dobrý bože, kolik podobných variací vůbec existuje?“

„Učení rozlišuje patnáct koitálních pohybů, třicet šest základních pozic, od nichž se odvozuje asi tak čtyři sta variací. Jak vidíš, máme co trénovat,“ doplnil žertem.

V tu chvíli se do milé dobýval dvěma prsty. Lottie ucukla.

„Nicku, já nemůžu…“

„Zhluboka se nadechni a pomalu vydechuj,“ poradil jí. „Budu opatrný.“ Jakmile poslechla, ponořil se do ní prostředníčkem, zatímco palcem rytmicky probouzel k životu Pahorek nejvzácnější.

Lottie zavzdychala a Nick ucítil prudké stahy bouřlivého vyvrcholení. Jakmile prvotní nápor odezněl, první vlna se převalila, žádostivě mu vycházela vstříc. „Ty mě tak nádherně držíš,“ zachraptěl Nick hlasem sytým vášní. „Chci jít hlouběji a hlouběji… Pusť mě tam.“ Slova přehlušil tlukot Lottiina vlastního srdce. Přestala manžela vnímat, zmítána rozbouřeným nitrem, smrští pocitů, jež ji propalovaly

jako žhavé blesky.

O hodnou dobu později, když voda úplně vychladla, se Lottie, oděná v čisté bílé noční košili, vrátila do ložnice. Nick postával u stolku s prostřenou večeří. Vševědoucně se culil a dívka se rozpačitě zapýřila. „Takhle se mi líbíš,“ poznamenal a pohledem ohodnotil cudnou garderobu. „Vypadáš tak nevinně.“

„Bývávalo,“ pípla novomanželka se zahanbeným úsměvem.

Přitiskl ji k sobě a zabořil obličej do vlhkých vlasů. Přitulil se ke vznešenému hrdlu. „Ale ano,“ ubezpečil ji, „pořád jsi nevinná. Na to, abych tě dočista zkazil, budu potřebovat hodně času a trpělivosti.“

„Řekla bych, že se ti to nakonec podaří,“ poznamenala unaveně a zasedla k talířům obloženým šunkou, zeleninovou huspeninou, brambory a ovocnými koláčky.

„Na naše manželství,“ pronesl Nick přípitek a podal jí sklenku s vínem. „Ať se vyvede lépe než začátek.“

Zazvonil křišťál. Lottie opatrně usrkla. Víno se ukázalo být báječné, těžké a kořeněné, skvěle vyvažovalo nasolené uzené.

Nick odložil pohár, uchopil ženu za ruku a zamyšleně pozoroval bílé prsty. „Nemáš žádný prsten. Zítra to napravím.“

Lottie projevila jen pramalý zájem. Nikdy žádný šperk nevlastnila. A etiketa, vtloukaná jí do hlavy v Maidstone’s, nařizovala, aby dáma za žádných okolností neprojevovala dychtivost či hrabivost. Nasadila proto apatický výraz, nad nímž by její učitelé plesali radostí. „Není třeba,“ prohlásila. „Mnoho vdaných žen prsteny nenosí.“

„Jenže já chci, aby každý na první pohled spatřil, že jsi zadaná.“

Lottie se zářivě usmála. „Pokud na tom trváš… Stejně bych ti nedokázala v nákupu zabránit.“

Neuniklo mu, že se ve skutečnosti nemůže obroučky dočkat, a zazubil se. „Jaký kámen by se ti líbil?“

„Co třeba safír?“ navrhla nesměle.

„Tak to bude safír.“ Povídali si a Nick si nepřestával pohrávat s manželčinými prsty s krátkými nehty. „Předpokládám, že bys vbrzku ráda navštívila rodiče.“

V tu ránu dívka na prsten zapomněla. „Ano, to bych chtěla. Obávám se však, že je lord Radnor dávno stačil informovat o tom, co jsem provedla. Nechci, aby se soužili, že nyní zůstanou bez prostředků.“

„Netvař se tak provinile,“ chlácholil ji Nick. „Ty ses na žádném kupčení s nevěstou nepodílela. Nemůžou ti zazlívat, že jsi nedodržela dohodu.“

„Jenže jsem po léta žila z jeho peněz,“ podotkla rozpačitě Lottie.

„Dlouhodobý pobyt v Maidstone’s ho jistě přišel na pěkný majlant. A nakonec utřel nos.“

Mladík pochybovačně povytáhl obočí. „Pokud tě sžírá pocit, že jsi Radnora prachsprostě využila…“

„Ne, takhle bych se nevyjádřila. Já jen… Inu, prostě mi připadá, že jsem se nezachovala zrovna čestně.“

„Ach ano. Jistě ses měla pro blaho rodiny bez řečí obětovat,“ pravil Nick ironicky. „Neboj se, rodiče zkrátka nepřijdou. Přece nemůžu být horší zeť, než zbožňovaný pan Radnor.“

„Jako manžel ho vysoce převyšuješ,“ poznamenala Lottie vděčně.

Na ta slova se pousmál a pozdvihl dívčinu ručku ke rtům. „Sama jsi mi objasnila, že každý by byl lepší než Radnor.“

Lottie se hihňala. Zčistajasna si uvědomila, že se provdala za člověka, o němž se jí ani ve snu nezdálo. „Co zítra podnikneš?“ zeptala se opatrně, jelikož si náhle vzpomněla na rozhovor se sirem Rossem. Byla si jistá, že se Nick postu v Bow Street tak snadno nevzdá.

Manžel se zamračil a pustil ji. „Stavím se u Morgana.“

„Myslíš, že se vzepře rozhodnutí sira Rosse?“

„Ani kdyby čert na koze jezdil. Alespoň mu povím do očí, jaký je zatracený, mizerný zrádce.“

Lottie se předklonila a nesměle se chotě dotkla prsty. „Nenapadlo tě, že oba jen dělají to, co pro tebe považují na nejlepší? Že ti získání titulu může být pouze ku prospěchu?“

„A jak by mohlo? Kristepane, vždyť budu žít ve zlaté kleci.“

„Budu tam s tebou.“

Zarazil se a podezíravě na ni zíral. Vpíjel se do ní očima tak dlouho, tak pronikavým pohledem, až Lottie nakonec nevydržela a otázala se: „Tak co? O čem přemýšlíš?“

Roztáhl rty, ale úsměv to nebyl. „Napadlo mě, že jsi na takovou existenci mnohem připravenější než já.“

Ačkoliv Lottie naléhala, aby s ní zůstal přes noc, Nick se ihned po večeři přestěhoval do hostinského pokoje, sousedícího s jeho svatyní.

Budu tam s tebou. Ta slova na něho měla překvapivě silný dopad. Podobně jako tenkrát u Studánky přání. Lottie obdržela do vínku prazvláštní dar. Dokázala ho zasáhnout pozoruhodně prostými slovy… Výroky tak obyčejnými, že by si jich za jiných okolností sotva všiml.

Pojednou netušil, co si s Lottie počne. Navzdory skutečnosti, že ji vlastně od samého začátku klamal, byla připravena postavit se mu po bok, jako rovnocenná a obětavá partnerka. Oddala se mu s vášní, chovala se k němu šlechetně. V jejím objetí nacházel úlevu od nočních můr, jež ho pronásledovaly dlouhých čtrnáct let. Dostával však mnohem víc než prosté zapomnění. Uplynulé hodiny se zásadně lišily od prožitků, které zakoušel s Gemmou. Když se miloval s Lottie, vkrádala se mu do pohybů neznámá něha, která rozeznívala dosud netušené tóny v jeho duši a naplňovala ho marnivým uspokojením.

Aniž by o nich měla ponětí, Lottie dokázala rozbourat všechny mladíkovy obranné zdi a zábrany. Nick si dosud nebyl s nikým takhle blízký. Přesto jej děsilo vědomí, že je pouze otázkou času, kdy dívka odhalí démony, rejdící v jeho temné duši. Pokud to zjistí, v hrůze před ním prchne. Musí si od ní udržet určitý odstup. Musí se před ní ochránit dřív, než ho prokoukne a s odporem od

sebe odvrhne. Anebo s lítostí. Z pomyšlení na vlastní zranitelnost mu naskočila husí kůže.

Ačkoliv ho to k ní nesnesitelně táhlo, rozhodl se zpřetrhat křehká pouta. Toužil po ní. Za celých osmadvacet let po nikom takto bolestně neprahl. Kéž by s Lottie mohl zůstat ve stejném pokoji.

Kristepane, děsil se v duchu, zatímco tupě civěl z okna. Co se to se mnou stalo?

Nick vrazil do Morganovy pracovny těsně před ranním zasedáním soudu. Nadřízený klidně zvedl oči od dokumentů. V tvrdých zelených duhovkách se neodrážel ani záblesk omluvy. „Jak vidím, se sirem Rossem jsi už mluvil.“

Nick dal průchod svému vzteku těmi nejhrubšími výrazy, které znal. Sršel zuřivostí. Urážel a vyhrožoval. Jiného muže by dávno zahnal do kouta, vyděsil k smrti, případně donutil sáhnout po pistoli. Nicméně Morgan poslouchal, aniž hnul brvou, jako by Gentry pouze podával zprávu o počasí.

Po proslovu, v němž se o sira Grantoví vyjadřoval jako o neschopném dřevěném paňákovi, kterého Ross vodí za provázky jako loutku, si vrchní policejní soudce unaveně vzdychl a skočil mladíkovi do řeči.

„Tak dost!“ uťal ho stručně. „Začínáš se opakovat. Pokud nechceš dodat nic jiného, šetři radši dechem. K tomu poslednímu výroku. Není to čistě Rossova práce. Rozhodnutí odvolat tě ze služby jsme učinili společně. On i já.“

Až do oné kritické chvíle Nick netušil, jak mu na Morganově mínění ve skutečnosti záleží. Náhle jej proklála nesnesitelná bolest. Trýzeň pocházející ze ztráty a zrady. „Proč?“ zaslechl hlesnout sama sebe. „Opravdu jsem pracoval tak neuspokojivě? Co víc jsem měl dělat? Vyřešil jsem všechny případy, chytil jsem všechny darebáky, co jste přikázal… A hrál jsem přitom podle vašich pravidel. Skákal jsem, jak jste pískal. Snažil jsem se mnohem víc, než jsem musel.“

„V tomhle ten zakopaný pes není,“ ozval se Morgan tiše.

„Povinnosti jsi plnil na jedničku. Dosud jsem tu neměl chlapa tak chytrého a statečného, jako jsi ty.“

„V tom případě jste se mne měl před sirem Rossem zastat!“ opáčil Nick neurvale. „Povězte mu, ať si to svoje předvolání před sněmovnu lordů strčí do řiti – že mě zkrátka potřebujete na Bow Street.“

Střetli se pohledem. Ani jeden nechtěl odvrátit zrak jako první. Náhle se v Morganově tváři cosi změnilo. Sakra, vždyť on na mě čumí jako fotřík! blesklo zuřícímu mládenci hlavou. Co na tom, že je Grant pouze o dekádu starší než on.

„Posaď se,“ vybídl ho soudce.

„Ani náhodou.“

„Prosím,“ vyzval jej zdvořile, ale neoblomně.

Prosím? Nick šokované žuchl na nejbližší židli. Tohle slovo slyšel od Morgana poprvé. Doposud neměl ponětí, že ho nadřízený má ve slovníku. Křečovitě zaryl prsty do kožených područek a ostražitě si Morgana prohlížel.

Soudce začal hovořit. Za ta tři léta, co se znali, s Nickem nikdy podobným způsobem nejednal. Náhle mu přátelsky domlouval, projevoval téměř otcovský zájem. „Už tě tady nechci, Gentry. Bůh ví, že s tvými schopnostmi to nemá nic společného. Jsi nejlepší strážník, jakého jsem v životě viděl. Od první chvíle, co ses tu objevil, jsem se tě snažil opatrně vést a přihlížel jsem, jak se měníš ze sobeckého, nafoukaného ničemy ve spolehlivého a zodpovědného chlapa. Bohužel, jednu věc ses nenaučil. Od prvopočátku jsi v práci strašlivě riskoval. Svědčí to o tom, že si nevážíš vlastního života, ani lidí okolo sebe. Jsem toho názoru, že pokud tu zůstaneš, zničíš sám sebe.“

„Co je vám k čertu po tom?“

„Sám jsem brázdil ulice deset roků. Za tu dobu mi před očima zemřelo několik kolegů. I já sám jsem se několikrát dotýkal smrti. Po nějaké době každý policajt zjistí, že tahá čerta za ocas příliš dlouho. Pokud nepozná, kdy je čas odejít, zaplatí mu vlastní krví. Pochopil jsem, kdy mám přestat. Teď je řada na tobě.“

„Řádíte kvůli vašemu proslavenýmu instinktu?“ vysmíval se mu vztekle Nick. „Sakra, Morgane, vždyť vy jste šlapal chodníky až do pětatřiceti! Bráno podle vašeho osobního příkladu, mám sedm let k dobru.“

„Jenže ty jsi v průběhu tří let pokoušel osud mnohem častěji, než já za deset,“ připomněl mu soudce. „A já jsem na rozdíl od tebe nevyužíval služby jakožto prostředníka k vymítání vlastních démonů.“

Nick zůstal sedět jako přimražený, jak to ví? vířilo mu zběsile hlavou. Ošklivé detaily tíživé minulosti zná pouze Sophia. Co když se o nich zmínila před Cannonem, ten zase něco prozradil Morganovi…

„Ne, nedokážu je pojmenovat,“ ujišťoval ho nadřízený a v očích se mu objevily jiskřičky porozumění. „Ačkoliv není těžké uhodnout, kde se vzali. Želbohu, nejsem schopen ti poradit, jak se máš vypořádat s truchlivou minulostí. Jediné, čím jsem si jist, je skutečnost, že sebezničením ničeho nedosáhneš. Ať mě vezme rohatej, jestli budu mlčky přihlížet, jak se mi zabíjíš před očima.“

„Zatraceně! Nechápu, o čem mluvíte.“

Morgan pokračoval, jako by ho neslyšel. „Souhlasím s názorem sira Rosse, že dokud budeš žít pod smyšleným jménem, nenalezneš nikde klid. Chráníš se jím jako štítem. Třebaže čelit nástrahám světa coby řádný lord Sydney bude určitě složitější, myslím, že nejlepší.“

„Kruci! A co mám podle vás jako ctihodný vikomt dělat?“ vybuchl Nick a zle se rozchechtal. „Sbírat krabičky od šňupacího tabáku a vázanky? Číst noviny v nóbl klubu? Radit sedlákům? Prokrista, vždyť o zemědělství toho vím asi tolik co vy!“

„Existuje tisíc způsobů, jak být užitečný,“ odvětil Morgan mírně.

„Věř mi, nikdo z nás si nepřeje, abys zahálel.“ Vzal do široké ruky kus pijáku a zamyšleně si jej prohlížel. „V každém případě bude četnická stanice v Bow Street brzy rozpuštěna. Tak jako tak by sis musel najít něco jiného. Řekněme, že jsem jen o několik měsíců předběhl události.“

Nick přímo cítil, jak se mu ze tváří vytrácí barva. „Cože?“ Morganovi mladíkův šokovaný výraz neunikl a ušklíbl se. „No tak.

Přestože se o politiku moc nezajímáš, nemělo by to pro tebe být takové překvapení. Po odchodu Cannona z úřadu bylo jen otázkou času, kdy k podobnému kroku dojde. To on představoval srdce a ducha tohoto úřadu – roky mu podřizoval každič-

kou minutu života. Až do dne, kdy…“ Taktně se odmlčel, a zůstalo na Nickovi, aby větu dokončil: „Kdy potkal mou sestru,“ procedil skrze zuby. „A oženil se s ní.“

„Ano.“ Nezdálo se, že by Morgana Cannonův odchod příliš mrzel. Vlastně se usmíval pod vousy a pokračoval o něco veselejším tónem:

„Nejlepší věc, která ho v životě zatím potkala. Třebaže to znamenalo pro Bow Street těžkou ztrátu. Po jeho odchodu do důchodu zesílily tlaky na parlament, aby upevnil pozici Melropolitní policie. Většina politiků je přesvědčena, že popularito Nové policie u veřejnosti stoupne pouze v tom případě, že jí přestanou konkurovat strážníci z Bow Street.“

„Skutečně chtějí ponechat celý Londýn v prackách těch omezenců?“ děsil se Nick. „Polovina z nich netuší, která bije, a ta druhá sestává převážně z magorů a vyděděnců.“

„Buď jak buď, dokud tu budeme my, lidé je nebudou brát vážně a spolupracovat s nimi. Do nového stroje zkrátka staré součástky nepatří.“

Soudcův smířlivý tón Nickem dočista otřásl. Upřel na nadřízeného obviňující pohled. „Copak nebudete za naši úřadovnu bojovat? Máte přece určité závazky…“

„Ne,“ pravil rozhodně soudce. „Povinován jsem jedině své ženě. Ona a naše děti jsou mi bližší než cokoliv jiného na světě. Od počátku jsem Cannona upozorňoval na skutečnost, že za žádných okolností nehodlám policii upsat svou duši tak, jak kdysi činil on. Myslím, že mne pochopil.“

„Ale co bude s pochůzkáři?“ vyhrkl Nick, hlavu plnou kamarádů… Sayera, Flagstada, Geea, Ruthvena… Talentovaných chlapíků, kteří za skrovnou almužnu odvážně a oddaně sloužili řadu let svému městu.

„Podle mého názoru jeden nebo dva najdou uplatnění u Nové policie. Ostatní si zvolí jiná povolání. Já osobně uvažuji o otevření soukromé detektivní kanceláře. Dva tři z nich bych mohl na nějakou dobu zaměstnat.“ Morgan pohodil rameny. Během uplynulých let si ušetřil slušnou sumu, z níž bude moci pohodlně žít po zbytek života. Pokud se mu ovšem nezachce pracovat.

„Panenko skákavá. Přijal jsem jedinou soukromou zakázku, abych se po návratu dověděl, že jsem přišel o místo a zatracená služebna se rozpadá!“

Vrchní policejní soudce se krátce zasmál. „Vrať se domů ke své ženě, Sydney. A začni uvažovat o budoucnosti. Ať se ti to líbí nebo ne, život se ti zásadně změnil, a nemůžeš s tím nic dělat.“

„Přesto se aristokratem nikdy nestanu,“ zavrčel mladík.

Zelené oči si jej pohrdlivě měřily. „Dovedu si představit i horší osud než se stát lordem, Sydney. Máš titul, půdu, manželku… Pokud ani s takovým bohatstvím nedokážeš začít znovu, tak je s tebou doopravdy amen.“

„Myslím, že by to chtělo něco světle žlutého,“ pravila rozhodně Sophia, usazená v hromadě pestrobarevných látek, které zaplavily převlékárnu jako na zem spadlá duha.

„Žlutého,“ Lottie nesouhlasně nakrčila nos. „Řekla bych, že mi ten odstín nepůjde k pleti.“

Jednalo se přinejmenším o desátý návrh, jenž s přehledem zamítla. Sophia si povzdechla a zavrtěla s úsměvem hlavou. Na dnešní den si zamluvila zkušební místnost oblíbeného módního salonu pouze pro sebe, a to za účelem pořízení svatební výbavy pro Lottie.

„Promiň,“ kála se dívka upřímně. „Netušila jsem, že vybírání šatů dá takovou práci. Nemám s tím skoro žádné zkušenosti.“ V minulosti si sama nesměla zvolit ani barvy, ani střih šatů. Odívali ji podle Radnorova vkusu, což znamenalo výlučně tmavé materiály a cudné vzory. Proto si teď nedokázala samu sebe představit v sytě modré či žluté, anebo, bůh jí pomáhej, dokonce v růžové. A co teprve smělé výstřihy, jež jí Sophia ukázala v ilustrovaném časopise. Stačilo si jen pomyslit, že by se měla na veřejnosti objevit s poloobnaženými ňadry, a o dívku se pokoušely mrákoty.

Dlužno však přiznat, že Nickova starší sestra projevila kromobyčejnou trpělivost. Upřela na Lottie vlídný, leč naléhavý modrý pohled, jenž tolik připomínal jejího bratra.

„Lottie, drahoušku, ne že bys mě svou váhavostí obtěžovala, ale…“

„Moc si vymýšlíš,“ doplnila dívka chvatně a obě se rozchechtaly.

„Přesně tak,“ přitakala okamžitě švagrová. „Vím, že tak nejednáš schválně, ale opravdu je s tebou těžké pořízení. Proto tě žádám, abys uvážila dvě věci. Zaprvé, pamatuj, že nejde o život. Na vybírání garderoby není nic obtížného. Zvlášť pokud člověku nezištně radí mazaná přítelkyně, jež se v otázkách módy náramně vyzná – tedy v tvém případě já.“

Lottie se uculila. „A ta druhá věc?“

„Zadruhé, prosím tě, důvěřuj mi.“ Sophiiny oči plály a Lottie blesklo hlavou, že osobní kouzlo se v rodině Sydneyů evidentně nedědí pouze po meči. Švagrová se k ní chovala nesmírně vlídně a vystupovala přitom tak sebevědomě, že nezbývalo nic jiného, než se jí podvolit. „Rozhodně nepřipustím, abys vypadala vulgárně, anebo jako chudinka,“ slibovala. „Věř mi. Mám vynikající vkus a v londýnské společnosti se už nějakou dobu pohybuji, zatímco ty jsi…“

„Byla pohřbená v Hampshiru?“ doplnila výmluvně Lottie.

„Přesně tak. Pokud doopravdy trváš na usedlých šatech, které se hodí spíš pro staré dámy, počítej s tím, že si budeš mezi děvčaty svého věku připadat jako strašidlo. A připrav se na pomluvy. Lidé si budou šuškat, že bratrovi na tobě pranic nezáleží a škudlí, když tě nechá pobíhat po městě oblečenou jako služtičku.“

„Ne,“ vyhrkla Lottie. „Tak to není. Dal mi volnou ruku a můžu si koupit, co chci.“

„V tom případě mi dovol, abych ti něco vybrala,“ naléhala Sophia.

Dívka snaživě přikývla. Pojednou si uvědomila, jak nepřiměřeně se hlídá na každém kroku. Bude se muset naučit důvěřovat druhým.

„Dobrá, odevzdávám se do tvých rukou,“ vzdychla si nakonec. „Budu nosit to, co mi doporučíš.“

Sophia se spokojeně zavrtěla. „Výborně!“ Zvedla knihu se vzory a počala zakládat útržky papíru tam, kde zkušeným okem zachytila vhodný model. Paprsky světla si přitom pohrávaly v jejích vlasech. Tu osvítily pramínek barvy pšenice, tu barvy zralého medu. Byla to neuvěřitelně krásná žena. Jemný, svůdný odvar Nickovy drsně mužné spanilosti. Čas od času Sophia vrhla na dívku tázavý pohled, po němž následovalo bud souhlasné přikývnutí, nebo zavrtění hlavou.

Lottie mezitím usrkávala čaj, který jim přinesla služebná. Venku hustě pršelo, pofukoval studený vítr, ale v převlékáme panovalo útulné teplo. Usazeny v soukromí, užívaly si magické atmosféry dámského království. Obklopovaly je štůčky drahých látek, hedvábí, metry stuh a krajkoví, záplava umělých květin, na jejichž okvětních plátcích se třpytily korálky, představující krůpěje ranní rosy.

Občas se objevila švadlena. Taktně se vyptala na detaily, poznamenala si nezbytné údaje a zase pokradmu zmizela. Sophia poučila švagrovou, že některé zákaznice vyžadují, aby je modistky bez přestání obletovaly. Jiné naopak přesně vědí, co chtějí, a jsou rády, když je během rozhodování nikdo neruší.

Zasněná Lottie se téměř otřásla, když Sophia zčistajasna spustila:

„Nedovedeš si představit, co se mnou udělala zpráva o Nickově chystané svatbě. V té chvíli jako by na mě sáhla smrt.“ Sophia k sobě tiskla dvě různé látky a kritickým okem zkoumala, jak se na nich odráží světlo. „Pověz mi, co tě na bráškovi upoutalo jako první?“

„Je to pohledný muž,“ soukala ze sebe opatrně Lottie. „Člověk si nemůže nevšimnout kontrastu mezi tmavými vlasy a safírovýma očima. A… byl okouzlující a…“ Odmlčela se a v duchu si vybavila vzrušující okamžiky, kdy se líbali v lese… Jak usouzeně tenkrát vypadal, jak moc potřeboval ukonejšit. „Opuštěný,“ vydechla nešťastně. „Nechápala jsem, jak může být tak jedinečný mužský docela sám. Sklíčenějšího tvora jsem snad nepotkala.“

„Ach, Lottie,“ soucítila s ní Sophia. „Zaráží mne, že jsi ho dokázala prokouknout. Vycítila jsi, jak je zranitelný, ačkoliv ostatní ho považují za chlapa bez srdce.“ Předklonila se a přiložila pruh růžové látky těsně pod Lottiinu bradu. Zkoušela, jak jí vybraný tón sluší. Pak ruce spustila. „Nick musel většinu života bojovat o přežití. Když rodiče zemřeli, byl ještě malý. Potom se zatvrdil a stal se z něho nezkrotný rebel.“ Švagrová se odmlčela a zakroutila hlavou, jako kdyby se toužila vymanit ze zajetí bolestných vzpomínek. „Nakonec utekl do Londýna. Dlouho jsem o něm neslyšela. Pak přišla zpráva, že ho odsoudili za nicotný zločin a vsadili do trestanecké lodi. Po několika měsících mi oznámili, že ve vězení podlehl zákeřné nemoci. Roky jsem ho oplakávala.“

„Proč za tebou nikdy nepřišel? Mohl ti alespoň poslat dopis a ušetřit tě nekonečného trápení.“

„Jsem přesvědčena, že tak neučinil proto, že se velice styděl. Pokoušel se na Johna navěky zapomenout. Namlouval si, že lord Sydney nikdy neexistoval. Po všem strádání mu připadalo jednodušší začít znovu, s čistým štítem. A novým jménem. Stal se z něj Nick Gentry.“

„Za co se styděl?“ naléhala Lottie, dočista vyvedená z míry. „Za to, že se ocitl v káznici?“

Sophia se na ni pozorně zadívala. Náhle jako by si uvědomila, že Nick manželce nesvěřil ze své minulostí všechno, a stáhla se do sebe.

„Ano. Mrzelo ho, že skončil v trestnici,“ odvětila mdle. Dívka přesto vytušila, že přítelkyně před ní schválně cosi zamlčuje.

„Jak ses dověděla, že žije?“

„Když jsem přijela do Londýna,“ vyprávěla Sophia, „prahla jsem po pomstě. Toužila jsem zničit soudce, jenž bratra poslal do nejhoršího vězení. Vinila jsem ho z Johnovy smrti. Přes veškerou nenávist jsem se však do onoho muže brzy zamilovala.“

„Hovoříš o siru Rossovi?“ Lottie na ni zírala vykulenýma očima.

„Není divu, že ho Nick tak nes…“ Uvědomila si, co málem vypustila z pusy, a zarazila se.

„Nesnáší?“ dopověděla za ni Sophia a lítostivě se usmála. „Ano, ti dva v sobě zalíbení nikdy nenašli. Přesto manžel Nickovi nezištně pomáhal. Udělal pro toho darebu vše, co bylo v jeho silách. Však víš, přestože se bráška nakonec přidal ke strážníkům, zůstal… takový lehkomyslný.“

„Ano,“ přikývla Lottie opatrně. „Je velice temperamentní.“ Sophia se smutně pousmála. „Obávám se, že nejenom to, má drahá.

Ve službě se nesčetněkrát pouštěl do naprosto šílených akcí. Riskoval. Bylo mu jedno, zda přežije nebo ne.“

„Proboha proč?“

„Hodně toho v raném mládí zakusil, a proto zahořkl. Manžel, společně se sirem Grantem, se ho pokoušel změnit. Připouštím, že jsem vždycky nesouhlasila s jejich metodami. Ujišťuji tě, že jsme o bratrovi častokrát rozmlouvali. Popravdě řečeno, čas ukázal, že

se Nick v mnoha směrech polepšil. A Lottie, nejvíc mě potěšil tím, že si vzal právě tebe.“ Nadšeně stiskla švagrové ruku.

„Sophie…,“ dívka se zatvrzele vyhýbala chrpově modrému pohledu. „Nechci tě zklamat, ale nejedná se o sňatek z lásky.“

„To ne,“ souhlasila švagrová bez rozpaků. „Nick neví, co je láska. Zatím totiž neměl šanci milovat a být milován. Přesto nepochybuji o tom, že časem pozná, jaký cit ho k tobě táhne.“

Lottie si byla jistá, že se ze Sophiiny strany jedná pouze o těšínská jablíčka. Představa, že se do ní Gentry zamiluje, jí připadala nejenom nepravděpodobná, ale také silně znepokojivá. K projevování citů se manžel nikdy nesníží. Nedovolí, aby kdokoliv pronikl za jeho ochranné zdi a převzal nad ním vládu. A i kdyby náhodou ano, počne se bránit, a brzy se z něho stane tak chorobně sobecká a panovačná osoba, jako je lord Radnor. Usoudila, že Nick o lásku vůbec nestojí. Lottie připouštěla, že některé páry, jako například Sophia a sir Ross, nacházejí ve vzájemné náklonnosti převeliké štěstí. Ona však zamilovanost pociťovala jako past. Dohoda, kterou uzavřela s Nickem Gentrym, jí připadala daleko bezpečnější.

Poté, co Nick opustil úřadovnu, si připadal podivně vykořeněný. Začalo poprchávat a deštěm těhotné mraky nad jeho hlavou slibovaly pořádný liják. Kráčel prostovlasý po kluzkých chodnících a cítil, jak mu čůrky studené vody stékají za límec. Mohl by se někde schovat. Třeba U Medvěda brtníka, krčmy ležící poblíž Bow Street. Anebo v kavárně U Toma, kam se s oblibou uchyloval doktor Linley, jenž častokrát ošetřoval zraněné strážníky. Klidně mohl běžet přímo domů… Okamžitě se za takový nápad zastyděl.

Lijavec zesílil, a zahnal tak pouliční prodavače a chodce pod markýzy přilehlých obchodů. Hubení chlapci vybíhali do ulic, aby zastavili drožky džentlmenům, které příval kapek očividně zaskočil. Cvakaly uzávěry deštníků, jejichž dráty ohýbaly neurvalé nápory větru. Nebesa se otevřela a kromě průtrže mračen seslala na zem pod sebou i křivolaké blesky. Ze zákoutí se vytratil typický zápach stájí a nahradila jej svěží vůně jarní vláhy. Po dlažbě crčely hnědavé stružky a odnášely s sebou smetí, které večer uniklo košťatům městských počišťovačů.

Nick kráčel dál, zcela bez cíle. Voda mu stékala po tvářích a odkapávala z brady. Za jiných okolností by ve volném čase se Sayerem, Ruthvenem anebo jiným strážníkem seděl u piva a ládoval se bifteky. Nebo by zašli na box či na oplzlou komedii do Drury Lane. Či by se jen tak promenádovali po rušných třídách a hlídali, zda se někde neděje něco nekalého.

Jak tak přemýšlel o svých kolezích, pozvolna mu docházelo, že o jejich společnost brzy přijde. Dělat si v tomto směru nějaké iluze by bylo pošetilé. Navěky zmizí z jejich světa. Díky siru Rossovi.

Ale proč, proboha? Proč ho ten všetečnej mizera konečně nenechá na pokoji? Ať si Nick lámal hlavu sebevíc, na správnou odpověď nepřicházel. Možná čert vězí v tom, že soudce žije v přesvědčení, že má za všech okolností pravdu a je jeho povinností ve všem nastolit pořádek. Nick se narodil jako šlechtic, tak se musí ke své modré krvi náležitě hlásit, bez ohledu na potíže, které mu takové rozhodnutí přinese.

Mladík se domníval, že o aristokratickém způsobu života ví dost. Zná společenská pravidla, nezbytné rituály a tradice, ví, jak jsou tito lidé odtržení od skutečného života. Zkusil si představit, jak tráví většinu dní poleháváním v salonu, poflakováním se v pracovně či listováním právě vytištěnými novinami v jakémsi klubu. Jak řeční ve sněmovně lordů, aby pány přesvědčil, že k nim skutečně patří. Navštěvuje večírky a žvaní o umění a literatuře, klevetí s ostatními džentlmeny, navlečenými v hedvábných punčochách.

Zacloumala s ním panika. Cítil se jako v pasti. Takhle bezmocný a nesvobodný si nepřipadal od doby, kdy vězel hluboko v útrobách zapáchající trestanecké lodi, přikovaný ke stejně ubohým a poníženým tvorům, jako byl on sám. S tím rozdílem, že tehdy věděl, kde čeká svoboda. Za proužkem moře, kousek za ukotvenou mizernou lodí. Nyní nemá kam prchnout.

Připadal si jako divoké zvíře uvězněné v kleci. Všechno se v něm bouřilo. Zuřil. Prahl po pomstě.

„Gentry!“ Z pochmurných myšlenek jej vytrhlo kamarádské zvolání.

Se širokánským úsměvem mu kráčel vstříc Eddie Sayer. Urostlý, temperamentní a přátelský chlapík se mezi konstábly

těšil veliké oblibě. Byl jediný, na koho se Nick ve vypjatých situacích odvážil spolehnout. „Tak už jsi konečně zpátky!“ vykřikl kolega nadšeně a chlapsky mu potřásl pravicí. Pod okrajem klobouku se čtverácky třpytily milé hnědé oči. „Vidím, že právě jdeš z úřadu. Vůbec nepochybuju o tom, že tě sir Grant za dlouhou nepřítomnost odměnil obzvlášť šťavnatým úkolem.“

Nick zjistil, že jeho zásoba pohotových odpovědí pojednou nestačí. Proto jen bezmocně zavrtěl hlavou. Nedokázal parťákovi vysvětlit, že se mu během jediného týdne život obrátil docela naruby.

,,Kdepak, žádné úkoly,´´ vysoukal ze sebe ochraptěle.

„Propustil mě.“

„Cože?“ Sayer na něho nevěřícně zíral. „To jako za odměnu? Vždyť jseš nejlepší z mužstva! Proč by to k čertu dělal?“

„Protože se ze mě má stát ctihodný pan vikomt.“

Sayer se přestal tvářit nechápavě a vyprskl smíchy. „Jo, a já budu vévoda z Devonshiru.“

Nick se k přítelovu veselí nepřidal. Pouze si kysele hryzal ret, což způsobilo, že strážník najednou zvážněl.

