Lisa Kleypas

Bow Street Runners 04. Tajná láska

HAMPSHIRE, 1832

Čeledín ze stáje nesměl na dcerku pana hraběte ani promluvit, natož aby za ní lezl oknem do ložnice. Bůhví, jak by to dopadlo, kdyby jej chytili. Nejspíš by ho nejprve zbičovali a pak vyhnali z panství.

McKenna vyšplhal po podpěrném sloupu, ovinul dlouhé prsty kolem tepaného zábradlí, na moment se zarazil a potom se zamručením přehoupl nohy. Opřel se patami o okraj balkonu a hravě zdolal železné brlení.

Přikrčil se u francouzského okna, dlaněmi si zastínil oči a na-kukoval do ložnice, kde hořela jediná lampa. Před toaletním stolkem stála dívka a kartáčovala si dlouhé tmavé vlasy. McKenna ucítil příliv radosti.

Lady Aline Marsdenová…, starší dcera hraběte z Westcliffu. Vlídná, oduševnělá, krásná, ve všech směrech dokonalá bytost. Díky benevolenci nepozorných rodičů Aline strávila většinu své-ho krátkého života potulkami po jejich rozlehlém panství. Lord a lady z Westcliffu byli natolik zaujati společenským životem, že si svých tří dětí téměř nevšímali. V podobném duchu vyrůstal na venkově bezpočet šlechtických potomků, takže situace ve Stony Cross Parku nebyla v podstatě ničím mimořádným. Míra odcizení přímo souvisela s velikostí sídla. Čím větší rezidence, tím častěji se stávalo, že se rodiče s dětmi skoro nesetkávali. O rodinných poutech či rodičovské náklonnosti se takřka nedalo hovořit. Většina aristokratické omladiny pocházela ze svazků uzavíraných z rozumu, kde pro velkou dávku praktičnosti nezbývalo místo pro lásku.

Od toho dne, kdy se osmiletý McKenna objevil na panství, se z něho a Aline stala nerozlučná dvojice. Přátelství vydrželo deset let. Šplhali spolu po stromech, koupali se v řece, všude běhali bosí. Dospělí nad nimi přivírali oči - byli přece děti.

Nicméně časem se vzájemný vztah počal měnit. Aline, jež v sedmnácti letech vyspěla v okouzlující krásku, by jistě nenechala v klidu žádného zdravého mladého muže.

Dívka se chystala ulehnout, proto se oděla do rafinovaně nabírané bílé bavlněné noční košilky. Planoucí lampa prosvětlovala tenkou látku a dávala tím vyniknout svůdným křivkám smyslného těla. Rozžínala jiskérky v dlouhé tmavé hřívě. Aline patřila k těm šťastným, z jejichž spanilosti se druhým tají dech a srdce se divoce rozbuší. Odstín dívčiných vlasů a porcelánové pleti by k určité výjimečnosti dopomohl i nehezké ženě, avšak Aline navíc dostala do vínku jemné rysy a zvláštní charisma, díky němuž stále jako by zářila. A aby toho nebylo málo, příroda jí nadělila do koutku úst neodolatelné znaménko krásy. McKenna často snil o tom, jak je líbá a sune se blíž křivce vyzývavých rtů. Zasypával by milou polibky tak dlouho, dokud by mu nezjihla v náručí.

McKenna nejednou dumal nad tím, jak mohli neslaný nemastný hrabě a naprosto tuctová hraběnka zplodit tak okouzlující stvoření. Hříčkou osudu však dívka podědila po každém z rodičů jen to pěkné. To bratr Markus takové štěstí neměl. Širokou ostře řezanou tváří a mohutným zjevem připomínal otce. Malá Livia, o níž se říkalo, že je výsledkem hraběnčiných mimomanželských pletek, byla celkem pohledná, ale nic k ní nepřitahovalo tolik pozornosti jako k tajemné tmavovlasé Aline.

McKenna se kochal dívčinou spanilosti a uvažoval o tom, že se nezadržitelně blíží doba odloučení. Důvěrné přátelství, jež mezi nimi vzniklo, se stávalo nebezpečným. Mládenec se vzchopil a jemně zaťukal na okno. Aline se k němu otočila. Svým příchodem ji nikterak nezaskočil. Návštěvník se napřímil, vpíjel se do dívky očima.

Aline se zamračila a bojovně si založila ruce na hrudi. Jdi pryč, zašeptala. Skrze sklo ji neslyšel, avšak odečetl ta slova z půvabných rtů.

Pobaveně a zároveň zmateně na ni zíral. Nechápal, co se

děje. Pokud ví, nezapletl se do žádné nepravosti, ani se nepohádali. Naopak. To ona ho odpoledne nechala čekat dvě hodiny u řeky.

Paličatě zavrtěl hlavou. Odmítal se hnout. Sklonil se a významně zachrastil okenní kličkou. Kdyby jej někdo přistihl na dívčině balkoně, odnesl by to jedině on. Oba to věděli. A právě proto, aby předešli odhalení, Aline neochotně otevřela dveře. Mladík se vítězně ušklíbl, kráska však zachovávala vážný výraz.

„Copak jsi zapomněla, že jsme se měli po obědě sejít?“ vyhrkl bez úvodu. Opřel se zády o úzký okenní rám a culil se jako sluníčko. Třebaže se hrbil, Aline musela zaklonit hlavu, aby mu pohlédla zpříma do očí.

„Ne, nezapomněla.“ Obvykle jí zaznívala z hlasu radost, dnes ji však nahradila rozmrzelost.

„Tak kde jsi byla?“

„Záleží na tom?“

McKenna nachýlil hlavu a zauvažoval, proč se děvčata s takovou chutí hádají. Nechápal, co jí přelétlo přes nos. Nic přece neprovedl. Vzápětí zdvihl hozenou rukavici. „Požádal jsem tě o schůzku, protože jsem tě chtěl vidět.“

„Předpokládala jsem, žes změnil plány - očividně teď dáváš přednost společnosti někoho jiného.“ V tu chvíli si Aline uvědomila, že mládenec nechápe, o čem mluví. Netrpělivě našpulila rty. „Ráno jsem tě zahlédla ve vesnici, když jsem doprovázela sestru ke kloboučnici.“

McKenna opatrně přikývl. Podkoní jej poslal k ševci, aby mu podrazil pár bot. Na co Aline naráží?

„Jen se nedělej!“ vykřikla dívka popuzeně. „Přistihla jsem tě s jedním děvčetem. Líbal jsi je, McKenno. Před celým světem přímo na ulici!“

Okamžitě se přestal chmuřit. Tak takhle to je! Podráždila ji Mary, řezníkova dcera. McKenna s ní flirtoval, jako ostatně s většinou děvčat. Vzájemně se škádlili, až jí z legrace ukradl hubičku. Letmý polibek pro něho ani Mary nic neznamenal. Sotva se rozloučili, na událost zapomněl.

Proto se Aline zlobí - jednoduše žárlí. McKenna se pokusil nedat na sobě znát, jak je spokojený. Dívčin zájem ho neobyčejně blažil na duši. Kruci! Lítostivě si uvědomil, že by jí měl taktně připomenout to, co dávno věděl - dcerce z urozené rodiny by na čeledínovi nemělo pranic záležet.

„Aline.“ Prosebně zdvihl ruce, aby ji vzal za ramena, vzápětí je nechal klesnout. „To, co se odehrává mezi mnou a ostatními děvčaty, nemá s námi dvěma nic společného. My dva jsme přátelé. My dva nikdy… Nejsme si… Hrome, jako bych ti musel něco vysvětlovat!“

Dívka na něho pohlédla způsobem, z něhož se mu ježily vlasy vzadu na krku. Propalovala ho očima. „Co kdybych byla prostá venkovanka?“ otázala se. „Taky by ses mi dvořil?“

Mládenec se poprvé v životě nezmohl na slovo. Dokázal vy-cítit, co od něho lidé chtějí slyšet, a patřičně toho využíval. Bez rozpaků těžil ze svého přirozeného šarmu, díky němuž občas dostal od pekařky žemli či snáze uchlácholil nabručeného štolbu. Jenže v Alinině zdánlivě nevinné otázce se skrývá možné nebezpečí, ať už odpoví ano či ne.

Proto se rozhodl pro neškodnou zlatou střední cestu. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,“ pravil krotce. Ze všech sil se pokoušel tvářit upřímně.

„Jiní chlapci ano,“ odsekla Aline, nespokojená s nic neříkající odpovědí. „Minulý týden, když tu byli na návštěvě Harewoodovi, se mě jejich syn William pokoušel políbit. Vylákal mě do odlehlého kouta zahrady a začal si dovolovat.“

„Ten nafoukaný zmetek!“ zuřil McKenna. Okamžitě si vzpomněl na podsaditého floutka s podobaným obličejem, který byl z Aline dočista pryč. „Až ho příště uvidím, utrhnu mu hlavu. Proč jsi mi to neřekla?“

„Není jediný, kdo to zkusil,“ povzdechla si Aline a pootočila šroubkem lampy. Ta zazářila o něco víc. „Není to tak dávno, co mě bratranec Elliot vyzval ke hře o hubičky…“

V tu chvíli zalapala po dechu, jelikož jí McKenna sevřel v ná-ruči.

„K čertu s bratrancem Elliotem,“ vrčel hrubě. „K čertu se všemi.“

Neměl se jí dotýkat. Cítil žár hebké pleti, z něhož se mu bouřila krev. Toužil ji k sobě přivinout těsněji, plnými doušky nasávat něžnou vůni právě umytého těla, osvěženého růžovým olejem. Kéž by ji mohl naplno obejmout a zlíbat křehkou křivku šíje, přecházející v útlé rameno. Přinutil se dívku pustit. Lačné dlaně zůstaly trčet ve vzduchu. Pohyboval se jen s obtížemi, ztěžka oddychoval, mysl měl zastřenou.

„Zatím jsem nikomu nedovolila mě líbat,“ ujistila ho Aline.

„Protože chci tebe - jedině tebe.“ Do hlasu se jí vetřela lítost.

„Ale jak to tak vypadá, bude mi dřív devadesát, než ty sebereš odvahu.“

McKenna už nemohl dál skrývat své city. Dlouze na děvče pohlédl. „Ne. Za jediný tvůj polibek bych dal všechno, co mám.“ Aline se nesměle dotkla mládencovy tváře konečky prstů. Tu malou dlaň znal snad lépe než tu svoji. Viděl už každičkou drobnou jizvu a věděl, kde k ní dívka přišla. V dětství byla buclatá a věčně ušpiněná. Časem se přeměnila ve štíhlou ručku dámy s pečlivě ošetřenými nehty. Nejraději by zabořil ústa do sametového kalíšku vstřícné dlaně, nicméně vší silou se ovládl a hlazení

ignoroval.

„Všimla jsem si, jak se na mě poslední dobou díváš,“ pokračovala Aline a do lící jí začala stoupat zrádná červeň.

„Umím číst tvoje myšlenky, stejně jako ty se vyznáš v mých úvahách. Dobře víš, co k tobě cítím a co pro mě znamenáš. Nemohli bychom alespoň na okamžik…,“ nevěděla, jak dál, nervózně pohodila rameny, „…předstírat, že je všechno jinak?“

„Ne,“ zahučel. „Každá iluze jednou skončí a pak bychom na tom byli mnohem hůř než předtím.“

„Opravdu?“ Aline si kousala spodní ret. Ruce měla zaťaté v pěsti, jako by mohla nevítanou skutečnost od sebe odehnat. Avšak rozdělovala je neviditelná zeď.

„Radši bych zemřel, než bych ti ublížil,“ pokračoval McKenna chmurně. „Kdybychom se jednou jedinkrát políbili, nedokázali

bychom se od sebe odloučit. Setkávali bychom se zas a znova, schovávali se před realitou, jíž nelze uniknout. Naše soužení by nebralo konce.“

„Jak to můžeš vědět?“ přela se Aline.

„Prostě to vím.“

Beze slova na sebe hleděli, v očích se jim zračila výzva. McKenna se pokoušel zachovat neproniknutelný výraz. Kdyby Aline postřehla, jaká ho přepadla slabost, střelhbitě by toho využila.

Nakonec s povzdechem přiznala porážku. „Dobrá,“ špitla ja-koby pro sebe. Narovnala se v ramenou. Rezignovala. „Co kdybychom se sešli zítra u řeky při západu slunce? Můžeme házet žabky, rybařit, povídat si. Takhle si to představuješ?“

Oslovený si dal s odpovědí načas. „Ano,“ přisvědčil ostražitě.

Víc po ní nemůže žádat a Bůh ví, že lepší něco než nic.

Aline se kysele usmála. „Asi bys měl jít. Ještě tě tu přistihnou. Ale nejprve se skloň, upravím ti vlasy. Trčí ti do všech stran.“

Kdyby nebyl zcela vyvedený z míry, namítl by, že na čeledí-nově vzhledu vůbec nezáleží. Vrátí se do své světničky nad stájí a k pěti tuctům ušlechtilých koní, kterým je úplně jedno, jak vy-padá. Nicméně poslechl.

Polibek jej zasáhl jako blesk z čistého nebe. Z hrdla se mu vydralo zachrčení, tělem prolétla čistá slast. Kristepane, jak sladce chutnají tyhle nemotorné rty! Bůh ví, že není možné se od nich odtrhnout. Bezděčně zatnul svaly. Ani se nepohnul. Svářila se v něm vášnivá touha se zdravým rozumem. Miloval ji, toužil po ní z hloubi své osamělé mladické duše. Ještě minutu se dokázal ovládat, poté zasténal a poddal se osudu. Uchopil Aline do náruče a pevně ji k sobě přimkl.

Omámen horoucností dívčích rtů ji bez dechu dlouze líbal. Aline mu vášnivě vycházela vstříc, dychtivě proplétala prsty pocuchanou krátce střiženou kšticí. O, jak je báječné svírat milou v objetí! Se stoupající náruživostí nabraly hubičky na intenzitě. Aline bezděčně pootevřela rty. Mladík se chopil příležitosti pro-zkoumat sametové hlubiny zvoucích úst, čímž dívku zaskočil. Vycítil to. Pošeptal přítelkyni několik milostných slůvek a ona se uklidnila. Měkce si pohrával s prameny dlouhých vlasů a dál ji dobýval jazykem. Aline tiše sténala, zarývala mu prsty do ramen a nevědomky muže povzbuzovala k dalším důvěrnostem. Nejradši by ji celičkou zlíbal, zahrnul veškerou něhou, které je schopen. Tělesné nutkání už zažil, a třebaže neměl moc zkušeností, panicem nebyl. Nicméně tuto omamnou směs lásky a žádostivosti pocítil poprvé. Sílilo v něm pokušení, jež se nenechalo snadno přemoci.

Přinutil se odtrhnout od milé ústa, nešťastně zabořil obličej do vlasů temných jako půlnoc. „Proč to děláš?“ hlesl.

Aline se zoufale zachichotala. „Znamenáš pro mě všechno.

Miluji tě. Vždycky jsem…“

„Pšt.“ Lehce s ní zatřásl, aby ji utišil. Odtáhl milou od sebe na délku paže a zadíval se do dívčiny zarudlé, rozzářené tváře. „To-hle už nikdy neříkej. Pokud to uděláš, odejdu odsud.“

„Utečeme spolu,“ pokračovala bez rozpaků. „Najdeme si místo, kde nás nikdo nenajde…“

„Svatá prostoto, uvědomuješ si, jak šíleně to zní?“

„Proč šíleně?“

„Skutečně si myslíš, že mě mrzí život?“

„Patříme k sobě,“ trvala paličatě na svém. „Udělám, co bude třeba, jen když budeme spolu.“

Naprosto věřila svým slovům - McKennovi to prozradila její tvář. Aline mu lámala srdce, zároveň ho však popuzovala. K čertu s ní! Dobře ví, že mezi nimi panují nepřekonatelné rozdíly. Měla by se s tím smířit. Nemůže tu zůstat a neustále čelit vzrůstajícímu pokušení. Kdyby se mu poddal, mohl by je oba zničit.

Uchopil dívčinu hlavu něžně do dlaní a dlouhými prsty opsal vznešenou křivku černého obočí a oblých porcelánových líček. A protože nebyl schopen skrýt svářící se city, prohlásil s mrazivou otevřeností: „Dneska mě chceš. Ale lidé se mění. Jednoho dne na mě dočista zapomeneš. Jsem nemanželské dítě. Pacholek z

maštale. Nedotáhl jsem to ani na podkoního.“

„Jsi moje druhá polovina.“

Svým stanoviskem ho úplně omráčila. Unaveně zavřel oči. Nenáviděl se za to, že jej vlastně potěšila, nevědomky pohladila po duši a povýšila na sobě rovného. „Do háje. Za těchto okolností tu nemůžu zůstat.“

Okamžitě couvla, z tváří jí vyprchala všecka barva. „Ne. Neodcházej. Promiň mi to. Už to nikdy neřeknu. McKenno, zůstaň tu, buď tak hodný.“

S nenadálou prudkostí si náhle uvědomil, že jednoho dne ji bude muset opustit. A ta chvíle ho navěky poznamená. Aline je devatenáct… Mají k dobru jediný rok. Možná ani ten ne. Potom se jí otevře svět a z kamaráda z dětství se stane nevítaná přítěž. Začne se za něj stydět. Na tuto chvíli bude vzpomínat s pocitem studu. Bude ji vyhánět z mysli. Stejně jako slova, jimiž se kdysi za měsíčné noci vyznala jednomu čeledínovi. Ale zatím…

„Zůstanu, jak dlouho to půjde,“ slíbil.

V temných očích se objevila úzkost. „A co zítra?“ připomněla mu. „Uvidíme se?“

„U řeky při západu slunce,“ přisvědčil McKenna. Náhle se cítil velmi unavený. Nenaplněná, zoufalá láska ho nesmírně vyčerpávala.

Aline jako by mu četla myšlenky. „Odpusť mi to.“ Tichoučký šepot se k němu snášel vlahou tmou jako okvětní plátky popínavých růží, které padaly k zemi, když opatrně šplhal dolů.

Jakmile McKenna zmizel ve stínech, stáhla se Aline do bezpečí své komnaty a opatrně se dotkla rtů. Toužila do sebe navěky vstřebat zakázaný polibek. Mládencova horká ústa chutnala po jablcích, která potají načesal v panském sadu. Snad tisíckrát si představovala tuto chvíli, ale skutečnost předčila očekávání.

Chtěla, aby ji přítel konečně začal vnímat jako ženu, a to se jí povedlo. Jenže místo pocitu vítězství ji zaplavilo zoufalství, jež se do ní zavrtávalo jako ostří vražedné dýky. Ačkoliv se

McKenna domníval, že Aline docela nechápe vážnost situace, byla o ní zpravena lépe než on.

Od kolébky jí bylo všemožně vštěpováno, že lidé patří do různých společenských vrstev, které se vzájemně nemísí. Mladí muži McKennova typu jsou jí zkrátka zapovězeni. Každý člověk, ať už se pohyboval na jakémkoliv stupni pomyslného žebříčku, si byl vědom svého postavení a musel se s ním smířit. Byť na světě nevládla spokojenost s rozdělením rolí, nedalo se nic dělat. Mohli bychom klidně náležet k odlišným živočišným druhům, pomyslela si Aline se smutným úsměvem.

Z nějakého důvodu však pohlížela na McKennu jinak než většina lidí. Ačkoliv nepatřil k aristokracii, neviděla v něm prostého kluka od koní. Kdyby pocházel z rodiny s modrou krví, každý by si ho považoval. Aline se zdálo krajně nespravedlivé, že kamarád odmalička čelí mnoha ústrkům. Vždyť je bystrý, pohledný, pracovitý. Bohužel přišel na svět jako nemanželský a je tím pádem od prvopočátku nespravedlivě poznamenaný.

Pamatovala si den, kdy se na nádvoří Stony Cross Parku po-prvé objevil klučina se zubatě ostříhanou tmavou kšticí a zají-mavýma očima. Nebyly modré ani zelené, zkrátka něco mezi tím. Aline připadaly kouzelné. Podle dobrozdání služebnictva byl synem nějaké venkovanky, která utekla do Londýna, kde se zapletla s jakýmsi pánem. Zemřela při porodu. Ubohého kojeňátka se ujali prarodiče. Když se odebrali na pravdu boží, poslali sousedé chlapce do Stony Cross Parku, kde se stal pomocníčkem. Čistil boty, pomáhal komorným nosit těžké konve s vodou, leštil stříbrné mince vrácené kupcem, aby si o ně hraběcí pár, nedej bože, neumazal prsty.

Jmenoval se John McKenna, ale poněvadž na panství už sloužili tři Johnové, říkalo se klukovi zásadně příjmením. A u toho také zůstalo. Až na paní Fairclothovou si ho většina domácího personálu nevšímala. Byla to dobrosrdečná žena s kulatými růžovými tvářemi, jež sirotkovi nahrazovala matku, kterou nikdy nepoznal. Upřímně řečeno, hospodyně v podstatě vychovala i Aline a její mladší sestru Livii, které k ní cítily větší

důvěru než k vlastní matce. Hospodyni nezáleželo na tom, kolik má práce. Vždycky si našla chvilku, aby dítěti zavázala poraněný prstík, vyslovila obdiv nad prázdným ptačím hnízdem nalezeným venku či opravila rozbitou hračku.

Byla to právě ona, kdo občas zastával McKennu v jeho povinnostech, aby se mohl dosyta vydovádět s Aline. Tato vzácná odpoledne se pro těžce pracující dítě stávala jedinou úlevou od neveselého bytí.