„Gentry,“ zavrčel Sayer. „Nemyslíš, že je na pořádnou opici ještě trochu brzy?“

„Jsem úplně střízlivý.“

Jako kdyby ho nevnímal, ukázal Sayer na kavárnu U Toma. „Pojď. Dáš si kafe, to tě probere. Možná tam narazíme na Linleyho. Ten už zjistí, proč jsi tak mimo.“

Po nesčetných šálcích kávy s přemírou hnědého cukru se Nick cítil jako přetažené kapesní hodinky. Ve společnosti Sayera a Linleyho si připadal divně, jelikož lékař i kolega odmítali jeho nepravděpodobnému prohlášení uvěřit. Oba pány krušilo pomyšlení, že kamarádovi zčistajasna přeskočilo. Nemohl jim totiž poskytnout vysvětlující detaily. Nedokázal hovořit o čtvrtstoletí života, jež se tak urputně snažil vypudit z hlavy. Nakonec se s nimi chvatně rozloučil a vykročil na ulici. Pořád pršelo. Hořce vzpomínal na dobu, kdy o sobě mohl poprvé a naposled rozhodovat sám. Tehdy byl králem podsvětí. Sakra, jak snadno by zapomněl na mizérii těch let a oživil v sobě divokou radost, kterou zažíval, když sira Rosse vytáčel k nepříčetnosti. Kdyby mu

tehdy někdo řekl, že jednou přijde den, kdy se stane strážníkem z Bow Street, ožení se a požádá o navrácení zatraceného rodinného titulu… Marjápanno! Udělal by cokoliv, cokoliv, jen aby se takovému osudu vyhnul.

Jenže pořád nedokázal přijít na to, kde se v minulosti dopustil zásadní chyby. Na podmínky sira Rosse musel bez vytáček přistoupit. A jakmile spatřil Lottie, stojící na vysoké zvětralé zdi, zatoužil po ní. Musela být jeho. Hluboko v duši cítil, že se na jeho vztahu k ní nikdy nic nezmění. Stále ji bude chtít. Nikdy se jí nezasytí. Dávno se vzdal pokusů objevit proč. Žádný konkrétní důvod zkrátka neexistuje. Je to tak a basta.

Vzpomínal na manželčinu svůdnou vůni a upřímné hnědé oči. Znenadání si uvědomil, že postává před klenotníkovým krámem. Obchod zel prázdnotou. Pod markýzou se krčil jakýsi člověk, který se před dotěrnými kapkami pokoušel chránit polámaným deštníkem.

Zatímco nešťastník vystřelil do deště, mladík vstoupil dovnitř.

Odrhnul si z čela zmáčené vlasy a rozhlédl se kolem sebe.

„Pane?“ blížil se k němu klenotník, na jehož krku se pohupovala ohromná lupa. Zvědavě si Nicka měřil pohledem. „Smím vám něco nabídnout?“

„Safír,“ oznámil mu mladík. „Na prsten pro dámu.“

Šperkař se uculil. „Tak to jste udělal dobře, když jste poctil svou návštěvou zrovna mne. Právě jsem obdržel zásilku unikátních safírů z Cejlonu. Uvažoval jste už o konkrétní velikosti kamene?“

„Přinejmenším pět karátů, bez kazů. Může být i větší, pokud máte.“

Obchodníkovy oči se dychtivě zaleskly. „Ta dáma má ale štěstí.

Dostane vskutku velkorysý dar.“

„Vikomtova paní si takovou pozornost zaslouží,“ pravil Nick ironicky a rozepnul si promáčený kabátec.

Do domu v Betterton Street se vrátil až odpoledne. V ústrety mu pospíchal komorník vyzbrojený obrovským deštníkem. Mladík sesedl z koně a předal mu otěže.

Nabízené paraple odmítl. Ostatně domů to měl jen pár kroků. Schody bral po dvou. Jakmile jej spatřila paní Trenchová, která se bouřky vždycky bála, nevěřícně vytřeštila oči. Pak se objevila Lottie, oblečená do jedněch ze svých tmavých šatů. Ve světle lampy její vlasy vypadaly jako stříbrné.

„Dobrý bože, vždyť jsi napůl utopený!“ zvolala a chvátala mu vstříc. Společně s komornou z něho stáhly promočený svrchník a přiměly ho zout zablácené škorně. Nick sotva vnímal, co manželka rozkazuje služebnictvu. Tak moc se soustředil na drobnou postavičku, stoupající po schodech.

„Musíš být dočista promrzlý,“ mínila, zatímco se po něm starostlivě ohlížela. „Napřed si dáš horkou sprchu, aby ses zahřál, a potom se posadíš ke krbu. Také jsem byla venku. Se Sophií. Zastavila se tu a odjely jsme do módního salonu na Oxford Street. Užily jsme si báječné dopoledne. Vsadím se, že zalituješ své štědrosti. Sophia mě totiž přinutila nakoupit ukrutné množství šatů. Některé jsou značně odvážné. Obávám se, že v nich nikdy nevyjdu z domu. Potom jsme se vypravily do knihkupectví. Tam jsem ztratila hlavu pro změnu já. Nepochybně jsem nás přivedla na mizinu…“

Výčet uskutečněných nákupů pokračoval i v převlékárně, kam muže dostrkala. Nakázala mu, aby si svlékl mokré ošacení. Nick se choval nezvykle zaraženě. Manželčina starostlivost způsobila, že se propadal do čím dál tím hlubší rozmrzelosti. Lottie jeho zpomalené reakce přičítala venkovnímu chladu. Bez ustání repetila, že potulovat se v bouřce je o zdraví, že se musí osprchovat a poté vypít čaj s brandy. Nebyla mu vůbec zima. Naopak, stravoval jej vnitřní žár. Vybavoval si detaily uplynulé noci… Plná ňadra, oblá stehna, hebkou hladkou pokožku, přecházející v záplavu kudrlinek.

Neslušelo se, aby vešel do domu a okamžitě se ženy zmocnil, jako kdyby se nedokázal ovládat. Ale chce, ach bože, jak moc po tom touží, pomyslel si kysele, zatímco zápasil se zapínáním kalhot. Deštěm nasáklé oblečení se obtížně svlékalo. Navzdory niterné horkosti zjistil, že je promrzlý až na kost. Zaslechl hučení potrubí, jak Lottie připravovala sprchu. Za moment se ozvalo váhavé zaťukání na dveře.

„Přinesla jsem ti župan,´´ ozval se tlumený hlas. V pootevřeném křídle se objevila drobná pěst utopená v záplavě sametu barvy burgundského.

Nick sledoval podivnou kresbu, kterou vytvářely namodralé žíly, probleskující tenkou pokožkou. Včera v noci bylo tak snadné vyhmátnout pulz křehkého těla, každé zranitelné místečko. Natáhl se po delikátním zápěstí, zcela ignoruje podávaný oděv. Druhou paží otevřel dveře dokořán a přitáhl Lottie k sobě. Zadíval se do dívčiny uzardělé tváře. Okamžitě pochopila, o co mu jde.

„Župan nepotřebuju,“ broukl roztouženě. Vytrhl jí ho z prstů a zahodil na podlahu.

„Sprcha…,“ zamumlala Lottie a pak naráz ztichla, jelikož se manžel začal dobývat do upnutého živůtku. Zkušeně jí obnažil ramena a přisál se ke křivce hrdla. Odevzdala se mu s takovou samozřejmostí, s jakou nepočítal. Mazlil se s ní, vychutnával si konejšivou blízkost milované bytosti a přitom ji zvolna svlékal.

Ze sprchové růžice počala stříkat horká voda a sytit ovzduší párou. Nick silou přimáčkl vyztužené díly Lottiina korzetu k sobě, povolil tak háčky, a poté je naráz hladce rozepnul. Lottie ho objala kolem krku a visela na něm, zatímco jí stahoval nabírané spodní kalhoty. Zavřela oči, víčka se jí téměř neznatelně chvěla. Zhluboka dýchala.

Nick ji hladově vtáhl s sebou pod sprchu. Lottie otočila hlavu na stranu, aby unikla prudkému vodopádu, a opřela ji o manželovo rameno. Stála bez hnutí, Nick ji hladil dlouhými tahy a vrýval si do paměti podobu dívčina těla tak, jak o ní vyprávěly zvědavé dlaně – pevná klenutá ňadra s vyzývavě trčícími hroty, vosí pas, oblina boků, kulatý zadeček…

Zavzdychala a maličko se rozkročila, aby ji mohl bříšky prstů přečíst úplně celou. Vklouzl prsty do míst, kam ho němě zvala. Počal hrát na struny vzlínající touhy, dokud se Lottie nepřiblížila vyvrcholení. Pak ji prudce uchopil v pase a přitiskl na ledové kachlíky. Vykřikla údivem a instinktivně mu obtočila nohy kolem pasu. V tu chvíli do ní vnikl. Překvapením vydechla a vykulila oči.

„A mám tě,“ špitl jí do ucha a pevně sevřel kluzké tělo v pažích.

„Neboj se. Držím tě.“

Dívka prudce oddechovala a cele se k němu tiskla. Díky vlažné vodě bušící mu do zad a vstřícnému ženskému tělu pustil Nick všechny chmury z hlavy. Začal se divoce pohybovat, tisknout Lottie k orosené stěně tak náruživě, dokud nezačala křičetc slastí. Ženské tělo odpovědělo přílivem kratičkých vln, jež pevně uzamly troufalý úd v tajemné hlubině vášně. Nickovi připadalo, že jej vtahuje do sebe. Otřásl se rozkoší a naplnil ji vláhou až po okraj.

Poté uvolnil sevření a nechal manželku klouzat po svém těle, dokud se nedotkla chodidly podlahy. Přitáhl k sobě okouzlující mokrý obličej a líbal ji na zplihlé vlasy, orosené řasy a tupý nosík, jakmile se propracoval ke svůdně vykrojeným rtům, odvrátila Lottie rozhodně hlavu. Nick zabručel nelibostí. Prahl po nekonečných polibcích a chuti smyslných úst. Ještě nikdy v životě snad po ničem tak zoufale nebažil. Na moment ho přepadla zlost. Mohl by se na dívku vrhnout a zmocnit se jí násilím. Jenže takové spojení by jej neuspokojilo. Hrubá síla nezmůže všechno…

Vzal proto Lottie vlídně do náruče a odnesl ke krbu. Poté, co oba oschli, se dal do rozčesávání manželčiných dlouhých vlasů. Zmáčené prameny nabyly odstínu tmavého jantaru, jak usychaly, získávaly opět původní odstín šampaňského. Nickovi se líbilo, jak světlá barva ostře kontrastuje s huňatým bordovým županem. Uhlazoval kadeře prsty.

„Co ti řekl sir Grant?“ vyzvídala Lottie a přitulila se k němu. I ona si oblékla jeden z Nickových koupacích plášťů a úplně se v něm ztrácela.

„Přirozeně s Rossovým rozhodnutím souhlasí,“ odvětil mládenec, jenž si překvapeně uvědomil, že rozladění, které ho provázelo celé dopoledne, se jako zázrakem rozplynulo. Vypadalo to, jako kdyby se jeho odhodlaná mysl už soustředila na to, co ho v budoucnu neodvratně čeká. Seznámil manželku s Morganovým oznámením o překvapivém konci strážníků z Bow Street. Zamyšleně se k němu obrátila. Mračila se.

„Nedokážu si bez nich Londýn vůbec představit.“

„Časy se mění,“ pronesl ledabyle Nick. „To už jsem pochopil.“ Lottie se obrátila obličejem k němu a bezmyšlenkovitě propletla paži pod manželovými nadzdvihnutými koleny. „Nicku,“ pravila

opatrně. „Když jsme si se Sophií dneska povídaly, zmínila se o něčem, co bys měl vědět. I když tě to asi překvapí.“

„Překvapení nemám rád,“ zavrčel. „Užil jsem si jich až až.“

„Ano, taky jsem si to říkala.“

Oči se jí leskly jako šálky poctivého tmavého čaje. Nick zíral do té milované tváře s příliš výraznou bradou a tupým nosíkem jako očarovaný. Díky drobným nedokonalostem Lottie zářila nevšedním kouzlem, jehož se nedokázal nasytit. Klasická kráska by ho brzy nudila. Opírala se o něho paží, ňadrem se mu otírala o koleno. Nebylo divu, že mužné tělo na důvěrnou blízkost zdravě zareagovalo.

„Co ti sestřička prozradila?“ otázal se.

Lottie uhlazovala záhyby příliš velkého hedvábného županu.

„Týká se to rodinného sídla ve Worcestershiru. Sophia s manželem je nechali opravit a hodlají ti dům dát jako svatební dar. Rekonstruují statek i přilehlé zahrady. Sophia si dala převelikou práci, aby zařídila místnosti přibližně tak, jak si je pamatuje z dětství. Svěřila se mi, že je to jako cestovat nazpátek v čase… Kdykoliv vstupuje do haly, má prý pocit, že zaslechne matčin hlas a přistihne otce, kterak kouří v knihovně…“

„Panebože,“ ucedil Nick skrze zuby a vyskočil z podlahy.

Lottie zůstala sedět u krbu a nahřívala si ruce. „Chtějí nás tam pozvat ihned po slyšení ve sněmovně lordů. Domnívala jsem se, že bych tě měla předem varovat, aby ses na to stačil připravit a vyrovnat se s tím.“

„Díky,“ zajíkl se Nick. „Nicméně v tomto případě čas nic nespraví.“ Rodinné sídlo… Worcestershire… Od chvíle, kdy se Sophií osiřeli, tam nezavítal. Copak se tomu nedokáže nějak vyhnout? Měl pocit, jako by ho neodvratitelně vlekli k bezedné díře. Rodové jméno, titul, statek, vzpomínky… Po ničem takovém netoužil, jenže mu to nebylo nic platné.

Náhle jej zasáhlo strašlivé podezření. „Co ti sestřička ještě navykládala?“

„Nic důležitého.“

Poznal by, kdyby se Sophia manželce svěřila. Zdá se, že alespoň v této záležitosti ho nezradila. Když jí to nevyžvanila teď, zřejmě udrží jazyk za zuby napořád. Očividně se mu ulevilo.

Rozpačitě si prohrábl rozcuchané vlasy. „K čertu s každým a se vším!“ zahromoval tiše. Jakmile zaznamenal v Lottiiných očí ublížený výraz, spěšně dodal: „Kromě tebe.“

„To doufám,“ odsekla ledově. „Jsem na tvé straně, však víš.“

„Opravdu?“ opáčil. Ačkoliv tomu stěží uvěřil, vypadalo to tak.

„Nejsi jediný, komu se život převrátil vzhůru nohama,“ poznamenala dívka klidně. „Schválně si zkus představit, jak budou řádit naši!“

Navzdory rozmrzelosti se mladík málem rozchechtal. Přistoupil k ženě, podal jí ruku a pomohl vstát. „Pokud přestane pršet, zítra je navštívíme.“

V Lottiině obličeji se svářil strach s radostí. „Pokud se ti to nehodí… Jestli máš v plánu něco jiného…, můžu klidně počkat.“

„Mám volno,“ broukl Nick a hlavou mu bleskla vzpomínka na ranní propuštění z práce. „Zítřek bude stejně vhodný jako kterýkoliv jiný den.“

„Děkuji ti. Opravdu je chci vidět. Já jen…,“ odmlčela se. Přes tvář jí přelétl stín. Vrátila se ke krbu a dlouhý župan za sebou táhla jako vlečku. Nick pospíchal za ní. Toužil Lottie obejmout a ukonejšit. Líbat ji, dokud nezaplaší smutek.

„Nemysli na to,“ radil jí. „Zbytečně se trápíš. Stejně tím nic nezměníš.“

„Nebude to příjemná návštěva. Všichni máme pocit, že jsme se navzájem zradili. Pro většinu lidí jsem ale tím pravým viníkem já.“ Nick ji chlácholivě pohladil po pažích. „Kdyby ses mohla rozhodnout znovu, provdala by ses za Radnora?“ „Určitě ne.“

Vzhlédla k němu. Manžel něžně uhladil z čela neposlušný pramínek vlasů. „V tom případě ti zakazuju být kvůli tomu smutná.“

„Zakazuješ?“ divila se s povytaženým obočím. Zakřenil se. „Copak jsi neslíbila, že mi budeš poslušná? Takže mě poslechni nebo se potážeš s nepříjemnými následky.“ „Jako například?“

Jedním tahem ji vyloupl z ohromného koupacího pláště a na místě Lottie předvedl, co přesně tím myslel.

Howardovi bydleli v malé vísce, přibližně čtyři kilometry od západního Londýna. Honosné, avšak zchátralé rodinné sídlo obklopovala obdělávaná pole. Nick si jeho zašlou slávu pamatoval od chvíle, kdy začínal s pátráním po Lottie. Ironií osudu se do domu po několika měsících vracel jako nechtěný zeť. Pousmál se. Situace nepostrádala rysy povedené frašky. Jenže Lottie zaraženě mlčela, takže ho veselí brzy přešlo. Přál si, aby ji mohl nepříjemného setkání s rodinou ušetřit. Na druhé straně bylo nezbytné, aby se s nimi Lottie setkala a alespoň se pokusila nastolit příměří.

Dům v tudorovském stylu se navlas podobal stavením v sousedství. Omšelé průčelí z drolících se červených cihel stínil přerostlý živý plot. Ke vchodu vedly čtyři prošlapané schůdky. V přízemí se nacházely dvě místnosti, sloužící coby salony. Do podzemní kuchyně a sklepení se vcházelo z boku.

V zanedbané zahradě si hrály tři děti. Podobně jako Lottie, i ony byly blondaté, křehkých postav a celkem hubené. Díky předchozí návštěvě Nick věděl, jak se jmenují, avšak netušil, které z nich je které. Jakmile kočár zastavil před vchodem, omladina se nahrnula k plotu a skrze oprýskané laťky přihlížela, kterak mladík pomáhá z kočáru nějaké dámě.

Třebaže se Lottie navenek tvářila klidně, Nickovi neušlo, s jakou silou mu při vystupování zaťala prsty do dlaně. Zachvátil ho neobvyklý pocit. Poprvé v životě s někým soucítil. A vůbec se mu to nelíbilo.

Pobledlá dívka nejisté prošla brankou. „Ahoj,“ zamumlala. „Jsi to ty, Charlesi? Ach, vyrostl jsi. Skoro bych tě nepoznala. Ani Elizu… Dobré nebe, tohle je maličký Albert?“

„Nejsem maličký!“ odseklo vzdorovitě nejmladší dítě.

Lottie, ve tvářích zardělá, se zmítala mezi slzami a smíchem. „To víš, že nejsi. Vždyť už ti jsou tři roky.“

„Ty jsi naše sestra Charlotte,“ oznámila všem Eliza, jejíž vážnou tvář rámovaly dva prameny světlých vlasů. „Ta, která utekla.“

„Ano.“ Lottiina ústa náhle zkřivil pláč. „Nechtěla jsem být tak dlouho pryč, Elizo. Moc se mi po vás stýskalo.“

„Měla ses provdat za lorda Radnora,“ přidal se Charles a nespouštěl z ní kulaté modré oči. „Strašlivě zuřil, protože jsi ho neposlechla. A teď chce…“

„Charlesi!“ zaječela ze dveří nějaká žena. „Okamžitě zmlkni a pojď sem!“

„Ale vždyť je to Charlotte,“ bránil se hoch.

„Právě proto. Domů děti! Všechny! A řekněte kuchařce, ať vám namaže chleba se zavařeninou.“

Hlas patřil Charlottině matce, nezdravě vychrtlé ženě na prahu čtyřicítky, s nezvykle úzkým obličejem a světlými vlasy. Nick si připomněl jejího muže – podsaditého chlapíka s kulatými krevnatými tvářemi. Ani jeden z nich by se nedal považovat za pohledného, leč díky čarování přírody z nich Lottie zdědila to nejlepší, co jí mohli jako rodiče nabídnout.

„Mami,“ pípla dojatě dívka a nervózně se zachytila plotu. Děcka se poslušně rozběhla domů.

Paní Howardová na dceru tupě zírala. Od lící k ústům a přes čelo se jí táhly hluboké vrásky. „Předevčírem se tu zastavil lord Radnor,“ oznámila příchozím. Prostinká věta, přesto se do ní vešlo jak obvinění, tak obžaloba.

Lottie se nezmohla na slovo, a tak prosebně pohlédla na svého chotě. Ten začal okamžitě jednat. Přistoupil k manželce a směle stiskl kliku zahradní branky. „Smíme vstoupit, paní Howardová?“ Aniž vyčkal na svolení, dostrkal dívku k domu. Snad čert mu nakukal, aby sarkasticky dodal: „Anebo vám mám říkat maminko?“ Neodpustil si, aby poslední slovo nevyřkl se stejným přízvukem, jako nebohá Lottie.

Za takové předvádění ho manželka nekompromisně dloubla loktem do žeber. Jen se ušklíbl. Vešli do domu.

Páchl zatuchlinou. Závěsy v oknech pod tíhou slunečních paprsků dávno vybledly, prastaré koberce byly tak sešlapané, že se nedal rozpoznat původní vzor. Veškeré vybavení, od otlučených porcelánových figurek na krbové římse až po vetché papírové tapety na stěnách, svědčilo o naprostém úpadku kdysi vážené rodiny. Stejný dojem dělala i samotná paní Howardová. Byť v obnošených nemoderních šatech a se strhanou tváří, nesla se

po salonu jako někdo, kdo zažil mnohem lepší časy, a zcela na ně nezapomněl.

„Kde je otec?“ zeptala se Lottie, přešlapujíc uprostřed mrňavého pokoje.

„Jel do města navštívit strýce.“

Postávali nedaleko od sebe a ve vzduchu se vznášelo nepříjemné napětí. „Proč jsi přišla, Charlotte?“ otázala se nakonec matka.

„Stýskalo se mi a…“ Jakmile spatřila matčinu zapšklou tvář, ihned se zarazila. Nick vytušil, že manželka tak tak bojuje se zármutkem. Hrdost jí velela okamžitě odejít. Přesto pokorně pokračovala: „Chtěla jsem se vám omluvit za způsobené nepříjemnosti.“

„Kéž bych ti mohla věřit!“ zaskřehotala paní Howardová. „Jenže nemůžu. Ty přece ničeho nelituješ. Vůbec se nestydíš, že ses vzdala zodpovědnosti a sledovala pouze vlastní sobecké cíle.“

Nick zjistil, že mu činí potíže naslouchat, jak někdo kritizuje jeho ženu – i když se jednalo o vlastní matku. Kvůli Lottie se však zdržel veškerých komentářů. Založil ruce za zády a napjatě se soustředil na nezřetelný ornament na zašlém koberci.

„Mrzí mne, že jsem vás zarmoutila a způsobila vám tolik starostí, mami,“ pípla nešťastně Lottie. „Upřímně želím těch dvou ztracených let, kdy jsme jedna o druhé nevěděly.“

Dceřina slova v ženě probudila dlouho potlačované emoce. Jednalo se však o zášť a vztek. Hlas jí vibroval zlostí. „Byla to tvoje chyba – ne naše!“

„Samozřejmě,“ přikývla dívka zahanbeně. „Ani se tě nepokouším žádat o odpuštění…“

„Co se stalo, stalo se,“ vložil se do rozhovoru Nick, který dál neunesl manželčin ponížený tón. Přece nebude přihlížet, jak se před tou semetrikou na kolenou poníženě kaje. Majetnicky Lottie objal kolem vosího pasu. Očima se střetl s chladným pohledem paní Howardové. „Řečněním o minulosti se nic nespraví. Pojďme hovořit o budoucnosti.“

„Naše budoucnost s vámi nemá nic společného, pane Gentry.“ V ledových očích stárnoucí dámy se zračilo čiré opovržení. „Za vzniklou situaci jste zodpovědný naprosto stejně, jako moje dcera.

Kdybych bývala tušila, že po dceři pasete z egoistických důvodů, nikdy bych s vámi o ní nemluvila, ani nezodpovídala vaše všetečné dotazy.“

„Tehdy jsem za lubem nic neměl,“ namítl Nick, jehož myšlenky zalétaly k pokladům, které se ukrývaly pod tuhou šněrovačkou jeho paní. „Dokud jsem Charlotte nepoznal, ani ve snu mne nenapadlo, že bych se s ní mohl oženit sám. Ale už tehdy bylo očividné – stejně jako teď, že se k Lottie daleko lépe hodím já, než opelichaný Radnor.“

„V tom případě se ukrutně mýlíte,“ odsekla paní Howardová. „Vy arogantní mizero! Jak se vůbec opovažujete srovnávat se s urozeným mužem?!“

Cítil, jak Lottie pod jeho prsty ztuhla. Jemně ji stiskl. Dal jí tak najevo, že nemá matce nic vysvětlovat. Ať ho vezme čert, jestli přijme šlechtický titul jen proto, aby se Radnorovi vyrovnal.

„Lord Radnor je kultivovaný, velice bohatý muž,“ pokračovala paní Howardová. „Je to ctihodný člověk. Vzdělaný. V každém směru si zaslouží naši úctu. Kdyby nebylo vás a dceřiny hlouposti, mohla by Charlotte dneska být jeho chotí.“

„Zapomněla jste se zmínit o několika maličkostech,“ nedal se Nick.

„Třeba o tom, že by klidně mohl být jejím otcem, anebo že je blbý jako štoudev.“

Až na dvě zářivě rudé skvrny na lících se z tváří paní Howardové vytratila všecka barva. „Není blbý!“ zavřískla.

Mladík potlačil příval zuřivosti pouze kvůli Lottie. Představil si ji jako bezbrannou holčičku, zavřenou v místnosti s vilným neurvalcem. A tahle ženská mu to umožnila. V duchu si přísahal, že manželku navždy uchrání před vším zlým. Vrhl na tchyni tvrdý pohled.

„Nepřipadalo vám divné, že se Radnor s takovou chutí motá kolem osmiletého děvčátka?“ zeptal se vlídně.

„Šlechta má na neobvyklé manýry právo, pane Gentry. K výstřelkům ji totiž nutí její ušlechtilá krev. Ale co vy o tom můžete vědět, že?“

„Možná byste se divila,“ sdělil jí sarkasticky Nick. „Přesto je Radnor sotva vzor všech ctností. Představte si, že kvůli těm takzvaným

,výstřelkům’ dávno ztratil všechny své známé. Společnost jej zavrhla a život se mu scvrkl mezi stěny šerého domu, kam

zalezl jako krtek. Nesnáší totiž slunce. Proto veškeré své úsilí upřel k tomu, aby z nevinného děvčátka vychoval ideální bytost. Samozřejmě dokonalou podle jeho gusta. Takovou, která se bez pánova svolení ani nenadechne. Dříve než Lottie docela zapudíte, buďte prosím tak laskavá a upřímně mi odpovězte na jedinou otázku – vzala byste si toho pána vy?“

Před odpovědí matku zachránil příjezd Ellie, Lottiiny mladší sestry, šestnáctileté dívky s tvářemi jako jablíčka a modrýma očima, orámovanýma vějířky hustých řas. Na rozdíl od mladé paní byla hnědovlasá, obdařená kyprou postavou. Jakmile ve dveřích spatřila, že se marnotratná dcera navrátila domů, vypískla nadšením. „Lottie!“ Pospíchala, aby sevřela blondýnku v pevném objetí. „Ach Lottie! Konečně jsi zpátky. Strašně se mi stýskalo. Každý den jsem na tebe myslela. Bála jsem se o tebe a…“

„Nemohla jsem to bez tebe vydržet, Ellie,“ zalykala se sestra smíchy. „Ani jsem se ti neodvážila napsat. Bože, jak moc jsem chtěla! V duchu jsem ti sestavila tolik dopisů, že bych jimi vytapetovala tuhletu zeď.“

„Ellie,“ přerušila je matka. „Odejdi do svého pokoje.“

Děvče ji však bud neslyšelo, nebo její připomínku záměrně ignorovalo. Odtáhlo se od Lottie a se zalíbením si ji prohlíželo.

„Zkrásněla jsi!“ vykřiklo. „Věděla jsem, že z tebe jednou bude dívčina jako květina, věděla jsem…“ Vodopád slov se vytratil, to když Ellie zaregistrovala Nicka, stojícího poblíž. „Doopravdy ses za něj provdala?“ šeptla vzrušeně s takovým zlomyslným potěšením, až se mladík ušklíbl.

Lottie na muže nejistě pohlédla. Nickovi prolétlo hlavou, zdali se za něj manželka nestydí. Ačkoliv nevypadala znepokojeně, radost přešťastné novomanželky z ní rozhodně nevyzařovala. „Pane Gentry,“ pravila formálně. „Moji sestru zřejmě znáte.“

„Slečno Ellie,“ zamumlal a zdvořile se uklonil. „Rád vás opět vidím.“

Holčina se zapýřila, předvedla pukrle a pohlédla zpátky k Lottie.

„Budete bydlet v Londýně?“ vyzvídala. „A pozveš mě na návštěvu? Tak dlouho jsem…“

„Ellie,“ oslovila ji významně matka. „Okamžitě mazej do svého pokoje. Těch nesmyslů už bylo dost.“

„Ano, mami.“ Ještě naposledy sestru objala. Přitom jí pošeptala cosi do ucha. Lottie souhlasně přikývla a také jí na oplátku něco špitla. Nicka napadlo, že Ellie z manželky loudí brzké pozvání, potlačil úsměv. Jak je vidno, Lottie není v rodině jediná, kdo si umí prosadit svou.

S těžkým povzdechem a skloněnou hlavou se Ellie měla k odchodu. Přesto se ve veřejích zastavila a vrhla po Nickovi kradmý pohled.

Sestřino přivítání zahřálo Lottie u srdce, a proto upřela na matku úpěnlivý pohled. „Mami, musím ti toho tolik povědět…“

„Obávám se, že my dvě spolu nemáme o čem mluvit,“ uťala ji matka příkře. „Rozhodla ses a my s otcem také. Naše pouto k lordu Radnorovi je velice pevné. Dodržíme své závazky, ať už se ti to líbí, nebo ne.“

Lottie na ni zmateně zírala. „Jak je chceš dodržet, mami?“

„To už není tvoje věc.“

„Ale já nechápu…,“ spustila Lottie, Nick jí však skočil do řeči. Probodával přitom paní Howardovou očima. Roky úspěšně vyjednával s těmi nejtvrdšími kriminálníky a vodil policii za nos. Ať už vinna nebo ne, to by bylo, aby se nedokázal dohodnout s vlastní tchyní.

„Paní Howardová, chápu, že jste si mne jako manžela své dcery nepředstavovala.“ Obdařil příbuznou zářivým úsměvem, který zabíral na většinu žen. „Čert ví, že mne by si vybral jen málokdo. Ale brzy zjistíte, že jsem mnohem šlechetnější dobrodinec, než je Radnor.“

Významně se rozhlédl po opotřebovaném zařízení salonu a poté stočil oči zpět k ní. „S mou pomocí si to tu budete moci vybavit podle svých představ. Kromě toho zaplatím dětem vzdělání a uvedu Ellie do společnosti. Pokud budete chtít, můžete cestovat a strávit léto někde na pobřeží. Řekněte, co by vám udělalo radost, a já vám to obstarám.“

Ženština na něho nevěřícně kulila oči. „Proč byste se tak namáhal?“

„Kvůli své ženě,“ odvětil bez váhání.

Lottie na něho překvapeně zírala. Opatrně se dotkl prsty krajkového límečku a pomyslel si, že ona mu toho dává mnohem víc.

Želbohu, důvěrné gesto paní Howardovou očividně popudilo a zatvrdila se. „My od vás nic nechceme, pane Gentry.“

„Z vašich slov jsem vyrozuměl, že Radnorovi něco dlužíte,“ naléhal dál Nick. Vytušil, že mu nezbývá nic jiného, než vyložil karty na stůl. „O všechno se postarám. Dokonce jsem už Radnorovi navrhl, že mu uhradím výdaje za Lottiino vzdělání. Pokud u vás má další pohledávky, rád je vyrovnám.“

„Přestaňte slibovat nemožné!“ okřikla ho paní Howardová. „A i kdybyste měl tolik peněz, moje odpověď zní ne. Musím vás požádat, abyste odešel, pane Gentry. Už se spolu nemáme o čem bavit.“

Nick se na ni pátravě zadíval. Vycítil zoufalství… nejistotu… vinu. Instinkty ho upozorňovaly, že před ním tchyně něco tají. „Ještě se tu stavím,“ upozornil ji vlídně. „Až bude doma i pan Howard.“

„Odpoví vám stejně jako já.“

Nick nedal nikterak najevo, že by ho odmítnutím zaskočila. „Přeji vám dobrý den, paní Howardová. Také pevné zdraví a hodně štěstí.“

Když odcházeli, držela se ho Lottie pevně za rukáv, jako by se vší silou pokoušela ovládnout rozbouřené emoce, které burácely v křehkém nitru. „Sbohem, mami,“ hlesla, aniž k matce zvedla oči.

Nick ji usadil do kočáru a ohlédl se po prázdné předzahrádce. Ani pohledem je nikdo nevyprovázel. Náhle se v jednom z oken v prvním patře zjevila Elliina okrouhlá tvář. Smutně jim zamávala a pak si opřela bradu o sepnuté dlaně.

Kočár se s trhnutím rozjel. Po chvíli již koně spořádaně klusali. Lottie se položila na sametové polstrování a zavřela oči. Rty se jí chvěly. Na špičkách zlatavých řas se zatřpytily první slzy. „Jsem hloupá,“ přiznala. „Přece jenom jsem očekávala, že mne přijmou o něco vřeleji.“ Snažila se hovořit s nadhledem, ale zradily ji nervy. Bezmocně se rozeštkala.

Nick vedle ní seděl napnutý jako struna. Nevěděl, jak by dívce pomohl. Pohled na uplakanou manželku mu v hlavě rozezněl poplašné zvonky. Ulevilo se mu, když spatřil, jak žena statečně

bojuje s dojetím a tiskne si na uslzené oči klouby prstů v kozinkových rukavičkách.

„Moji nabídku si přeci nemohou dovolit nepřijmout,´´ přemítal nahlas. „Ledaže by je stále podporoval Radnor.“

Lottie odmítavě zakroutila hlavou. „Ale to nedává žádný smysl.

Proč by za ně dál utrácel peníze, když jsem si vzala tebe?“

„Nemají náhodou nějaký jiný příjem?“

„Netuším jaký. Třeba je založil strýc. Ale pochybuji, že by jim jeho příspěvek vydržel dlouho.“

„Hmmm.“ Nick se uvelebil v rohu a nepřítomně civěl z okénka na ubíhající krajinu. V hlavě čile zvažoval jednotlivé možnosti.

„Nicku… Skutečně jsi mu řekl, že zaplatíš za všechny ty roky v internátu?“

„Ano.“

Očekával, že se ho manželka zeptá proč, ale ta si jen urovnávala sukně a stahovala rukávy až k zápěstím. Potom si sundala rukavičky a pečlivě složené je odložila na sedadlo vedle sebe. Nick ji pozoroval skrze přivřená víčka. Když už nezbývalo nic, co by mohla uspořádat nebo odložit, zadívala se na svého chotě. „Co ted?“ zeptala se ostražitě, jako kdyby se připravovala na novou vlnu potíží.

Nick nad otázkou zauvažoval. Jakmile spatřil na dívčině tváři odhodlaný výraz, zatrnulo mu v hrudi. Na to, co v uplynulých minutách i dnech vytrpěla, se držela obdivuhodně skvěle. Jiná by se na jejím místě dávno změnila v hromádku neštěstí. Toužil nějak vymazat z čokoládových očí ostražitost a napětí. Přál si, aby žena byla bezstarostná a uvolněná.

„Nu, paní Gentryová,“ prohodil a přisedl k ní blíž. „Navrhuji, abychom se příští dva dny věnovali výhradně zábavě.“

„Zábavě,“ opakovala Lottie otupěle, jako kdyby takové slovo vůbec neznala. „Odpusť, ale momentálně nejsem schopna se bavit.“

Nick se usmál a položil jí dlaň na stehno. „Žiješ v nejvíc vzrušujícím městě na světě,“ zamumlal. „Navíc se zlotřilým manžílkem s příšernými způsoby.“ Políbil ji na ouško tak smyslně, až se zachvěla. „Věř mi, Lottie, báječně si spolu užijeme.“

Dívka by nikdy nepředpokládala, že ji po matčině chladném přijetí něco dokáže vytrhnout z malomyslnosti. Nicméně Nick

se jí příštích několik dní věnoval tak intenzivně, že na svoje trápení dočista zapomněla.

Tu noc ji manžel vzal do šantánu, kam se slézali artisté a potrhlí hudebníci a předváděli svoje kousky přímo mezi stoly. Podnik se jmenoval Vestris, po kdysi populárním italském tanečníkovi, a nalézal se v Covent Garden. Scházeli se zde výstřední kumštýři, zhýralí šlechtici a rozličné postavičky, dohromady tvořící barevnou směsici. Byl to špinavý lokál, páchnoucí kouřem a vínem, s podlahou ulepenou tak, až se Lottie strachovala, že se bezděčně vyzuje z bot. Dovnitř vstupovala se značným odporem. Pro dámu v jejím postavení se nehodilo, aby navštívila takové vykřičené místo, byť ve společnosti manžela. Štamgasti začali na Nicka okamžitě halekat a mávat, někteří vypadali zlověstně. Po chvilce nadšeného zdravení, poplácávání po zádech a vzájemného špičkování zasedli novomanželé ke stolu. Po chvíli jim přinesli večeři, sestávající z opečených brambor, bifteku, láhve portského a dvou džbánků s něčím, čemu říkali „těžkej vejvar“.

Ačkoliv Lottie jedla na veřejném místě poprvé, cítila se zde překvapivě dobře a směle zaútočila na obrovský kus masa, který by snadno nasytil čtyřčlennou rodinu. „Co je to?“ otázala se a nedůvěřivě zkoumala obsah hliněného džbánku, z něhož stoupala pára.

„Pivo,“ odvětil Nick a paží objal opěradlo její židle. „Ochutnej.“

Zdráhavě usrkla hustého nápoje chutnajícího po obilí a zaškaredila se. Jakmile Nick spatřil manželčin výraz, vyprskl smíchy a požádal hostinskou, aby jí donesla punč s ginem. Putyka se rychle plnila hosty, o dřevěné desky stolu ťukaly nesčetné džbánky a obsluhující personál, vybavený prostornými tácy, se měl na pláce co otáčet.

U vchodu do taverny vyřvávali žertovné odrhovačky podivní muzikanti – štíhlá dívka v pánském obleku a obtloustlý chlapík s mrožím knírem, převlečený za děvče z venkova. Na hrudi se mu dmulo obrovské falešné poprsí, které se při každém kroku divoce houpalo ze strany na stranu. „Chasník“ honil „děvuchu“ po lokále a přitom fistulí opěvoval její krásu. Publikum řvalo smíchy. Chytlavý popěvek byl tak hloupoučký, že mu nešlo odolat. Každý

se musel řehonit na celé kolo. Lottie, přitulená k Nickově boku, s hrnkem punče v dlaních, se tlumeně pochechtávala.

A přicházela další čísla… Oplzlé písničky a tanečky, legrační básničky, akrobatické kousky a žonglování. Jak hodina pokročila, počaly se kouty šantánu utápět ve stínech. Rozkurážené dvojice se necudně muchlovaly a nikterak nezastíraly své vášně. Za jiných okolností by Lottie takové chování šokovalo, po punči však měla hlavu příjemně lehkou a přemáhala ji dřímota. Znenadání si uvědomila, že sedí Nickovi na klíně, nohy vražené mezi jeho stehna a jediný důvod, proč se ještě drží zpříma, je ten, že ji manžel pevně objímá a přitom podpírá pažemi.

„Ach, drahý,“ škytla. „Opravdu jsem to všechno vybumbala?“ Nick jí vykroutil šálek z prstů a postavil jej na stůl. „Obávám se, že

jo.“

„Takhle zkazit chovanku školy pro šlechtičny dokážeš během

jediného večera jedině ty,“ povzdechla si a poťouchle se zakřenila.

Nick zabloudil pohledem ke smyslně vykrojeným rtům a špičkou prstu obkroužil linii výrazné brady. „Myslíš, že je to s tebou tak špatné? Ještě ne? V tom případě pojeďme domů, ať můžu svůj špatný vliv dotáhnout do konce.“

Když ji odváděl z lokálu, s Lottie se točil svět. Nejisté se zahihňala a nechala se manželem vléct. „Ta podlaha se kolíbá,“ oznámila mu vážně a zprudka se o něj opřela.

„Podlaha je v pořádku, zlatíčko, zato ty pořádně vrávoráš.“

Zadumaně pohlédla na svoje střevíce. „Máš pravdu. Zlobí mě nožičky. Nechtějí chodit rovně. Jako kdyby ani nebyly moje!“

Nick potřásl hlavou, v blankytných očích mu jiskřil smích. „Jak je vidět, gin je silnější než ty. Počkej, ponesu tě.“

„Ne, ne,“ bránila se dívka. „Nechci být součástí programu.“ Jenže to už si ji přitiskl k hrudi a vynesl na ulici. Jakmile si sluha povšiml, že se panstvo zvedá, vyskočil a hnal se k rohu, kde v dlouhé řadě dostavníků čekal jejich kočár.

„Kdybys upadla na pusu, zahrála bys jim divadýlko mnohem větší, to mi věř,“ ujišťoval ji Nick.

„Takhle zle na tom nejsem,“ protestovala Lottie. Nicméně v mužově náruči se cítila naprosto v bezpečí. Přitulila se proto k manželovu rameni a povzdechla si. Mladíkova kořeněná vůně

se mísila s čerstvou vůní naškrobené košile. Dočista omámená důvěrnou blízkostí, začala zhluboka dýchat.

Nick se zastavil u kraje chodníku. Sklonil k ženě hlavu, takže ji poškrábal strništěm, rašícím mu na bradě. „Co to provádíš?“

„Voníš…,“ špitla zasněně Lottie. „Báječně. Všimla jsem si toho už tenkrát, když jsi mě málem shodil z té zdi.“

Upřímně se rozchechtal. „Chtěla jsi říct: když jsem tě zachránil před pádem ze srázu.“

Očarovaná příjemným dotekem manželovy pleti, přitiskla mu ústa pod bradu. Cítila, jak ztěžka polkl. Bylo to poprvé, co se k němu sama přiblížila. Nicotné gesto mělo na mladíka nečekaně silný vliv. Stále ji mačkal k sobě, začal však o poznání rychleji dýchat. Lottie potěšilo poznání, že ho dokáže tak snadno vzrušit. Odvážně mu proto povolila vázanku a přisála se k jeho krku.

„Ne, Lottie.“

Jemně jej poškrábala nehtem po tváři.

„Lottie…,“ napomenul ji znovu. Na stížnosti však zapomněl v okamžiku, kdy ho políbila na ucho a poté uchopila mezi zuby ušní lalůček.

Zastavil před nimi kočár. Sluha bleskově vyndával přenosný schůdek. Nick se okamžitě ovládl, nasadil kamennou masku, postrčil manželku dovnitř a vyhoupl se za ní.

Sotva za nimi zapadly dveře, přitáhl si ji na klín a hrubě vykasal sukně. Lottie vztáhla ruce a začala si pohrávat s mladíkovými vlasy. Tmavé kadeře si namotávala na prsty. Nick neurvale vyprostil z manželčina korzetu levé ňadro a lačně se k němu přisál. Vyklenula se mu vstříc a slastně zasténala. Zuřivě rejdil dlaněmi po vstřícném těle, zamotával se do četných spodniček, až konečně nalezl skulinu v nabíraných kalhotkách. Ale pro jeho rozložitou tlapu byla příliš úzká. Bez rozpaků proto jemnou látku roztrhl. Lottie zalapala po dechu a v představě dalších rozkoší roztouženě roztáhla stehna. Jakmile v ní zmizel dlouhý silný prst, okolní svět se rozplynul.

Zčistajasna k ní dolehlo zasténání. Manžel si ji nevybíravě přitáhl blíž a zlostně zápasil se zapínáním kalhot. „Jsi tak vlhká… tak připravená… Nemůžu čekat, Lottie. Posad se mi na klín. Roztáhni nožky… Ano… Tak… Panebože… Ach…“

Lačně na něho dosedla a vychutnávala si, jak se do ní boří stále hlouběji, zatímco ústy plení bělostná ňadra. Drkotání kočáru je příjemně natřásalo, občas přitisklo k sobě. Lottie začala rytmicky pohupovat boky. Cítila, jak se o sebe třou a z místa spojení k ní začaly vystřelovat žhavé šípy slasti. Nick ji hladil zlehka po zádech.

„Nemáme moc času,“ zavzdychala. „Za chvíli jsme doma.“

Nick zmučeně zasténal. „Příště nařídím kočímu, aby na zpáteční cestě objel celý Londýn… dvakrát.“ Zkušeně nahmátl palcem napuchlý klitoris a počal jej dráždit. Rychle ji tak přivedl k vyvrcholení. Kroutila se mu v náruči, přičemž se hlasitě zalykala blahem. Povzbuzen manželčinou náruživostí, Nick divoce zazmítal boky, zamručel a odevzdaně se přitiskl k alabastrové šíji. I jeho dostihl výbuch vášně.

Lapali po dechu, stále ještě spojeni pod vrstvami pomačkaného šatstva. „Nikdy se tě nenabažím,“ brblal Nick a tiskl dívku k sobě. „S něčím tak úžasným zkrátka nedokážu přestat.“

Lottie mu naprosto rozuměla. Oba je bez přestání stravoval neukojitelný chtíč. Přesto mezi nimi vzniklo mnohem víc, než pouhé fyzické pouto. Překvapeně si uvědomila, že jí společný život dává mnohem víc než příval tělesných rozkoší. Ale až dodneška netušila, že Nick k ní cítí to samé. Zajímalo by ji, zda se, podobně jako ona, zdráhá ke své lásce přiznat.

Londýn se od poklidného Hampshiru lišil tak příkře, až se Lottie zdráhala uvěřit, že obě místa doopravdy leží v jedné zemi. Velkoměsto kypělo životem, zábavou a módními výstřelky. Přepych a bohatství zde ostře kontrastovaly s naprostou chudobou. Široké bulváry s luxusními obchody nenápadně přecházely v křivolaké špinavé uličky. V západní části, za Temple Barem, se rozkládala čtvrť zvaná prostě

„město“, kde se rozprostíraly upravené zahrady s četnými promenádami. Stály tu koncertní síně, obchůdky se zbožím tak svůdným, že si je člověk těžko dokázal jen představit.

Počátkem druhého týdne jejich manželství se Nick choval k Lottie jako k rozmazlenému dítěti. Vzal ji do cukrárny na Berkeley Square a koupil jí spoustu zmrzliny z kaštanového pyré, smíchanou s kandovanými třešněmi. Poté ji zavedl do Bond Street, kde ji zahrnul výběrem francouzských pudrů a parfémů a tuctem párů vyšívaných hedvábných punčoch. Lottie se ho pokoušela brzdit. Nechtěla, aby utratil celé jmění za rukavičky a kapesníky. Odmítla růžové hedvábné střevíce se zlatými přezkami, které stály tolik, jako měsíční pobyt v Maidstone’s. Nicméně manžel všechny její protesty rázně uťal a dál nakupoval jako zběsilý. Nakonec se stavili v čajovně, kde objednal půl tuctu exotických směsí v nádherně zdobených plechovkách s umně vyvedenými záhadnými názvy, jako například „Střelný prach“,

„Congou“ nebo „Souchong.“

Když později toho dne doručené balíčky zcela zaplavily halu domu v Bettertonu, Lottie chotě zapřísahala, aby s tím přestal. „Už nic nepotřebuji,“ pravila rozhodně. „Do dalších obchodů už mě nedostaneš. K takové rozmařilosti nevidím žádný důvod.“

„Ale já ano,´´ odvětil Nick a strkal ji ven ke kočáru, naloženému dalším zbožím. „Cože? Co je to?“

Odpověděl jí matoucím úsměvem. Snad si nemyslí, že si moji přízeň musí kupovat? uvažovala Lottie. Vždyť ví, že bych se mu ochotně oddala i bez toho. Nebo si mě tímhle chce nějak zavázat? Ale proč?

Život s Nickem Gentrym rozhodně nebyl jednotvárný. Momenty vzájemné blízkosti a porozumění zpestřovaly okamžiky odcizení, které jim připomínaly, že se v mnoha ohledech příliš neznají. Nechápala, proč ji Nick po každém milování opouští a nepřipustí, aby strávili noc vedle sebe. Vysvětloval to tím, že raději spí sám a že takový způsob je pro oba dva značně pohodlnější.

Netrvalo dlouho a Lottie zjistila, že některá témata působí na Nicka jako vítr na oheň. Stačilo se jen zmínit a okamžitě vzplál vztekem. Naučila se, že se nesmí vyptávat na jeho dětství ani na časy, kdy býval Johnem Sydneyem. Kdykoliv mladíka popadla zuřivost, nekřičel ani nerozbíjel věci, pouze se zatvrdil a s ledovým klidem opustil dům. Vracel se až v době, kdy už tvrdě spala. Nick nikdy nepřiznal slabost. Dával si pozor, aby měl jak sebe, tak své okolí pod absolutní kontrolou. Mnoho pil, přesto to na něm nebylo znát. Leč v počtu vyprázdněných skleniček s ním nikdo nedokázal udržet krok. Téměř nespal. Jako kdyby musel za každou cenu zůstat ve střehu. Podle Sophiina vyjádření se bratr nikdy nepodvolil ani tělesné strázni. Ani nemoci či bolesti nedovolil, aby jej srazily na kolena.

„Proč?“ vyptávala se Lottie nevěřícně švagrové, zatímco čekaly, až jim švadlena upraví šaty. „Čeho se bojí? Proč se na každém kroku tak hlídá?“

Sophia na ni upřela hluboké modré oči naplněné smutkem. Tak ráda by jí odpověděla. „Věřím, že se ti jednoho dne svěří,“ chlácholila dívku vlídně. „Kráčí světem s pořádně těžkým křížem. Nejspíš se obává, jak bys takovou novinu přijala.“

„Jakou novinu?“ naléhala Lottie. Sophia však neodpověděla.

Další hrozivé tajemství. Děvče netušilo, co by to mohlo být. Byla schopna jenom hádat. Třeba někoho ve vzteku zabil. Horší

provinění vymyslet nedokázala. O manželově zločinecké minulosti věděla. Nick nejspíš prováděl věci, které by s ní hluboce otřásly. Je tak uzavřený, dokonale se ovládá. Pravděpodobně ho nikdy zcela nepozná.

Na druhou stranu však byl Nick něžný a pozorný manžel. Přinutil ji, aby mu vyzradila veškerá pravidla etikety, která ve škole pobrala, a potom jedno po druhém rozmetal na kusy.

Některé noci podnikal vášnivé útoky na dívčinu cudnost. Svlékal ji při světle lamp a nutil ji, aby se dívala, jak ji líbá od hlavy až k prstíkům na nohou… Jindy se s ní miloval v pozicích tak exotických a výstředních, jež ji zároveň zahanbovaly i naplňovaly nesnesitelnou touhou. Dokázal ji vzrušit jediným pohledem, letmým pohlazením, slůvkem špitnutým do ouška. Lottie se zdálo, že se dlouhé dny vznáší ve smyslností prodchnutém oparu. Nick na ni hrál jako na loutnu.

Jakmile jim z obchodu doručili bedničku knih, každý večer manželovi předčítala. Seděla na kraji lůžka a on se k ní tulil. Zatímco naslouchal, přitáhl si občas do klína dívčiny drobné nožky a jemně jí masíroval chodidla. Kdykoliv se Lottie odmlčela a zvedla oči od stránky, shledala, že si ji prohlíží. Připadalo jí, že se nemůže vynadívat. Neustále ji zkoumavě pozoroval, jako by se pokoušel odhalit tajemství, ukryté hluboko v tmavých očích.

Jednoho večera ji učil hrát karty. Kdykoliv Lottie prohrála, za odměnu se dožadoval rozpustilého miliskování. Nakonec skončili na koberci v jednom chumlu a teprve po hodné chvíli Nicka zadýchaná manželka obvinila ze švindlování. Muž se v odpověď pouze zakřenil a vzápětí se ztratil v záplavě nabíraných sukní. Brzy na předmět sporu dočista zapomněli.

Gentry byl úžasným společníkem – fascinujícím vypravěčem, dokonalým tanečníkem a zkušeným milencem. Ačkoliv se občas zdál hravým, postrádal chlapeckou bezelstnost. Na tváři neustále nosil výmluvný výraz, jenž prozrazoval, že špatných zkušeností má za sebou na několik životů. Neúnavně Lottie provázel po Londýně. Dívce připadalo, že se její muž s každým zná. Ať už se účastnili plesu, večírku či se jenom tak procházeli parkem, neušlo jí, že Nick vzbuzuje obrovskou pozornost. Třebaže se důvody značně lišily – někdo v něm spatřoval hrdinu, jiný ďábla – každý

jej toužil vidět na vlastní oči. Pánové se jim často představovali, potřásali si s Nickem rukou a vyptávali se ho na rozličné záležitosti. Zajímal je Gentryho názor. Naopak ženy se v jeho přítomnosti tetelily vzrušením, protivně se hihňaly a bez ohledu na Lottiinu přítomnost s ním častokrát nestoudně flirtovaly. Chtěla-li být k sobě upřímná, musela si připustit, že v přítomnosti kurážných a vůči atraktivnímu choti vstřícných dam zakouší pocity žárlivé manželky.

Na pozvání několika přátel se Gentryovi uvolili navštívit představení v Drury Lane. Jednalo se o rekonstrukci námořní bitvy. Aby účinkující dosáhli patřičně děsivého dojmu, používali rozličné mechanismy a světla. Kanóny burácely, herci převlečení za námořníky se vrhali „přes palubu“, roztrhané kazajky se barvily falešnou krví. Působili tak přesvědčivě, že si vyděšená Lottie zacpala uši a přitiskla se obličejem k manželově rukávu. Nick se tiše chechtal a přesvědčoval ji, aby si produkci vychutnala do poslední minuty.

Snad za to mohlo předváděné násilí, nebo na ni neblaze působilo víno vypité při večeři, po skončení prvního jednání Lottie zaplavila úzkost. O přestávce se návštěvníci divadla trousili do prostorné haly, procházeli se, kupovali si občerstvení a čile mezi sebou repetili o právě zhlédnutém kuse. V přeplněné místnosti nebylo brzy k hnutí. Nick zanechal Lottie ve společnosti přátel a šel jí koupit sklenici limonády. Když se ztratil v davu, přinutila se Lottie k úsměvu, avšak štěbetání okolních hlasů naslouchala jen na půl ucha. Už aby se vrátil! Nějak záhy jsem propadla jeho kouzlu a nedokáži se bez jeho ochrany obejít, pomyslela si trpce.

Taková ironie osudu! Dlouhá léta jí vtloukali do hlavy, že patří lordu Radnorovi, a ona se v duchu bouřila. Nikdy se s takovou vyhlídkou nesmířila. A nyní jí připadá naprosto normální, že náleží člověku, který je jí pořád svým způsobem cizí. Stále ji strašilo varování hraběte Westcliffa. Nezaslouží si vaši důvěru, pravil tenkrát. Jenže se mýlil. Byť poznamenán temnou minulostí, choval se k ní Nick něžně a pozorně. Zatím ji nezklamal.

Lottie se nenápadně rozhlížela kolem sebe ve snaze manžela vypátrat. Neobjevila ho. Její pozornost však upoutala jiná povědomá postava.

Radnor, blesklo jí hlavou a otřásla se jako v zimnici. Nedokázala se pohnout. Stravovala ji stejná hrůza, jakou zakoušela během oněch dvou let, kdy před ním utíkala. Ačkoliv k ní stál s odvrácenou tváří, stejně ji děsily ocelově šedé vlasy, povýšenecky nachýlená hlava a husté černé obočí. Zvolna se obracel jejím směrem, jako kdyby navzdory moři lidských těl neomylně vycítil její přítomnost.

Tichá bázeň se okamžitě přeměnila v divoký zmatek… Ne, to není Radnor. Ten muž je mu pouze podobný. Džentlmen se krátce pousmál a kývl Lottie na pozdrav. Zachoval se přesně tak, jak se sluší na pána z dobré rodiny, jenž se náhodou střetne pohledem s neznámou dámou. Poté se znovu věnoval svým známým. Dívka pohlédla na své ruce v růžových rukavičkách. Byly zatnuté v pěst. Vší silou se pokoušela ukonejšit zběsile bušící srdce. Dolehly na ni následky právě prožitého šoku – nevolnost, ledový pot, neovladatelný třas. Jsi nemožná, napomenula mlčky sebe samu. Znechucovalo ji, že stačil pouhý pohled na muže podobného Radnorovi, a změnila se v uzlíček nervů.

„Paní Gentryová,“ ozval se ženský hlas. Oslovila ji paní Howshamová, příjemná dáma, s níž se nedávno seznámila. „Není vám nevolno, drahá? Nevypadáte dobře.“

Lottie statečně zvedla oči. „Je tu dusno,“ špitla. „Nejspíš jsem se zašněrovala příliš těsně.“

„Ach ano,“ přikývla žena. Důvěrně znala potíže, jež způsobuje nemilosrdně těsný korzet. „Pro krásu se holt musí trpět…“

K Lottiině úlevě se v tu chvíli objevil Nick s limonádou v ruce. Okamžitě vycítil, že je něco v nepořádku, a vzal manželku ochranitelsky za paži. „Co se stalo?“ Znepokojeně se vpíjel očima do dívčiny zsinalé tváře.

Paní Howshamová odpověděla za ni. „Těsný živůtek, pane Gentry… Asi byste ji měl odvést někam na čerstvý vzduch. Skutečně to pomáhá.“

Nick objal svoji choť kolem pasu a odváděl ji ven. Svěží noční vzduch způsobil, že se Lottie v potem provlhlých šatech zachvěla. Nick ji opřel o masivní sloup. Sem ani nedoléhal hluk bavící se společnosti, ani nedosáhlo světlo z haly.

„Nic mi není,“ bránila se ospale Lottie. „Vůbec nic. Cítím se hloupě. Takový zbytečný rozruch!“ Lačně přijala limonádu a žíznivě ji vypila.

Nick položil sklenici na zem a opět studoval obličej své ženy. Sám měl napjatý výraz. Vytáhl z kapsy hedvábný šátek a osušil manželčiny orosené líce a čelo. „Pověz mi, co se stalo,“ vyzval ji tiše.

Lottie se zapýřila rozpaky. „Myslela jsem, že jsem zahlédla lorda Radnora. Ale byl to jen pán, který se mu podobal.“ Unaveně si vzdychla. „Projevila jsem se jako naprostý zbabělec. Promiň.“

„Radnor se ve společnosti objevuje jen zřídka,“ zamumlal Nick.

„Sem by pravděpodobně nikdy nepáchl.“

„Já vím,“ zafňukala. „Jenže jsem si nedokázala pomoct.“

„Bázlivá rozhodně nejsi.“ V tmavomodrých očích se třpytil kromobyčejný zájem, jímž probleskoval mnohem hlubší cit.

„Zachovala jsem se dětinsky.“

Vzal ji za bradu a podíval se jí zpříma do očí. „Jednoho dne se s Radnorem nevyhnutelně setkáš,“ pravil vlídně. „Budu však při tobě, Lottie. Už se ho nemusíš děsit. Ochráním tě.“

Zahrnul ji přívalem takové něhy, až dočista zkoprněla. „Díky,“ hlesla a poprvé za celou tu dobu, co stáli před divadlem, se zhluboka nadechla.

Nick ji nespouštěl z očí. Nešťastně potřásl hlavou, jako kdyby manželčina trýzeň ubližovala i jemu. Nedokázal si pomoct. Přivinul ji k sobě, objal pažemi a chlácholil v hřejivém sevření jako malou. Ačkoliv se nejednalo o nic tělesného, zakoušeli oba příliv takové důvěrnosti a odevzdání, jako nikdy předtím. Svíral ji pevnými svalnatými pažemi a horkým dechem zahříval prochladlé hrdlo.

„Mám tě odvézt domů?“ zašeptal.

Lottie pomalu přikývla. Po létech bezútěšné samoty se rozplývala v přívalu netušeného bezpečí. Pojednou měla domov… A manžela. V takové štěstí se neodvažovala ani doufat. Jistě, jde o pouhý sen, z něhož se jednou musí probudit. Nemůže trvat věčně. Ale dokud se tak nestane, užije si z něj každičkou minutu.

„Ano,“ vydechla. „Pojeďme domů.“

Tvrdě spala. Náhle však procitla. Domem rezonovaly podivné zvuky. Asi se jí něco zdálo. Nevěřícně zamrkala a zvolna se posadila. Půlnoc. V ložnici panovala tma jako v pytli. A zase… Zavrčení… Zadrmolená věta… Jako kdyby se někdo s někým hádal. Věděla, že Nicka občas sužují noční můry. Vyklouzla proto z postele. Zapálila lampu a opatrně kráčela chodbou.

Blížila se k hostinskému pokoji, kde nocoval manžel. Světlo vrhalo na stěny zlověstné stíny. Zastavila se u zavřených dveří a opatrně zaťukala. Odpověděl jí strašidelný lomoz. Stiskla proto kliku a vstoupila.

„Nicku?“

Ležel natažený na lůžku, spočíval na břiše. Pomačkané pokrývky mu sklouzly až k bokům. Divoce oddechoval, pěsti zaťaté, tvář se mu leskla potem. Vykřikoval cosi nesrozumitelného. Lottie ho zmateně pozorovala. Tušila, že Nicka ve spaní mučí zlí a nenávistní démoni, díky nimž se děsivě chvěl. Možná vztekem, třeba ale strachy. Anebo obojím. Položila lampu na stolek a přistoupila k němu.

„Probud se, Nicku. Je to jen ošklivý sen.“ Natáhla se k muži a položila hřejivou dlaň na ztuhlé rameno. „Nicku…“

Nečekaně se vymrštil, popadl ji do ocelového sevření a shodil na zem. V mžiku na ní seděl, svíraje ji svalnatými stehny. Zaslechla výhružné zavrčení. Hrůzou vytřeštila oči. Zírala do hněvem zkroucené tváře, jež se znenadání proměnila v nenávistnou masku. Spatřila, jak se jedna obrovitá dlaň svinula v pěst.

„Ne!“ zavřískla a zoufale se zaštítila pažemi.

Neudeřil ji. Rozhostilo se ticho. Lottie opatrně spustila ruce. Otřeseně na manžela pohlédla. Šílený výraz byl tentam a z temnoty na ni zíral zase ten starý známý Nick. Hrozivá pěst vyčerpaně klesla. Jenže v mladíkových očích plál takový vztek a odpor, že dívka úlekem zkameněla.

„Mohl jsem tě zabít,“ vyštěkl. Dokonalé bílé zuby probleskly tmou jako chrup nějaké líté šelmy. „Co tady pohledáváš? Už nikdy se mě nedotýkej, když spím, sakra!“

„Netušila jsem… Dobrý bože, co strašlivého se ti zdálo?“

Skulil se z ní a začal nervózně rázovat po místnosti. „Nic. Vůbec nic.“

„Myslela jsem, že se ti něco stalo…“

„Starej se o sebe a v noci se ode mne drž dál!“ odsekl zlostně.

Popadl ze židle klubko poházených šatů a oblékl si kalhoty.

Lottie se cítila úplně stejně, jako kdyby ji udeřil. Nesnášela, když s ní jednal takhle krutě. Ještě více ji však soužilo, že ji od sebe odhání a nedovolí, aby s ním sdílela úpornou bolest.

„Zmizni,“ zasyčel, když si natahoval košili. Vestu a vázanku nechal bez povšimnutí.

„Odcházíš?“ divila se Lottie. „Není třeba. Jdu spát a…“

„Ano, odcházím.“

„Kam jdeš?“

„Nevím.“ Ani se na ni nepodíval a věnoval se obouvání ponožek a bot. „A neptej se, kdy se vrátím. To taky nevím.“

„Ale proč?“ Lottie se k Nickovi rozběhla. „Zůstaň, prosím. Svěř se mi…“

Varovně se na manželku zadíval. Oči se mu divoce leskly jako raněnému zvířeti. „Řekl jsem ti, že máš vypadnout.“

Lottie si uvědomovala, jak se jí vytrácí krev z tváří. Mlčky přikývla a poslechla. Na prahu se zarazila, a aniž se ohlédla, pípla: „Promiň.“

Neodpověděl.

Kousala se do rtů, jen aby zadržela slzy, deroucí se jí z očí. Pak rychle posbírala zbytky své důstojnosti a zpříma odkráčela do svého pokoje.

Následující den se Nick neukázal. Podrážděná a zmatená Lottie nevěděla, čím se zaměstnat. Ať se věnovala čemukoliv, dorážely na ni děsivé obavy. S komořím v patách podnikla dlouhou procházku, vyšívala, četla a pomáhala paní Trenchové s výrobou lojových svící. O předešlé noci se nikdo nezmínil ani slůvkem, třebaže si Lottie byla naprosto jistá, že roztržka služebnictvu neunikla. O pánově životě toho očividně věděli mnohem víc než mladá paní, ale všichni drželi jazyky za zuby.

Lottie se bez přestání strachovala, zda se manželovi nepřihodilo něco zlého. Zároveň se utěšovala, že se bývalý policista o sebe

dokáže bravurně postarat. Přesto tonula ve strachu. Byl tak rozrušený. Evidentně se děsil toho, co jí mohl pod vlivem nočních děsů udělat.

Nicméně se stala jeho zákonitou chotí, a tak neměl právo ji opustit a zanechat v bázni. Den se nekonečně vlekl a Lottie se značně ulevilo, když se přiblížil večer. Najedla se, dopřála si dlouhou koupel a pak se zavrtala do peřin se štůskem novin. Vyčerpaná starostmi a napětím nakonec upadla do bezedné dřímoty.

Ještě nezačalo svítat, když zjistila, že z ní sklouzla přikrývka. Instinktivně pod ni chtěla znovu zajet, ale vtom narazila na pevné tělo. Nick, uvědomila si s úlevou. Zívla a přitiskla se k němu. V ložnici panovala taková tma, že ho vlastně neviděla. Cítila pouze teplo důvěrně známých dlaní. Ty ji však nečekaně prudce přimáčkly k matraci a uchopily za zápěstí.

Lottie vykřikla překvapením. Úplně se probrala. Pojednou dívce došlo, že manžel její ruce přivazuje k pelesti. Než plně pochopila dosah nesmyslného počínání, ležela natažená pod ním, vydaná mu na milost. Úlekem naprosto ztuhla. Nick vzrušeně oddychoval a důvěrně se jí dotýkal přes tenkou látku noční košile. Ústy vypátral bradavku a lačně se k ní přisál. Byl nahý, hořel touhou.

Lottie si zmámeně uvědomila, že podvědomě toužila po tom, aby se jí takhle zmocnil. Přesto se trošku bála. Vadilo jí, že ji má naprosto pod kontrolou. Přesto mu rozuměla. Potřeboval ji. Bezmocnou, důvěřivou, alespoň pro jednou vyžadoval absolutní vládu. Mazlil se s ní tak dlouho, dokud nezačala povzbudivě sténat. Zavrtěla se, aby mu naznačila, že ji má svléci. On se však pouze přesunul o kousek níž.

Zkroutila proto palce a ukazováky, aby zjistila, že manžel použil hedvábné punčochy jako pouta. Pevně ji svírala, ale kupodivu pouze posílila příliv vzlínající touhy, jenž klíčil kdesi v břiše.

Rozkošnicky dívku spaloval horkými polibky. Postupoval pomalu, přesto z jeho dechu poznala, jak moc je vzrušený. Roztáhl oblá stehna a propadl se níž. Lottie se k němu dychtivě vzpínala. Bezmocně svírala a rozvírala prsty, patami se zarývala do poddajných matrací. Nick si s ní líně pohrával. Jakmile dosáhl nejnižšího bodu kyprého těla, přesunul se opět nahoru. Ani košilku jí ještě

nesundal. Lottie měla pocit, že zešílí. Pálil ji každý centimetr kůže, jemná látka zavinila, že roztoužené tělo nesnesitelně svědilo.

„Nicku,“ šeptala horečně, „ta košile. Svlékni ji, prosím, svlékni…“ Umlčel manželku tak, že na protestující ústa přitiskl dva prsty.