„Na McKennu musíš být hodná,“ přikázala hospodyně malé Aline, když jí přivezla pochroumaný proutěný kočárek pro pa-nenky. „Je na světě dočista sám, nemá žádné hezké oblečení, ani k večeři nedostává takové laskominy jako ty. Zatímco ty si hraješ, on si musí vydělávat na chleba. A pokud něco poplete nebo bude zlobit, pošlou ho pryč, a už ho nikdy neuvidíš.“

Tato slova si děvčátko navždy zapamatovalo. Od této chvíle Aline McKennu ochraňovala, brala na sebe vinu za jeho rošťárny, dělila se s ním o sladkosti, které jí bratr vozil z města, a vysvětlovala mu všechno to, čemu ji vyučoval domácí učitel. To ona ho naučila číst. McKenna ji na oplátku trénoval v plavání, pouze díky němu uměla házet žabky, jezdit na koni a hvízdat na lístek trávy uchycený mezi palci.

Dokonce ani vnímavou paní Fairclothovou nikdy nenapadlo, že Aline myslí na McKennu jinak než jako na bratra. Od počátku pro ni moc znamenal. Byl její protějšek, vzor mužnosti a síly, člověk, ke kterému se utíkala ve svém trápení.

Žádný div, že k němu v době dospívání cítila silnou fyzickou náklonnost. Do McKenny se tou dobou v Hampshiru zakoukala snad každá druhá. Vyrostl z něj vysoký statný mladík mužných rysů, s pronikavým pohledem, velkým širokým nosem a smyslnými ústy. Do čela mu věčně padaly neposlušné černé kadeře, neobvykle tyrkysově modré oči rámovaly vějíře dlouhých hustých řas. Vyzařovalo z něj osobité kouzlo, jež z něho společně s nesmělým smyslem pro humor činily oblíbeného společníka nejen na panství, ale i v širokém okolí.

Zamilovaná Aline žádala nemožné. Toužila prožít s ním zbytek života, nahradit mu rodinu, kterou nikdy neměl. Ve skutečnosti se musí podrobit osudu, k němuž ji předurčí vůle rodičů. Přestože se i ve vysokých aristokratických kruzích občas uzavíra-ly svazky z lásky, Alinini rodiče trvali na tradičním pojetí předem sjednaného sňatku. Dívka naprosto přesně věděla, co ji čeká. Nekonečné roky po boku netečného manžela, kterému povije urozené dědice a on na oplátku přimhouří oko, pokud v době jeho nepřítomnosti poruší manželský slib. Společenskou sezonu každoročně prožije v Londýně, léto stráví na venkovském sídle, podzim okoření tradiční hony. Rok za rokem bude potkávat stále stejné tváře, poslouchat klípky omílané pořád dokola. I radosti mateřství jí budou odepřeny, jelikož starost o děti převezmou chůvy a vychovatelky. A jakmile potomci povyrostou, začnou stejně jako Markus studovat na prestižních internátních školách.

Ceká mě zástup prázdných let, dumala Aline chmurně. A nejhorší bude pomyšlení na to, že někde na světě žije McKenna s jinou ženou, s níž se dělí o svá přání a sny.

„Panebože, co mám dělat?“ špitla zoufale a natáhla se na lůžko pokryté brokátovým přehozem. Popadla prachový polštář a zabořila do něj obličej. V hlavě jí vířily zmatené myšlenky. Nesmí ho ztratit. Rozčilením se roztřásla, nejradši by ječela z plných plic.

Vztekle odhodila polštář stranou a zírala do temnoty. Co má podniknout, aby s ní McKenna zůstal? Zkoušela si představit, zda by mohl být jejím milencem, až se vdá. I matka přece měla amanty…, podobně jako mnoho urozených dam. Pokud se chovaly dostatečně diskrétně, nikdo nic nenamítal. Jenže McKenna by s takovým uspořádáním nikdy nesouhlasil, to Aline věděla. Nespokojil by se s ničím polovičatým - odmítal by se o ni dělit. Třebas je pouhým sluhou, přesto má v sobě hrdost jako každý správný chlap.

Aline netušila, -co si počít. Zdálo se, že bude mít jenom to, co si ukradne na zapřenou. Vzácné chvíle, které spolu stráví, než je krutý osud nemilosrdně rozdělí.

Po svých osmnáctinách začal McKenna vyspívat s udivující rychlostí. Rostl přímo před očima a paní Fairclothová mu nestačila popouštět kalhoty. Pořád trpěl vlčím hladem, třebaže denně spořádal neuvěřitelné množství jídla. Dozrávající tělo si žádalo své.

„Bude z něj mohutný mužský. To mu bude jedině ku pro-spěchu,“ prohlásila pyšně paní Fairclothová, když se o mládenci bavila s majordomem Salterem. Jejich jasné hlasy se odrážely od zdí prostorné haly a vznášely se až do druhého poschodí, kde zrovna po chodbě kráčela Aline. Hladověla po každém slovu týkajícím se McKenny. Proto se zastavila a napínala uši.

„Nepochybně,“ mínil Salter. „Už má přes sto osmdesát centimetrů. Jednoho dne by to mohl dotáhnout na komorníka.“

„Možná byste ho měl odvolat ze stáje a začít ho execírovat tady,“ navrhla nesměle hospodyně. Aline se pousmála. Chápala snahu paní Fairclothové zajistit svěřenci v domě lepší pozici. Pacholek od koní patřil k nejnižšímu služebnictvu.

„Bůh ví,“ kula hospodyně železo, dokud bylo žhavé, „že by se nám tu další pár rukou hodil. Neustále je třeba tahat koše s uhlím, leštit stříbro a zrcadla.“

„Hmm.“ Rozhostilo se dlouhé ticho. „Nejspíš máte pravdu, paní Fairclothová. Doporučím pánovi, aby to s McKennou zkusil. Pokud uspěje, nechám mu ušít livrej.“

Jenže mládenec novým postavením nadšený nebyl, byť mohl počítat s vyšším výdělkem a noclehem v domě. S koňmi pracoval rád a bydlení ve stáji mu poskytovalo jisté soukromí. Nyní trávil většinu času v rezidenci, navlečený do černých sametových kalhot, vesty barvy hořčice a modrého kabátce se šosy. Nejvíc ho rozčilovaly neděle, kdy doprovázel rodinu do chrámu Páně. Zde nejprve otevřel kostelní lavici, pečlivě oprášil

sedátko a donesl modlitební knížky.

Aline si nedokázala pomoci a musela se smát výrokům místních výrostků, kteří McKennu častovali posměšnými poznámka-mi. Kdysi byl jedním z nich, proto si nyní utahovali z jeho bělost-ných punčoch a nenáviděné livreje. Hlasitě přemítali o tom, zda jsou vypracované lýtkové svaly bývalého kumpána pravé, anebo se jedná o vycpávky, jimiž si někteří komoří „vylepšovali“ vy-chrtlé nohy. McKenna sice navenek zachovával pokerovou tvář, avšak jakmile mohl, vrhal po posměváčcích vražedné pohledy slibující pozdější pomstu. Což darebáky pochopitelně nesmírně těšilo.

K jeho povinnostem naštěstí patřila i péče o zahradu a kočáry, kdy se s chutí převlékal do obyčejných kalhot a volné bílé košile. Při práci venku se brzy dozlatova opálil, čímž sice zpečetil skutečnost, že patří k nejnižším společenským kruhům, zároveň však vynikl neobvyklý odstín jeho živých modrozelených očí. Zuby svítily jasnou bělostí. Není divu, že začal přitahovat pohledy dam přijíždějících do Stony Cross Parku na návštěvu. Jedna z nich se ho dokonce pokusila odloudit.

Navzdory svůdným nabídkám McKenna diskrétně odmítl. Kolegové naneštěstí postrádali potřebný takt a naplno si mladíka dobírali, až pod opálením zrudl. Jakmile se s ním Aline ocitla o samotě, podrobila jej výslechu. Právě odbilo poledne. McKenna ukončil práci venku a užíval si několika volných minut, než se převlékne do livreje a pustí se do povinností v domě.

Odebrali se na své oblíbené místo, kde se louka pozvolna svažuje k říčním břehům. Usadili se na vodou ohlazené balvany, vysoká stébla trav je skryla před nežádoucími zraky. V prohřátém vzduchu se vznášela vůně vřesu.

„Proč jsi s ní neodjel?“ otázala se Aline. Vytáhla si kolena až k bradě, uhladila sukni a objala je pažemi.

Přítel se líně protáhl a opřel o loket. „S kým?“

Dívka otráveně obrátila oči v sloup. Nemusí to na ni hrát. „S lady Bradingovou - s tou ženskou, která tě chtěla vzít do svých

služeb. Proč jsi odmítl?“

Na mládencově tváři se rozlil pomalý úsměv, který ji dočista omráčil. „Protože patřím sem.“

„Ke mně?“

Nepřestával se uculovat, přestože významně mlčel. Poletovala mezi nimi nevyřčená slova…, křehká jako vzduch, který dýchali.

Aline by se k němu nejradši přitulila jako dřímající kočka a nechala se laskat slunečními paprsky. Jenže se musela ovládat.

„Jeden z komořích říkal, že ti nabízela dvojnásobný plat - jenom bys jí prý musel poskytnout jiný servis.“

„James si zřejmě pustil pusu na špacír,“ zabručel McKenna.

„K čertu s tou jeho nevymáchanou hubou. Co ten o tom ví?“

Aline fascinovaně sledovala, jak se přítel zapýřil až ke kořeni výrazného nosu. Vzápětí pochopila. Ta žena zatoužila po novém milenci, ačkoliv by mohla být McKennovou matkou, ne-li babič-kou. Cítila, jak jí začaly hořet tváře. Sklouzla pohledem z mužových širokých ramen až k velké dlani, spočívající na mechem porostlém kameni.

„Chtěla s tebou spát.“ Jednalo se spíše o konstatování než o otázku. Přerušila tím důvěrné ticho.

Mládenec nepatrně pohodil rameny. „Pochybuji, že jí šlo o spaní.“

Alinino srdce se prudce rozbušilo. Z přítelova tónu jasně pochopila, že podobný návrh neobdržel prvně. Nikdy si nedovolila přemítat o jeho milostných zkušenostech - to pomyšlení příliš bolelo. Patří přece jí. Neuměla si představit, že mu jiná ochotně dává to, co by mu ona sama ráda věnovala vrchovatou měrou. Kéž by…, kéž by…

Dusíc se žárlivostí, stočila pohled k McKennově mozolnaté dlani. Po světě chodí žena, která zná Johna mnohem lépe než ona. Aline ho nikdy důvěrně nepozná. Jiná se bude těšit blízkostí mužného těla, cítit je na sobě i v sobě, ochutná žár vroucných úst, smyslné doteky.

Uhladila si neposlušnou kadeř, spadající jí do očí. „Kdy jsi…

poprvé…“ Slova se jí vzpříčila v hrdle. Prvně se ho ptala na sexuální zkušenosti. Tomuto tématu se vždycky pečlivě vyhýbal.

McKenna mlčel. Aline ho nespouštěla z očí. Přítele jako by však zajímal pouze brouček šplhající po stéble trávy. „Neměli bychom se o tom bavit,“ prohlásil nakonec.

„Nemám ti to za zlé, abys věděl. Já jen…, prostě…“ Aline nepatrně potřásla hlavou. Musela s pravdou ven. „Jenom bych si přála, abych to mohla být já,“ vysoukala ze sebe.