Ledva se utišila, začal milou laskal na lících. Jakmile mazlivými prsty doputoval až k okraji noční řízy, prudce ji povytáhl vzhůru. Lottie se zalykala úlevou, když na rozpálené nohy zaútočil ledový vzduch. Nadšením zatáhla za hedvábná pouta. Ted měla košilku vykasanou vysoko na hrudi, zachycenou o plná, vzdouvající se ňadra.

Nick ji líně hladil po bříšku a vnitřní straně stehen. Občas se ledabyle otřel o huňaté kudrlinky. Lottie roztáhla do široka stehna a zvala jej k sobě. Kdykoliv však zavzdychala slastí, okamžitě se stáhl.

Pojednou ji zasáhla vůně vlastního ženství, vlastního vzrušení. Nedokázala vzniklé napětí dál snášet. Nick přetočil Lottie opatrně na bok a přilehl k ní. Okamžitě se zády přitiskla ke vzrušenému mužství. Toužila se ho dotýkat, vyjít mu vstříc, avšak v této pozici nezbývalo nic jiného, než útrpně čekat, až se jí zmocní.

Mládenec zlehka nazvedl dívčinu nohu a vklouzl do zvoucího klína. Ale jen kousíček. Jakmile se jej pokusila do sebe vtáhnout, unikl ven. Škádlil ji. Lottie lapala po dechu, škemrala o ukojení. Odpověděl nevinnou hubičkou na šíji. Smyslně ženu hladil, zatímco ji špičkou údu záměrně pokoušel. Po chvíli zkušenými prsty zabubnoval na touhou přecitlivělé kučeravé pohlaví.

Zpocená, sténající Lottie se zmučeně zkroutila. V tu chvíli se do ní lačně ponořil a celičkou ji vyplnil. Nadšeně vykřikla a zatetelila se nepřekonatelnou slastí.

Nick vyčkal, až se upokojí, a rozvlnil se v bocích. Naplnil Lottie tak překvapivým blahem, až sladce vzdychala, svíjela se pod ním, nechávala se unášet nekonečnými vlnami vyvrcholení. V tu chvíli se Nick počal pohybovat tak prudce, až se dřevěná postel nebezpečně rozechvěla. Divoce oddychoval skrze zaťaté zuby. V tu chvíli se Lottie cítila jak zranitelná, tak zároveň silná. Líbilo se jí, jak nebezpečně dokáže muže rozpálit, jak se zmítají ve shodném rytmu a srdce jim burácejí jako na poplach.

Trvalo dlouho, než se mu v náruči uklidnila a on ji rozvázal. Nejprve jemně promasíroval odřená zápěstí, pak zvlhlé, opuchlé ženství. Upokojil se, dech nabyl pravidelného taktu. Lottie zadoufala, že tentokrát vedle ní usne. Náhle neprahla po ničem jiném. Z duše si přála, aby manžel strávil noc v její posteli. Celičkou noc. Přesto nakonec vstal a mazlivě jí políbil ňadra.

Lottie se hryzala do rtů, aby potlačila pokušení se zeptat, proč ji zase opouští. Stejně by ji odbyl, tak jako vždycky. Dveře se zavřely. Osaměla. Přestože unavené tělo slastně odpočívalo, duše neskutečně bolela. Pod víčky pálily slzy. Zachvátil ji nesnesitelný smutek. Nelitovala sebe, ale jeho. Zmítala s ní touha… Ukonejšit ho, zahrnout stejným pocitem bezpečí, jaký poskytuje on jí. Navzdory jemu samotnému. Rmoutila se pro muže, kterého sotva znala. Pro člověka, jenž potřeboval spasit mnohem víc než ona.

Následujícího jitra manželům doručili tučnou obálku od sira Rosse, opatřenou mnohými pečetěmi. Kromě jiného obsahovala i pozvánku na ples, konající se příští týden. Když toho dne Lottie vstoupila do jídelny, přistihla Nicka nad zpola nedojedenou snídaní. Jakmile se objevila na prahu, odtrhl pohled od silného pergamenu a zadíval se na ni. V očích mu jiskřil hněv. Okamžitě vstal od stolu. Nepřestával manželku upřeně sledovat.

Lottie si uvědomovala, že rudne. Po nocích bezuzdné vášně k ní Nick býval obzvlášť vstřícný. Usmíval se, žertoval, činil důvěrné poznámky, jen aby rozehnal dívčiny rozpaky. Nicméně nyní zůstával napjatý, jeho pohled mrazil. Kampak se vytratilo veselí dřívějších schůzek?

Nejisté ukázala na list v manželových prstech. „Už to přišlo?“ Dalšího vysvětlování nebylo třeba.

Nick krátce přikývl a dál se chmuřil na kopičku dokumentů.

Lottie se pokusila chovat, jako by se nic nestalo. Přistoupila k podnosu a jala se připravovat něco k snědku. Poté ji Nick usadil ke stolu a opět zaujal své místo. Objevila se služebná s konvicí horkého čaje. Nick se vpíjel očima do nedojedené snídaně.

Mlčeli, dokud znovu neosaměli.

„Příští sobotu se koná bál na naši počest,“ pravil stroze Nick, aniž se na manželku podíval. „Stihneš si do té doby obstarat odpovídající toaletu?“

„Ano. Plesové šaty jsem už zkoušela. Nevyžadují mnoho úprav.“

„Dobrá.“

„Zlobíš se?“ otázala se znepokojená Lottie.

Muž zamyšleně přejížděl ostřím nože po bříšku palce. „Cítím se divně. Asi jsem rezignoval. V těchto chvílích už lord Chancellor Korunu informuje o všem, co se děje. Události se daly do pohybu. Už se nedají zastavit. Na slavnosti budeme oficiálně představeni jako lord a lady Sydneyovi…, a Nick Gentry zahyne.“

Lottie si manžela pozorně měřila pohledem. Tak poraženecké prohlášení by od něho nečekala. „Nejspíš jsi chtěl říct, že přestaneš používat jeho jméno,“ mínila. „Ty přece budeš žít dál. Jako lord Sydney. Smím ti, alespoň v soukromí, říkat Johne už ted?“

Divoce se zamračil a odhodil nůž stranou. „Ne. Ač budu pro zbytek světa Sydney, alespoň doma chci být sám sebou!“

„Dobrá… Nicku.“ Lottie rozmíchala v šálku pořádnou dávku cukru a usrkla horkého nápoje. „Chápu, dlouhá léta jsi žil jako Nick Gentry. Tohle jméno ti náleží mnohem víc než původnímu majiteli.“ Za hloupoučkou poznámku si vysloužila další zlověstný pohled. Káravý i vyčítavý zároveň. Náhle ji osvítilo poznání. To skutečný Nick Gentry, chlapec, jehož na trestanecké lodi sklátila cholera, představuje klíč k tajemství jejího muže. Lottie sklopila oči k jantarové hladině čaje a prohodila jakoby nic: „Jaký vlastně byl? Nikdy jsi mi o něm nevyprávěl.“

„Sirotek. Matku mu oběsili za krádeže. Dítě ulice. Začínal jako požírač drobků a po čase si založil vlastní gang.“

„Požírač drobků?“ opakovala nechápavě Lottie.

„Ten, kdo krade jídlo, aby přežil. Nejchudší z nuzných. Snad až na žebráky. Jenže Nick se rychle učil a brzy se z něho stal zručný chmaták. Chytili ho při vykrádání domu a vsadili do káznice.“

„A tam jste se spřátelili,“ vyhrkla Lottie.

Na Nickově tváři se zračil nepřítomný výraz. Z temnoty minulosti se vynořily první vzpomínky. „Byl houževnatý, mazaný. Mizérií se protloukal tak dlouho, až si vypěstoval neomylný šestý smysl. To on mě naučil, jak na lodi přežít. Občas mě chránil…“

„Před kým?“ vyzvídala dívka. „Před strážemi?“

Nick sebou škubl a ostražitě zamrkal. Pohlédl na prsty, mezi nimiž drtil stříbrnou lžičku. Pečlivě ji odložil stranou a odstrčil židli.

„Jdu se na chvíli projít,“ pronesl bezbarvým hlasem. „Uvidíme se u večeře.“

Lottie mu odpověděla podobně unylým tónem. „Výborně. Přeji ti příjemný den.“

V týdnu, který následoval, spolu dny a noci ostře kontrastovaly. Lottie se zabývala rozličnými pochůzkami a vedením domácnosti. Nikdy si nemohla být jistá, kdy Nicka znovu uvidí. Nečekaně se objevoval a zase mizel, jak se mu zrovna zachtělo. Při večeři si povídali o schůzkách s obchodními partnery či bankéři anebo o návštěvách úřadovny v Bow Street, kde se příležitostně zastavoval, pakliže se s ním sir Grant potřeboval poradit. Ve dne spolu zdvořile, avšak neosobně konverzovali.

Zato noci, to byla jiná káva. Nick se s Lottie miloval téměř se zoufalou naléhavostí. Prováděl s ní věci, které ji až zahanbovaly. Neměla na těle místečko, jehož by se vášnivě nedotýkal. Jednou se s ní miloval drsně a primitivně, jindy rozkošnicky a líně. Občas ji škádlil, žertoval a navrhoval vyzkoušet tak akrobatické pozice, že se dívka při pouhé představě podobného spojení stydlivě chichotala.

A každou hodinou se o něco více přibližovali momentu, kdy sir Ross zcela veřejně a zásadním způsobem změní jejich život. Lottie věděla, jak se manžel děsí slavnosti, pořádané na jejich počest. Vytušila, jak těžce se bude v následujících měsících přizpůsobovat novým podmínkám. Avšak těšilo ji vědomí, že novým okolnostem budou čelit společně. Do manželství s Nickem vstupovala s vědomím, že ji nikdy nebude potřebovat, ale ukazovalo se, že mu v budoucnu bude rovnocennou partnerkou. A překvapilo ji, že ji tato skutečnost naplňuje radostí. Konečně se vedle něho cítí jako plnohodnotná bytost a občas, byť jen na okamžik, jako zbožňovaná žena.

Nastal slavnostní večer. Lottie v duchu děkovala za to, že uposlechla Sophiino naléhání a nechala si poradit s výběrem šatů.

Švagrová vybrala střihy a barvy, které lichotily dívčině postavě a pleti. Vypadala jako pravá dáma. Pro zasvěcovací obřad si Lottie vybrala toaletu ze světlounce modrého saténu se sukní přizdobenou nadýchaným bílým tylem. Odvážně vykrojený výstřih odhaloval oblá ramena. Dívka stála uprostřed komnaty, zatímco jí paní Trenchová a Harriet pomáhaly do tuhé šustivé látky. Něco tak nádherného Lottie v životě neviděla. Ani na početných bálech v Hampshiru ne. Stačilo na ples jenom pomyslet – a na Nickovu reakci, až ji poprvé spatří takhle nastrojenou –, a tetelila se vzrušením.

Skvělou náladu nemohl pokazit ani fakt, že se v těsně utažené šněrovačce nemohla ani pořádně nadechnout. Stačilo se jen mrknout do velkého stojacího zrcadla, které služebné přivlekly do pokoje, a už měla hlavu zase lehkou. Načechraný bílý tyl krášlily vyšívané růžičky. Díky dlouhým kozinkovým rukavičkám barvy čerstvého sněhu a nadýchané štole si dívka připadala jako princezna. Jedinou pihu na kráse představovaly nepoddajné vlasy. Ať je komorná týrala horkými natáčkami sebevíc, odmítaly se stáčet do svůdných kadeří a dál splývaly k ramenům jako ohnuté hřebíky. Po několika marných pokusech o koketné lokýnky se Lottie vzdala a vyčesala si na temeni hladký uzel, jenž zkrášlila voňavými poupaty bílých růží.

Když služebné poodstoupily, aby se pokochaly výsledkem své práce, mladá dáma se zahihňala a prudce se otočila kolem své osy. Modrá sukně zavířila, zatímco nadýchaný tylový svršek se pouze elegantně zavlnil.

„Moc vám to sluší, paní,“ vydechla obdivné hospodyně.

Lottie se váhavě zarazila a záhadně se pousmála. Jelikož Nick neučinil sebemenší pokus domácímu personálu cokoliv vysvětlit, zbylo na ni, aby je taktně seznámila se změněným stavem věcí a manželovým urozeným původem. Počáteční údiv překvapivě rychle vystřídalo uspokojení. Ač si to panstvo neuvědomovalo, i služebnictvo vystoupilo ve svých kruzích na společenském žebříčku o stupínek výš.

„Děkuji vám, paní Trenchová,“ vyjádřila Lottie nakonec svoji vděčnost. „Tak jako obvykle, i dnes jste mi neobyčejně pomohla. Ani v budoucnu se bez vás neobejdeme. Zejména v příštích dnech ne.“

„Ano, paní.“ Na tváři hospodyně se zračilo dychtivé očekávání. Předběžně se shodly na tom, že nová domácnost ve Worcestershiru bude zpočátku vyžadovat přinejmenším třicetičlenný personál. Výběrem a najímáním zaměstnanců byla pověřena právě paní Trenchová.

Lottie vyšla z pokoje. Šaty při každém pohybu podmanivě zašustily. Zvolna sestupovala po schodech do haly, kde na ni čekal Nick, napnutý k prasknutí. Také on byl předpisově ustrojen v tmavém večerním obleku se stříbrnou vestou a uhlově černou hedvábnou vázankou. Husté vlasy měl vykartáčovány do vysokého lesku, tvář do hladká oholenou. Vyzařovala z něho mužnost i elegance. Obrátil se k manželce a zarazil se.

Prohlížel si ji tak obdivné, až Lottie přišlo zatěžko potlačit příliv bujaré nálady. Vzrušeně k němu pospíchala. „Vypadám jako vikomtesa?“ tázala se dychtivě.

„Neviděl jsem žádnou takovou, které by to slušelo jako tobě, Lottie.“

Usmála se. „Děkuji za kompliment.“

„Ach ano. Vlastně…“ Podal ženě ruku a pomáhal jí zdolat poslední stupně. „Jsi ta nejúchvatnější bytost na světě, kterou jsem kdy spatřil,“ pravil naprosto vážně.

„Na světě?“ opakovala se smíchem.

„Když jednou řeknu, že jsi nádherná,“ zahuhlal, „tak na tom také trvám. Asi bych měl pro úplnost dodat, že nejspanilejší jsi dočista nahá.“

Nedokázala se ubránit veselí. „Obávám se, že se budeš muset smířit s tím, že dnes večer míním za každou cenu zůstat oblečená.“

„Pouze do konce plesu,“ opáčil hravě. Zatáhl za prstík jemné rukavičky, pak za další a další.

„Co to provádíš?“ ptala se dívka ze zatajeným dechem.

„Svlékám tě.“

„Pročpak?“

„Abych se mohl pokochat tvojí ručkou.“ Odhodil rukavici přes zábradlí a přiblížil obnaženou paži k ústům. Lottie přihlížela, jak líbá každý prstík a zahřívá jej horkým dechem. Cítila vzrušené

šimrání po celém těle. Pak se na ni Nick kriticky zadíval. „Tady něco chybí.“ Zalovil v kapse. „Zavři oči,“ přikázal.

Lottie okamžitě poslechla. Ucítila, jak po prsteníčku sklouzlo něco chladného a těžkého. Uvědomila si, o co se jedná. Prudce rozlepila víčka a zadržela dech.

Šperk byl masivní. Vévodil mu ohromný temně modrý safír ve tvaru kupole, jenž třpytem připomínal manželovy duhovky. Obklopoval ho kroužek opalizujících diamantů zasazených ve zlatě. Kámen fantasticky pohlcoval světlo, jež se slévalo v jeho středu a vytvářelo podivuhodnou zářící hvězdu. Zkoprnělá Lottie se zahleděla do snědé tváře svého chotě.

„Tak co, udělal jsem ti radost?“ vyzvídal Nick.

Nedostávalo se jí slov. Sevřela mu bolestivě prsty a němě zavírala a otvírala ústa. Nedokázala vydat ani hlásku. „Něco tak rozkošného jsem nikdy neviděla. V životě by mě nenapadlo, že budu vlastnit takový poklad. Ach, ty jsi tak velkorysý!“ Impulzivně se manželovi vrhla kolem krku a začala jej zasypávat polibky.

Nick ji k sobě přivinul. „Copak nevíš, že ti dám všechno, na co si vzpomeneš?“ předl odevzdaně. „Stačí říct.“

Aby si náhodnou nevšiml jejího výrazu, tiskla se k němu Lottie celým tělem, s hlavou odvrácenou stranou. Zase žertuje, táhlo dívce hlavou. Anebo mluví do větru. Rozhodně svá slova nemyslí vážně.

Náhle jako by si uvědomil dosah svého prohlášení, mladík citelně strnul. Prudce od ženy odstoupil. Lottie po něm blýskla pohledem. Nick opět nasadil neproniknutelnou masku. Dívka mu poskytla čas, aby se vzpamatoval.

Jakmile se znovu ovládal, zatřepal divoce hlavou jako pes, který vyleze z vody. Když se na Lottie znovu odvážil pohlédnout, tvářil se posměšně. „Smíme už konečně vyrazit, lady Sydneyová?“

„Ano, Nicku,“ špitla a zavěsila se do něj.

Na popud sira Rosse slavnost osobně uspořádal vévoda z Newcastlu. Společně se svou ženou se už čtyřicet let pohybovali vysoko na společenském žebříčku. Tak dlouho byli svoji. Těšili se vynikající pověsti a respektu. Člověk, jako je Nick Gentry, s přinejmenším spornou pověstí, bude patrony tohoto typu velice potřebovat.

O vévodově londýnské rezidenci se návštěvníci taktně vyjadřovali jako o „úctyhodném“ sídle. Jednalo se o palác tak rozsáhlý, že v něm lidé nezřídka zabloudili. Představoval totiž komplex bezpočtu salonů, ranních pokojů, jídelen, večerních komnat, odpočíváren, knihoven, loveckých galerií, studoven, kuřáren a místností zasvěcených hudbě. Dlouhý taneční sál blýskal nekonečnými řadami naleštěných parket, ze stropu viselo půltuctu křišťálových lustrů. Díky početným balkonům a galeriím, lemujícím celý sál, se tu nalézalo i dost zákoutí vhodných pro důvěrnou konverzaci a klevetění.

Plesu se mělo zúčastnit na pět stovek vybraných hostů, pocházejících z význačných rodů. Jednalo se o tak prestižní událost, že si nikdo z pozvaných nedovolil nepřijít, jelikož v tom případě by se ostatní domnívali, že vůbec nebyl pozván. Což se samozřejmě považovalo za ostudu.

Ve chvíli, kdy se Nick seznamoval s vévodským párem, se tvářil jako nejvděčnější bytost na světě. Postarší manželé dobře znali oba jeho rodiče. „Začínáte se až neskutečně podobat svému otci,“ poznamenala vévodkyně, když jí Nick líbal ruku. Z drobné dámy vyzařovala vlídnost a elegance. Stříbrné vlasy zdobila diamantová čelenka, štíhlou šíji šňůry masivních perel. „I kdybych předem nevěděla, kdo jsou vaši příbuzní,“ pokračovala, „stačil by jediný pohled a hned by mi bylo jasné, kam vás zařadit. Ty oči…, ano, vskutku, nemůžete být nikdo jiný než Sydney. Taková tragédie, ztratit otce i matku v útlém věku. Dokonce naráz. Nějaké neštěstí na lodi, že?“

„Ano, milosti. Matka se utopila, když se s ní na jednom z večírků pořádaných na vodě převrhla loďka. Otec se ji pokoušel zachránit, ale také uvízl pod hladinou.“

„Taková rána,“ vzdychla vévodkyně. „Pokud si dobře vzpomínám, byli si navzájem velice oddáni. Možná že v tomto směru je podobný konec požehnáním. Alespoň se na věčnost odebrali společně.“

„Vskutku,“ procedil Nick skrze zuby, pokoušeje se skrýt rozladění. Těsně po dvojnásobném úmrtí bezpočtukrát naslouchal

podobným plkům. Mnoho známých bůhvíproč považovalo shodné datum skonu za výhodu. Žádné z osiřelých dětí s nimi však romantický sentiment nesdílelo. Kéž by přežil alespoň jeden z rodičů! Nick střelil pohledem po sestře, stojící se sirem Rossem poblíž. Po slovech prošedivělé dámy téměř neznatelně přimhouřila oči a sotva postřehnutelným gestem dala bratrovi najevo svůj nesouhlas.

„Vaše milosti,“ ozvala se Lottie ve snaze překlenout trapné ticho,

„dovolte mi poděkovat vám za neobyčejnou laskavost a pohostinnost. Na vaši velkorysost nikdy nezapomeneme.“

Očividně polichocená vévodkyně s dívkou chvíli nadšeně štěbetala, zatímco její manžel věnoval Nickovi blahosklonný úsměv.

„Životní družku jste si vybral báječně,“ poznamenal. „Je bystrá, přirozená a rozkošná. Jste skutečně šťastný muž.“

S takovým prohlášením se nedalo než souhlasit. Lottie každého příjemně překvapila. V působivých šatech se pohybovala s přirozenou grácií mladé královny, na rtech spokojený úsměv. Zdálo se, že stovky zvědavých očí ji ani v nejmenším nevyvádějí z míry. Působila tak křehce a delikátně, že by nikomu ani na um nepřišlo, že se pod jemnou slupkou skrývá pořádně tvrdé jádro. Koho by napadlo, že se tato porcelánová panenka vzepřela přání rodičů a dva roky se protloukala na vlastní pěst? Kdo by předpokládal, že si snadno omotala kolem prstu strážníka z Bow Street, jemuž školu života poskytla drsná ulice?

Zatímco vévoda vítal další hosty, šedovlasá hlava se nepřestala důvěrně naklánět k blondýnce. Zjevně jí měla hodně co říct.

Sophia se přitočila těsně k bratrovi a zakryla si tvář vějířem.

„Vždyť jsem ti to povídala,“ zamumlala spěšně.

Nick se kysele usmál. Vzpomněl si na sestřina slova. Inu, Lottie mu bude doopravdy neocenitelnou partnerkou. „Právě jsi vyslovila nejprotivnější větu na světě, Sophie.“

„Vztekej se, jak chceš, ale pamatuj si, že Lottie je drahoušek, a pro tebe je až moc dobrá,“ odsekla sestra naoko vážně, přestože jí v očích jiskřil raráškovský smích.

„Nikdy jsem netvrdil, že tomu tak není.“

„A je do tebe zamilovaná,“ pokračovala. „Takže kdybych byla na tvém místě, přestala bych se naparovat.“

„Zamilovaná,“ opakoval nedůvěřivě Nick. Přesto cítil, jak se mu zrychlil tep. „Proč mi to připomínáš?“

„Nu, není to tak dávno, co…,“ Sophia se odmlčela a zadívala se na nově příchozí pár. „Ach, támhle je lord Farrington! Omluv mě, drahý. Jeho choť dlouho churavěla, a tak bych se jí ráda poptala na zdraví.“

„Počkej!“ zastavil ji Nick. „Dopověz, co jsi nakousla!“ Ale to už Sophia, se sirem Rossem v patách, cupitala pryč. Zkoprnělý Nick za ní jen tupě civěl.

Jakmile vévodkyně Lottie propustila, přijala dívka rámě svého chotě a vmísili se do davu. Procházeli sálem, zdravili známé, seznamovali se s novými lidmi a nezávazně si s nimi povídali. Nick by se rád na chvíli připojil k pánské společnosti v kuřárně, ale nejprve se chtěl přesvědčit, zda se manželka bez něho několik minut obejde. Neušly mu lačné pohledy přítomných mužů, a proto se jí raději držel po boku a dával všem jasně najevo, že tato dáma rozhodně není k máni.

Orchestr, dovedně ukrytý na jednom z balkonů za květinovou clonou, již tvořily rostliny v kořenáčích, spustil ryčnou hudbu. Lottie s Nickem se prodírali přeplněným sálem. Dívka s ním diskrétně flirtovala. Letmo se manžela dotýkala a špitala mu do ucha mazlivá slůvka. On odpovídal kradmými polibky. Omámený a vzrušený Nick lapal vůni poupat bílých růží zapletených ve vlasech, a kdykoliv k dívce přistoupil blíž, nahlížel do svůdného dekoltu, zmatněného voňavým pudrem.

Lottiinu pozornost znenadání upoutala skupinka žen. Dvě z nich na ni civěly doslova s pusou dokořán. „Nicku, zahlédla jsem tu kamarádky, které jsem neviděla od školních let. Musím s nimi mluvit. Co kdyby ses na chvíli věnoval džentlmenům? Jistě nikterak netoužíš poslouchat naše klípky.“

Mladíka se dotklo, jak rychle se ho snaží zbavit. „Dobrá,“ odsekl.

„Půjdu si zahrát biliár.“

Lottie na něho svůdně zamrkala. „Ale musíš mi slíbit, že až zazní první waltz, přijdeš mě vyzvat k tanci.“

Sydney si uvědomil, jak dovedně to s ním manželka právě skoulela, a cosi souhlasně zabručel. Přihlížel, kterak se proplétá

mezi lidmi k přítelkyním. Ke svému údivu si uvědomil, že se tu bez ní cítí jako nahý v trní. To snad není pravda! Přece ho takhle nerozhodí jedna mrňavá ženská! Jeho, který byl vždycky sebevědomý a sebejistý. A najednou se nechá vodit na vařené nudli!

Zatímco dumal nad znepokojivou situací, zaslechl za sebou švagrův hluboký hlas.

„To se stává i těm nejlepším z nás, Sydney.“

Obrátil se k Rossovi čelem. Zkušený muž očividně vycítil, jaká smršť pocitů Nickem právě zmítá. Šedé oči se pobaveně třpytily, domlouval mu zvučným hlasem. „Na tom, jak jsi silný nebo umanutý, ani zbla nezáleží. Stačí potkat tu pravou, a než se naděješ, naprosto si tě podmaní. Chytil ses drápkem, příteli. Konečně si to přiznej.“

Nick se ani nepokoušel bránit. „A to jsem byl přesvědčený, že jsem chytřejší než ty,“ zabručel.

Sir Ross se ušklíbl. „Podle mého názoru s tím nemá inteligence co dočinění. Protože kdyby se chlapský rozum poměřoval pouze dovedností, s jakou se vyhýbá lásce, bezesporu bych patřil mezi největší hlupáky na světě.“

Při slově láska sebou Nick trhl. „Jak ti mám zavřít klapačku, Cannone?“

„Zkus sklenku Cossart-Gordon, ročník osmnáct set pět,“ odvětil mile Ross. „Pokud se nemýlím, právě jej servírují v salonu s biliárem.“

„V tom případě – na co ještě čekáme?“ opáčil mladík a rázně vykročili ze sálu.

„Lottie Howardová!“ Dvě mladé dámy se jí s těžko potlačovanou radostí rozběhly v ústrety. Navzájem si tiskly ruce a objímaly se. Kdyby se v Maidstone’s po léta nepodrobovaly přísné etiketě, nejspíš by poskakovaly a výskaly nadšením.

„Samantho!“ Lottie se tváří přitiskla k vysoké atraktivní brunetce, která se k ní ve škole chovala jako starší sestra. „Arabello!“ Arabella Markenfieldová vypadala přesně tak jako v dobách, kdy spolu sedávaly v učebnách. Hezoučká kyprá zrzečka s čupřinou lesklých lokýnek, pečlivě naaranžovaných na vysokém, porcelánově bílém čele.

„Stala se ze mne lady Lexingtonová,“ informovala spolužačku pyšně Samantha. „Představ si, podařilo se mi klofnout samotného hraběte. S pořádným majetkem.“ Vzala Lottie zlehka kolem pasu a natočila ji kýženým směrem. „Postává támhle, u dveří do zimní zahrady. Ten vysoký s pleškou. Vidíš ho?“

Lottie přikývla a zadívala se na upjatě vyhlížejícího džentlmena, který jistě už překročil čtyřicítku. Měl tak ohromné vypoulené oči, až hrozilo, že mu z nezvykle úzké tváře každou chvíli vypadnou. „Na první pohled příjemný muž,“ mínila dívka zdvořile a Samantha vyprskla smíchy.

„To jsi řekla moc hezky, drahá. Na rovinu přiznávám, že můj choť není bůhvíjaký krasavec a naprosto postrádá smysl pro humor. Což vlastně vůbec nevadí, protože nic se člověku tolik neprotiví, jako užvanění vtipálci. Ale je to džentlmen každým coulem.“

„Těší mě vidět tě šťastnou,“ pravila upřímně Lottie. Už ve škole se jí Samantha svěřila, že z celého srdce touží po výhodné partii. „A co ty, Arabello?“

„Loni jsem se přivdala k Seaforthovým,“ hihňala se oslovená.

„Určitě už jsi o nich slyšela. Jedna z mých švagrových chodila k nám do školy, o stupeň výš.“

„Ano,“ přikývla Lottie. Pamatovala si, že rodina Seaforthova sice nevlastnila titul, zato však nekonečné množství úrodné půdy. „Snad nejsi ženou jejího bratra Harryho?“

„Přesně tak!“ Děvče gestikulovalo tak živě, až jí neposlušné prstýnky na čele poletovaly sem a tam. „Harry je docela fešák, i když od svatby trochu tloustne v pase. Je skutečně šarmantní. Jistě, šlechtický titul nikdy mít nebudu, ale vynahrazuji si to jinak. Mám vlastní kočár a dokonce pravou francouzskou komornou. Žádnou trapnou myšku s příšerným východolondýnským přízvukem, jež neustále otravuje s tím svým nemožným ,síl-vů-pléé’ nebo ,bon-žůůůr.’„ Arabella se chichotala na celé kolo. Posléze zvážněla a upřela na Lottie spekulativní pohled. „Drahoušku Lottie, je to pravda, že se z tebe stala lady Sydneyová?“

„Ano.“ Dívka významně pohlédla ke dveřím, k nimž se dlouhými kroky ubíral její manžel v doprovodu sira Rosse. Měla být na koho hrdá. Z Nicka vyzařovalo téměř hmatatelné mužné

kouzlo. Pohyboval se pružně jako kočka a v dokonale ušitém obleku mu to fantasticky slušelo.

„Krásný jako sám dábel,“ pravila uznale Samantha. „Je také tak protřelý, jak se o něm povídá, Lottie?“

„Ani v nejmenším,“ lhala statečně Lottie. „Řekla bych, že lord Sydney je naprosto tuctový džentlmen.“

Želbohu, v ten okamžik na ni manžel významně pohlédl. Svlékal ji očima. Jakmile si mladá dáma vzpomněla na chvíle, které budou po plese bezprostředně následovat, otřásla se vzrušením. Měla co dělat, aby se znovu ovládla.

Samantha s Arabellou mezitím roztáhly vějíře a zuřivě se jimi ovívaly. „Dobrý bože!“ vypískla Samantha tiše. „Všimla sis, jak nestoudně si tě prohlížel, Lottie?“

„Nechápu, o čem mluvíš,“ odsekla dívka zatvrzele, ačkoliv líce jí výmluvně plály zrádnou červení.

Arabella si zakryla ústa hedvábným vějířem a se smíchem poznamenala: „Podobně se tváří věčně hladový Harry, když před něho postavím talíř yorkshirského pudinku.“

V Samanthiných tmavých očích se zračila zvědavost. „Měla jsem dojem, žes byla zaslíbena lordu Radnorovi. Jak ses z toho vyvlékla? Kde ses ukrývala ty dva roky? I když asi nejvíc ze všeho by mě zajímalo, jak se ti podařilo ulovit takového chlapa. Nicka Gentryho! Poslouchej, není ta historka s tím jeho ztraceným titulem nějaký trik?“

„Ne,“ trvala na svém oslovená. „Skutečně se narodil jako lord Sydney.“

„A když sis ho brala, věděla jsi, že je vikomt?“

„Nu, vlastně ne.“ Dívka se pokoušela o co nejstručnější vysvětlení.

„Asi bych měla začít tím, že jsem uprchla ze školy, abych se vyhnula sňatku s lordem Radnorem…“

„To tedy byl skandál!“ skočila jí do řeči Arabella. „A ještě pořád se o tom mluví. Žádný z učitelů nemůže pochopit, kde se v té milé, poddajné děvence Howardové vzalo tolik kuráže.“

Lottie bojovala s pocitem trapnosti. Rozhodně nebyla na svoje chování hrdá. Nic jiného jí však nezbývalo. „Aby mne tak snadno neodhalili, změnila jsem si jméno a vstoupila do služeb lady Westcliffové v Hampshiru…“

„Ty jsi pracovala?“ zděsila se Arabella. „Chudinko, tys ale musela trpět!“

„S povinnostmi jsem to skutečně nepřeháněla,“ ujistila ji s kyselým pousmáním Lottie. „Westcliffovi jsou laskaví lidé a ovdovělou hraběnku jsem si opravdu oblíbila. Právě v tu dobu mi byl představen Nick Gentry – ehm – tedy, lord Sydney. Zanedlouho po našem seznámení mě požádal o ruku a…“ Odmlčela se. Před očima jí vyvstala vize onoho večera v knihovně lorda Westcliffa. Nickova tvář se utápí ve stínech, sklání ústa k jejím ňadrům…

„…a tak jsem řekla ano,“ vyhrkla chvatně. Cítila, jak jí líčka planou neviditelným žárem.

„Hmmm.“ Samantha se na rozpacích své přítelkyně očividně pásla.

„Takové nabídce zjevně nebylo těžké podlehnout.“

„A co rodiče? Rozladilo je to moc?“ vyzvídala Arabella.

Lottie němě přikývla. Výraz „rozladit“ totiž nenávistnou reakci ani zdaleka nevystihoval.

Samantha pochopila, a proto se tvářila vážně. „Navěky se zlobit nebudou, drahá,“ chlácholila spolužačku moudře. „Pokud je tvůj manžel jen z poloviny tak bohatý, jak se o něm povídá, budou nakonec rádi, že ho mají v rodině.“

Ještě chvíli spolu náruživě štěbetaly a smlouvaly si další schůzky. Lottie si ani neuvědomovala, jak čas rychle letí. Náhle však orchestr spustil nový, velice oblíbený waltz s poetickým názvem „Jarní kvítí“. Chytlavá melodie vyzvala zúčastněné, aby se přidali k hostitelskému páru, a za okamžik už po parketu vířil bezpočet dvojic. Lottie táhlo hlavou, zda manžel nezapomněl na svůj slib. Rozpačitě se počala rozhlížet kolem sebe. Po několika minutách se přítelkyním omluvila a vyrazila chotě hledat. Procházela galerií v přízemí, kterou od parketu oddělovalo vyřezávané zábradlí, přizdobené zelení a růžovými poupaty. V rozích diskrétně postávaly některé páry, zabrané do rozhovoru. Lottie od nich s potutelným úsměvem odvracela zrak.

Náhle ji kdosi chytil za paži. Zastavila se v pevné víře, že ji konečně dostihl Nick. Ale když sklonila hlavu k ruce, drtící jí předloktí, vyděšeně shledala, že namísto pevné hranaté dlaně ji svírají vyzáblé kostnaté prsty. Jakmile zaslechla odporný hlas,

jenž ji pronásledoval ve strašlivých nočních můrách, otřásla se hrůzou.

„Snad si nemyslíš, že se mi můžeš věčně vyhýbat, Charlotte?“

Posbírala veškerou odvahu a zpříma pohlédla do obličeje lorda Arthura Radnora. Čas na něho měl zničující vliv. Zchátral tak, až se Lottie zdálo, že od posledního setkání uběhlo nejméně deset let, a ne pouhé dva roky. Připadal jí nepřirozeně sinalý, pokožka dostala odstín sluncem vybělené kosti. Temné propadlé oči, orámované hustými černými brvami, mu propůjčily vzezření démona. Od zkroucených zahořklých úst se po celé tváři táhly hluboké vrásky.

Lottie se dávno smířila s tím, že se s ním jednou určitě střetne. Podvědomě usuzovala, že Radnor bude plný nenávisti. Leč to, co spatřila v jeho očích, ji znepokojilo mnohem víc. Jeho zraky planuly nenasytností a zároveň přáním někoho zničit. Dívka instinktivně vycítila, že lordova touha ji vlastnit odloučením ještě více vzrostla. Zradila ho, a on se rozhodl pomstít.

„Pane,“ oslovila Arthura pevným hlasem, ačkoliv rty se jí znepokojeně třásly. „Chováte se nevhodně. Pusťte mne, prosím.“

Radnor naléhání ignoroval. Neurvale mladou dámu postrčil za mohutný sloup, stíněný rostlinstvem. Po stisku nemilosrdných prstů jí určitě zůstanou modřiny. Lottie se nevzpírala. Netoužila vyvolat nechutnou scénu, která by poskvrnila tento večer, pro manžela tak významný. Přesto dívce připadlo zvláštní, že se Radnora stále tak bojí. Vždyť je tu všude tolik lidí! Snad by si nedovolil ubližovat jí ve společnosti! Kdyby se ocitli o samotě, to by bylo něco jiného. Zřejmě by nezaváhal ani vteřinu. Prsty kostlivce by ji vmžiku ovinuly a s potěšením z ní vymáčkly duši.

Radnor po ní klouzal vilným pohledem. „Kristepane, co to s tebou provedl? Páchneš chlípností. Byla jsi jen o fous lepší než chátra. Pokoušel jsem se tě napravit. Ale tys moje úsilí zničila!“

„V tom případě,“ prohlásila popuzeně Lottie, zatímco uvězněnou dlaň skroutila v pěst, „se ode mě držte raději dál. Jsem si jistá, že se se mnou nechcete špinit.“

„Náno hloupá,“ zasyčel nenávistně Radnor a oči se mu zaplnily chladným leskem. „Copak ti nedochází, co jsi ztratila? Chceš vědět, co dneska jsi? Nicka. To já jsem tě stvořil. Vytáhl jsem tě z bídy. Toužil jsem z tebe vychovat dokonalou bytost. A tys mě namísto vděku zradila a otočila se k rodině zády.“

„O nic jsem se vás neprosila.“

„O důvod víc, abys přede mnou poníženě poklekla. Dlužíš mi strašně moc, Charlottě. Každičkou minutu svého života.“

Lottie pochopila, že diskuse se šílencem nikam nevede. „Ať už je to, jak chce,“ pravila vlídně, od nynějška patřím lordu Sydneymu.

,,Nemáte na mě žádný nárok.“

Stařec znechuceně zkřivil rty a odplivl si. „Jsi moje! Jakápak směšná svátost manželská? Na ní mi houby záleží.“

„Patrně jste si namlouval, že si mě můžete koupit podobně lehce jako kus masa v řeznictví,“ opáčila tvrdě Lottie.

„Patříš mi. Celá mi patříš,“ drmolil pomatenec. Mačkal křehkou paži tak bezohledně, až dívce vyhrkly slzy. „Zaplatil jsem za tebe tolik, že mám právo tě vlastnit. Investoval jsem do tebe roky života a chci je zpátky.“

„Ale jak si to představujete? Jsem vdaná za jiného. Kromě toho k vám nic necítím. Ani respekt, ani zášť. Jste mi dočista lhostejný. Co si myslíte, že vám mohu poskytnout?“

Ve chvíli, kdy se domnívala, že jí snad rozmačká ruku, se za ní ozvalo varovné zavrčení. Nick svižně vstoupil mezi ně. Mávl paží a Radnor zaskučel bolestí. Odstrčil od sebe Lottie tak prudce, až zavrávorala. Nick ji pohotově zachytil a přitiskl k sobě. Vděčně se k němu při tulila.

„Už se k ní nikdy nepřibližujte, nebo vás zabiju,“ zaburácel mladík na Radnora. Nevyhrožoval, prostě konstatoval fakt.

„Ničemo drzý!“ skřehotal vztekle dědek.

Lottie neuniklo, jak se mu po tváři rozlévá ruměnec. Spatřit ji v Nickově náruči bylo evidentně víc, než dokázal snést. Když manžel Lottie chlácholivě pohladil, sok se roztřásl nelibostí.

„Dobrá,“ zasyčel. „Zanechám tě napospas hanbě, Charlotte.“

„Vypadněte!“ poručil mu mladík. „Hněd!“ Radnor odkráčel s výrazem uraženého monarchy. Přímo bublal zlostí.

Lottie si mnula pohmožděnou paži, v níž jí bolestivě škubalo. Znepokojeně si povšimla, že nemilý výstup přitáhl značnou pozornost.

„Nicku…,“ špitla, ale manžel zareagoval dřív, než se vůbec zmohla na slovo.

Chytil ji kolem pasu a gestem přivolal číšníka, balancujícího poblíž s podnosem prázdných sklenic. „Vy,“ přikázal. „Pojdte sem!“

Černovlasý sluha okamžitě poslechl.

„Kam se můžeme uchýlit do soukromí?“

Tázaný horečně přemýšlel. „Pokud projdete halou až na samý konec, ocitnete se přímo u hudebního salonku. Dnes by měl být prázdný.“

„Výborně. Doneste nám tam brandy. Rychle.“ „Ano, pane!“

Lottie následovala Nicka jako v mrákotách. V mysli jí vířily chaotické úvahy, šum bavících se lidí k ní doléhal jakoby z dáli. Tělo měla napjaté jako strunu. Obávaný střet s lordem Radnorem v ní zanechal pachuť nevolnosti, neskutečna, zlosti i úlevy. Jak s ní může zároveň zmítat tolik pocitů?

Hudební salonek byl měkce nasvícen světlem dopadajícím z chodby. Piano, harfa a několik notových stojanů vrhalo po stěnách dlouhé stíny. Nick zavřel dveře a obrátil se k Lottie. Ve tmě se nad ní rýsovala jeho rozložitá ramena. Zarputilejší výraz dosud nespatřila.

„Jsem v pořádku,“ zapípala vysokým vyděšeným hláskem, což ji rozesmálo. „Opravdu. Nemusíš se tvářit tak…“ Opět ji přemohlo veselí. Nick si zřejmě myslí, že mi přeskočilo, blesklo jí hlavou. Nejspíš by mu nedokázala vysvětlit, jak svobodná si najednou připadá. Obrovský strach nyní vystřídala euforie.

„Omlouvám se,“ vzlykla a zaplavily ji úlevné slzy. „Já jen… Třásla jsem se před ním celý život…, ale dnes jsem si konečně uvědomila, že už nade mnou nemá žádnou moc. Už mi nemůže škodit. Necítím k němu žádné závazky ani pocit viny. Zbavila jsem se tíživého břemene a připadá mi to tak zvláštní…“

Třásla se rozrušením, hihňala se a nervózními prsty si utírala zvlhlé líce. Nick ženu objal a pokoušel se ji ukonejšit. „Ale no tak… No tak…,“ šeptal a přitom dívku hladil po zádech. „Zhluboka se nadechni a nebreč. Všechno je v pořádku.“ Líně ji hubičkoval na čelo, na tváře i orosené řasy. „Jsi v bezpečí, Lottie. A jsi moje. Oženil jsem se s tebou, a tak tě ochráním před vším zlým. Slibuju.“

Dívka se chystala namítnout, že se strachu navždy zbavila, ale umlčel ji. Chtěl, aby se uklidnila a odpočinula si. Opřela se hlavou o Nickovu hruď a lapala po dechu, jako by právě uběhla několik mil. Mladík ji chlácholivě laskal a zahříval.

Kdosi zaklepal.

„Aha, brandy,“ hlesl Nick a odvedl ženu k pohovce.

Lottie vyčerpaně klesla do polštářů. Zaslechla, jak číšník vykřikl vděkem, když mu manžel za ochotu dal štědré spropitné. Nick se objevil s podnosem a položil jej na nedaleký stolek.

„Nepotřebuji se napít,“ protestovala Lottie s mdlým úsměvem.

Nedbaje na dívčiny protesty, nalil Nick do poháru trochu jantarové tekutiny a jal se jej zahřívat v širokých dlaních. Poté manželku vybídl:

„Vypij to.“

Poslušně se natáhla po sklence. K vlastnímu úžasu zjistila, že jí číše divoce tancuje v rozechvělých prstech. Jen tak tak ji neupustila. Nick se zachmuřil, poklekl a úslužně milé pomohl bezpečně dopravit pohár ke rtům. Lottie usrkla a ušklíbla se, to když si kořalka začala propalovat cestu vyprahlým hrdlem.

„Víc,“ zamumlal Nick a přinutil dívku spolknout další doušek, až jí vyhrkly slzy.

„Je kapánek ostrá,“ pravila ochraptěle.

Mužovy oči zajiskřily náhlým veselím. „Aby ne. Značka Fin Bois, ročník devadesát osm.“

„Rok se tenkrát nejspíš příliš nevydařil.“

Nick se zakřenil a pohladil ji po rukou bříšky palců. „Něco takového řekni obchodníkům. Představ si, že láhev prodávají za padesát liber.“

„Za padesát liber?“ žasla Lottie. Zavřela oči a odhodlaně nápoj vysrkla. Nakonec se neovladatelně rozkašlala a podala manželovi prázdnou sklenici.

„Hodné děvče,“ pochválil ji Nick. Polaskal Lottie vzadu na šíji a jemně stiskl. Nemohla si pomoct, ale okamžitě zauvažovala nad tím, že ačkoliv je manželova dlaň mnohem širší a silnější než Radnorova, nikdy jí neublížil. Jeho doteky jí přinášely pouze rozkoš.

Spočinula zraněnou paží na opěradle křesla a bolestivě ucukla. Nejednalo se o nikterak prudký pohyb, přesto mladíkovi neunikl. Zaklel skrze zuby a rukavičku jemně stáhl.

„Nic to není,“ bránila se Lottie. „Radši bych si ponechala paži zakrytou. Radnor mě takhle tiskl často. Nikdy to nebylo tak zlé…“ Zmlkla a zamžikala řasami. Pozdě.

Nick šokované ztuhl. Na bělostné paži zůstaly po Radnorových pařátech temné otisky. Zachvátil ho neovladatelný vražedný vztek, až Lottie vyplašil. „Modřiny se mi dělají snadno,“ blekotala nešťastně.

„Prosím tě, netvař se tak. Za den dva to zmizí a pak…“

„Já ho uškrtím,“ drtil Nick skrze zuby. „Až s ním skončím, zbude po něm jen mastnej flek… Pošlu ho přímo do pekla, dědka plesnivýho…“

„Prosím,“ žadonila dívka a hladila chotě smířlivě po líci. „Pokoušel se nám zkazit dnešní večer. Nepřipusť, aby se mu to podařilo. Ovaž mi předloktí kapesníkem a pomoz natáhnout rukavičku. Musíme se vrátit dřív, než nás začnou shánět. Sir Ross má pronést slavnostní proslov…“

„Na tom mi čerta záleží!“

„Ale mně ano.“ Lottie mládence přinutila, aby jí pohlédl do očí.

„Chci, abys mě odtud odvedl a zatančil si se mnou waltz. A poté mi stál po boku, až sir Ross všem oznámí, kdo ve skutečnosti vlastně jsi.“ Vějířky řas poklesly, jak se zadívala na mužovy hněvem zkřivené rty.

„Potom mě vezmeš domů a odneseš do ložnice.“

Manželčino naléhání Nicka na chvíli dočista vykolejilo. Divoký výraz se začal vytrácet. „A pak?“

Dřív než stačila odpovědět, dveře se roztřásly pod náporem silné pěsti. „Sydney!“ ozval se z chodby dunivý hlas.

„Ano,“ odvětil Nick a vyskočil.

Ve veřejích se zjevila urostlá postava sira Rosse. Upřeně si je prohlížel, v obličeji se mu nepohnul ani sval. „Přišel jsem ti oznámit,

že zde byl i lord Radnor.“ Jistými kroky přešel těsně k Lottie a poklekl k ní tak jako předtím Nick. Jakmile spatřil zhmožděnou ručku, pozvedl k dívce zrak. „Smím?“ V hlase mu zazněla netušená něha.

„Ano,“ přitakala Lottie. Sir Ross si zadumaně prohlížel zranění a zlověstně se kabonil. V očích se mu zračil tak upřímný zájem, až se mladá dáma v duchu zastyděla, že ho zpočátku považovala za příliš rezervovaného muže. Připomněla si, že proslul svou slabostí pro týrané ženy a děti. Díky pomoci bezbranným si mezi lidmi vybudoval neotřesitelnou reputaci. O soudcových dobrých skutcích ji zpravila Sophia.

Nakonec se na ni švagr povzbudivě usmál a poplácal ji po ruce.

„Už se to nebude opakovat. Slibuji.“

„Úžasný večírek,“ pitvořil se Nick. „Třeba bys nám mohl prozradit, kdo toho hejhulu připsal na seznam hostí.“

„Nicku,“ napomenula jej manželka. „Vždyť v podstatě o nic nejde.“

„Ale jde,“ opáčil spěšně soudce. „Cítím se za incident zodpovědný a poníženě prosím o prominutí, Charlotte. Jsem si jist, že na mnou schváleném seznamu lord Radnor nefiguroval. Však já už zjistím, jakým způsobem získal pozvání.“ Výmluvně povytáhl obočí a pokračoval: „Jeho chování bylo neslušné, stejně jako trestuhodné. Vzbuzuje podezření, že je Charlottě chorobně posedlý a patrně ji nepřestane obtěžovat.“

„Hodlám mu to rázně zatrhnout,“ zabručel Nick. „Existuje několik účinných metod, jak dědka z takové závislosti vyléčit. Za předpokladu, že dosud nevypadl, okamžitě začnu s kurýrováním.“

„Je pryč,“ zasáhl ostře sir Ross. „Vyzval jsem dva pochůzkáře, aby ho diskrétně vyprovodili. Uklidni se, Sydney. Jakmile tu začneš řádit jako rozzuřený býk, na pověsti ti to nepřidá.“

Mladík výhružně přimhouřil oči. „Pověz mi, jak pokojný bys byl

ty, kdyby někdo tohle udělal Sophii.“

Sir Ross si krátce povzdychl. „Správná připomínka.“ Zadumal se a po chvíli pokračoval: „Přirozeně máš právo se hněvat a vyřídit si to s Radnorem po svém, Sydney, a já ti to nebudu rozmlouvat

ani se pokoušet zasáhnout. Ale asi bys měl vědět, že jsem si s ním osobně pohovořil a dal mu dostatečně najevo, že Charlotte je členkou mé rodiny, a tudíž ji hodlám chránit stejně nesmlouvavě jako ty. Dovolil si napadnout významnou dámu, a tím přestoupil veškeré meze.“

Soudcův zájem Lottie nesmírně zalichotil. Nikdy by se nenadála, že při ní budou stát dva vlivní muži a bránit ji před Radnorem. „Děkuji, Rossi.“

„Nikdo by ti nemohl mít za zlé, kdyby ses po tomto incidentu rozhodla odjet domů,“ odvětil. „Sice jsem měl v plánu dnes večer přednést svou řeč, ale není problém ji odložit.“

„Zůstanu zde,“ prohlásila mladá dáma pevně. „A pokud nás neuvedeš do společnosti ty, přísahám, že tak učiním já.“

Soudce se potěšené zazubil. „Tak tedy dobrá. Nebudu se protivit tvému přání.“ Tázavě pohlédl na Nicka. „Vrátíte se brzy do sálu?“

Nick našpulil rty. „Pokud je Lottie v pořádku…“

„Ano,“ přisvědčila neochvějně. Třebaže jí v zápěstí stále bolestivě tepalo, postavila by se třeba samotnému dáblovi, kdyby to bylo nutné. Povšimla si, jak se muži mlčky domlouvají očima. Znamenalo to, že si o násilnickém chování stárnoucího amanta pohovoří později, na vhodnějším místě.

Poté, co se sir Ross opět vzdálil, Lottie křepče vyskočila z pohovky. Okamžitě u ní stál Nick, ochranitelsky ji objímal, kdyby náhodou zakolísala. Mladíkova přehnaná starostlivost ji rozesmála. „Už je mi dobře,“ domlouvala mu. „Opravdu.“

Vyčkávala, až se do Nickových zřítelnic opět vloudí staré známé jiskřičky kousavého humoru, ale nestalo se tak. Dál zůstával napjatý. Nepřestával ji studovat smrtelně vážným pohledem. Dívka měla pocit, že by ji nejradši zabalil do vatičky a odnesl někam daleko, na dokonale bezpečné místo.

„Do konce plesu se ode mne nehneš ani na krok,“ poučil ji.

Zaklonila hlavu a uculila se. „Výborný nápad. Brandy mi totiž stouplo do hlavy.“

Nickovi se v očích objevila nenadálá vřelost. „Máš závratě?“ Zlehka se dotýkal Lottiiných ňader.

„Pouze z tvé blízkosti.“

Okamžitě přesunul dlaň na bezpečnější území. „Už abychom měli tuhle trachtaci za sebou,“ ulevil si. „Pojd… Čím dříve odtud zmizíme, tím dříve může Cannon začít tlachat.“

Lottie natáhla paži a zatnula zuby. Dostat těsnou rukavičku na oteklé předloktí bylo značně nepříjemné. Když skončili, zbledla dívka jako stěna a Nickova tvář se třpytila potem, jako by trpěl místo ní.

„Zpropadený Radnor,“ zaklel a šel manželce nalít další dávku brandy.

„Rozšápu ho na kusy.“

„Věděla bych o něčem, co mu ublíží daleko víc.“ Lottie přitiskla složený kapesník k orosenému čelu svého chotě.

„No?“ Zvědavě povytáhl obočí.

Nervózně mačkala hedvábný šátek do kuličky. Mlčela. Když se konečně rozhodla vypustit ona slova z úst, měla pocit, že se zadusí. Proto si nejprve statečně lokla vínovice. „Spolehlivě ho zdrtí naše společné štěstí,“ vydechla. „On neví, co je láska… A nikdy ji nepozná.“ Sklopila bezděčně hlavu. Neodvážila se pohlédnout manželovi do očí. Posměch by nesnesla. Srdce jí tlouklo jako o život a ulevilo se jí až

v okamžiku, kdy na zátylku ucítila vroucí rty.

„Můžeme to zkusit,“ zašeptal.

Po dvou číších brandy se Lottie takřka vznášela, a byla proto vděčná za manželovo rámě a pevné vedení, když se zavěšeni do sebe znovu proplétali zaplněným tanečním sálem. I když na Nickovi skoro visela, nepředstavovala pro něho žádnou zátěž. Dál si elegantně vykračoval a na všechny se usmíval. Věděla, že má sílu za dva, ale netušila, že ji dokáže zahrnout takovou něhou. Také neměla ponětí, že Nick toho večera překvapil i sám sebe. Aniž si toho všimli, začali se k sobě chovat naprosto přirozeně. Ona u něho hledala bezpečí, on ji ochraňoval.

Vyhledali sira Rosse a připojili se k němu. Na Cannonův pokyn sloužící přivlekli řečnický pultík, který byl ze všech koutů dobře viditelný. Soudce pokynul muzikantům, aby přestali hrát, a požádal shromážděné o pozornost. Působil vyrovnaně, sebevědomě, hovořil poutavým hlasem, který by mu mohl závidět nejeden politik. Rozhostilo se ticho plné očekávání. Do sálu se trousili

další hosté. Mořem lidských těl se čile proplétal domácí personál s podnosy plnými štíhlých sklenic šampaňského.

Úvodem Cannon posluchače stručně seznámil se svojí kariérou vrchního policejního soudce. Zdůraznil, jak ho vždycky těšilo napravovat křivdy. Poté se zmínil o tom, co znamená šlechtický původ, připomněl tradice i závazky, jež z tohoto postavení plynou. Většině hostů tak zalichotil. Sešlo se tu totiž nepřeberné množství vikomtů, hrabat, markýzů a vévodů.

„Měla jsem za to, že sir Ross aristokracii příliš nefandí,“ špitla Lottie Nickovi do ucha.

Ten se nevesele zazubil. „Svagříček se rád předvádí ve všech směrech. Dobře ví, co dělá. Jestliže smetánce připomene několik maličkostí, ta se pak snáze vyrovná se smutnou skutečností, že k ní patřím.“

V tu chvíli Ross popisoval utrpení mladého šlechtice, kterému byl po léta odpírán rodový titul. Jeho jméno záměrně vynechal. Vykreslil přítomným obraz člověka z dobré rodiny, jemuž v přímé linii náležely veškeré pocty. Přes nepřiznaná privilegia onen muž zasvětil několik roků života službě veřejnosti.

„Proto,“ uzavřel proslov sir Ross, „mě nesmírně těší, že mám tu čest vám oznámit, že spravedlnosti bylo opět učiněno za dost. Vikomtu Sydneymu znovu patří jak rodový majetek a titul, tak dědičné křeslo ve sněmovně lordů. Pevně věřím, že si svůj post zaslouží a dál bude oddaně sloužit vlasti i královně.“ Pozvedl číši a dodal: „Dovolte mi prosím připít Nicku Gentrymu, džentlmenovi, jenž ode dneška vystupuje pod jménem John, vikomt Sydney.“

V davu to zašumělo údivem. Ačkoliv pro většinu přítomných nebyl důvod uspořádání plesu žádným tajemstvím, hlasitě pronesená slova je vyvedla z míry.

„Na lorda Sydneyho!“ ozvalo se po chvíli ze stovek hrdel a rozcinkaly se skleničky.

„A na lady Sydneyovou,“ doplnil kvapně soudce, čím vyvolal další dávku nadšeného pokřikování. Lottie se zdvořile ukláněla.

Poté se dotkla manželova rukávu. „Měl bys pronést přípitek na počest sira Rosse,“ navrhla.

Nick se na ni výmluvně zahleděl, ale poslechl. Pozvedl pohár směrem ke švagrovi a pronesl zvučným hlasem: „Na sira Rosse, bez jehož přičinění by se tato slavnost nekonala!“

Hosté propukli v jásot a provolávání slávy. Soudce se ušklíbl. Dobře si uvědomoval, že v mladíkových slovech není ani špetka vděčnosti.

Shromáždění pokračovali v přípitcích. Ťukali sklenkami na zdraví královny, na prosperitu rodné země, na požehnaný šlechtický stav. Nakonec je umlčely trylky dovádivé melodie. Cannon vyzval švagrovou k tanci, do Nickovy náruče vplula rozesmátá Sophia. Lottie si oba sourozence obdivné prohlížela. Byť rozdílní jako noc a den, vyzařovalo z nich neopakovatelné kouzlo, které bylo oběma vlastní. Dívka kroužila po parketu s bývalým vrchním soudcem a žasla nad tím, jaký je dokonalý tanečník.

Cítila k němu silnou náklonnost i vděčnost. Nemohla odtrnout oči od Rossovy přísné, leč pohledné tváře. „Pokoušíš se ho spasit, že?“ otázala se.

„Jenže netuším, zda se mi to povede,“ hlesl upřímně.

Naléhavá slova v dívce rozechvěla poplašnou strunu. Neznamená to, že Nickovi stále hrozí nějaké úklady? Vždyť už na Bow Street nepracuje. Už nemusí riskovat. Nic ho neohrožuje. Ledaže se švagr domnívá, že největší nebezpečí číhá v Nickově nitru.

Ve dnech, které po tomto překvapivém odhalení následovaly, se dům v Bettertonu ocitl v obležení. U dveří stále někdo klepal a paní Trenchová přijímala vzkazy jak od lidí z podsvětí, tak od královského dvora. Na stříbrném podnose u dveří se tyčila sněhohlá hora došlých pozvánek a gratulací. Noviny o Nickovi psaly jako o „nevděčném vikomtovi“ a předháněly se v líčení hrdinských skutků, které vykonal ve službách policie. Žurnalisté se drží li šablony, kterou na plese vytvořil sir Ross, a tak veřejnost přijela staronového aristokrata jako

„nezištného člověka, jemuž je prostý lid daleko bližší než rodové pozlátko“. Lottie se výborně bavila, Nick zuřil. Díky obrovské publicitě sice přestal být považován za lotra, zároveň však ztratil veškerý respekt. Lidé se ho přes tali bát. Kdekoliv se objevil, kolemjdoucí se k němu dychtivě

a důvěřivě vrhali. Pro samotáře Nickova typu byla podobná pozornost k nevydržení.

„Brzy je nebudeš zajímat,“ ujišťovala manžela Lottie, když se mu konečně podařilo prodrat domů skrze vzrušený dav, obléhající dveře.

Podrážděný Nick odhodil kabátec a popuzeně sebou praštil do jednoho z křesel v salonu. Dlouhé nohy natáhl před sebe. „Na takový zázrak nevěřím.“ Znechuceně civěl do stropu. „Nikdy mě nenapadlo, jak snadno se každý může dostat k domu. Potřebujeme pořádnou rezidenci s dlouhou příjezdovou cestou a bytelným vysokým plotem.“

„Obdrželi jsme několik pozvánek od přátel z venkova.“ Lottie přistoupila těsně k němu a klesla na koberec. Nabírané mušelínové sukně kolem ní vytvořily květovaný kruh. Nick se k ženě sklonil, takže měli obličeje na stejné úrovni. „Dokonce i od Westcliffa. Prý máme do Stony Cross Parku přijet alespoň na dva týdny.“

Nick se zakabonil. „Hrabě se chce bezpochyby osobně přesvědčit, že tě tvůj dábelský manžílek netýrá.“

Lottie se rozesmála. „Buď k sobě upřímný. Toho večera jsi dvakrát okouzlující nebyl.“

Rozvazovala mladíkovi vázanku. Chytil ji za prsty a přitáhl k sobě blíž. „Toužil jsem po tobě tak mocně, že jsem se prostě s nějakými cukrbliky neobtěžoval.“ Hladil ji po konečcích prstů.

„Prohlásil jsi, že jsem stejně dobrá jako kterákoliv jiná,“ plísnila ho Lottie něžně.

„Dávno jsem se přesvědčil o tom, že nejlepší způsob, jak něco získat, je předstírat nezájem.“

Dívka nechápavě zavrtěla hlavou. „Nedává to smysl.“

Náhle usměvavý Nick pustil křehkou ruku a začal si pohrávat s pentlemi živůtku. „Ale funguje to,“ zdůraznil.

Vpíjel se do milé chrpově modrým pohledem a dívka cítila, jak pomalu rudne. „Jenže ty jsi velice mazaná.“

Zvědavým ukazovákem zalovil v úžlabině mezi bělostnými ňadry.

„Zřejmě ne dost…“

Kdosi zabušil na vchodové dveře tak prudce, až se údery rozléhaly celým domem. Nick se okamžitě napřímil a naslouchal

hlasu paní Trenchové, jež příchozímu naléhavě sdělovala, že pán ani paní návštěvy nepřijímají.

Přesto nezvaný vetřelec narušil jejich soukromí. Nick se zachmuřil.

„Už zas. Toužím vypadnout z Londýna.“

„Tak koho navštívíme? Lorda Westcliffa by jistě potěšilo…“

„Ne.“

„Dobrá,“ nedala se odradit Lottie. „Cannonovi jsou ve svém sídle v Silverhillu…“

„Panebože, jen to ne! Přece neprožiju čtrnáct nekonečných dní pod jednou střechou se svým vypráskaným švagrem!“

„Co kdybychom odjeli do Worcestershiru?“ navrhla Lottie.

„Sophia tvrdí, že stavení je téměř opravené. Nikterak se netají tím, jak se těší, až ohodnotíme výsledky jejího úsilí.“

Nick okamžitě zakroutil hlavou. „Na to zpropadené místo rozhodně nejsem zvědavý.“

„Sophia se tak snažila. Přece bys neporanil její city.“

„Nikdo ji o to nežádal. Jednala na vlastní pěst a já nevidím jediný důvod, proč bych ji za něco takového měl zahrnovat díky.“

„Doneslo se mi, že je tam nádherně,“ pronesla dívka tklivě. „Ve Worcestershiru je určitě křišťálově svěží vzduch. Londýn je v létě k nesnesení. Moc ráda bych spatřila dům, kde ses narodil. Pokud ho odmítáš navštívit, chápu to, ale…“

„Není tam žádné služebnictvo,“ vynesl manžel svůj poslední trumf.

„Mohou nás doprovázet ti, co pro nás pracují zde. Cožpak bys netrávil raději týdny ve vlastním domě než u někoho cizího? Neříkej, že bys nevydržel čtrnáct dní na venkově.“

Nick mlčel, jen výhružně mhouřil oči. Lottie vycítila, jak se pere sám se sebou. Rád by ji potěšil, zdráhá se však znovu navštívit kraj svého dětství. Pohled na rodný dům vyvolá bolestné vzpomínky, jež by tak rád navždy vymazal z paměti.

Odvrátila zrak dřív, než stačil z jejích očí vyčíst soucit. Jistě by si jej špatně vyložil. „Oznámím Sophii, že pozvání milerádi přijmeme jindy. Pochopí to.“

„Pojedu,“ vyhrkl mládenec překvapivě.

Lottie na něho udiveně pohlédla. Připadal jí napjatý, očividně připravený k boji. „Není třeba,“ chlácholila ho vřele. „Pokud bys raději cestoval někam jinam…“

Nick zavrtěl hlavou a posměšně našpulil ústa. „Napřed do Worcestershiru za každou cenu chceš, potom najednou ne. Ženským se člověk holt nezavděčí.“

„Ale zavděčí,“ protestovala. „Jenom tě nechci do ničeho nutit. Jak bych mohla být na venkově spokojená, když ty by ses trápil?“

„Netrápil bych se. Chlapi se totiž zásadně ,netrápí’.“

„Tak co tedy v takové chvíli cítí? Zlost? Podráždění? Mrzutost?“ Povzbudivě se na manžela usmála. Jak ráda by mu pomohla přemoci ošklivé noční můry a démony, stravující rozdrásanou duši!

Nick jí začal o mužské nátuře cosi vysvětlovat, když mu znenadání slova zamrzla na rtech. Natáhl se k dívce, pak se bleskově ovládl, vyskočil z křesla a nečekaně rychle odkráčel ze salonu.

Pokud do Worcestershiru cestujete bez přestávky, strávíte v kočáře celých čtyřiadvacet hodin. Většina lidí proto raději přenocuje v některém ze zájezdních hostinců a ráno pokračuje dál. Nicméně Nick trval na tom, že pojedou bez zastavení, pouze několikrát nechají přepřáhnout koně a krátce se občerství. Ačkoliv se Lottie snažila, stálo ji značné úsilí vypadat svěží. Kočár kodrcal po vymletých pěšinách a z neustálého rachocení kol a kolébání se dívce dělalo mdlo. Jakmile si manžel všiml, že je nesvá, propadl se do zlověstného mlčení a uvnitř kabiny se rozhostilo nepříjemné napětí.

Služebnictvo vyslali na cestu o den dřív. Mělo za úkol připravit komnaty a nakoupit zásoby. Následujícího jitra je měli navštívit Cannonovi. Silverhill, venkovské sídlo sira Rosse, leží nedaleko.

Ve chvíli, kdy konečně dorazili do cíle, se z oblohy začaly vytrácet poslední paprsky slunce. Z toho, co Lottie vypozorovala z okna, usoudila, že půda je zde úrodná. Prašnou silnici lemovaly sytě zelené louky s hustou travou, úhledné farmy, na– vzdouvajících se kopcích se bělala stádečka ovcí. Díky četným splavným říčkám byl kraj otevřen obchodu i řemeslům. Každého průměrného návštěvníka by krajina zaujala svou krásou. Nicméně Nickova rozmrzelost narůstala s každým otočením kol. Blížili se k jeho panství, což velice těžce nesl.

Konečně odbočili na úzkou příjezdovou pěšinu a po necelé míli uzřeli bytelné stavení. V průčelí hořely lampy. Okna, zasažená jejich měkkou září, plála jako černé démanty. Lottie dychtivě bojovala se záclonkami v okně, aby nový domov dobře viděla.

„Je nádherný,“ chichotala se štěstím a srdce jí vzrušeně bušilo v hrudi. „Přesně jak mi jej Sophia popisovala.“ Jednalo se skutečně o architektonický skvost, přísně symetrický, kde se snoubily neomítnuté červené cihly s bílým sloupovím a trojúhelníkovitým průčelím. Lottie si dům zamilovala na první pohled.

Kočár zastavil. Nick pomohl manželce vystoupit, na tváři neproniknutelný výraz. Po několika schodech vyšli k dvoukřídlým dveřím, kde je přivítala hospodyně a uvedla je do oválné haly, vydlážděné růžovým mramorem.

„Jak se zde cítíte, paní Trenchová?“ ptala se Lottie vlídně.