Mladík sklonil hlavu, slunce mu jiskřilo v černých vlasech. Potom si zhluboka povzdechl a přihladil Aline zlobivý pramínek, který odmítal zůstat za uchem a neustále jí padal do očí. Špičkou palce se letmo dotkl mateřského znaménka v koutku úst, jež ho odjakživa fascinovalo. „My dva nemůžeme být spolu. Nikdy,“ zamumlal.

Přikývla, vzápětí našpulila ústa a prudce zamrkala, aby přemohla příval citů. Bránila se slzám. „McKenno…“

„Nezačínej s tím,“ napomenul ji hrubě a prudce stáhl ruku zpět. Prsty se naprázdno sevřely. „Neříkej to, Aline.“

„Co na tom? Stejně se nic nezmění! Potřebuji tě. Chci s tebou žít.“

„Ne.“

„Představ si, jak by ti bylo, kdybych spala s někým jiným,“ vyhrkla nešťastně. „S mužem, který mi poskytuje něco, co je ti odepřeno. V noci mě svírá v náruči a…“

McKenna cosi zahučel a překulil se na ni. Ležela bezmocně pod ním. Na sobě cítila mládencovo těžké, svalnaté tělo, pod sebou tvrdý kámen. Instinktivně pod sukní roztáhla nohy. „Zabil bych ho,“ prohlásil McKenna ochraptěle. „Neunesl bych to.“ Zahleděl se do dívčina uslzeného obličeje, na zrudlou šíji a rychle se zdvíhající ňadra. Spaloval Aline pohledem. Děvčete se zmocnila podivná směsice radosti a strachu. Vnímala nebezpečnou sílu, tryskající z mladíkova těla. Byl vzrušený, pevně se k ní tiskl. McKenna nechal klesnout víčka. Bojoval sám se sebou. „Měla bys už jít,“ pravil upjatě.

„Ještě ne,“ špitla Aline. Nepatrně se zavrtěla a přimkla se k

muži blíž. V břiše ji polechtalo příjemné chvění.

McKenna bezmocně zasténal a zabořil prsty do sametového mechu. „Přestaň.“ V hlase se objevila zlost, napětí a… možná i vzrušení.

Aline se k němu přitiskla boky. Zaplavila ji nesnesitelná touha po něčem, co nedovedla přesně pojmenovat. Prahla po McKennových ústech…, dlaních…, těle. Chtěla jej vlastnit a přála si mu patřit. Připadala si jako v mátohách, v klíně vzplál neznámý žár, domáhající se uhašení. „Miluji tě,“ vydechla, neschopná nalézt správná slova, jež by vyjádřila její dychtivost.

„Budu tě milovat do konce života. Jsi jediný muž, po němž toužím, McKenno. Jediný…“

Zdusil upřímné vyznání horoucím polibkem. Spokojeně za-mručela a nabídla mu k prozkoumání tajuplná zákoutí sladkých úst. Vychutnávala si zapovězený pocit blízkosti a důvěrnosti. Hladově vklouzla dlaněmi pod mládencovu košili, bříšky prstů objevovala oblost pevných svalů a jemnost pokožky. McKennovo dokonalé, vypracované tělo zářilo zdravím a vzbuzovalo v Aline přímo posvátnou úctu.

Zachvěl se slastí. Dobýval jazykem vstřícná ústa, přičemž dív-ku ochranitelsky objímal pažemi. Aline cítila, jak se v ní rozpíná touha. Mládenec se opřel o lokty, aby milou nerozdrtil. Zrychleně dýchal, jako by právě přiběhl z veliké dálky. Aline mu přitiskla ústa na krk. Udivilo ji, že mu srdce tluče stejně zběsile jako jí. Oba si uvědomovali, že za vzácné chvíle zapovězené blízkosti zaplatí krutou daň. Stržen vášní, dotkl se McKenna knoflíčků dívčina živůtku. Vzápětí zaváhal. Ozvalo se v něm svědomí.

„Pokračuj,“ vyzvala ho chvatně. Srdce jí burácelo v hrudi jako divé. Zasypala polibky přítelovu bradu, líce, každou část tváře, kam dosáhla. „Nepřestávej,“ nabádala ho šeptem. „Ještě neodcházej. Nikdo tu není. McKenno, prosím, miluj se se mnou…“

Povzbudivá slova jako by odvála zbytek mládencovy sebekontroly. Nemotorně zápolil se zapínáním šatů. Nenosila

korzet, pouze tenkou lněnou košilku, pod níž prosvítala bujná ňadra. McKenna je obnažil a obdivoval jejich růžovou krásu. Aline upřeně zírala do mužova obličeje. Vyčetla z něj soustředění, přimhouřené oči plály vášní. McKenna nesměle uchopil bělostný kopeček do dlaně, potěžkal jej a přejel palcem nachovou bradavku, která se vzápětí zahrotila. Líně ji obkroužil jazykem. Aline se zalykala slastí, veškeré rozumné úvahy shořely na popel. McKenna ji hladil a laskal, až hořela vzrušením. Probuzený klín se palčivě dožadoval pozornosti. Trhaně vydechla, McKenna si měkce položil hlavu na obnažené poprsí.

Jenže Aline už nebyla schopná se ovládat. Dychtivě zajela prsty za opasek mládencových kalhot. Nejprve nahmatala ploché břicho, o něco níže narazila na houštinu chlupů. Roztřesenou rukou bojovala s prvním knoflíkem poklopce. „Chci se tě dotýkat,“ drmolila.

„Proboha, ne,“ bránil se McKenna. Popadl ji za ruce a přišpendlil jí je za hlavu. Spaloval krásku svým modrým pohledem.

„Kristepane, už teď se sotva ovládám. Pokud se mě ještě dotkneš, neručím za sebe.“

Bezmocně se pod ním zavrtěla. „Ale já tě chci.“

„Já vím,“ zabručel. Sklonil se, aby si otřel zpocené čelo o ru-káv, dívčina zápěstí však nepouštěl. „Nech si zajít chuť. Musíš zůstat pannou.“

Aline se zuřivě snažila osvobodit paže. „Udělám, co se mi zlíbí, a ostatním do toho nic není!“

„Ty jsi tak statečná,“ posmíval se jí. „Zajímalo by mě, jak bys o svatební noci vysvětlila svému choti, že jej někdo předešel.“

Navzdory nezáviděníhodné situaci se Aline usmála. Panenství… Nic jiného od ní nikdo nečeká. Uvolnila se a zadívala se příteli hluboko do očí. Zmocnil se jí pocit, že na celý svět padl věčný stín a jediné světlo k ní proudí z tyrkysových duhovek.

„Provdám se jedině za tebe, McKenno,“ šeptala. „A jestli mě opustíš, raději zůstanu na ocet.“

Sklonil se k ní. „Aline,“ promluvil tichým, pokorným hlasem,

jakým se modlil, „nikdy tě neopustím. Ledaže by sis to přála.“

Políbil ji na obnažená ňadra. Dívka se mu vyklenula vstříc a bezostyšně se mu nabídla. Pokoušel jazykem citlivou bradavku tak dlouho, až se Aline zalykala rozkoší. „McKenno,“ vzdychala, bezmocně škubajíc uvězněnými pažemi, „hrozně moc tě chci. Prosím tě, udělej něco. Bolí mě to…“

Přesunul se tak, aby dokázal vyhrnout přední díl její sukně. Aline cítila přítelovu mohutnou erekci. Nejraději by se jej dotkla, zkoumala mužné tělo se stejnou opatrností a něhou, jakou milý projevil vůči ní. Jenže McKenna jí to nedovolil. Vykasal jí několik mušelínových spodniček, až konečně narazil na dlouhé nabírané spodní kalhoty, lemované krajkou. Obratně rozvázal stuhy v pase. Potom se zarazil a zahleděl se do dívčiných přimhouřených očí.

„Měl bych s tím přestat.“ Dlaněmi spočinul na zaobleném bříšku. „Zacházíme příliš daleko, Aline.“ Opřeli se o sebe čely, vzájemně se ovívali vlahým dechem. „Panebože, jak já tě miluji,“ povzdechl si.

Tlak široké dlaně vykonal své. Aline roztáhla nohy a vyklenula se v bocích, pokoušejíc se dostat dobyvačnou ruku tam, kde ji potřebovala nejvíc. Mozolnaté prsty se opatrně ponořily do záplavy krajek a jemného mušelínu, aby přistály ve vstřícně otevřeném klíně. Mazlily se se záplavou drobných kudrlinek, zkoumaly oblinu Venušina pahorku. Konečně se osmělily vklouznout mezi naducané faldíky. Aline hořela vzrušením i hanbou. Tetelila se slastí, zároveň odvracela tvář. McKenna se v ženském těle očividně vyznal. Věděl, kde se jí má dotknout, aby počala stoupat ke hvězdám. Dřinou ztvrdlá pokožka prstů příjemně škrábala. Vzrušená Aline vykřikla blahem.

„Pšt!“ McKenna ji dál laskal, zatímco bystrým zrakem sledoval rozlehlou louku. „Ještě nás někdo uslyší.“

Aline si skousla rty ve snaze se opanovat, avšak z hrdla se jí dál linulo spokojené mručení. McKenna nepřestával pročesávat okolí ostřížím zrakem, zejména si dával pozor na hospodářská stavení na obzoru. Špičkou prostředníčku nahmatal branku, za

níž končilo Alinino panenství, a citlivě ji masíroval. Aline nechala klesnout víčka, aby ji slunce nebodalo do očí. Nikterak se nebránila, když jí přítel koleny roztáhl nohy. Ve slabinách pociťovala nepříjemné pnutí. Vstoupil do ní prstem. Poplašeně sebou trhla. Okamžitě ji políbil na zvlhlé čelo a pošeptal do ucha: „Neublížím ti…, miláčku.“

„Já vím, jenomže…“ Přinutila se ke klidu, zatímco do ní vnikal všetečný prostředníček. „Je to takové zvlá… zvláštní,“ zajíkala se.

Náhle se jí útroby tajemně sevřely. Jako by počaly tepat. McKenna přitiskl dlaň k ženinu rozpálenému ženství. Počal je rytmicky laskat, dobyvačný prst klouzal stále hlouběji.

„Och…“ Aline se přestala ovládat. Dychtivě se třela o ruku— pokušitelku, která ji bez přestání dráždila. „Och, McKenno…“

Mladík jí volnou rukou nadzdvihl ramena a jazykem si opět začal pohrávat s trčícími bradavkami. Rozkoš dále sílila, nutila Aline křičet. McKenna na ni smyslně dorážel. Dívka se soustředila na rozpínající se slast, hraničící se závratí, pod jejíž tíhou pozbýval skutečný svět řádu a smyslu. Představovala si, že si ji

McKenna bere jako obyčejnou ženu, prahla po tom, aby ji naplnil vzkříšeným mužstvím. Náhle se jí zmocnila příjemná křeč, tělem prokmitávaly slastné vlnky přinášející úlevu. Milý jí chvatně přikryl ústa svými, aby hlasitě nevýskala radostí. Zalykala se štěstím, chvěla se rozkoší. Unaveně se k němu přitulila, vychutnávala si poslední záškuby blaženosti.