„Výborně, paní. A jak se daří vám?“

„Jsem unavená, ale přešťastná. Narazila jste v novém působišti na nějaké potíže?“

„Ne, paní, ale zbývá ještě spousta práce. Jediný den na přípravu je málo.“

„Svatá pravda,“ přisvědčila usměvavá Lottie. „Nicméně po takové štrapáci nevyžadujeme s lordem Sydneyem nic jiného než čistě povlečenou postel.“

„Ložnice jsou připraveny, paní. Mám vám je ukázat, anebo byste s pánem raději nejprve něco pojedli?“ Hospodyně zmlkla a pátravě pohlédla na Nicka.

Dívka se rovněž zadívala tím směrem a užasla. Nick s vytřeštěnýma očima zíral do prázdna, jako by sledoval nějaké neviditelné představení. Tváře mu plály jako v horečce. Mlčky přecházel po hale a v myšlenkách pátral po maličkém chlapci, jenž se tu kdysi proháněl.

„Ne, děkujeme, paní Trenchová. Opravdu nemáme hlad. Snad kdybyste nám přinesla láhev vody a nějaké víno. Komorné ať připraví pouze věci na spaní. Zbytek vybalí ráno. Až si půjdeme s lordem Sydneyem prohlédnout panství, času budou mít dost.“

„Ano, paní. Ihned nechám uchystat vaše propriety.“ Hospodyně se vzdálila, aby popohnala komorné, které jí spěchaly v ústrety.

Rozložitý lustr, visící od stropu, nesvítil. Tmu zaháněly pouze dvě lampy, vrhající po stěnách strašidelné stíny. Lottie následovala svého muže na konec haly, kde se pod lomeným obloukem nacházel vstup do rodinné galerie. Vzduch byl prosycen vůní čerstvé malby a nového koberce.

Nick beze slova civěl na podezřele prázdné stěny. Očividně si v mysli vyvolával obrazy, které je kdysi zdobily. „Zdá se, že si budeme muset pořídit nějaké umělecké předměty,“ poznamenala Lottie jakoby nic.

„Prodali je. Všechny. Aby splatili otcovy dluhy.“

Lottie se přimkla k manželovu napjatému tělu. „Provedeš mě po domě?“

Oslovený dlouho mlčel. Pak se dívce zadíval zpříma do očí. Tiše jí tak sděloval, že po hošíkovi, který si tu kdysi hrával, nezůstala nikde ani stopa. „Dneska ne. Rád bych si to tu prošel nejdřív sám.“

„Chápu,“ pípla dívka a vklouzla mu ručkou do dlaně. „Jsem hrozně vyčerpaná. S potěšením odložím prohlídku na zítřek.“

Poděkoval jí sotva patrným stiskem. „Odvedu tě nahoru.“

Přinutila se k úsměvu. „Není třeba. Paní Trenchová, nebo jedna ze služebných, mě doprovodí.“

Když Nick vstoupil do ložnice, odbíjely hodiny, ukryté kdesi v domě, jednu po půlnoci. Přestože padala únavou, nemohla Lottie usnout. Vytáhla proto z kufru knížku a začala číst. Zdolala již polovinu stránek. Místnost jí poskytla příjemné útočiště. Postel s nebesy stejně jako okna zdobilo vyšívané hedvábí, stěny zářily světlounkou zelení. Zahloubala se do příběhu tak mocně, že ji zaskřípání dřevěné podlahy dočista vyděsilo.

Sotva se ve veřejích objevil Nick, odložila román stranou. Trpělivě vyčkávala, až se jí manžel svěří. Bůh ví, kolik na něho teď dotírá vzpomínek, bůh ví, kolik duchů ho pronásleduje.

„Měla by ses vyspat,“ mínil rozhodně.

„Ty taky.“ Zachumlala se do pokrývek. Po nekonečné pauze se zeptala: „Nechceš si lehnout ke mně?“

Sklouzl po ní očima. Oblékla si velice decentní noční košili, která ho z nepochopitelných důvodů vždycky vzrušovala. Vypadal tak opuštěně,

zcela vykolejený… Podobal se onomu zpupnému mladíkovi, kterého Lottie kdysi potkala. „Dneska ne.“ Podruhé ji odmítl.

Navzájem se propalovali pohledem. Žena vytušila, že by měla dál předstírat, že se nic neděje. Trpělivě vyčkávat. Kdyby naléhala, chovala se zklamaně a rozmrzele, jen by manžela od sebe odháněla.

Ale ke svému zděšení slyšela samu sebe nařizovat: „Zůstaň!“ Věděli, že nehovoří o několika minutách ani hodinách. Chtěla s

Nickem strávit zbytek noci.

„Však víš, že ti nemohu vyhovět,“ odvětil mírně.

„Neublížíš mi. Z přeludů noci strach nemám.“ Posadila se a studovala mužovu vážnou tvář. Náhle nedokázala zadržet vodopád vemlouvavých slov. Toužila mu dát najevo své ryzí city. „Chtěla bych tě mít u sebe. Tisknout se k tobě. Pověz mi, co mám udělat či pronést, abys mne vyslyšel. Svěř se mi, prosím. Požaduji totiž mnohem víc, než jsi mi ochoten dát.“

„Nemáš ponětí, oč žebroníš.“

„Slibuji, že už nikdy…“

„Nestojím o sliby ani ujišťování,“ vybuchl. „Trvám na svém. Jistá část mé osobnosti je ti zkrátka zapovězena.“

„Kdysi jsi mne požádal, abych ti důvěřovala. Na oplátku žádám to samé. Sděl mi na rovinu, co způsobuje tvé zlé sny. Chci vědět, co tě pronásleduje ve spaní.“

„Ne, Lottie.“ Ale místo aby se zvedl k odchodu, nehýbal se. Jako by mu nohy vypověděly poslušnost.

Dívka pojednou pochopila, proč se Nick tak zoufale vzpouzí. Děsil se možnosti, že by jej od sebe odvrhla. Na obličeji mu vyvstal ledový pot, leskl se jako socha ulitá z bronzu. K čelu se mu přilípl pramínek neposlušných vlasů. Toužila se ho dotknout, leč z nejasné příčiny se ani nepohnula.

„Neboj se, neobrátím se k tobě zády,“ pravila přesvědčivě Lottie.

„Bez ohledu na to, co se stalo. Souvisí to s trestaneckou lodí, že? Má to co dočinění s opravdovým Nickem Gentrym. Zavraždil jsi ho, abys mohl zaujmout jeho místo? To jeho smrt způsobuje tvá muka?“

Nick sebou prudce škubl. Patrně se skoro trefila. Přestal se bránit a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Vystavěl kolem minulosti kamennou zed a ona teď do ní udělala velkou trhlinu. Zoufale na manželku pohlédl.

„Takhle to nebylo.“

Lottie jej držela očima v šachu. „Jak tedy?“

Zčistajasna se uvolnil, jako by se poddal nevyhnutelnému osudu. Opřel se o stěnu, odvrátil se a zaostřil pohled na nějaký vzdálený bod na podlaze.

„Zapříčinil jsem úmrtí jiného člověka. Tehdy mi bylo čtrnáct. Přidal jsem se ke skupině lapků, kteří přepadávali dostavníky. Zahynul přitom jeden stařec. Zanedlouho poté nás zatkli. Moc jsem se styděl. Hanbil jsem se přiznat, kdo ve skutečnosti jsem. Tak jsem lorda Sydneyho jednoduše zapudil a vstoupil ve známost jako občan Sydney. Čtveřici mých kumpánů krátce po rozsudku oběsili. Vyvázl jsem s nižším trestem pouze díky nízkému věku. Vyfasoval jsem deset měsíců na Scarborough.“

„A do vězení tě poslal sir Ross,“ drmolila bezděčně Lottie, jež si v té chvíli připomněla Sophiina slova.

Na Nickových rtech zahrál hořký úsměv. „Koho by tenkrát napadlo, že se jednoho dne budeme bratříčkovat?“ Znovu se přitiskl ke zdi. „Jakmile jsem se ocitl na palubě, došlo mi, že zde nepřežiju jediný měsíc. Rychlá poprava mi v té chvíli připadala mnohem milosrdnější. Říkali tomu Duncombova akademie. Duncomb plavidlu velel. Ti šťastnější pošli brzy po nalodění. Záviděli jsme jim.

Trestanecká loď patřila k těm menším, které kotvily u pobřeží. Postavili ji pro stovku odsouzenců, ale namačkali nás tam o polovinu víc. Strop v podpalubí byl tak nízký, že se člověk nemohl pořádně narovnat. Vězni spali na holé podlaze či na palandách, přilepených k boku plavidla. Na každého nocležníka připadl prostor necelé dva metry dlouhý a padesát čísel široký. Většinou nás spoutávali dvěma řetězy. Myslel jsem, že se z toho neustálého rachtání zblázním.

Ale snad nejhorší ze všeho byl odporný smraď. Myli jsme se velice zřídka. Nedostávalo se mýdla, oplachovat jsme se museli mořskou vodou. Větrání zajišťovalo několik ubohých děr, vyvrtaných do boku lodi. Podpalubí páchlo tak příšerně, že po ránu

pravidelně odrovnalo toho žalářníka, který si troufl otevřít poklop jako první. Jeden dokonce omdlel jako špalek. Vstup do trestnice zavírali časně zvečera. Až do následujícího dne byli muklové ponecháni sami sobě. Nikdo na ně nedohlížel.“

„Co se v té době dělo?“ otázala se Lottie.

Nick divoce zkřivil rty a podíval se na ni tak zlověstně, až se zachvěla. „Provokovali se, rvali, snili o útěku a navzájem si natrhávali zadky.“

„O čem to mluvíš?“

Mladík po ní střelil roztěkaným pohledem. Otázka ho očividně zaskočila. „O znásilňování.“

Lottie nechápavě zavrtěla hlavou. „Muže přece nelze zneuctít.“

„Ujišťuji tě,“ odvětil zpovídaný jízlivě, „že lze. A věř mi, že takovému ponížení bych se s radostí vyhnul. Naneštěstí byli chlapci v mém věku – čtrnáct patnáct let – velice žádaní. Ušetřen jsem zůstal pouze díky příteli, jehož život zocelil mnohem víc než mě.“

„Nicku Gentrymu?“

„Ano. Hlídal mě, když jsem spal. Ukázal mi, jak se mám bránit. Přinutil mě, abych jedl, přestože žrádlo, které do nás cpali, se téměř nedalo spolknout. Jen tak jsem měl šanci přežít. Povídali jsme si. Dlouhé rozhovory mi pomáhaly překonat prázdnotu nekonečných dní a zachovávaly mi zdravý rozum. Bez něho bych nevydržel. Věděl jsem to už tenkrát. Šest měsíců poté, co jsem se octl v pekle zvaném Scarborough, mi Gentry oznámil, že ho za týden propustí.“

Děsivý výraz manželovy tváře způsobil, že dívka zatajila dech.

„Jediný týden. Po dvou strastiplných letech. Měl bych mu brzké vysvobození přát. Nedokázal jsem to. Jediné, o čem jsem v té době dokázal přemýšlet, bylo moje vlastní bezpečí. Tušil jsem, že po Nickově odchodu je se mnou amen.“

Odmlčel se a ponořil se do vzpomínek ještě hlouběji.

„Co se přihodilo?“ naléhala Lottie něžně. „Svěř se mi.“

Mužův obličej připomínal kamennou masku. Kdysi uzamkl tajemství ve své duši a ta je nyní odmítala vydat. Na rtech mu pohrával nelidský studený úsměv. „Nemůžu,“ přinutil se říct.

Dívka by se k manželovi nejraději rozběhla a objala ho, jenže nohy ji z nějakého důvodu přestaly poslouchat. Bedlivě milého

sledovala, do očí se jí draly palčivé horké slzy. „Jak Gentry umřel?“ tázala se.

Sydney nejprve bolestně polykal, pak odmítavě potřásl hlavou.

Lottie vytušila, jak obtížně zápasí sám se sebou. Přispěchala mu proto na pomoc. „Neboj se,“ špitla. „Ať už se stalo cokoliv, zůstanu s tebou.“

Odvrátil se od ní tak prudce, jako když nočního tvora oslepí nečekaná zář. „Jedné noci mě napadl lotr jménem Styles. Tvrdě jsem spal, když mě náhle popadl a přišpendlil k podlaze. Pral jsem se s ním jako o život. Marně. Byl to hromotluk. Nikdo se mě nezastal. Všichni se ho báli. Zařval jsem na Gentryho, aby toho hajzla ze mě stáhl dřív, než…“ Hlas se mu zlomil a Sydney se zvláštně, štěkavě zasmál. Podivná reakce neměla s humorem nic společného.

„Pomohl ti?“ vyzvídala Lottie.

„Ano… Pitomec jeden.“ Mladík zoufale vzlykl. „Věděl, že toho stejně pro mě nedokáže moc udělat. Kdyby mi vazoun nenatrhl zadnici hned, jistě by tak učinil okamžitě po Gentryho propuštění. Neměl jsem po Nickovi nic chtít! A on se na mě měl vykašlat! Přesto Stylese odhodil a…“

Rozhostilo se truchlivé mlčení. „Stálo ho to život?“ nevydržela nakonec Lottie.

„Zemřel ještě té noci. O něco později. Stylese proti sobě strašlivě popudil. Odplata na sebe nedala dlouho čekat. Těsně před rozbřeskem Nicka ve spánku uškrtil. Když jsem to zjistil, bylo už pozdě… Pokoušel jsem se ho probudit, nutil jsem ho dýchat. Ani se nepohnul. Držel jsem ho v náruči, dokud nevychladl.“ Zpovídanému se neovladatelně třásla brada. Hlasitě si odkašlal.

Lottie věděla, že nebude mít klid, dokud nevyslechne celý příběh.

„Jak sis s ním vyměnil místo?“

„Každé ráno do podpalubí přicházel zdravotník v doprovodu dozorce. Vyhledávali těla mrtvých a umírajících. Na trestanecké lodi vězně nekosily jenom choroby, ale také hlad, případně to, co dozorci vzletně označovali jako ,úmrtí z důvodu poklesnutí na duchu’. Ti, co měli na kahánku, ale dosud žili, končili na přídi. Předstíral jsem, že mám smrt na jazyku, což zase nebylo tak těžké.

Přeptali se mě na jméno a zda nevím, kdo je ten tuhej. Žalářníci trestance neznali – neviděli mezi nimi žádný rozdíl. Vyměnil jsem si se zesnulým přítelem šaty. Prohlásil jsem se za Nicka Gentryho a nebožtíka označil za Johna Sydneyho. Po několik příštích dní jsem se povaloval na přídi. Přetvařoval jsem se, jako že mi je příšerně zle. Jinak by mě odnesli zpátky dolů. Moji spolutrpící zeslábli natolik, že nebyli schopni moje tvrzení popřít, i kdybych se vydával za samotného pánbíčka.“

„A brzy nato tě propustili,“ doplnila Lottie. „Namísto Nicka Gentryho.“

„Tou dobou, kdy jsem opět spočinul na pevné zemi jako svobodný člověk, ho zrovna pohřbívali do společného hrobu v docích. Jeho jméno mi ted připadá daleko bližší než moje vlastní.“

Lottie jen ohromeně zírala. Naprosto chápala, proč se odmítá vzdát převzaté identity. Jistě mu připadá, že tak svým způsobem žije i dávno zesnulý přítel. Jméno představovalo nový začátek. Dívce pouze nešlo do hlavy, proč se Nick za svoji pravou totožnost tak stydí. Jistě, namlouvá si, že zavinil kamarádovu smrt. Jenže se mučí naprosto zbytečně. Nemůže za to. Ale i kdyby před něho předestřela všechny rozumné argumenty, hanebného pocitu jej nezbaví.

Sklouzla z lůžka. Do bosých chodidel ji zašimral tlustý vlněný koberec. Přistoupila těsně k manželovi a nerozhodně se zastavila. Pokud teď projeví něhu, bude ji považovat za litování. Mlčení se zase rovná tiché obžalobě či znechucení.

„Nicku,“ oslovila ho vlídně, ale on se na ni nepodíval. Přešlapovala tak blízko něho, až slyšela, jak přerývaně dýchá. „Nedopustil ses žádné špatností. Volal jsi o pomoc a přítel tě vyslyšel. Chtěl tě zachránit. Byl to opravdový kamarád. Oba dva jste se zachovali správně.“

Mladík si otřel oči rukávem a trhaně vydechl. „Připravil jsem ho o život.“

„Ne,“ pravila Lottie naléhavě. „Jistě by s tvým konáním souhlasil. Komu by prospělo, kdybyste tam zůstali oba?“ V koutku úst ucítila zbloudilou slzu. Chutnala slaně.

Ó, jak dobře rozumí pocitu viny! Člověk se začne nenávidět, nedokáže si odpustit. Nickovi není pomoci, protože osoba, jež by

mu poskytla rozhřešení, je dávno v pánu. „Není tady, aby ulevil tvé duši,“ přemítala nahlas. „Ale jestli chceš, budu hovořit za něho. Vím přesně, co by ti Nick pověděl v téhle chvíli. Řekl by: ,Odpustil jsem ti. Už mě nic nebolí. Konečně jsem našel klid a mír. Ty bys také měl. Pokání jsi činil dost dlouho.’„ „Jak si tím můžeš být tak jistá?“

„Protože mi na tobě záleží. Nickovi na tobě také záleželo. Jinak by neriskoval, aby tě ochránil.“ Lottie manžela objala kolem krku. „Mám tě moc ráda.“ Visela na něm celou svou vahou, takže se po chvíli musel sklonit. „Miluji tě,“ špitla. „Neodháněj mě od sebe, prosím.“ Konečně mu nabídla svoje rty.

Zaváhal. Připadalo jí, že trvá věčnost, než se podvolil sametovému naléhání dívčích úst. Měkce zamručel, vzal zbožňovanou tvář do roztřesených dlaní a lačně plenil plné rty. Na lících se mu třpytily slzy a kapky potu. Nemilosrdně milou drtil vášnivými polibky.

„Pomohlo ti mé vyznání?“ šeptala Lottie, když se od sebe odtrhli.

„Ano,“ přiznal chraplavě.

„V tom případě ti je zopakuji pokaždé, kdy bude třeba, dokud mu plně neuvěříš.“ Přitáhla si kučeravou hlavu k dalšímu líbání.

Nick ji zaskočil nečekanou prudkostí. Popadl dívku do náruče a jako pírko přenesl k posteli. Upustil ji do měkkých matrací. Rval ze sebe oděv tak divoce, až knoflíky létaly na všechny strany. Vyhoupl se k Lottie a bez otálení jí vykasal noční košili. Dívka si jako v mrákotách uvědomovala, že se manžel nedokáže ovládnout. Musí se jí okamžitě zmocnit. Utopit v ní svůj žal. Nevybíravě manželce roztáhl stehna a dral se dál. Nebyla připravená. Ačkoliv si moc přála ho přijmout, zůstávala sevřená.

Dobýval ji proto ústy. Popadl ženu za boky a zmáčkl je tak prudce, až se leknutím prohnula do oblouku. Probouzel ji jazykem tak dlouho, dokud v ní nezažehl touhu. Poté se snadno spojili.

Jakmile měli k sobě docela blízko, vytratila se Nickova zloba stejně náhle, jako přišla. Nyní svoji choť něžně objímal a líbal a ničím nepřipomínal nezkrotného cizince, který ji před okamžikem bolestivě zraňoval.

Lottie si vychutnávala horoucí polibky, z nichž se jí točila hlava. Vycházela Nickovi vstříc a předla blahem, když začal laskat rozcitlivělá ňadra. Snažila se ho přitáhnout k sobě blíž, ale odolával. Dál ji líně škádlil a pokoušel. Sotva zaprotestovala, umlčel ji vlahými rty.

Dorážel na ni, dokud v euforii nevykřikla a nezalila ji žhavá rozkoš. Jakmile se začala rozplývat, změnil Nick taktiku a začal kroužit boky.

„Nemůžu,“ vzlykla Lottie, lapajíc po dechu. Vytušila, o co mu jde, a připadalo jí to nemožné.

„Nech to na mně,“ špitl Nick. Nepřestával ženu laskat.

Lottie překvapilo, jak rychle se příliv slasti vrátil. Nechal se přivábit pomalým drážděním, trpělivým probouzením smyslů.

„Ach…, ach…“ Na víc se nezmohla. Sténala blahem a přitom se tiskla ke svalnatému rameni.

A poté začalo rozkošné mučení znovu…

Lottie přestala počítat, kolikrát ji manžel té noci přivedl k extázi. Přestala vnímat plynoucí čas. Nick na ni po celou dobu mluvil. Šeptal jí kradmá vyznání… Dobíral si ji… Vyčítal jí, jak mu dává zabrat… Liboval si, jak je sladká…, jak moc je nenasytná. Poskytl dívce tolik potěšení, až je nedokázala dál snášet. Nakonec ho prosila, aby s milováním skončil. Chvěla se vyčerpáním.

Neochotně jí vyhověl. Nepřestávaje Lottie vášnivě líbat, opustil uraženě vyčerpané tělo. Dívka se po něm z posledních sil kvapně natáhla, aby ho zadržela, ale ke svému údivu shledala, že ji muž bere do náruče. „Zůstaneš u mě?“ otázala se nejisté.

„Ano,“ slyšela ho říkat, „ano.“

Unavená, leč spokojená, upadla okamžitě do bezesného spánku.

Otevřenými okny do místnosti pronikalo slunce a svěží ranní vzduch. Lottie zívla a protáhla se. Nezvykle namožené svaly na sebe okamžitě upozornily.

Přivolala si v mysli včerejší noc a zatetelila se blahem. Nick pochrupoval na břiše vedle ní. Ve zlatavých paprscích se leskla svalnatá záda. Hlavu měl zabořenou v polštářích, rty pootevřené a zhluboka odfukoval. Na tvářích a bradě mu rašilo bujné strniště a propůjčovalo jeho tváři poněkud zlotřilý výraz. Lottie s nikým zatím tak bytostně nesoucítila. Toužila důvěrně poznat veškerá zákoutí manželova nitra, těla i duše. Těšilo ji být mu nablízku.

Uvědomila si, že takhle uvolněného jej dosud nespatřila. Opřela se o loket a jala se studovat dlouhé křivky mužova těla. Široká ramena postupně přecházela v překvapivě úzký pas a boky. Pod sametovou pokožkou se rýsovaly vypracované svaly. Líbily se jí manželovy pevné kulaté hýždě, jež cudně halila shrnutá pokrývka.

Ráda by viděla víc. Po očku se přesvědčila, zda Nick tvrdě spí, a natáhla se po cípu deky. Pomalu ji sunula níž a níž…

Mladík s neuvěřitelnou mrštností natáhl paži a chytil zvědavou ženu za zápěstí. Ospale si ji prohlížel modrýma usměvavýma očima. Hlas mu spánkem zhrubl. „Okukovat snícího džentlmena se nesluší.“

„Já jsem tě neokukovala,“ bránila se dotčeně Lottie. „Pravá dáma za žádných okolností očima nehází.“ Zdánlivě uraženě našpulila rty.

„Pouze jsem shledala, že po ránu ti to daleko víc sluší,“ žertovala.

Manžel ji pustil a nevěřícně si odfrkl. Pak si prsty prohrábl rozcuchané vlasy. Překulil se na bok a obnažil tak hrud, hustě porostlou tmavými kudrnami.

Lottie si nedokázala pomoci, aby nespočinula nahými ňadry v hedvábném kožíšku. „Co ta tvoje dávná přítelkyně? Strávil jsi s ní někdy noc?“ vyzvídala, zatímco se proplétali nohama.

„Myslíš Gemmu? Panebože, to ne.“

„To znamená, že jsem první žena, s níž jsi doopravdy spal,“ konstatovala věcně.

Nick jemně přejížděl špičkou prstu po bělostném rameni. „Ano.“

Lottie nikterak neprotestovala, když ji svalil na záda a začal si pohrávat s jejími vnadami. Byly horké a citlivé, poznamenané předchozím mazlením. Slastně se zavrtěla. Těšilo ji veselé sluníčko, čistě povlečená postel, manželovy ochranitelské paže…

„Přestaň, Nicku´´ vyhrkla znenadání Střelila pohledem k hodinám na krbové římse. „Kristepane, už je pozdě!“

„Na co?“ ptal se nechápavě, když se pokoušela vykroutit zpod jeho těžkého těla.

„V deset přijede Sophia se sirem Rossem. Sotva se stačíme vykoupat a obléct. No tak, nech mě! Musím si pospíšit.“

Nick nesouhlasně zabručel, ale propustil ji. „Chci zůstat v posteli.“

„To nejde. Čeká nás společná prohlídka domu. Budeš se tvářit jako mílius, chválit sestru za všechno, co pro nás udělala, a oběma poděkuješ za šlechetnost a velkorysost. Potom je musíme až do večeře nějak zabavit.“

Mladík se uvelebil na boku a bavil se manželčiným spěchem. „To znamená, že dobrých dvanáct hodin se tě nesmím ani dotknout. Upozorňuji tě, že taková muka nevydržím.“

„V tom případě budeš muset vymyslet, jak…“ Pojednou se odmlčela a prudce se nadechla.

„Co je ti?“ tázal se znepokojeně Nick.

Lottie zrudla od kořínků vlasů až po paty. „Bolí mě… místa, která člověka obvykle nesouží.“

Nick okamžitě pochopil. Zarazil se a v předstíraném pokání svěsil hlavu. „Omlouvám se. Je to důsledek tantrického milování.“

„Hovoříš o tom, co jsi mi předváděl včera?“ Dívka se odbelhala k židli, kam si odložila oblečení. Chvatně se strojila.

„Jedná se o prastaré umění pocházející z Indie,“ vysvětloval.

„Zahrnuje metody, jak zintenzívnit a prodloužit spojení dvou lidí.“ Lottie se ani neodvažovala pomyslet na to, co spolu prováděli.

„Inu, zdá se, že to funguje. Vydrželi jsme dost.“

„Ani bych neřekl. Opravdoví mistři jsou schopni obšťastňovat ženu po devět deset hodin. Bez přerušení.“

Rozčileně se po něm podívala. „A co ty? Myslíš, že bys to zvládl?“

Nick vyskočil z lůžka a přistoupil k ní. Nahota mu očividně nepřekážela. Objal Lottie a přitom si tváří pohrával s pramínkem uvolněných vlasů. „Jsem ochoten to vyzkoušet. S tebou,“ zubil se.

,,Děkuji, nechci. Už takhle sotva chodím´´ Prohrábla mu prsty

hustý porost na hrudi a vypátrala plochou bradavku. „Obávám se, že učení starých mistrů mě nikterak nenadchlo.“

„Nevadí,“ odvětil mladík vlídně. „Vyzkoušíme něco jiného.“ Svádivě ztišil hlas. „Ještě jsem ti nepředvedl, co všechno dovedu.“

„Začínám se bát,“ mínila dívka upřímně, což ho rozesmálo. Přimkl manželku k sobě a vzal ji za bradu. Zahleděla se mu do očí,

které se změnily v hluboké modré studánky. Nick vyhledal svůdná ústa tak opatrně, jako by měl strach, že dívka v poslední chvíli ucukne. Co kdyby se manželčina ochota k líbání vytratila s noční tmou? Lottie se však ani nepohnula. Nechala klesnout víčka a vstřícně mu nabídla kypré sametové rty.

V následujících dnech se Nick nepoznával. Poté co se Lottie svěřil s trpkou minulostí, žasl nad nebývalou proměnou. Překvapilo jej, že ho manželka od sebe s odporem neodvihla, ale objala a pochopila. Přijala ho takového, jaký je. Bez váhání. Takovému jednání nerozuměl. Bedlivě dívku sledoval a pátral v jejím výrazu po potlačované lítosti. Počítal s tím, že až se vzpamatuje a pochopí dosah jeho skutků, bez rozpaků ho odsoudí. Jenže trest nepřicházel. Místo toho se mu manželka každý den otevírala o něco víc. Vycházela mu vstříc. Nesobecky mu odevzdávala své tělo i duši. Podvědomě se té mimořádné důvěry bál. Děsilo ho zjištění, jak bezvýhradně je Lottie oddán. Panebože, nikdy by neuvěřil, že ci jej někdo takhle podmaní…

Přesto se nedokázal ubránit.

Neměl na výběr. Musel se podrobit. Lottie se mu den za dnem stále víc zadírala pod kůži. Vyhříval se v nejistém teplíčku, jemuž ostatní říkají štěstí. Konečně dosáhl klidu. Nestravoval ho vnitřní nepokoj, který jej ustavičně popoháněl vpřed a nařizoval, že má pro sebe ze světa urvat co nejvíc. Dokonce i noční běsy se vytratily. A kdykoliv se Nickovi vetřel do spaní ošklivý sen, stačilo otevřít oči a spasit se pohledem na drobné tělo spočívající mu v náruči. Nikdy dřív nezahálel. Nyní se spokojeně povaloval v posteli, miloval se s Lottie, projížděl se na koni anebo doprovázel ženu během dlouhých procházek. Dokonce lenošil v trávě a užíval si pikniku, ačkoliv jej trochu hryzalo svědomí. Raději by měl sloužit v Bow Street s Morganem a ostatními strážníky a být kapánek užitečný.

Přece jenom postrádal určité napětí, kdy se plížil křivolakými uličkami za svou kořistí. Patřil tam. Cítil se být zločincem či policistou mnohem víc než zhýčkaným vikomtem. Dětství se mu z paměti překvapivě vytratilo a rodný dům mu náhle připadal cizí. Ačkoliv sněmovna lordů přičarovala Nicka zpátky mezi šlechtu, žádné kouzlo se nestalo. S modrou krví či bez ní, stále zůstával dítětem ulice.

„Přemýšlela jsem o tobě,“ pravila Lottie jednoho rána, když kráčeli po pěšině lemované růžemi k uměle vytvořenému jezírku s lekníny. Patřilo do soustavy několika vodních staveb, jež z jedné strany lemoval porost cedrů a jilmů. Nick jí ukázal zkratku k lesíku. Stačilo překonat nízkou kamennou zídku a člověk mohl zamířit přes trávník přímo do stínu háje.

Muž se takovému prohlášení usmál a pomohl dívce překonat zeď. Ačkoliv by podobný úkon hravě zvládla sama, ochotně se mu opřela o ramena. Chytil ji kolem pasu a snesl na zem.

„A k jakému závěru jsi došla?“

„Potřebuješ problém.“

„Prosím?“

„Něco, čím se můžeš zabývat. Co můžeš řešit. Něco, co nesouvisí se státní správou.“

Nick nestydatě klouzal pohledem po Lottiině pevné postavičce navlečené do vycházkových šatů broskvové barvy, lemovaných

čokoládově hnědou stuhou. „Přesně takový už mám,“ škádlil ji a políbil na ústa. Ucítil, jak se směje.

„Měla jsem na mysli něco, čemu by ses věnoval ve volném čase,“ hlesla bez dechu, když se od manžela konečně odlepila.

Mladík putoval dlaněmi k ženině pasu, který dnes nepoutal korzet.

„Však já taky.“

Lottie se od něho se smíchem odtáhla. Blížili se ke stromoví, brouzdali vysokou travou. Slunce prostrkovalo prstíky hustým listovím a barvilo dívčiny plavé vlasy do stříbrná. „Sir Ross se kupříkladu zasazuje o reformu soudnictví,“ zdůraznila. „Rovněž se bere za práva žen a dětí. Kdyby ses rozhodl bojovat za veřejné blaho, přišlo by ti křeslo ve sněmovně lordů náramně vhod.“

,,Počkej.“ umlčel ženu ostražitě, když za ní pospíchal pod zeleným baldachýnem. „Pokud mě chceš srovnávat se svatouškem švagříčkem…“

„Uvedla jsem ho pouze jako příklad, ne jako měřítko.“ Zastavila se u vzrostlého jilmu a dlaní pohladila rozpraskanou sedavou kůru.

„Chtěla jsem vysvětlit jediné. V posledních letech jsi pomáhal lidem. Vedl sis skvěle. Želbohu, donutili tě skončit tak náhle…“

„Nikomu jsem nepomáhal!“ skočil jí manžel do řeči a zamračil se.

„Bratříčkoval jsem se se zločinci a štětkami. A chytal jsem uprchlíky od Tyburnu až po East Wapping.“

V dívčiných tmavých očích se zračil nesouhlas i nekonečná něha.

„Přes to všechno se díky tobě stal Londýn bezpečnějším a před soud jsi poslal mnoho těch, kteří si zasloužili potrestat. Kristepane, proč se tak bráníš přiznat, že jsi tu a tam udělal také něco prospěšného?“

„Nechci se stavět lepším, než jsem,“ odsekl stroze.

„Ale já tě vidím přesně takového, jaký doopravdy jsi,“ namítla směle. „Rozhodně budu poslední na světě, která prohlásí, že jsi světec.“

„Výborně.“

„Na druhou stanu… Pracoval jsi ve službách zákona a přinesl dobrodiní mnoha lidem, ať už se ke svým zásluhám hlásíš, nebo ne. Z toho důvodu potřebuješ nalézt nějakou smysluplnou aktivitu,

která tě zabaví a uspokojí.“ Lottie opatrně překročila ulomenou uschlou větev.

„Aha, tak ty ze mě chceš mít reformátora,“ poznamenal Nick chmurně.

Byl to pokus o vtip, ale dívka neodpověděla. Ubírala se stále kupředu, až mezi stromy zahlédla třpytivou hladinu lesního rybníčku.

„Něco tě přece musí zajímat. Cokoliv, za co stojí bojovat. Co takhle zaměřit se na znečištění Temže? Anebo na nuzné chudobince, kde se vedle sebe tísní přestárlí, děcka i šílenci?“

„Jo a příště po mně budeš chtít, abych řečnil v parlamentu a pořádal charitativní plesy.“ Rozladěně se kabonil.

Lottie dál nerušeně pokračovala ve výčtu naléhavých společenských problémů. „A co nedostatečné vzdělání nižších vrstev? Kruté krvavé sporty, kritická situace sirotků a propuštěných trestanců?“

„Své jsi mi už pověděla,“ štětil se Nick a výhružně se zastavil.

„Reforma vězeňského systému? Sám ses o něm přesvědčil na vlastní kůži.“

Nick zůstal jako opařený. Co si to dovoluje? Sám se neodvažoval na žalář ani pomyslet a Lottie tu o něm brebentí jakoby nic. Podobná upřímnost se v jeho podvědomí rovnala přímému napadení. Zradě. Ale když se propaloval pohledem až na samé dno manželčiny duše, shledal, že je naprosto bezelstná. Ode mne ti nic nehrozí, šeptaly její oči. Poděl se se mnou o svoje soužení.

Násilím odvrátil zrak. Hněv se změnil v paniku. Svatá prostoto, jak rád by jí věřil! Odevzdal by jí tu část své duše, které se zatím nedotkla prohnilost světa. Ale jak se před ní má citově obnažit, stát se tak zoufale zranitelným?

„Budu o tom přemýšlet,“ procedil skrze zuby.

Lottie se usmála a přátelsky ho poklepala po hrudi. „Obávám se, že pokud se vbrzku nezačneš zabývat vážným problémem, budeš ze samého lelkování nešťastný. Nejsi typem člověka, který by vystačil s bezduchou zábavou. A protože už nepracuješ na Bow Street…“ Odmlčela se, jelikož ji zarazilo cosi v mužových očích, „…něco ti schází, že?“

„Ale ne,“ odvětil nepřesvědčivě Nick.

„Chci slyšet pravdu,“ naléhala.

Vzal manželku za ruku a odváděl k vlnící se vodní ploše.

„Chybí mi to,“ přiznal po chvíli. „Asi jsem se honil za kriminálníky příliš dlouho. Taková činnost představuje skrytou výzvu. Líbilo se mi, když jsem je dokázal přechytračit. Není to těžké. Znám totiž způsob zločineckého uvažování. Kdykoliv jsem dopadl nějakého uprchlého vraha či násilníka a uvrhl jsem ho do kobky, prožíval jsem takové uspokojení, jako nikdy předtím. Já…“ Odmlčel se a pátral v mysli po správných slovech. „Připadal jsem si jako vítěz.“

„Měl jsi dojem, že jde o hru?“ vyzvídala opatrně Lottie. „Nesmýšlel jsi o svém konání jako o poslání, ale jako o závodu?“

„Takhle to berou všichni strážníci. Zkrátka musí. Jdou po padouchově stopě a nezbývá jim nic jiného, než být mazanější než on. Je nezbytně nutné zachovat si od protivníka určitý odstup, jinak je s tebou amen.“

„Což asi občas není jednoduché.“

„Ve skutečnosti nikdy,“ poučil ji otevřeně Nick. „Proto jsem se tak dlouho nechtěl znát ke svým pocitům. Připadalo mi snazší je skrývat.“

„Aha.“

Ačkoliv se zdálo, že se ho Lottie snaží pochopit, neunikly mu pochyby probleskující jejím hlasem. Jako kdyby dívka dumala o tom, zda manžel svoji bezcitnost doopravdy a definitivně odhodil. Nick se zkroušeně odmlčel. Dál se procházeli kolem tůňky. Mladík se už nemohl dočkat, až dají Worcestershiru vale a vrátí se do Londýna.

„Dneska se chystáš do Bow Street, že?“ otázala se Lottie. V dlaních svírala šálek čaje a přihlížela, jak manžel vydatně snídá. Už stačil spořádat velkou porci míchaných vajec, nějaké ovoce a rozinkový chlebíček.

Nick k ní vzhlédl s nevinným úsměvem. „Proč se ptáš?“ Od té doby, co se před třemi dny vrátili z venkova, se už setkal s bankéři, najal správce, stavil se u krejčího a strávil příjemné odpoledne s přáteli v kavárně U Toma. Lottie sice nevěděla nic konkrétního, avšak šestý smysl jí napovídal, že tento den se bude od předešlých lišit.

„Protože se tak tváříš. Kdykoliv se máš střetnout se sirem Grantem anebo s někým jiným z úřadovny, máš vždycky takový zvláštní výraz.“

Nick se neovládl a ušklíbl se. Má to ale podezřívavou ženušku. Je bystrá a houževnatá jako teriér – což sice považoval za kompliment, nicméně Lottie by jej pravděpodobně neocenila. „Přesto do Bow Street nejdu,“ odvětil vlídně. V podstatě nelhal. „Hodlám navštívit starého přítele. Eddieho Sayera. Vyprávěl jsem ti o něm, pamatuješ?“

„Ano. Je to jeden ze strážníků.“ Lottie výmluvně přimhouřila oči.

„Co máte vy dva za lubem? Nechystáte se k něčemu riskantnímu, že ne?“

Do hlasu se jí vetřel strach. Zírala na manžela tak úpěnlivě, až mu poskočilo srdce. Věděl, co dívce táhne hlavou, odmítal si to však přiznat. Přece o něho nemůže mít strach? Proč by jí na něm mělo záležet? Jenže takhle napjatá zatím nikdy nebyla a mladík náhle nevěděl, jak správně zareagovat.

Nemotorně proto vstal a přitáhl si manželku na klín. „Nejedná se o nic nebezpečného,´´ chlácholil ji. Omamovala jej vůně dívčiny pleti.

„Neboj se, vrátím se zpátky zcela zdráv.“

Lottie se bezděčně zavrtěla. Pocítil, jak mu v klíně vzlíná touha.

„Kde se máš s panem Sayerem setkat?“ vyzvídala.

Nick neodpověděl, zato ji smyslně pohladil po živůtku ranních šatů z měkké látky, potištěné drobnými lístky a kvítky. Hluboký výstřih svůdně odhaloval křivku alabastrového hrdla. Takovému pokušení nebylo možné odolat. Zasypal bělostnou šíji vodopádem polibků, zatímco rukama rejdil pod nadýchanými sukněmi.

„Nepokoušíš se, doufám, tímto způsobem obrátit list?“ tázala se Lottie mezi roztouženými vzdechy. Laskal ji vysoko na obnaženém stehně. Jeho mužství se divoce hlásilo o svá práva.

„Dneska nemáš kalhotky,“ mumlal Nick překvapeně, zatímco lačné dlaně se nedokázaly nabažit nahé pokožky.

„Je ukrutné vedro,“ hlesla Lottie bez dechu. Pokoušela se mu vykroutit, ale marně. Odstrkovala od sebe neodbytné ruce. „Rozhodně jsem je neodložila proto, aby ses královsky bavil. Přestaň, Nicku… Každou chvíli sem vtrhne komorná.“

„V tom případě si musím pospíšit.“

„Ty přece nikdy nepospícháš. Nicku… Ach…“

Stačilo, aby vyhledal úžlabinku mezi sevřenými stehny, a mladé tělo na známé dráždění poslušně odpovědělo. „Přesně tohle udělám příští týden na plese u Markenfieldsů,“ šeptal jí do ucha. „Zatáhnu tě někam do kouta, kam se nikdo nedívá… Vyhrnu ti sukně a nepřestanu, dokud tě nepřivedu do nebe.“

„Ne,“ bránila se dívka mdle. Dobýval ji dál, dokud se mu nezazmítala v klíně. „Po celou dobu tě budu líbat, abys nemohla křičet,“ sliboval. „Budu si s tebou hrát… Tak jako teď… Dokud tě neukojím.“ Názorně Lottie předvedl, jak to myslí.

Když si dostatečně vychutnala vyvrcholení a vzpamatovala se, odtrhl od ní Nick ústa a raráškovsky se zazubil. „Tak co říkáš takové rychlovce?“

Krátká smyslná etuda Nicka příjemně naladila. S hlavou plnou Lottie přemítal, jak ji potěší po návratu domů. Ve výborném

rozpoložení si najal koně, který ho měl dopravit na místo setkání s Eddiem Sayerem. Mířil do krčmy U Krvavé lázně, kam nebylo záhodno brát ušlechtilé zvíře ani kočár. Putyka proslula jako oblíbené shromaždiště zločinců a důvěrně se jí říkalo „Svatyně mizerů“.

Nick ji dobře znal. Nacházela se v okrsku Fleet Ditch, kde kdysi vlastnil pelešinec. Tento kout Londýna je pojmenován po hlavním ramenu odpadní stoky, které protíná ráj kriminálníků. Leží v samém srdci podsvětí, obklopen čtyřmi věznicemi, včetně proslavené Newgate, Fleet a Bridewell.

Nick po léta jiný domov neměl. Na vrcholu své slávy, kdy se stal nekorunovaným králem podsvětí, si najal kancelář v nejlepší londýnské čtvrti, kde se setkával s bankéři a zákazníky z vvšších kruhů, kteří by do Fleet Ditch pochopitelně odmítali přijet. Přesto většinu času strávil v ohyzdném hnízdě poblíž smrdutého kanálu, na jehož dotěrný puch si stačil zvyknout. Tady spřádal plány, líčil pasti, odtud řídil síť pašeráků a špiclů. Vždycky měl za to, že zemře bohatý a mladý. Naprosto souhlasil s prohlášením jistého darebáka, kterého nakonec oběsili v Tyburnu: „Život má bejt krátkej a veselej.“

Avšak dřív, než se stačil mladíkův osud vyplnit, zasáhl sir Ross Cannon. Ačkoliv Nick něco takového přiznával jen nerad, roky strávené prací pro policii patřily k nejlepším v jeho životě. Třebaže Rossovým manipulacím zásadně vzdoroval, nemohl popřít, že švagr podstatným způsobem změnil jeho život k lepšímu.

Mladík se zvědavě rozhlížel po přeplněných tmavých uličkách, po nichž se pohybovaly skupinky lidí a kde se zchátralé baráčky tulily těsně jeden k druhému. Vrátit se do tohoto prostředí přímo z náruče čisťounké, upravené ženy a z útulného domu bylo poněkud deprimující. I touha ulovit zločince kupodivu zeslábla. Nick očekával, že se ho zmocní důvěrně známé vzrušení, a místo toho…

Ať ho vezme čert, jestli už nelituje, že slíbil Sayerovi pomoc.

Ale proč? Není ani zbabělec, ani zhýčkaný šlechtic. Je to zkrátka tím, že už sem nepatří. Pojednou má co ztratit a odmítá riskovat.

Nick zmateně potřásl hlavou a vstoupil do krčmy U Krvavé lázně. Sayer už na něho čekal v nejtemnějším rohu. Jako obvykle na Gentryho zaútočil puch zatuchliny a letité špíny. Nemytými pobudy páchnoucími ginem se to tu jen hemžilo.

Sayer se na něho přátelsky křenil. Urostlý mrštný mládenec zaujal Nickovo místo. Po jeho odchodu se stal nejlepším pochůzkářem sira Granta on. Jakkoliv kamaráda rád viděl, opět se ho zmocnil onen nepříjemný pocit. Eddiemu z očí zářilo zanícení, jež Nick znenadání postrádal. Gentry nepochyboval o svých schopnostech, pouze lovecké nadšení se vytratilo. Nejradši by dřepěl doma, se ženou po boku.

Krucifix, zaklel v duchu.

,,Jestli Morgan zjistí, že jsem tě do toho zatáhl, vykuchá mě jako tresku,“ oznámil mu lítostivě mládenec.

„O ničem se nedoví.“ Nick se posadil za stůl. Objevila se hostinská se džbánkem piva. Odmítavě zavrtěl hlavou. Děvče s podobanou tváří se naoko urazilo, ale když odcházelo, neodpustilo si na Nicka výmluvně zamrkat.

„Mohl bych do toho jít sám,“ hlesl Sayer, jenž měl na paměti, že by je někdo mohl poslouchat. „Jenže se tu nevyznám tak dobře jako ty. Znáš tady každou myší díru, v tom jsi nenahraditelný. Mimoto jdu po chlápkovi, s nímž už jsi měl tu čest.“

„Kdo je to?“ Nick se opřel rukávem o stůl, vmžiku však ucukl, když ucítil, jak je ulepený.

„Dick Follard.“

To jméno mu vyrazilo dech. Na rozdíl od většiny prostoduchých ničemů, s nimiž měli strážníci obvykle co dočinění, patřil Follard mezi zločineckou elitu. Byl mazaný a krutý zároveň. Nick ho zatkl před dvěma lety. Dick tehdy vykradl rezidenci bohatého právníka. Bránícího se majitele surově zavraždil, jeho ženu brutálně znásilnil. Přesto unikl šibenici. Nabídl totiž jisté informace výměnou za odchod do exilu.

„Vždyť ho poslali do Austrálie,“ namítl Nick.

„Vrátil se,“ odvětil strážník s pochmurným úsměvem. „Jako pes ke svým zvratkům.“

„Jak to víš?“

„Nemůžu nic dokázat,“ připustil nešťastně, „ale něco se o tom šušká. Dokonce ho prý i viděli. Kromě toho se potýkáme s řadou vloupaček, které nesou Follardův rukopis. Včera jsem vyslýchal ubožačku, kterou onen zloděj znásilnil. Jejího manžela samozřejmě odkrouhl. Stopy ukazují na Dicka. Stejný způsob vniknutí do domu, totožným stylem ubodaná oběť. Popis, který nám ta ženská poskytla, sedí na Follarda jako ulitý. Zmínila se dokonce i o té jizvě, co má na pravě straně krku.“

„Ježíšikriste.“ Nick si promnul nos a zadumal se. „Nechce se mi věřit, že by tě Morgan na takového grázla nasadil samotného.“

„Taky že ne,“ zubil se Eddie. „Poslal mě vyslechnout jeho kumpány. Pak mám podat hlášení. Nejradši bych mu ale přitáhl Follarda osobně.“

Po této poznámce se Nick ušklíbl. Dokázal si představit Morganovu reakci. „Pokud se ti to povede, Grant tě stejně parádně seřve. Prohlásí, že jsi podělaný vejtaha.“

„Ano… Ale vzápětí mi padne vděčností kolem krku. Reportáž o mém hrdinství se octne na titulní straně Timesů a ženské po mně budou bláznit.“

Nick se zatvářil kysele. „Není to tak zábavné, jak se na první pohled zdá,“ poučil přítele.

„Ne? Přesto bych si to rád ozkoušel.“ Poté mládenec povytáhl tázavě obočí. „Tak co? Hraješ?“

Novopečený vikomt vzdychl a přikývl. „Kde chceš začít?“

„Povídá se, že se hledaný zdržuje někde mezi Hanging Ax Alley a Dead Man’s Lane. Vypadá to tam jak v mraveništi. Baráky jsou samá díra a navíc propojené sklepením.“

„Ano, vyznám se v nich.“ Ačkoliv se bývalý policista tvářil nezúčastněně, kolem pupku se mu začal rozlévat zlověstný chlad. Věděl, do čeho jde. Třebaže ho podsvětí pořádně zocelilo, zmiňované místo v něm vzbuzovalo odpor. Vracel se tam jen nerad. Během poslední návštěvy londýnského pekla mu jakási matka nabízela svou mladičkou dceru – za štamprli ginu. Na každém kroku narážel na žebrající nuzáky a vlezlé špinavé prostitutky.

„Budeme muset postupovat velice rychle,“ pravil proto věcně.

„Jakmile si nás někdo všimne, zpráva se rozkřikne a Follard nám pláchne.“

Sayer potlačoval bezbřehé nadšení jen s nevyšším úsilím. „V tom případě vyrazíme. Velíš ty.“

Vyšli z krčmy a počali se prodírat zaneřáděnými uličkami, jimž vévodil zápach rozkládajících se odpadků a uhynulých zvířat. Otlučené barabizny se opíraly jedna o druhou a při každém silnějším poryvu větru jako by námahou sténaly. Domy ani ulice nebyly označené, což ztěžovalo orientaci. Člověk, jenž se tu nevyznal, byl záhy odsouzen k záhubě. Neušel přepadení, okradení, popřípadě jisté smrti na některém ze zaplivaných temných dvorků. V této čtvrti živořili ti nejchudší, již jedinou a dočasnou útěchu nalézali v lahvích s kořalkou. Gin se zde ostatně prodával na každém rohu.

Nicka krušil pohled na všudypřítomnou bídu, vychrtlé děti, zlomené ženy a zoufalé muže. Jediní tvorové, již se v těchto končinách těšili dobré náladě a zdraví, byli vypasení potkani a myši prohánějící se ve smetí. Až dosud policista považoval utrpení za nezbytnou součást života. Dnes poprvé uvažoval nad tím, zda by se nedalo pro místní obyvatele něco udělat. Dobrý bože, potřebovali toho tolik… Připomněl si slova, jimiž mu Lottie domlouvala. „Přece tě musí něco zajímat,“ řekla mu tenkrát. „Cokoliv, za co stojí bojovat.“ Teď, když měl čas o všem přemýšlet, jí musel dát za pravdu. Jako lord Sydney toho jistě zmůže mnohem víc než coby prostý občan Nick Gentry.

Zastrčil ruce do kapes a kradmo pohlédl na přítele. Eddie očividně nemyslel na nic jiného, než na dopadení vrahouna Dicka Follarda. V té chvíli se Nickovi vkradl do hlavy další hlas.

„Po nějaké době každý policajt zjistí, že tahá čerta za ocas příliš dlouho,“ nabádal ho tehdy Morgan. „Pokud nepozná, kdy je čas odejít, zaplatí mu vlastní krví. Pochopil jsem, kdy mám přestat. Ted je řada na tobě.“

Ano, je nevyšší čas s tím skončit. Pochopil to až nyní. Ještě pomůže Sayerovi a rozloučí se s četnickou minulostí. Opět se změní. Tentokrát v lorda Sydneyho. Ženatého muže s pevným zázemím, milující manželkou a jednoho dne možná i s dětmi.

Představil si těhotnou Lottie a v hrudi ucítil sladké bodnutí. Konečně pochopil, proč se sir Ross po sňatku se Sophií tak ochotně

vzdal postu vrchního policejního soudce. Z jakého důvodu staví rodinu nad všechno ostatní.

„Gentry,“ zavrčel Sayer. „Gentry?“

Ztracený v myšlenkách přeslechl kolegovo naléhání. Probral se, až když jej Eddie oslovil znovu. „Sydney!“

Vrhl na přítele tázavý pohled. „Ano?“

Mládenec se mračil. „Měj oči na šťopkách a vrať se zpátky na zem.

Zdá se mi, že začínáš být mimo.“

„Nic mi není,“ odsekl Nick, ačkoliv strážník měl pravdu. V království zločinu si nemohl dovolit fatální chybu.

Vstoupili do propletence nuzných chýší. Nick ostřížím zrakem propátrával okolí a v duchu si připomínal každé zákoutí, uličku, podloubí či křižovatku. Lehce poklepal na náprsní kapsu, kde schovával šikovný železný obušek potažený vydělanou kůží.

„Začneme s těmi barabiznami na severní straně,“ navrhl tiše. „Tak bychom ho mohli případně zahnat do pasti.“

Sayer přikývl a viditelně zostražitěl. Připravoval se k zásahu. Metodicky pročesávali jednotlivé brlohy a přitom zpovídali ty,

kteří mohli eventuálně něco vědět. V ratejnách a doupatech se tísnilo mnoho lidí, všude panoval neuvěřitelný puch. Ačkoliv čelili mnoha nevraživým a podezřívavým pohledům, nesetkali se pochůzkáři ani s náznakem odporu.

Ve světnici na konci ulice, ostentativně označené jako kovotepectví, ačkoliv nebylo tajemstvím, že se jedná o penězokazeckou dílnu, narazili na vrásčitého starce. Ledva se o Follardovi zmínili, objevilo se mu v očích něco znepokojivého, co neušlo Nickově pozornosti. Zatímco se strážník rozhlížel kolem sebe, přistoupil bývalý policista blíž a upřel na řemeslníka pronikavé oči.

„Víte o něm něco?“ otázal se vlídně. Rukou přitom naznačil sotva patrné gesto, jemuž každý obyvatel vykřičené čtvrti dobře rozuměl. Znamenalo, že zvědavec za užitečnou informaci slušně zaplatí.

Dědula si Nicka chvíli prohlížel a pak nechal klesnout víčka, tenká jako pergamenový papír. Zvažoval nabídku. „Možná.“

Nick k němu natáhl dlaň s několika mincemi. Stařík je lačně shraboval kostnatými prsty. „Prozradíte mi, kde ho najdu?“

„Zkuste obchod s kořalkou na Melancholy Lane.“

Nick mu kývnutím poděkoval. Potom se obrátil ke kolegovi a pohybem hlavy mu naznačil, že odcházejí.

Zamířili přímo k Melancholy Lane, vzdálené pouhé dvě ulice od Hanging Ax Alley. Jako všechna místa, kde se naléval laciný alkohol, byla i tato palírna ještě před polednem plná opilých kunčaftů. Po krátké poradě Nick vstoupil předním vchodem, zatímco Eddie se vydal pátrat po nouzovém východu.

Sotva se mladík octl uvnitř, začala sebranka nesouhlasně brblat. Urostlí strážníci se bohužel v davu nikdy neztratili. Další nepříjemností bylo, že Nick si ve zločineckých kruzích nadělal spoustu nepřátel. Mnozí mu nedokázali odpustit, že přeběhl na druhou stranu a přidal se k mužům z Bow Street. Zlověstný šum vzrůstal. Nick však chladnokrevně přítomné přejížděl tvrdým pohledem. Mhouřil přitom výhružně oči.

Pojednou zahlédl tvář, kterou hledal. Navzdory cestování z kontinentu na kontinent se Dick Follard pranic nezměnil. Dál měl úzký krysí obličej, lemovaný provázky umaštěných černých vlasů. Působil dojmem zrádného hlodavce, což ještě podtrhovaly dlouhé úzké zuby. Muži se střetli očima a jeden druhého mlčky vyzýval na souboj.

Jenže ničema sebou znenadání škubl a s obratností hada se proplétal mezi opilci. Směřoval k zadním dveřím. Nick se vrhl kupředu a ze všech sil se dral za ním. Když se znovu ocitl na ulici, mizel už Follard ve spleti křivolakých uliček. Sayer nebyl nikde v dohledu.

„Sayere!“ křikl Nick. „Kde k čertu jsi?“

„Tady!“ ozvalo se z téměř dvoumetrového plotu, který mládenec právě zdolával.

Nick se rozběhl za ním. Překonal překážku a bleskově se rozběhl pěšinou, kterou stínily okapy okolních barabizen. Zanedlouho shledali, že se jedná o slepou uličku, již uzavírala polorozpadlá třípatrová budova. Kdysi zřejmě sloužila jako sklad. Follard nezaváhal a jal se šplhat po zdi. Mezi drobícími se cihlami a puklinami zkušeně vyhledával úchyty pro ruce a nohy. Zdálky tak připomínal podivného pavouka. Jakmile v popraskané stavbě nalezl dostatečně širokou štěrbinu, okamžitě se v ní ztratil.

Sayer znechuceně zaklel. „Utekl nám,“ konstatoval mdle. „Po té zřícenině nebudu šplhat ani za živýho boha.“

Nick zchátralé stavení upřeně studoval. Pak několika rychlými kroky přeběhl ke zdi, odrazil se a vyskočil vzhůru. Zvolil stejnou cestu jako Follard. Dlaněmi i chodidly se opíral o zvětralé cihly a jistými pohyby se sunul nahoru. Těžce oddechoval. Pustil se po stopě uprchlíka a nehodlal se vzdát.

„Sakra, Gentry!“ zaslechl kolegovo volání. „Raději se pokusím dostat dovnitř někudy jinudy.“

Nick vystoupal až do druhého patra, kde pobuda vklouzl do probouraného otvoru. Jakmile se mladík ocitl uvnitř, na místě ztuhl a poslouchal. Zaslechl nad sebou kročeje. Podíval se směrem, odkud přicházely. Spatřil žebřík, který nahrazoval dávno zřícené schodiště. Vedl do nejvyššího poschodí. Rázně k němu zamířil. Shledal, že je poměrně nový, což svědčilo o tom, že navzdory zchátralosti je skladiště stále v provozu. S největší pravděpodobností sloužilo k přechovávání kradeného nebo pašovaného zboží a zároveň jako útočiště pro hledané zločince. Žádný soudný policista by sem totiž nevstrčil nos.

Žebřík pod Nickovou vahou zaskřípal. Sotva mladík stanul na třetím podlaží a rozhlédl se kolem sebe, uviděl, že většina podlahy je vytrhaná či zřícená. Zbyly tu jen podpůrné trámy, připomínající obnažená žebra nějaké obludy. O poschodí níž to bylo stejné, což znamenalo, že při neopatrném kroku člověku hrozil pád z výše deseti metrů.

Jakmile Dick Follard uzřel bývalého muže zákona, prchal po jednom z úzkých trámů. Nick ho okamžitě prokoukl. Chtěl se dostat k sousednímu domu. Stačilo přeběhnout k jednomu z vytlučených oken, skočit na vedlejší střechu a utíkat pryč.

Nick vyrazil za ním. Našlapoval jako kočka, vypudil z hlavy myšlenky na zdánlivě bezednou černou díru, zívající pod ním. Nespouštěl vraha z očí. Jakmile oba urazili polovinu kritické vzdálenosti, Nickovi se vrátila sebedůvěra. Jenže ve chvíli, kdy mladík dosáhl konce břevna, rozlehlo se budovou zlověstné křupnutí. Ucítil, jak ztrácí pod nohama oporu. Prohnilé dřevo ho neuneslo.

Nějakým zázrakem se mu podařilo zachytit o sousední trám. Instinktivně po něm chňapl a obtočil jej pažemi. Ozvala se dutá rána, jak zpuchřelé dřevo dopadlo na podlahu a roztříštilo se. Zvedl se takový oblak prachu, až Nickovi zaslzely oči. Zoufale lapal po dechu a snažil se vytáhnout vzhůru. Vzápětí schytal tak prudký úder do zad, až se málem pustil. Zavrčel úlekem i bolestí a vzhlédl. Nad ním se tyčil Follard a vítězoslavně se šklebil.

Na mizerově zlotřilé úzké tváři pohrával dábelský úsměšek. „Pošlu tě do pekla, Gentry,“ oznámil policistovi sladce a vstoupil na kládu. Okovanou botou spočinul na Nickově ruce. Drtil mu ji a s potěšením naslouchal praskání drobných kostí. Mladík zasténal nesmírnou bolestí.

Follard se hihňal jako šílenec. „Jedna!“ vykřikl. „Dvě!“ Ozvalo se další dupnutí a Nickem projela nová vlna nesnesitelných muk. Follard významně zdvihl nohu, jako by se chystal na velkolepé finále.

„Tři,“ hlesl znenadání týraný. Popadl padoucha za kotník a mocným škubnutím jej vyvedl z rovnováhy.

Follard nevěřícně zaskučel. Zakolísal a zvrátil se nazad. Mával rukama ve vzduchu a prudce klesal dolů na kamennou podlahu.

Nick se neodvažoval pohlédnout za ním. Zoufale se soustředil na vlastní záchranu. Cítil se však vyčerpán a zmrzačená levačka byla k nepotřebě. Bojoval ze všech sil. Připadal si bezmocný jako červ uvězněný na rybářově háčku.

Jen nerad si připouštěl, že je odsouzen k záhubě.

Dívce se roztřásly prsty. Četla psaníčko stále znovu a znovu.

Lottie,

pomoz mi, prosím. Maminka tvrdí, že brzy dorazí lord Radnor a odvede si mě. Nikam jet nechci, ale rodiče tvrdí, že musím. Zamkli mě v pokoji, kde mám vyčkat jeho příchodu. Zapřísahám Tě, drahá, nedopusí, aby mne někam zavlekl. Jsi moje jediná naděje.

Tvoje milující sestra

Ellie

Lístek zmáčený slzami doručil jakýsi venkovský kluk nedlouho poté, co Nick odešel z domu. Prohlásil, že Ellie jej přilákala k oknu a předala mu zprávu. „Tak teda vona povídala, že dyž vám tudlecto donesu, dostanu vod vás půl kačky,“ vysoukal ze sebe, zatímco nerozhodně přešlapoval u dveří, jako by si nebyl jist, zda mladá dáma dodrží slovo.

Lottie předala užaslému chlapci mince dvě a poslala ho do kuchyně za paní Třenchovou, aby mu připravila něco k jídlu. Nerozhodně přecházela po hale jako lvice v kleci. Netušila, co podniknout. Nevěděla, kdy se manžel vrátí domů. Jenže pokud bude otálet příliš dlouho, může se sestra octnout v Radnorových spárech.

Nad děsivou představou zatnula bezmocně dlaně v pěsti a zoufale zaštkala. Jak mohou rodiče dovolit, aby starý slizký Radnor uchvátil tak nevinné stvoření, jako je Ellie? Copak je zvíře určené k prodeji?

„Vždyť je jí pouhých šestnáct,“ vyhrkla nahlas. Tváře jí plály vztekem.

„Jak se opovažují? Jak mohou žít s takovým hříchem?“

V listu nebyla o sňatku ani zmínka, což znamenalo jediné. Otec s matkou bez rozpaků uvrhli dceru v plen jako nějakou poběhlici. Jen když oni budou žít v pohodlí. Z tohoto zjištění se dívce udělalo zle.

Ne, na Nicka nemůže čekat. Musí se vydat na cestu a spasit Ellie dřív, než se objeví Radnor. Ve skutečnosti Lottie silně hryzalo svědomí. Měla vzít sestru k sobě už dávno. Ale kdo mohl tušit, že o ni zvrhlý šlechtic projeví zájem a že mu rodiče ochotně vyhoví?

„Harriet!“ zvolala pronikavě. Pak přistoupila k nejbližšímu zvonci a několikrát zlostně škubla stuhou. „Harriet!“

Černovlasé děvče k ní utíkalo tak křepče, až mu na nose poskakovaly brýle. „Paní?“

„Připravte mi cestovní plášť a klobouk.“ Mladá dáma se odmlčela a zauvažovala o zaměstnancích, které má k dispozici. Ano, nejurostlejší a nejschopnější z nich je Daniel. Pojede s ní a nahradí nepřítomného Nicka. „Vyřidte Danielovi, že mne dnes doprovodí. Nechte připravit kočár. Okamžitě.“

„Ano, lady Sydneyová!“ Ledva komorná ve vzduchu vycítila napětí, pospíchala vyplnit příkazy.

Vmžiku se objevil statný Daniel v černé livreji, příjemný mladý muž s tmavou kšticí a očima barvy sherry. „Má paní,“ uctivě se uklonil a vyčkával na další rozkaz.

Harriet přinesla své paní klobouk. Lottie si jej narazila na hlavu a uvázala pevně pod bradou. „Jedeme k mým rodičům, Danieli. Vyzvedneme odtamtud moji mladší sestru. Nepochybuji, že se střetneme s nesouhlasnými námitkami. Možná dokonce narazíme na fyzický odpor… Přirozeně nechci, aby kdokoliv ze zúčastněných utrpěl nějaké zranění, přesto je bezpodmínečně nutné přivézt ji sem. Jste ochoten mi pomoci?“

Sluha pochopil, co se mu snaží naznačit. „Jistě, paní.“ Pousmála se, ve tváři nezdravě bledá. „Děkuji vám.“

Koně zapřáhli v rekordním čase, a tak netrvalo dlouho a Lottie uháněla v kočáře londýnskými ulicemi. V dlani drtila umolousanou papírovou kuličku. Pokoušela se uvažovat jasně, ze všech sil se snažila v nepředvídaných událostech vyznat.

Co Radnor se sestrou zamýšlí? Za všechny ty roky, co se s rodinou stýkal, si Ellie sotva všiml. Až na pichlavé poznámky, samozřejmě. Byla podle něj tlustá, prostoduchá a neomalená. Proč si ze všech žen vybral za metresu právě ji? Jedině proto, že si spočítal, jak tím ublíží novopečené lady Sydneyové. Zhrzený nápadník lordova typu se se štěstím uprchlé snoubenky nikdy nesmíří. Tak jí alespoň připomene, že je vykoupeno bolestí milované sestry.

Lottie se klepala zuřivostí i strachem a bezmocně zatínala prsty do nadýchaných sukní.

K rodnému sídlu dorazili za patnáct minut, jež pro dívku představovaly celou věčnost. Když odbočili na příjezdovou cestu a Radnorův kočár nebyl nikde v dohledu, Lottie pocítila příliv naděje. Snad ještě není pozdě.

Zastavili a Daniel jí pomohl vystoupit. Vyzařoval z něho naprostý klid, díky němuž se částečně upokojila. Dovolila mu, aby ji dovedl k domu.

Na pokyn své paní komorník zabušil na dveře, aby dal obyvatelům na vědomí, že přijeli. Brzy se ve veřejích objevila služebná.

„Paní Howardová?“ vydechla překvapeně a nevěřícně třeštila na příchozí oči.

„Ted už lady Sydneyová,“ odvětila zdvořile Lottie a významně pohlédla na svůj doprovod. „Posečkejte zde, Danieli. Budu-li vás potřebovat, zavolám.“

„Ano, paní.“

Rázně vstoupila dovnitř. Rodiče postávali před jedním ze salonů. Matka se tvářila zapškle a umanutě, otec nedokázal odtrhnout zrak od podlahy. Provinění z nich sálalo na sto honů a podnítilo Lottie k bezuzdnému vzteku. „Kde je Ellie?“ vyhrkla bez pozdravu.

Matka na ni ledově pohlédla. „To není tvoje věc, Charlotte. Už posledně jsem ti řekla, že zde nejsi vítana. Nezapomeň, že jsi to byla ty, kdo nás ze sobeckých důvodů zapudil.“

Už už se chystala peprně odpovědět, když tu se ze zadního traktu ozvalo zoufalé bušení. „Lottie! Lottie!“ doléhal k ní tlumeně sestřin hlas. „Tady jsem! Neopouštěj mě!“

„Už běžím!“ zvolala dívka a bleskla po rodičích varovným pohledem. „Styďte se!“ Každé slovo skoro vyplivla. „Chtěli jste ji vydat napospas Radnorovi a tím ji zbavit šance na slušný život. Jak s tím dokážete žít?“

Ignorujíc matčiny bouřlivé protesty, hrnula se kurážná mladá dáma k sestřinu pokoji. Klíč naštěstí trčel v zámku. Odhodlaně jím otočila.

Uslzená Ellie se vyhrnula z ložnice jako velká voda a vrhla se do sestřiny náruče. Hnědé vlasy měla rozcuchané. „Věděla jsem, že mi pomůžeš,“ vzlykala. „Věděla jsem to. Odvez mě odtud. Každou chvíli tu musí být.“

Zoufale se k sobě tiskly, Lottie sestru hladila chlácholivě po zádech. „Budu u tebe vždy, když mě budeš potřebovat, Ellie,“ domlouvala jí tiše. „Sbal si své věci. Přestěhuješ se k nám.“

Děvče vehementně zavrtělo hlavou. „Na nic takového není čas.

Musíme pryč. Hned.“

„Dobrá.“ Lottie vzala sestru kolem pasu a pospíchaly ke vchodu.