McKenna něco tiše mumlal, hladil ji, dokud nezvláčněla. Aline v údech cítila horkost a tíhu. Mladík se od ní chtěl odtáhnout, ale dívka přikryla jeho prsty drobnou dlaní. „Vezmi si mě,“ špitla. „Chci tě v sobě cítit, McKenno. Tak si mě vezmi, nedělej drahoty.“

„Ne,“ zasyčel skrze zaťaté zuby. Se zasténáním se od ní od-kulil, bezmocně zabořil prsty do hustého mechu. „Uprav se. Už se tě nikdy nedotknu. Příště bych se nemusel ovládnout.“ Bezděčně milé prozradil, jak blízko hříchu se octl. „Stáhni si tu sukni. Prosím.“

„Chci tě,“ lapala po dechu.

„Poslechni. Myslím to vážně, Aline.“

Obořil se na ni takovým tónem, že se mu neodvážila vzepřít. Ztěžka si povzdechla a začala si urovnávat šaty. McKenna, ležící na boku, ji pozoroval. Zdálo se, že opět nabyl sebekontroly, ačkoliv mu oči stále plály neukojenou vášní.

Aline tklivě potřásla hlavou. „Nikdo se na mě nikdy nepodívá s takovou láskou jako ty. Cit a oddanost z tebe jenom prýští.“

Líně se natáhl a uhladil jí pocuchanou kadeř. „Vždyť ty mi oplácíš stejně.“

Popadla ho za ruku a zlíbala mozolnatou dlaň. „Slib mi, že navěky zůstaneme spolu.“

Moudře mlčel. Oba dobře věděli, že takový závazek nelze splnit.

Aline si uvědomovala, že nejrozumnější bude předstírat, že k vášnivému setkání u řeky nikdy nedošlo. Stálo ji to však spoustu sil. Jakmile se McKenna ocitl poblíž, celé její tělo zahořelo vzrušením. Láska z ní přímo sálala. Občas se děsila, že si toho někdo všimne. V přítomnosti ostatních se neodvážila na McKennu ani pohlédnout, aby ji neprozradily oči. Přítel předstíral lho-stejnost o hodně lépe, avšak někteří ze sluhů, včetně paní Fairclothové, si začali stěžovat, že je nezvykle zamlklý. Těm, co ho znali, bylo okamžitě jasné, že jej něco trápí.

„To bude tím věkem,“ mínila hospodyně, když si povídala s majordomem Salterem. „Mládenečkové jsou jeden den samý smích a dobrá nálada a vzápětí se zase mračí a odmlouvají.“

„Ať už má náladu jakou chce, měl by si víc hledět svých povinností,“ odsekl kysele Salter. „Nebo pomaže zpátky do stáje a do konce života bude jen obyčejným pacholkem.“

Poté co Aline přetlumočila jeho slova McKennovi, mladík nejprve protáhl obličej, hned nato se rozchechtal. Zrovna leštil jeden z kočárů. Dívka seděla na převráceném vědru a pozorovala ho. Zastřešená kočárovna zela prázdnotou. Až na pofrkávání a řehtání koní panoval všude klid.

McKenna se samým úsilím dočista zpotil, košile se mu přilepila na záda. Když nanášel na černě nalakovaný povrch kočáru včelí vosk a leštil polituru do vysokého lesku, na ramenou a pažích mu tancovaly vypracované svaly. Aline se nabídla, že mu pomůže. Rázně ji odmítl a vytrhl jí hadr z prstů.

„To je moje práce,“ odsekl břitce. „Sedni si a dívej se.“

Dívka s radostí poslechla a kochala se pohledem na dokonalé mužné tělo. Kdykoliv McKenna něco dělal, postupoval až s puntičkářskou pečlivostí. Od mládí jej učili, že dokonale provedené dílo je samo o sobě odměnou. To a naprostý nedostatek osobních ambicí z něj činilo ideálního sluhu. Šlo o jediný nedostatek, který na něm Aline kdy objevila. Mrzelo ji, že přítel přijímá svůj neveselý životní úděl s naprostou pokorou. Choval se dočista rezignovaně, jako by nedokázal nic změnit. Aline dospěla k závěru, že kdyby nebylo jí, byl by se svým osudem celkem spokojený. Ona představovala to jediné, po čem ze srdce prahl, a co mu zůstane navždy odepřeno. Uvědomovala si své sobecké pohnutky. Kdyby k sobě McKennu nepoutala, žilo by se mu lépe. Žel bohu si neuměla pomoct, nedokázala ho nechat odejít. Potřebovala ho stejně jako vzduch k dýchání.

„Nechceš být přece do smrti pacholkem, že ne?“ dotírala, aby oživila váznoucí konverzaci.

„Ve stáji se mi líbilo víc než v domě, kde mě nutí nosit tu od-pornou livrej,“ odsekl.

„Paní Fairclothová si myslí, že bys to mohl dotáhnout až na prvního lokaje či dokonce na komorníka.“ Aline si raději nechala pro sebe další z ženiných postřehů. Ta vyslovila obavu, že se tak nikdy nestane, jelikož je mladík příliš pohledný. Žádný pán nestojí o komorníka, který ho zastiňuje svým zjevem. „Získal bys mnohem větší plat.“

„Na penězích mi nezáleží,“ zavrčel a přidal na dvířka kočáru víc vosku. „K čemu mi tu jsou?“

Aline se zamyslela. „Jednoho dne si můžeš koupit malou chaloupku a vlastní kousek půdy.“

McKenna se zarazil, v očích mu ďábelsky zajiskřilo. Ohlédl se přes rameno a prohodil: „A kdo by tam se mnou bydlel, co?“

Dívka mu pohlédla zpříma do očí a na okamžik se zasnila.

Vřele se usmála. „Já. Kdo jiný?“

McKenna pověsil hadr na hák lampy a zvolna k ní přistoupil. Aline v břiše ucítila ševelení motýlích křídel. „Na to bych potřeboval nastřádat malý poklad,“ poznamenal. „Život s tebou by mě stál majlant.“

„Nestál, abys věděl,“ protestovala uraženě.

Skepticky na ni pohlédl. „Jenom za stuhy do vlasů utratíš celé jmění. S takovou manželkou bych byl brzy na mizině.“

Samotné slovo „manželka“, vyslovené tichým hlubokým hla-sem, chutnalo jako lžíce medu. „Klidně bych se bez nich obešla,“ odvětila bryskně.

Zubící se McKenna se k ní sklonil a vytáhl ji do stoje. Lehce ji pohladil po pažích. Z mužné vůně, linoucí se z potem zvlhlé pokožky, se Aline podlamovala kolena. Vyčarovala z rukávu kapesníček s vyšitými růžemi a otřela mu čelo.

Mladík jí ho vytáhl z prstů. Zaujatě si prohlížel drobné stehy vyvedené růžovým a zeleným hedvábím. „To jsi dělala ty?“ Pal-cem pohladil vyšitá poupata. „Jsou krásná.“

Zaskočena nečekanou chválou se dívka zapýřila. „Ano. Po večerech vyšívám. Dáma nikdy nevysedává s prázdnýma ruka-ma.“

McKenna si zastrčil kapesník za pásek kalhot a obezřetně se rozhlédl. Jakmile se ujistil, že jsou doopravdy sami, objal Aline v pase. Smyslně ji hladil po zádech a bocích. Obestíralo je ovzduší vzájemné náklonnosti a důvěry. „Budeš na mě každý večer věrně čekat v naší chaloupce?“

Přikývla a oddaně se o něj opřela.

McKenna sklopil řasy, až vrhaly na tváře stín. „A umyješ mi záda, až se vrátím špinavý po perné práci na poli?“

Aline si představila jeho rozložité, svalnaté tělo poskládané v úzkých neckách…, úlevný povzdech po odvedené dřině…, páru stoupající z horké vody…, bronzovou pokožku, lesknoucí se v zá-

ři ohně. „Ano,“ vydechla. „Zatímco se budeš koupat, uvařím ti večeři a povyprávím ti o hádce s mlynářem, který věčně šidí na váze.“

McKenna se tichoučce smál a hladil Aline prstem po šíji.

„Ten šejdíř,“ mumlal. „Zítra s ním promluvím. Moji ženu nebude nikdo šidit. Ale nejdřív si vlezeme do postýlky a budeme si povídat celou noc.“

Představa, jak se k sobě tisknou nazí v útulném pelíšku, způsobila, že Aline zahořela touhou. „Myslím, že usneš dřív, než se dotkneš polštáře,“ dumala. „Na poli se člověk nadře. Uvidíš, jak budeš vyčerpaný.“

„Rozhodně ne tolik, abych se s tebou nedokázal pomilovat.“ Spokojeně ji objímal. „Zlíbám tě od hlavy až k patě,“ šeptal jí vroucně do ucha. „Nepřestanu, dokud po mně nezačneš hlasitě toužit. Potom se s tebou budu milovat až do úplného zemdlení.“

Aline ho objala kolem krku a hladově jej políbila. Vášnivě pootevřela rty. Kéž by mohli žít tak, jak právě popsali… Bohužel ji čekala chmurná budoucnost. Hovořila tu o životě, který v podstatě patřil jiné ženě. Pomyšlení na to, že McKenna tráví dny a noci po boku jiné dívky, s níž sdílí svoje tajemství a sny, ji naplnilo zoufalstvím.

„McKenno,“ žebronila, „slib mi, že…“

Tiskl ji k sobě, hladil po zádech, bořil obličej do hustých vlasů. „Přej si, co chceš. Cokoliv.“

„Že jsem jediná, s níž se kdy oženíš. Slib mi, že zůstanu tvojí životní láskou.“

„Ty jsi můj sladký, sobecký miláček,“ špital jí něžně. „Ukradla jsi mi srdce - a zničila život.“

Přimkla se k němu vší silou. „Lituješ toho?“ mumlala mu do ramene.

„Asi bych měl. Kdyby nebylo tebe, cítil bych se spokojený. Radoval bych se z běžných věcí, chodil s nějakým obyčejným děvčetem.“

„Promiň mi to.“ Dusila jej v objetí.

„Skutečně tě to mrzí?“

„Ne,“ přiznala a McKenna se rozchechtal. Potom ji dychtivě políbil.

S nelítostnou smyslností dobýval zapovězenou hlubinu jejích úst. Pod Aline se podlamovaly nohy. Mačkala se k milému celým tělem. Mládenec ji lehce podpíral. Líbilo se jí, jak ji zkušeně škádlí jazykem. Dívky se opět počalo zmocňovat vzrušení. Zrovna když dospěla k přesvědčení, že se díky spalující touze dočista rozpustí a promění v kalužinku u přítelových nohou, se od ní McKenna chvatně odtáhl.

„Co je?“ ptala se zmateně.

Mladík jí přitiskl prst na ústa. Přimhouřenýma očima sledoval dveře. „Zdálo se mi, že něco slyším.“

Aline se zamračila. Muž kvapně vyrazil ke klenutému vchodu. Ostražitě sledoval prázdné nádvoří. Nikoho nespatřil, proto jen pohodil rameny a vrátil se zpátky k Aline.

Okamžitě ho objala kolem pasu. „Líbej mě.“

„Kdepak.“ Slabě se usmál. „Ty se teď vrátíš zpátky do domu a já dokončím svou práci. Neustále mě rozptyluješ.“

„Budu tu sedět tiše jako myška,“ slibovala a umanutě vysu-nula spodní ret. „Dočista zapomeneš, že tu jsem.“

„To jistě.“ Významně pohlédl na své vzrušené tělo a pak dívce věnoval kyselý pohled. „Kdybys věděla, jak je pro chlapa v tomto stavu těžké něco dělat…“

„Napravím to,“ předla svádivě a položila drobnou dlaň na vypouklinu v mužově klíně. „Jenom mi pověz jak.“

McKenna se rozchechtal, ukradl jí ze rtů nevinnou hubičku a rázně od sebe děvče odstrčil. „Však už jsem řekl, co máš dělat. Vrátit se zpátky do domu.“

„Co kdybys v noci přišel ke mně do ložnice?“

„Možná.“

Vyzývavě na něj pohlédla. McKenna se ušklíbl, zavrtěl hlavou a rozhodně se obrátil ke kočáru.

Ačkoliv věděli, že si musejí dávat dobrý pozor, využili každé

příležitosti, kdy mohli být spolu. Scházeli se v lese, na tajném místě u řeky, po nocích na balkoně Alininy ložnice. McKenna zatvrzele odmítal překročit její práh. Tvrdil, že nechce nést odpovědnost za vše, co by se mohlo stát, kdyby se octli nebezpečně blízko zvoucí posteli. Ovládal se mnohem lépe než Aline, ačkoliv ho to stálo značné úsilí. Bolestně po ní toužil. Dvakrát ji uspokojil laskáním a polibky, dokud mu vláčná nespočinula v náruči. A jednoho odpoledne, když lenošili u řeky, McKenna milé konečně dovolil, aby ho přivedla k vyvrcholení. Dívka si uvědomovala, že zakusila nejerotičtější zážitek svého života. Líbilo se jí, jak McKenna lapá po dechu, opakuje její jméno, zcela vydán na milost jejím šikovným prstům. Vychutnávala si jeho extázi ještě víc než tu svoji. Těšilo ji, že mu mohla oplatit slast a něhu, jimiž ji nesobecky zahrnoval.

Prožívali šťastné období, avšak čas, který jim byl vyměřený, se povážlivě krátil. Aline věděla, že její románek s McKennou nepotrvá věčně. Přesto nepředpokládala, že skončí tak překotně a tak surovým způsobem.

Jednoho večera otec povolal Aline do své pracovny. Té cti se jí dostalo poprvé. Hrabě s dcerami v soukromí nikdy nemluvil. Věnoval se pouze Markovi, svému jedinému dědici. Nicméně žádné z děvčat bratrovi nezávidělo. Otec jej totiž neustále kritizoval, pořád byl s něčím nespokojený, před chválou dával přednost výhružkám. Navzdory tvrdé, bezcitné výchově vyrostl z Marka milý, dobromyslný chlapec. Aline z celého srdce doufala, že se nikdy nezmění v nerudu, jakým je otec. Avšak i na něm si roky nelítostného zacházení vybraly svoji daň.

Dříve než se doploužila do pracovny, přeměnil se jí žaludek v kus ledu. Chlad se jí rozléval do kostí, brzy necítila prsty. Netušila, co má otec za lubem. Hrabě nejspíš nějakým způsobem zjistil, že se zapletla s McKennou. Kdyby šlo o něco jiného, vyříkala by si to s ní matka nebo paní Fairclothová. To, že se otec uvolil k osobnímu rozhovoru, znamenalo, že jde o velice důležitou věc.

Instinkty dívku varovaly, že ji čeká ošklivá konfrontace.

Horečně se snažila vymyslet, jak McKennu co nejúčinněji ochránit. Udělá cokoliv, dá otci jakýkoliv slib, jen když milý unikne jeho hněvu.

K smrti vyděšená, zalitá ledovým potem, stanula v místnosti s tmavým obložením, kde se za masivním mahagonovým stolem odehrávala všechna rozhodnutí, týkající se rozsáhlého rodového majetku. Dveře zely dokořán, v komnatě planula lampa. Otec seděl na svém místě.

Hrabě nepatřil k pohledným lidem. Hrubé rysy jeho tváře vzbuzovaly dojem, jako by je ve spěchu vytesal ledabylý sochař, jenž se neobtěžoval s vypracováním detailů. Kdyby otec někdy projevil sebemenší ždibec citu, laskavosti a vlídnosti, lidé by jej provazovali za celkem sympatického muže. Naneštěstí však postrádal smysl pro humor a přes všechny Bohem poskytnuté vý-hody zahořkl, jako by mu život přinášel samé zklamání. Nic mu nedokázalo udělat radost. Rodinu považoval za nutné břemeno, jež je povinen vláčet na krku. Jedinou náklonnost projevil Aline ve chvíli, kdy přátelé a známí halasně velebili její krásu. O dívčiny myšlenky, povahu, naděje a obavy se nikdy nezajímal. Od začátku dával dceři jasně najevo, že má pouze jediný úkol - výhodně se provdat.

Stojíc tváří v tvář vlastnímu otci, Aline uvažovala, proč necítí prakticky nic k člověku, který ji zplodil. Jedním z pout, která ji spojovala s McKennou, byla skutečnost, že žádný z nich nikdy nepoznal milující rodičovskou náruč. Náhražku za mateřskou lásku oběma poskytovala dobromyslná paní Fairclothová.

Dívka z otcových očí vyčetla, že ji v podstatě nenávidí. Stejně se díval i na Livii. Ubohá Livia trpěla za to, že je plodem hříchu - jejím otcem byl jeden z hraběnčiných milenců.

„Nechal jste pro mě poslat, otče?“ zamumlala bezvýrazně.

Světlo lampy vrhalo na mužův obličej zlověstné stíny. Hrabě si dívku měřil chladným pohledem. „Zrovna si říkám,“ poznamenal, „že dcery jsou pro chlapa učiněným prokletím.“

Aline vyprchala z lící všecka krev, poděšeně se nadechla.

„Viděli tě s tím klukem ze stáje,“ pokračoval hrabě. „Líbali

jste se, drželi se za ruce…“ Odmlčel se, znechuceně kroutil ústy. Jakmile se ovládl, vyštěkl: „Zdá se, že ses vyvedla po matce. I ona si libuje v póvlu…, ačkoliv služebnictvu se úzkostlivě vyhýbá. Ty jsi, na rozdíl od ní, nalezla potěšení v lůze ze stájí.“

Opovržlivá slova naplnila Aline téměř vražedným vztekem. Nejradši by otce uhodila do šklebící se tváře, oplatila mu ponížení, ranila jeho duši…, kdyby nějakou měl. Zaměřila se proto na vzdálené místo na stěně, důstojně se narovnala a přinutila se ke klidu. Neucukla, když k ní otec mrštně přiskočil a sevřel prsty její bradu jako kleštěmi. Schválně jí působil bolest.

„Připravil tě o věnec?“ vybafl.

Aline nebojácně pohlédla do otcových ledových obsidiánových očí. „Ne.“

Všimla si, že jí nevěří. Hrubý stisk zesílil. „Když teď povolám lékaře, potvrdí tvoje slova?“

Dívka ani nemrkla. Statečně vracela otci upřený pohled.

„Ano.“ Znělo to jako zasyčení. „Ale kdyby bylo po mém, dávno bych nebyla pannou. Odevzdala bych se McKennovi naprosto dobrovolně. Kéž by byl moji nabídku přijal!“

Hrabě znechuceně vykřikl a uštědřil dceři políček. Hlava jí di-voce poskočila stranou. Ohromená Aline se chytila za otékající tvář a spalovala otce nevraživým pohledem.

Dceřin údiv a očividná bolest hraběte poněkud upokojily. Zhluboka vydechl, přesunul se zpátky ke křeslu a s grácií do něj usedl. Poté se provinilé zadíval hluboko do očí. „Ráno odtud ten holomek zmizí. Postarám se, aby se k tobě už nikdy nepřiblížil. Protože jestli to udělá, zjistím to a beze zbytku využiji svého vlivu, abych ho zničil. Nikam se přede mnou neschová. Najdu si ho. Potom osobně dohlédnu na to, aby nevýslovně trpěl. Skončí svůj bídný život v ukrutných mukách. Chlap, který zneuctí Marsdenovu dceru, nezaslouží slitování.“

Až nyní Aline naplno pochopila, že pro otce nepředstavuje nic než další kus rodinného majetku. Jinak pro něj nic neznamená. Rozuměla každému jeho slovu. Kdyby si zamanul, zlikvidoval by McKennu jako bezcenného hlodavce. To se nesmí

stát. Musí přítele před otcem ochránit. Nesmí být potrestán za to, že si dovolil ji milovat.

Ačkoliv jí zmítal strach, ozvala se překvapivě ostrým hlasem, jenž jako by jí nepatřil: „Pokud pošlu McKennu pryč, nikdy se sem už nevrátí.“

„Potom ho prokrista vyhoď!“

Aline nezaváhala: „Požaduji pro něho nějaké odškodnění. Nemůžeme ho jen tak vyhodit. Musí existovat nějaké přijatelné řešení - třeba učební poměr. Chci, aby měl nějakou budoucnost.“

Troufalý návrh hraběte zaskočil. „Co tě vede k názoru, že hnu prstem v jeho prospěch?“

„Jsem dosud panna,“ pravila měkce. „Zatím.“ Zkřížili pohledy jako ostří mečů.

„Aha,“ zabručel šlechtic, „čili ty mi vyhrožuješ, že pokud ne-přistoupím na tvoje podmínky, odevzdáš se prvnímu chlapovi, kterého potkáš. Klidně žebrákovi nebo pasáčkovi vepřů.“

„Přesně tak,“ přikývla. Jednala zcela na rovinu, hovořila naprosto upřímně. Proto otce bez potíží přesvědčila. Kdyby McKennu potkalo něco zlého, ztratil by její život smysl. Natož aby se zabývala vlastním tělem.

Alinina odvaha hraběte nadchla i odpuzovala zároveň. „Zdá se, že přece jenom máš v žilách kapku mé krve,“ drmolil. „Ačkoliv s přihlédnutím k avantýrám mé ženy je i v tomto případě jistá jenom matka. Dobrá tedy, najdu pro toho drzého parchanta nějaké přijatelné řešení. Ale jen pod podmínkou, že i ty dodržíš svoji část úmluvy a vyženeš ho ze Stony Cross Parku.“

„Mám vaše slovo?“ naléhala tiše, zatímco bezmocně zatínala pěsti.

„Ano.“

„V tom případě vám na oplátku dávám své.“

Opovržlivě se ušklíbl. „Nestojím o tvé sliby, dceruško. Ne že bych ti důvěřoval, to ani v nejmenším. Ženská čest má hodnotu loňského listí. Dávno jsem se o tom přesvědčil.“

Aline na něj mlčky zírala, dokud jí neporučil, aby odešla. Jako

v mátohách se doploužila do své komnaty, kde vyčká na McKennu. Myšlenky jí vířily v hlavě jako zběsilé. Jedno však věděla docela přesně - dokud John bude cítit, že ho miluje, nikdy ji neopustí.