„Až budeme na cestě, všechno mi povíš.“

„Lottie,“ stkala sestra. „Bylo to tak… Strašné…“

Pojednou se Ellie zarazila a zdušené vyjekla. Ve dveřích společně s rodiči postával vysoký vyschlý kmet. Lord Arthur Radnor. Musel právě dorazit. Ačkoliv se Lottie v obličeji nepohnul ani sval, srdce jí divoce tlouklo. Stařec ji propaloval vychytralým pohledem. Objala sestru ochranitelsky kolem ramen, a přestože vibrovala napětím, pronesla chladným vyrovnaným hlasem osudovou větu:

„Nedovolím, aby s vámi odešla, lorde Radnore.“

„Sydney!“ zaslechl odněkud zezdola Sayerův výkřik. „Nehýbej se!“

„Bez obav,“ procedil Nick skrze zuby. Zakrvácené prsty na dřevě klouzaly. Jen tak lak se držel.

V uších mu hučelo, paže jako by mu nepatřily, ačkoliv jinak s ním cloumala nesnesitelná bolest. Zvláštní, ale jakmile si uvědomil, že přítel nestihne přijít včas, vrátilo se mu jasné uvažování.

Nechtělo se mu zemřít. Ta ironie osudu! Kdyby se do stejné situace dostal před několika měsíci, na životě by mu nezáleželo. Život má být krátký a veselý… tímhle heslem se řídil. Ani ve snu by jej nenapadlo požadovat víc.

Jenže potom potkal Lottie. Najednou mu chyběl čas. Rád by manželku objal. Řekl jí, jak moc ji miluje, třebaže pro lásku nebývalo v jeho temné duši místo. Chtěl se o ni starat. Nedokázal ani pomyslet na dny příští, kdy zůstane sama, opuštěná, vydaná na milost nelítostnému světu. Prsty se opět smekly o kousek níž. Mladík zalapal po dechu a nechal klesnout víčka. Z posledních sil svíral spásné břevno a v duchu odpočítával vteřiny. Vydrží-li o něco déle, zvýší tak šanci přivinout k sobě znovu svoji ženu. Bolest ho drásala jako doběla rozžhavené kopí, rvala jej na kusy. Po zádech mu stékaly potůčky ledového potu, stejné krůpěje orosily tvář.

Lottie, táhlo mu hlavou. Konečně pochopil. Naneštěstí příliš pozdě. Bude umírat se jménem zbožňované bytosti na rtech. Manželce bude patřit i jeho poslední myšlenka. Lottie…

Znenadání Nicka něco popadlo za obě zápěstí tak prudce a pevně, jako by je obtočil železný svěrák.

„Mám tě.“ Hustou mlhou utrpení k mladíkovi pronikl Sayerův hlas. Přišel kamaráda zachránit, i když namáhaný trám pod jeho nohama zlověstně praskal. Nick ho toužil odehnat. Rád by mu řekl, ať jej nechá být a zmizí. Zteřelé dřevo je oba neunese. Jenže se mu nedostávalo dechu. „Ted mi budeš muset chvíli důvěřovat, Sydney,“ oznámil mu kolega. „Pusť se. Vytáhnu tě.“

Nick by rád poslechl, ale instinkty se vzpouzely. Nemohl se přece pustit jediného pevného bodu a spoléhat pouze na sílu neohroženého druha.

„Nemáš na výběr,“ drmolil mládenec skrze zaťaté zuby. „Pusť se, sakra. Nenechám tě tu. Ted!“

Nick se přinutil povolit křečovité sevření. Na setinu sekundy se hrozivě zhoupl. Pak ucítil, jak ho ocelově sevřené dlaně bolestivě rvou za namožené paže vzhůru. Konečně se octl tak vysoko, aby mohl hrudí nalehnout na nebezpečně praskající dřevo a přenést na ně svou váhu.

„Pomalu se suň za mnou,“ radil mu Sayer, jistící ho neochvějnýma rukama. A tak zvolna, centimetr po centimetru, oba unikali z rozpřáhnuté náruče smrti. Jakmile slezli ze ztrouchnivělého trámu a pod nohama ucítili pevnou podlahu, vyčerpaně se na ni svalili. Vzrušeně oddechovali.

„Kruci!“ ulevil si mládenec, když se konečně vzpamatoval. „Jseš zatraceně těžkej, ty syčáku.“

Bolestí omámenému Nickovi stále nešlo do hlavy, že je dosud naživu. Zvedl předloktí, aby si otřel upocené čelo. Nechápavě sledoval, jak se mu zmučené svaly neovladatelně třesou.

Sayer se posadil a pátravě přítele sledoval. „Vypadá to na natažené šlachy. Pracku máš rozmašírovanou, jako kdybys ji strčil pod buchar.“

Hlavně že žije. Pořád tomu odmítal uvěřit. Potkalo ho štěstí, jaké si snad ani nezaslouží. Proto v duchu přísahal při všem, co je mu svaté, že druhou šanci náležitě využije. Sotva pomyslel na Lottie, zmocnila se jej touha.

„Sayere,“ chraptěl, „právě jsem se rozhodl.“

„Jó?“

„Odteďka si poletuj kolem smradlavýho Fleet Ditch sám.“

Mládenec se zašklebil. Očividně pochopil, jaké důvody druha vedou k tomuto prohlášení. „Nojo, vždyť ty jseš vlastně ten vikomt, co? Takže ti pajzly už nejsou dost dobrý. Bylo mi jasný, že je jen otázkou času, kdy začneš nosit frňák nahoru.“

To, že se Lottie objevila v rodném domě, Radnorem zjevně otřáslo. Pichlavýma očima těkal z jedné dívčí tváře na druhou a v duchu je porovnával. Když se pohledem ustálil na Lottie, vyzařovala z jeho zapeklého obličeje směsice nenávisti a touhy.

„Nemáš právo se mezi nás plést!“ vyštěkl.

„Sestra je nevinná, nic vám neudělala,“ vyhrkla Lottie. „Nezaslouží si, aby kvůli mně trpěla. Nechte ji být!“

„Obětoval jsem ti dvanáct let života,“ drmolil Radnor skrze zažloutlé zuby a přistoupil o krok blíž. „Je vaší povinností splatit vše, co mi dlužíte. Je mi jedno která.“

Lottie nevěřícně zírala na strnulé rodiče. „Vážně jste mu ji chtěli předat? Kam se poděla obyčejná slušnost? Můj muž vám přece nabídl, že vás zabezpečí a uhradí vaše dluhy!“

„Chceme pro Ellie jen to nejlepší,“ brebentil rozechvělý otec. „Lord Radnor se o ni výborně postará.“

„A nevadí vám, že z ní při té příležitosti učiní svoji metresu?“ Lottie střílela pohledem z jednoho protivníka na druhého, zatímco vyděšená sestra se choulila k jejím zádům a zoufale vzlykala. „V tom případě vezměte na vědomí, že já s tím nesouhlasím. Odcházím a Ellie beru s sebou. A pokud na nás někdo vztáhne ruku, bude se zodpovídat lordu Sydneymu.“

Manželovo jméno na Radnora zapůsobilo jako červený šátek na býka. Rozzuřil se. „Jak se opovažuješ? Podvedla jsi mě, zradila a urazila na nejvyšší míru. A nyní máš ještě tu drzost připravit mě o jedinou směšnou kompenzaci, kterou mi může tvoje nuzná rodina poskytnout?“

„Vždyť vy ani nemáte o Ellie zájem,“ nedala se mladá dáma.

„Prahnete po pomstě. Toužíte se jí zmocnit, jen abyste mi ublížil. Nedokážete se smířit s tím, že jsem se provdala za jiného.“

„Ano!“ vybuchl podrážděný Radnor. „Hodlám tě potrestat. Vytáhl jsem tě z bahna a tys do něj s chutí znovu klesla. Zaprodala ses a bez rozpaků mi tak odepřela jedinou věc, po níž jsem kdy

bažil.“ Směle se k Lottie přitočil. „Každou noc se převaluji na lůžku a představuji si, jak obšťastňuješ toho mizeru,“ zavřeštěl jí přímo do tváře. „Jak si vůbec dovoluješ vyměnit mě za to chlípné zvíře? Nejodpornějšfho, nejzhýralejšího pacholka na…“

Než stačil dopovědět, přistála mu na líci Lottiina dlaň. Udeřila ho s netušenou tvrdostí. Na povadlé tváři zůstal zřetelný otisk. „Jak se opovažujete manžela špinit?!“

Navzájem se probodávali pohledem. Lottie neuniklo, jak se z lordových zakalených očí vytrácí poslední špetka příčetnosti. Znenadání se po ní natáhl, uchvátil ji svými pařáty a škubnutím přitáhl k sobě. Ellie vyděšeně zaječela.

Radnor vlekl Lottie z domu. Rodiče zůstali naprosto otřeseni. Nezmohli se ani na chabý odpor. Sevřena šílencovými prsty, dívka na prahu klopýtla a upadla. Stařec cosi zahulákal na své komoří. Jeho kořist s ním bojovala jako o život. Rozlícený násilník proto nezaváhal a uštědřil dámě pořádný políček. Bolestivě zasáhl ucho. Lottie ucouvla, poté divoce zatřepala hlavou, aby se zbavila závoje stříbrných jisker, tančících jí před očima. Bezmocně se zadívala na Daniela, jehož spoutali lordovi sluhové. Ani statný mládenec na přesilu nestačil.

„Paní!“ vykřikl zoufale a pak se bezvládně zakymácel pod náporem pěsti, která ho zasáhla přímo do obličeje.

Radnor zajel prsty do Lottiina účesu zpevněného sponkami a škubl. Druhou rukou ji popadl pod krkem. Přinutil zajatkyni vrávorat k jeho vozu.

„Poslyšte, Radnore…,“ zaslechlo děvče jakoby z dálky otcův naléhavý hlas. „Dohodli jsme se, že si vezmete Ellie. Lottie nechte být a…“

„Jenže já chci tuhle,“ vypěnil stařec. Svíral dívčino hrdlo tak krutě, až se vězenkyně začala dávit a dusit. „Už žádné smlouvání! Žádné náhražky! Beru si Charlottě a vy táhněte k čertu!“

Lottie zatínala nehty do překvapivě nepoddajné paže, která ji drtila. Zběsile lapala po dechu. Měla pocit, že jí prasknou plíce. Nemůže se nadechnout… Potřebuje vzduch… Vědomí zastřely černé a rudé skvrny a Lottie bezvládně klesla do Radnorova zničujícího objetí.

Lottie se probrala až v okamžení, kdy ji lord napůl vlekl, napůl odnášel do svého zatuchlého příbytku. Hlava jí třeštila, v oteklém hrdle pálilo. Přes neustálý hněv i strach ji hřálo pomyšlení, že Ellie zůstala ušetřena. Události směřovaly k nevyhnutelnému vyvrcholení. Vždycky podvědomě tušila, že k němu jednou dojde. Nastane doba vypořádávání účtů s člověkem, který ji ovládal po většinu života.

Na chodbě se občas objevil některý ze sloužících a vykřikl úžasem. Nikdo se však neodhodlal zasáhnout. Báli se pána tak, že se neodvážili hnout ani prstem v Lottiin prospěch. Dívka uvažovala, proč ji sem zatáhl. Až manžel zjistí, že zmizela, zamíří rovnou sem. Očekávala by, že se stařec pokusí uchýlit na nějaké zastrčené místo, kde je tak snadno neobjeví.

Radnor vpadl do knihovny, zavřel za sebou dveře a mrskl ženou do křesla. Lottie si přitiskla dlaň k pohmožděnému hrdlu. V příštím okamžiku jí únosce bolestivě zakláněl hlavu. Na skráni ucítila něco studeného.

Konečně pochopila a leknutím se jí zastavilo srdce. Už ví, proč ji sem dosmýkal. Když Lottie nemůže mít on, tak ani nikdo jiný.

„Miloval jsem tě,“ sděloval dívce tiše. Nebylo pochyb, že se dočista pomátl. Ruka s pistolí se strašidelně chvěla. „Položil bych ti k nohám celý svět.“

Užaslá Lottie shledala, že může zcela bez zábran a rozumně hovořit, jako by si jen nezávazně povídali a její život nevisel na vlásku. Radnor si nepřestával prstem pohrávat se spouští. „Nikdy jste mne

nemiloval.“ Mluvení jí působilo bolest, přesto se přinutila pokračovat.

„Vždyť ani netušíte, co to slovo znamená.“

Hlaveň se roztřásla o něco víc. „Jak můžeš po všem, co jsem ti obětoval, něco takového říct? Vážně jsi tak nevychovaná?“

„Známe se spoustu let. Předváděl jste mi, jak nadřazeně dovedete jednat. Poháněla vás posedlost a chtíč. Takové vlastnosti nemají s láskou nic společného.“

„V tom případě mi pověz, co pro tebe znamená slovo ,láska’,“ posmíval se zlověstně.

„Vzájemný respekt. Ohledy. Pochopení. Mému choti stačilo několik týdnů a všechno mi předvedl. Nevadí mu moje nedostatky. Miluje mě, aniž by si kladl nějaké podmínky. A já mu oplácím stejnou mincí.“

„Měla bys milovat mě!“ vyštěkl Radnor dotčeně.

„Třeba bych byla schopna projevit city i vůči vám, ale to byste musel dát najevo alespoň špetku laskavosti.“ Lottie se odmlčela a zavřela oči. Cítila, jak se jí pistole zavrtává do kůže. „Zvláštní, ale nikdy mi ani na um nepřišlo, že vám záleží na tom, jak o vás smýšlím. Nikdy jsem vás neměla ráda, ale vám to bylo stejně jedno.“

„Nebylo!“ vybuchl lord zuřivě. „Přinejmenším si zasloužím tvůj obdiv!“

„Taková ironie.“ Vyschlé rty zkřivil smutný úsměv. „Požadoval jste dokonalou bytost. Jenže já nejsem bez kazů a nikdy nebudu. Mohla jsem vám poskytnout něco jiného – prostou lidskou náklonnost. Jenže o tu jste nestál.“

„Ale nyní o ni stojím.“ Dívka dočista zkoprněla. Aniž odsunul vražednou zbraň stranou, poklekl stařec před zajatkyní na kolena, takže se jejich tváře ocitly na stejné úrovni. Brunátnost v obličeji nezpůsobilo horko, ale nepotlačitelný vnitřní žár. Oči se mu třpytily vztekem, možná i zoufalstvím. Na úzkých rtech pohrával nadřazený výraz, pocit absolutní moci. V podobném rozpoložení ho Lottie zatím neviděla. Nerozuměla tomu. Proč je tak zdrcen její ztrátou, jestliže není schopen milovat?

Radnor popadl do kostnatého pařátu hedvábnou bělostnou ručku a přitiskl si ji ke zpocené líci. Lottie si šokované uvědomila, že se ji snaží přinutit, aby jej pohladila. S chladnou pistolí přitisknutou ke skráni. „Dotýkej se mě,“ mumlal nepříčetně. „Řekni, že mě miluješ.“

Avšak dívčina dlaň dál bezvládně spočívala v jeho prstech. „Miluji svého manžela.“

V Radnorovi vzkypěl hněv. „To nesmíš!“

Skoro jí starce přišlo líto. Zahleděla se do vyhaslých očí a pravila:

„Lituji vás. Nedokážete ctít nikoho, kdo není perfektní. O, jak musíte být osamělý.“

„Tebe jsem zbožňoval!“ zahřímal pomatenec zuřivě. „Opravdu! K čertu s tebou, ty falešnice!“

„Vysnil jste si ideální bytost. To ji jste miloval, ne mě.“ Nervózně si olízla horní ret, na nějž se skoulela krůpěj potu. „Vůbec mě neznáte, lorde.“

„Mám tě přečtenou jako nikdo jiný na světě,“ bránil se vehementně. „Co bys beze mě byla? Vždyť ty mi patříš!“

„Ne. Jsem manželkou lorda Sydneyho.“ Maličko zaváhala a pak vyslovila nahlas domněnku, která jí nedopřávala pokoje už několik dní. „Kromě toho s ním čekám dítě.“

Radnorovy oči se proměnily ve studánky ryzí nenávisti. Uvědomila si, že jím hluboce otřásla. S pomyšlením, že nosí potomka jiného muže, se bláznivý šlechtic nikdy nesmíří.

Radnor štítivě odhodil dívčinu ruku a postavil se. Hlaveň však dál zůstávala v pohotovosti. Znovu se opatrně přesunul za Lottie. Cítila, kterak ji upocenou dlaní víská ve vlasech. „Všechno jsi zničila,“ prohlásil překvapivě vlídným tónem. Se zlověstným cvaknutím natáhl kohoutek. „Nezbylo mi vůbec nic. Už nebudeš paní mého srdce.“

„Ne,“ souhlasila Lottie mírně. „Od samého začátku jste se choval pošetile.“ Po tváři se jí koulely krůpěje ledového potu. Vyčkávala, až šílenec zmáčkne spoušť. S tak absolutní porážkou se Radnor nikdy nesmíří. Jistě ji zastřelí. Přece mě nebude děsit do poslední chvíle, řekla si v duchu a nechala klesnout víčka. Oddala se vzpomínkám na Nicka… Jak ji líbal, uličnicky se smál, jak něžně ji objímal. Z očí se jí draly slzy lítosti i radosti. Kéž by tak měla víc času… Kdyby mu alespoň mohla sdělit, jak moc pro ni znamená. Slabounce vzdychla a odevzdaně čekala, až nad ní Radnor vynese rozsudek smrti.

Rána se neozvala. Pistole náhle klesla. Rozhostilo se nesnesitelné ticho. Popletená Lottie prudce otevřela oči. Kdyby neslyšela,

jak stařec sípá, domnívala by se, že odešel. Pomalu se otáčela. Třeskl ohlušující výstřel. Lottie se zvrátila dozadu a dopadla na podlahu. Zaplavila ji horká sprška.

Jako v mrákotách spočívala na zádech. Lapala po dechu, v uších jí zvonilo. Na pažích a sukni zpozorovala rudé tečky. Pokoušela se je setřít, ale pouze je rozmazala. Šmouhy připomínaly červené víno. Krev, pomyslela si zmateně. Potom zahlédla zhroucenou postavu lorda Radnora. Ležel jen několik centimetrů od ní a zmítal se ve smrtelné agónii.

Nakonec se dohodli, že musí incident Morganovi ohlásit. Vypravili se proto do Bow Street. Nick zakoušel kruté bolesti. Natažené svaly protestovaly při každém kroku, rozdrcené prsty pod kapesníkem otékaly. Dočista vyčerpaný mladík se nemohl dočkat, až se vrátí ke své ženě.

Ledva dorazili k důvěrně známé omšelé budově, zamířili do pracovny sira Granta. Doufali, že soudce již ukončil odpolední zasedání. Jakmile se mládenci objevili u stolu zapisovatele Vickeryho, chlapík čile vyskočil. Kulil na ně oči, až mu málem spadly brejle. Nešlo mu do hlavy, proč jsou tak umolousaní. „A, pan Sayer s panem…, ehm, lordem Sydneyem…“

„Prošli jsme malou výměnou názorů poblíž Fleet Ditch,“ objasnil Sayer. „Může nás Morgan ted přijmout?“

Vickery se znepokojeně ošil a z neznámého důvodu se zadíval na Nicka. „Právě někoho vyslýchá,“ odvětil stručně.

„Jak dlouho to potrvá?“ otázal se popuzeně Nick.

„Nemám ponětí, lorde Sydney. Jde o urgentní záležitost. Asi bych vám měl říct, že oním zpovídaným je váš komorník, pane.“

Nick zatřepal hlavou, jako kdyby špatně slyšel. „Cože?“

„Je zde pan Daniel Finchley,“ upřesnil úředník.

„Co tu sakra pohledává?“ Znepokojený policista rázoval přímo do Morganovy pracovny a bez zaklepání otevřel dveře.

Soudce se chmuřil. „Pojd dál, Sydney. Objevil ses právě včas.

Copak se ti stalo s rukou?“

„To je vedlejší,“ vyhrkl netrpělivě Nick. Ostražitě si prohlížel svého sluhu. Daniel byl zle potlučený, jedno z očí rámovala černá

podlitina, livrej měl rozedranou. „Kdo tě tak zřídil?“ zeptal se zakaboněný mladík. „Proč jsi přijel, Danieli?“

„Doma jsem vás nenašel, pane,“ chrlil ze sebe vzrušený zaměstnanec. „Nevěděl jsem, co mám dělat, a tak jsem se rozjel za sirem Grantem. Lady Sydneyové se něco stalo.“

Nick sebou vyděšeně škubl, ve tváři úplně zesinal. „Co?“

„Paní se po ránu rozhodla navštívit rodiče a vyzvednout svoji sestru. Požádala mě o doprovod. Varovala mě, že možná dojde k bitce. Howardovi to děvče nechtěli pustit.“ Zalovil v kapse a předal Nickovi pomačkaný lísteček.

Ten přelétl vzkaz bleskovým pohledem. Poté spočinul očima na prvních větách.

Pomoz mi, prosím. Maminka tvrdí, že brzy přijede lord Radnor a odvede si mě…

Mladík zaklel a obrátil se k pobledlému komorníkovi. „Pokračuj,“ zavrčel.

„Krátce poté, co jsme tam dorazili, se dostavil i lord Radnor. Okamžitě vběhl do domu. Když se znovu objevil venku, zdálo se mi, že se dočista pomátl. Držel lady pod krkem a přinutil ji nasednout k němu do kočáru. Pokoušel jsem se ho zastavit, ale jeho pacholci mě přemohli.“

Nicka se zmocnila ledová hrůza. Hloubku lordovy posedlosti si dokázal lehce představit. Ubohá Lottie se ocitla ve spárech stvůry, z níž takřka umírala děsem… Neochránil ji, když ho nejvíc potřebovala. Z toho pomyšlení skoro šílel.

„Kam ji odvlekl?“ udeřil na nešťastného sluhu a zdravou rukou jej popadl za svrchník. „Kde jsou, Danieli?“

„Nevím,“ hlesl rozklepaný mládenec.

„Zabiju ho!“ zaburácel Nick a vystřelil ze dveří. Převrátí Londýn naruby a začne s Radnorovým sídlem. Jestliže v té kritické chvíli něčeho litoval, pak pouze toho, že člověk může zemřít jen jednou. Ó, jak rád by viděl toho mizeru chcípat alespoň tisíckrát za sebou!

„Sydney!“ Morgan vyskočil od stolu tak svižně, že dorazil k východu ve stejnou chvíli jako Nick. „Nedovolím, abys odtud vystřelil jako nějaký fanatický mstitel! Tvoje žena je v nebezpečí. Proto si musíš zachovat chladnou hlavu.“

Nick vycenil zuby jako lítá šelma. „Uhněte mi z cesty!“

„Pátrání se ujímám já. Do pěti minut odtud vyrazí čtyři policisté a na tři desítky konstáblů. Radnora dobře znáš, tak mi pověz, kam ji asi tak mohl zavléct.“ Morgan si vzrušeného mladíka klidně prohlížel. Nejspíš pochopil hloubku jeho úzkosti, jelikož dodal smířlivým hlasem: „Nejsi na to sám, Sydney. Najdeme ji. Přísahám.“

Právě v ten okamžik se ozvalo nesmělé zaťukání. „Sire Grante,“ zahuhňal Vickery, „dostavila se další návštěva.“

„Nemám čas,“ odsekl Morgan. „Vyřiďte mu, ať přijde zítra.“ Rozhostilo se krátké mlčení. „Ehm… pane Grante?“

„Co ještě ksakru chcete, Vickery?“ Morgan se podrážděně zadíval na dveře.

„Jsem toho názoru, že tuhle osobu bych posílat pryč asi neměl.“

„Je mi naprosto jedno, kdo to je, zkrátka řekněte…“ Dřevěné křídlo se ladně zhouplo v pantech a Morganovi odumřela slova na rtech.

Pod Nickem se málem podlomila kolena. Nevěřícně si příchozí prohlížel. „Lottie.“

Ucouraná a od krve umazaná dívka se pokusila o chabý úsměv. Manžel byl ve tváři bílý jako křída. „Mám za sebou rušný den,“ pípla omluvně.

Stačilo zaslechnout sametový hlas a v Nickovi se vzbouřily emoce.

Dvěma skoky se octl u manželky a sevřel ji v pevném objetí.

„Krev…,“ zamumlal. Nechápavě si drahou polovičku prohlížel, divoce pátraje po nějakém zranění.

„Není moje. Jsem v pořádku, až na pár…“ Povšimla si zmrzačené ruky svého chotě, visící mu podél těla, a šokované vytřeštila oči.

„Nicku, vždyť ty jsi zraněný!“

„Nic to není.“ Usouzeným pohledem se vpíjel do zbožňované tváře. Třesoucími se prsty ji hladil po linii brady. „Panebože, Lottie…“ Zčistajasna si uvědomil, že manželčino alabastrové hrdlo hyzdí fialové modřiny, a zuřivě se rozkřičel: „Krucifix! Tvůj krk! Jak se opovážil! Rozmašíruju ho, bídáka!“

Lottie mu přitiskla ručku na rty. „Nic mi není,“ domlouvala mu něžně. Cítila, jak se pod jejími prsty chvěje. Chlácholivě ho hladila po hrudi. Po strastiplných hodinách prožitého strachu jí nečekané setkání připadalo jako zázrak. Mátožně se usmála. Pátravě si prohlížela manželův uprášený obličej a zpocené čelo. „Řekla bych, že jsem na tom zdravotně o hodně lépe než ty, miláčku.“

Zasténal, zdravou pravačkou ji přivinul k sobě a lačně se k ní sklonil. „Miluji tě,“ špitl dívce přeskakujícím hlasem do ucha. „Hrozně moc tě miluji, Lottie.“ Vyznání zpečetil vášnivým polibkem.

Nick byl tak vykolejený, že dočista zapomněl, že nejsou v místnosti sami. Lottie se od něho spěšně odvrátila a zahihňala se. „Také tě miluji,“ zašeptala. „Už dost, drahý. Tady ne. Počkej, až budeme mít víc soukromí.“ Avšak vzápětí ji Nick opět umlčel nenasytnými ústy. Přitiskl ženu ke zdi a dál ji zahrnoval důvěrnostmi. Dívka věděla, že bojovat s ním je marné, a tak se pokoušela zmírnit napětí tím, že ho bez přestání hladila po zádech. Zahrnul ji horoucími polibky. „Lottie… Lottie…,“ drmolil bez dechu její jméno jako tajemnou modlitbu.

„Sydney.“ Sir Grant si významně odkašlal. „Ehm. Sydney…“ Trvalo hodnou chvíli, než Nick konečně zvedl hlavu.

Lottie se mu vymanila z náruče. Zrudlá rozpaky s potěšením zjistila, že Sayera víc zajímá stav počasí za oknem a Daniel se vytratil na chodbu.

„Omlouvám se, že přerušuji váš uvítací ceremoniál s lady Sydneyovou, pane,“ kál se posměšně sir Grant, „ale bohužel musím trvat na jejím výslechu. Je mou povinností zjistit, co se odehrálo mezi únoscem a obětí, a vzhledem ke stavu oblečení tvé ženy by mne velice zajímalo, kde je lord Radnor teď.“

Hovořil o krvavých skvrnách. Lottie s porozuměním přikývla. Pustila se do vysvětlování. Nick ji stále objímal. „Zmíněný pán skonal vlastní rukou,“ sdělila soudci. „Odvlekl mě k sobě domů, chvíli jsme si povídali a pak si vzal život.“

„Jakým způsobem?“ otázal se Grant naprosto bez emocí.

„Zastřelil se.“ Ucítila, jak se mladík po jejích slovech otřásl.

„Netuším, proč to udělal, ale zdálo se mi, že zešílel. Předpokládala

jsem, že budete chtít jeho smrt vyšetřit, proto jsem nařídila služebnictvu, aby se ničeho nedotýkalo.“

„Výborně, lady,“ pochválil ji sir Grant. „Smím vás požádat o zodpovězení několika otázek?“

„Zítra,“ utrhl se na něho hrubě Nick. „Prošla peklem. Potřebuje si odpočinout.“

„Ráda vám vylíčím veškeré detaily,“ odvětila neúnavná Lottie.

„Na oplátku vás žádám, abyste nechal povolat lékaře, aby ošetřil mého muže a prohlédl našeho komořího.“

V koutcích soudcových zelených očí se z vrásek utvořily podmanivé vějířky. „Okamžitě nechám přivézt doktora Linleyho.“

„Doběhnu pro něj,“ nabídl se Sayer a okamžitě zmizel.

„Výborně.“ pochvaloval si Morgan a opět se soustředil na zko-prnělého Nicka. „Co bys řekl tomu, milý lorde, kdybychom si čekání na Linleyho ukrátili povídáním o tom, jak jsi přišel k té pláce té ruce a proč vypadáš a páchneš, jako by ses brouzdal stokou ve Fleet Ditch?“

O hodně později si manželé v posteli celé hodiny vyprávěli o dobrodružstvích, která je toho dne potkala. Nick se svěřil s tím, na co myslel, když bezmocně visel nad bezedným chřtánem polorozpadlého skladiště. Lottie poslouchala, stulená v ohbí mužova lokte, a pohrávala si přitom s prstýnky na jeho hrudi. Hovořil ospale, jelikož doktor Linley jej přinutil spolknout medicínu proti bolesti. Poté mu srovnal a zafixoval zpřerážené kosti. Nick se tomuto z jeho pohledu zbabělému gestu podvolil pouze proto, že v opačném případě by ho kolegové přidrželi potupně na podlaze a lékař by mu lektvar nalil přímo do krku.

„Nikdy jsem tolik nežíznil po životě jako v té chvíli, kdy jsem visel na prohnilém trámu,“ přiznal poctivě. „Nesnesl jsem pomyšlení, že už tě nikdy nespatřím. Toužil jsem po jediném – dostat víc času a strávit jej s tebou. Na ničem dalším mi nezáleželo.“

Lottie mu znovu vyznala lásku a políbila ho na svalnaté rameno.

„Vzpomínáš si, jak jsem tě kdysi přesvědčoval, že strážníkem zkrátka být musím?“

Přikývla. „Prohlašoval jsi, že jsi závislý na neustálých výzvách a nebezpečí.“

„Už to není pravda,“ vyhrkl vehementně.

„Díky bohu za to,“ culila se Lottie a opřela se o loket. „Protože já jsem si pro změnu vypěstovala závislost na tobě.“

Pootevřeným oknem jí na pokožku dopadaly proužky měsíčního světla a Nick je přejížděl prsty. „Konečně vím, co si mám přát.“ Nechápavě se k manželovi otočila, přičemž ho prameny dlouhých vlasů pohladila po hrudi. „Prosím?“

„U Studánky přání,“ připomněl jí.

„Ach ano…“ Mazlila se s ním a přitom jí hlavou táhly vzpo – mínky na ono jitro v lese.

„Dřív jsem nevěděl, co chci. Ted však ano.“

„Co tedy chceš?“ vyzvídala jemně.

Pohladil Lottie po vlasech a sklonil se ke smyslným rtům. „Navěky tě milovat,“ špitl těsně před tím, než se políbili.

EPILOG

Hodinu poté, co pan John Robert Cannon spatřil světlo světa, přinesl sir Ross novorozeného syna do salonu, kde již nedočkavě poposedávala rodina a nejbližší přátelé. Miminko zabalené v krajkovém povijanu přivítal sbor nadšených hlasů. Pyšný otec svěřil vzácný uzlíček své matce Catherine a unaveně klesl do volného křesla. Nick bedlivě zkoumal švagrovu tvář. Uvědomil si, že tak vyčerpaného a nervózního jej vidí poprvé. Sir Ross porušil zažité konvence a dlel během náročného porodu u své ženy. Nesnesl pomyšlení, že by Sophii nebyl v tak důležité chvíli nablízku. S rozcuchanými vlasy a dočista vyvedený z míry vypadal pojednou o hodně mladší. Zčistajasna připomínal obyčejného mládence, který se

potřebuje pořádně napít něčeho ostrého.

Nick nalil sklenku brandy a podal mu ji. „Jak je Sophii?“ otázal se.

„O hodně lépe než mně,“ přiznal muž poctivě a vděčně si lokl vínovice. „Díky.“ Doufal, že se konečně uvolní. „Kristepane, nikdy nepochopím, jak to ty ženské mohou zvládnout,“ bručel si pod vousy.

Nick o rození dětí nic nevěděl. Zadumaně si soudce prohlížel a přitom se mračil. „Měla sestra nějaké potíže?“

„Ne. Ale i ten nejhladší porod mi připadá jako herkulovská práce.“ Napětí počalo z novopečeného otce zvolna opadávat. Znovu si přihnul brandy. Rossova upřímnost Nicka zarážela. „Člověk aby se bál se ženou znovu líhat, když ví, k jakým koncům to vede. Kdykoliv vidím manželku v bolestech, protiví se mi pomyšlení, že jsem to zapříčinil já.“ Kysele se zazubil. „Jenže po několika dnech opět zvítězí přirozenost.“

Nick se poplašeně zahleděl na Lottie. Tak jako většina těhotných žen, i ona se v obličeji krásně zakulatila. Rukama objímala vzduté bříško, v němž rostl nový život. Vycítila manželův pohled, široce se usmála a rozpustile nakrčila nos.

„Sakra,“ ulevil si mladík. Pojednou mu došlo, že jakmile udeří Lottiina hodinka, nebude na tom o moc lépe než sir Ross.

„Přežiješ to,“ ujistil ho švagr s tak významným úšklebkem, jako by mu četl myšlenky.

„Budu tam s tebou a na oplátku přinesu brandy já tobě.“

Vyměnili si přátelský pohled a Nick sis úžasem uvědomil, že se mu ten chlap zamlouvá. Po všech těch letech, kdy proti sobě stáli jako nepřátelé! Potřásl hlavou a provinile se usmál. Pak natáhl smířlivě ruku. „Díky.“

Sir Ross mu krátce, ale pevně stiskl dlaň. Evidentně pochopil, jakými úvahami se mladík zabývá. „Takže mi nakonec dáváš za pravdu?“

Nick se pohodlně uvelebil v křesle a opět se zadíval na manželku. Netušil, jak intenzivně dokáže milovat. Poprvé v životě zakoušel klid a mír, nepronásledovaly ho stíny tíživé minulosti. „Ano,“ přikývl prostě. Zaplavila jej vlna radosti. Lottie se na něho usmívala.