McKenna měl za sebou dlouhý den plný těžké práce. Pomáhal zahradníkovi stavět kamennou zeď kolem ovocného sadu. Po hodinách zdvihání masivních balvanů se mu svaly chvěly námahou. S lítostí si uvědomil, že ho následující den dva budou paže bolet tak silně, že Aline stěží obejme. Možná mu ale dovolí spočinout hlavou v jejím měkkém klíně. Zdřímne si, ukolébán sladkou vůní parfému. Aline mu bude vískat vlasy… Pouhá představa jej naplnila slastným očekáváním.

Ale nejdříve se musí zastavit u paní Fairclothové, která mu vzkázala, aby za ní po práci okamžitě přišel. Vykoupal se ve sta-ré plechové vaně, jež sloužila veškeré čeládce, a s ještě mokrými vlasy zamířil do kuchyně. Byl cítit po laciném mýdle, používaném na praní a k mytí podlah. Služebnictvo nic lepšího nedostávalo.

„Prý jste mě sháněla,“ spustil McKenna bez úvodu. Mátl ho hospodynin ustaraný výraz.

„Nechal pro tebe poslat lord Westcliff,“ hlesla ta dobrá duše. Z příjemné kuchyně znenadání vyprchalo veškeré teplo, jahodová marmeláda pobublávající na kamnech přestala vonět a dráždit mladíkův věčně hladový žaludek. „Proč?“ zeptal se

opatrně.

Paní Fairclothová nechápavě zavrtěla hlavou. Kolem obličeje jí poletovaly pramínky prošedivělých vlasů zplihlých horkem.

„Věř mi, že netuším. Ani Salter ne. Neprovedl jsi náhodou nějakou hloupost, McKenno?“

„Ne. Hloupost určitě ne.“

„Inu, podle mého řádně pracuješ a na svůj věk se chováš slušně.“ Soustředěně se mračila. „Třeba tě chce pán jenom pochválit nebo pověřit nějakým zvláštním úkolem.“

Nicméně oba si uvědomovali, že to nezní zrovna věrohodně. Hrabě se nižším služebnictvem zásadně nezabýval. Pochvaly i

tresty, jakožto i rozdělování povinností, spadaly do kompetence majordoma. „Obleč si livrej,“ nabádala svěřence hospodyně.

„Nemůžeš se před pánem objevit jako trhán. A pohni sebou - nesmíš ho nechat čekat.“

„Ksakru,“ zavrčel McKenna při představě nenáviděného oděvu.

Hospodyně se naoko zamračila a významně pozdvihla dřevěnou lžíci. „Ještě jedno rouhavé slovo a klepnu tě přes prsty.“

„Ano, madam.“ Mládenec se úslužně uklonil, což dobrou ženu rozesmálo.

Poplácala svého svěřence baculatou dlaní po tváři, z vlídných hnědých očí vyzařovala upřímná náklonnost. „Tak běž. Až se vrátíš od hraběte, namažu ti čerstvý chléb jahodovou marmeládou.“

Sotva se McKenna vytratil, legrácky ho přešly. Unaveně si povzdechl. Určitě ho nečeká nic pěkného. Nejspíš někdo přišel na to, že se schází s Aline. Ucítil příval lehké nevolnosti. Pro strach měl uděláno, avšak nesnesl pomyšlení, že by ho odsud vyhnali a už by dívku nikdy nespatřil. Představa prázdných dnů, měsíců a let mu připadala k nesnesení… Jako kdyby mu přikázali, že se musí naučit žít pod vodou. Nejradši by se za Aline okamžitě vydal, ale nemohl. Nesmí otálet, když pro něj nechal poslat samotný milost-pán.

Kvapně se převlékl do zlatem zdobené sametové livreje, natáhl si bílé punčochy a nazul špičaté černé boty. Zamířil přímo do pánovy pracovny. Lord Westcliff na něj už čekal. Dům se zdál nezvykle tichý a prázdný. Podobně zlověstná atmosféra vládne na popravištích. Opatrně zaklepal na dveře, jak jej naučil Salter.

„Vstupte!“ vyzval ho pánův hlas.

McKennovo srdce bušilo jako zběsilé. Přesto nasadil kamenný výraz, vstoupil do místnosti a zůstal stát těsně u dveří. Jednoduše zařízené místnosti vévodily obklady z třešňového dřeva a vysoká obdélníková okna z barevného skla. Kromě masivního psacího stolu, za nímž trůnil hrabě, se do komnaty

vtěsnalo pouze několik knihovniček a nepohodlných židlí.

Na lordovu výzvu mladík přistoupil ke stolu. „Pane,“ zahuhlal se sklopenou hlavou. Vyčkával, až mu na krk dopadne sekera.

Hrabě ho probodával přimhouřenýma očima. „Domníval jsem se, že už tu nejsi.“

„Pane?“ vyhrkl udiveně McKenna, ačkoliv se mu žaludek povážlivě stáhl. Zadíval se do Westcliffovy nepříjemné tváře a vzápětí uhnul očima. Sluhové nesmějí šlechtě vracet upřený pohled. Takové chování je považováno za drzost.

„Už tě tu nepotřebujeme.“ Hrabě hovořil nezvykle tiše. „Jsi propuštěn. Nicméně zajistil jsem ti nové působiště.“ McKenna tupě přikývl.

„Znám se s jedním stavitelem lodí z Bristolu,“ pokračoval Westcliff, „jistým panem Ilberym, který je ochoten přijmout tě do učení. Je to čestný muž, tudíž předpokládám, že ti bude dobrým, byť náročným, mistrem…“

Westcliff mluvil a mluvil, avšak McKenna ho už neposlouchal. Bristol… Nic mu to neříkalo, snad kromě toho, že jde o významné přístavní město někde v kopcích, s bohatými nalezišti uhlí a rud. Aspoň že neleží daleko, ale hned ve vedlejším hrabství…

„Do Stony Cross Parku se již nikdy nevrátíš.“ Krutá slova ho přenesla zpátky do skutečnosti. „Už zde nejsi vítán a to z důvodů, o nichž odmítám diskutovat. Pokud se tu někdy objevíš, šeredně si to odskáčeš.“

McKenna pochopil. Ocitl se zcela v moci tohoto muže. Jakožto dlouholetý sluha by měl být na podobné pocity zvyklý, pravdou však zůstávalo, že toho dne poprvé upřímně litoval svého podřízeného postavení. Zmítala jím bezmoc, třásl se odporem. Aline…

„Odjíždíš dnes večer,“ oznámil mu hrabě mrazivě.

„Farnhamovi se chystají do Bristolu na trh, takže tě vezmou s sebou. Svezeš se v jejich povozu. Sbal si svoje věci a odnes je do vesnice k Farnhamům. Času nemáš nazbyt.“ Potom sáhl do zásuvky stolu, vytáhl z ní minci a hodil. Mládenec peníz

reflexivně chytil. Byla to koruna, jejíž hodnota se rovnala pěti šilinkům.

„Tvoje měsíční gáže, byť neodpracuješ několik dní,“ připomněl mu Westcliff. „Nikdo nemůže říct, že nejsem velkorysý.“

„Ne, pane,“ špitl sluha. I s touto almužnou činily jeho úspory ubohé dvě libry. Bude z nich muset vyžít, jelikož coby učeň pravděpodobně neobdrží žádnou mzdu.

„Můžeš jít. Livrej tu nech, už ji nebudeš potřebovat.“ Hrabě se začal přehrabovat v lejstrech na stole. Dočista McKennu ignoroval.

„Ano, pane.“ Mládenec jako v mrákotách opustil pracovnu. Zmítal jím zmatek. Proč se ho Westcliff na nic nezeptal? Proč nežádal vysvětlení? Nejspíš nechtěl nic vědět. Možná se domýšlí, že došlo k nejhoršímu a že se stali s Aline milenci. Potrestá hrabě i ji?

To už nezjistí. Nebude tady. Není v jeho silách ji ochránit ani Utěšit. Zmizí z jejího života. Ať ho vezme čert, jestli se jí vzdá! Otupělost jej opustila, v hrdle a v hrudi ho začalo pálit, jako by vdechoval oheň.

Jakmile se ozvaly známé, očekávané zvuky, Alinina muka se zdvojnásobila. Tiché škrábání oznamovalo McKennův příchod. Žaludek se jí zhoupl, přitiskla si k němu sevřenou pěst. Věděla, co musí udělat. Uvědomovala si, že i bez otcova zásahu by ji a McKennu čekala jenom bolest a utrpení. Bude lepší, když umožní milému začít někde jinde, kde na něho nečíhají stíny minulosti. Určitě najde ženu, která ho bude svobodně milovat a poskytne mu vše, co mu Aline nemůže dopřát. Muž jeho kvalit nezůstane dlouho sám.

Kéž by jen existovala možnost zbavit jej pout příjemnějším stylem - bez soužení a hořkosti.

Za jemným závěsem se mihl velký stín. Dveře na balkon zůstaly pootevřené. Kopl do nich botou, ale jako vždy se neodva-žoval překročit práh. Aline opatrně rozžehla svíci u postele. Pozorovala svůj obraz, míhající se na ploše proskleného křídla.

Zvolna se rozevíralo a odraz mizel.

Aline se usadila v rohu lůžka, co nejblíže balkonu. Avšak ne-troufala si přiblížit se k příteli. „Mluvil jsi s hrabětem,“ pravila monotónně. Po ztuhlých zádech jí sklouzl pramínek potu.

McKenna mlčel. Pozoroval ženu svého srdce. Vycítil její odmí-tavý postoj. Jindy by se mu v tuto chvíli vrhla do náruče. „Povídal…“

„Ano, já vím,“ skočila mu do řeči. „Odcházíš ze Stony Cross Parku. Věř mi, že je to to nejlepší, co můžeš udělat. Opravdu.“

Mládenec nechápavě zavrtěl hlavou. „Chtěl bych tě obejmout,“ zašeptal a poprvé se odvážil vstoupit dovnitř. Jenže Aline kvapně zdvihla ruku v odmítavém gestu. Na místě se zarazil.

„Ne!“ zajíkla se. „Je to pryč, McKenno. Nezbývá, než se rozloučit. Řekni mi sbohem a zmiz.“

„Já se vrátím,“ prohlásil umanutě. „Udělám, co mi přikážeš…“

„To by nebylo moudré. Já…“ Nenáviděla samu sebe, když pronášela krutá slova. „Nevracej se. Už tě nikdy nechci vidět.“

Milý ji nechápavě sledoval, ale poslušně couvl. „Neříkej to,“ drmolil. „Ať už mě vítr zavane na jakékoliv místo, vždycky tě budu milovat. Pověz, že cítíš to samé, Aline. Proboha…, neber mi poslední ždibec naděje.“

Právě přetrvávající naděje mohla být začátkem McKennova konce. Přivedla by jej zpátky k ní a hrabě by ho zničil. Jediná cesta, jak drahého zachránit, spočívala v bezpodmínečném zavržení. Pro jeho dobro musela udusit jejich lásku do poslední jiskřičky. Kdyby se jí to nepodařilo, neexistovala na světě síla, která by od ní dokázala McKennu odtrhnout.

„Za otcovo jednání se pochopitelně omlouvám,“ prohodila ledabyle. „Požádala jsem ho, aby se tě nějak zbavil a ušetřil mně trapných rozpaků. Zpočátku sice zuřil - tvrdil, že jsem se nemusela zahazovat zrovna s lůzou ze stáje. V tom měl jistě pravdu. Příště si vyberu někoho ještě horšího.“

„Příště?“ McKenna se tvářil, jako by do něj udeřil blesk.

„Chvilku jsi mě bavil, ale nyní tě mám dost. Jistě, asi bychom se měli rozejít jako přátelé, ale…, koneckonců, pořád jsi jenom sluha,

že? Takže jsem se rozhodla pro radikální řez. Lepší bude ukončit to hned, než budu nucena vyslovit další nepříjemné soudy. Odejdi, McKenno, a už se nikdy nevracej.“

„Aline… Vždyť jsi mě milovala…“

„Jenom jsem si s tebou pohrávala. Zajímalo mě, kam až jsi schopen zajít. Nyní mám zálusk na gentlemana, s nímž bych všechno dotáhla do konce.“

Po tomto prohlášení se McKenna nezmohl na slovo. Zíral na dívku pohledem raněného zvířete. Zoufalé Aline prolétlo hlavou, jak dlouho se ještě vydrží přetvařovat, než se zhroutí.

„Nechápu, jak jsem kdy mohla milovat někoho takového, jako jsi ty,“ posmívala se křečovitě, třebaže každé ostré slovo se jí vráželo do srdce jako dýka. „Vždyť jsi jenom parchant, McKenno. Nemáš žádnou rodinu, šlechtický titul… Jsi naprostá nula. Co mi můžeš nabídnout? Prakticky zhola nic. Odejdi, prosím.“ Ani si neuvědomovala, že zatíná nehty až do masa. Zanechávaly po sobě krvavé půlměsíce. „Běž!“

Rozhostilo se ticho. Rozechvělá Aline sklonila hlavu. Modlila se k milosrdnému Bohu, aby se k ní McKenna nepřiblížil. Kdyby se jí byl dotkl, kdyby na ni promluvil, zhroutila by se. Přinutila se zhluboka dýchat, domlouvala srdci, aby jí vražednými údery pře-stalo bořit hrud. Trvalo dlouho, než se přinutila otevřít oči a pohlédnout ke dveřím. Byl pryč.

Zvolna vstala z postele, dovrávorala ke stojanu s umyvadlem a objala pažemi porcelánovou mísu. Křečovitě zvracela, dokud ji nezradily nohy. S prázdným žaludkem klesla na kolena. Z posledních sil se dovlekla na balkon a přimkla se ke studeným železným kovaným prutům.

Vyprovázela pohledem vzdalující se postavu, kráčející po dlouhé příjezdové cestě. Za chvíli dorazí k silnici, která milého odvede navěky pryč. Sel s hlavou skloněnou, ani se neohlédl.

Aline ho zoufale pozorovala. Věděla, že už ho nikdy nespatří.

„McKenno,“ šeptala. Nespouštěla mladíka z očí, dokud se jí neztratil z dohledu. Potom si obličej zbrocený ledovým potem zakryla rukávem a rozplakala se.

Na prahu Alininy převlékárny se objevila paní Fairclothová. Jednalo se o velice prostorný dřevěný šatník, pocházející z jistého zámku, postaveného v sedmnáctém století. Hraběcí pár jej před léty přivezl ze zahraničí. Nechal ho rozebrat na jednotlivé díly -podlahu, stěny a strop - a znovu postavit ve Stony Cross Parku. Takové místnůstky byly v Anglii opravdovou vzácností, ve Francii se však vyskytovaly zcela běžně. Šlechta v nich přes den lelkovala a odpočívala, četla nebo psala, případně vedla důvěrné hovory.

Aline seděla schoulená v rohu, u věkem popraskaného okna, a nepřítomně zírala ven. Úzký parapet zdobila řada drobných předmětů: maličký cínový koníček, dva vojáčci - jednomu chy-běla ruka -, laciný dřevěný knoflík z pánské košile a nevelký skládací nožík se střenkou z parůžku. Všechny tyto zbytečnosti nějak souvisely s McKennou. Dívka svírala v prstech tenký svazek. Jednalo se o sbírku dětských říkanek, slabikář, s jehož pomocí se děti učily číst a psát. Hospodyně si vzpomínala, jak jej oba kdysi soustředěně studovali, hlavičky těsně u sebe, když se Aline pokoušela naučit McKennu všemu, co sama pochytila od domácího kantora. Kluk ji trpělivě poslouchal, třebaže by očividně radši pobíhal po lesích jako divoké zvíře.

Paní Fairclothová se zamračila a položila jí do klína podnos s polévkou a topinkou. „Měla byste něco sníst,“ zabručela, aby zamaskovala obavy ukryté v hlase.

Od McKennova odchodu uplynul měsíc. Aline nemohla jíst ani spát. Dočista zlomená trávila většinu času o samotě. Kdykoliv jí přikázali, že má povečeřet s rodinou, poslušně se podrobila. Ale jídla se ani nedotkla, nepronesla jediné slovo. Hraběcí pár se domníval, že dcera dětinsky trucuje. Paní Fairclothová byla jiného názoru. Věděla, že mezi mladými šlo o

hluboký vzájemný cit, který je oba velice poznamenal. V duchu se napomínala, že si dělá zbytečné starosti. Neustále si opakovala, že jsou to ještě děti, tudíž se z nešťastné lásky snadno vzpamatují. Jenže Aline se pohybovala po domě jako tělo bez duše.

„Taky mi chybí,“ prohodila hospodyně smutně. „Vždyť víte, že je to tak lepší. Myslete taky jednou na McKennu a ne na sebe. Přece byste nechtěla, aby se do smrti trápil a toužil po něčem, co nikdy nemůže mít. Ani vám neprospěje, když se budete pořád soužit. Jste hubená a bledá. Vlasy máte jako koňské žíně. Co by si McKenna pomyslel, kdyby vás viděl v tak žalostném stavu?“

Aline na ni upřela prázdný pohled. „Řekl by: ,Dobře ti tak.

Neměla jsi být ke mně tak krutá!’„

„Jednoho dne to pochopí. Bude o všem přemýšlet a dojde mu, že jste neměla na vybranou. Obětovala jste se pro jeho dobro.“

„Myslíte?“ otázala se Aline bez zájmu.

„Určitě,“ ujistila ji rázně hospodyně.

„Nevěřím.“ Aline zdvihla z parapetu cínového koníka a lhostejně na něj pohlédla. „Bude mě nenávidět do konce života.“

Čím víc hospodyně o dívčině trápení přemýšlela, tím častěji dospívala k přesvědčení, že pokud se Aline brzy nevzpamatuje, zanechá truchlení vážné stopy na jejím zdraví.

„Asi bych vám měla říct…,“ spustila opatrně. „Dostala jsem od něj dopis.“ Původně si to chtěla nechat pro sebe. Netušila, jak Aline na novinku zareaguje. A pokud by se hrabě doslechl, že list ukázala jeho dceři, mohla by si hledat nové místo.

Do zkroušených tmavých očí se v mžiku vrátil život. A jakási šílená záře. „Kdy?“

„Dneska ráno.“

„Co píše? Jak se má?“

„Zatím jsem ho nečetla. Však víte, jak jsem na tom s očima. Potřebuji hodně světla… A taky jsem si někam založila brýle…“

Aline odstrčila podnos s pokrmem a vyskočila. „Kde ho

máte? Dovolte mi jej přečíst. Proboha, proč jste to neřekla hned?“

Paní Fairclothovou znepokojil horečnatý výraz dívčiny tváře. Proto seji pokoušela uklidnit. „Psaní je v mé světničce. Ale nedám vám je, dokud tohle nesníte do posledního drobku,“ prohlásila nesmlouvavě. „Pokud vím, od včerejška jste nevzala nic do úst. Mohla byste taky omdlít.“

„Panenko skákavá, jak teď můžete myslet na jídlo?“

Hospodyně tvrdošíjně čelila dívčinu ostrému pohledu. Ani nemrkla. Aline hněvivě zamávala pěstmi a zavrčela. Potom popadla krajíc chleba a divoce se do něj zakousla.

Zena ji spokojeně sledovala. „Dobrá. Až se najíte, přijďte za mnou. Budu v kuchyni. Pak vám ten dopis půjčím.“

Aline hltala chléb tak rychle, až se málem zalkla. Polévka do ní klouzala o něco lépe, avšak ruka se jí divoce třásla, takže se na lžíci udrželo vždycky jen několik kapek. Nedokázala se soustředit. Hlavou se jí proháněly myšlenky jedna za druhou. Tušila, že v McKennově psaní nenajde ani slůvko pochopení. Jistě se o ní ani nezmíní. Nevadí. Prahla po jediném - ujistit se, že žije a je v pořádku. Panebože, konečně se o něm něco dozví!

Netrpělivě odhodila lžíci a vklouzla do střevíců. Byla tak hloupě zahleděná do sebe, že ji nenapadlo zeptat se paní Fairclothové, zda nemá o McKennovi nějaké zprávy. I když mu nesmí sama napsat, díky dobré hospodyni s ním zůstává v křehkém spojení. Cítila, jak mocně se jí ulevilo. Konečně se probrala z letargie. Lačná po důkazu McKennovy přítomnosti, prahnoucí po jeho písmu na papíře, chvátala do kuchyně.

Za svůj vpád do cizího království si vysloužila nevraživé pohledy pomocných kuchařek a děvečky od nádobí. V ten okamžik si uvědomila, jak jí rozčilením hoří tváře. Chvěla se vzrušením, nedokázala klidně stát. Proto mrštně oběhla veliký stůl, aby se ohlásila hospodyni, diskutující u kamen s vrchním kuchařem.Ve vzduchu se vznášela pronikavá vůně smažených ryb. Aline se z ní zvedal žaludek. Rychle polykala, aby přemohla nevolnost.

Paní Fairclothová si jí nevšímala, dál se věnovala pořizování nákupního seznamu.

„Ten dopis,“ špitla jí dívka do ucha a žena se chápavě usmála. „Ano, momentíček, mylady.“

Aline přikývla a netrpělivě si povzdechla. Obrátila se ke spo-ráku, kde se nešikovná kuchtička nemotorně potýkala se sma-žícími se rybami. Každý obrácený kousek provázelo šplíchnutí rozpáleného tuku. Cákal až do drátěného koše s uhlím. Aline nad služčinou neschopností povytáhla nechápavě obočí a šťouchla hospodyni do kyprého boku. „Paní Fairclothová…“

„Ano, už jsme skoro hotovi.“ „Ale ta kamna…“ „Strpení, mylady.“

„Paní Fairclothová, podle mého by to děvče mělo…“

Přerušilo ji zavytí plamenů a vlna horka. Drátěný koš plný vyschlého uhlí politého omastkem vzplál jako louč. Hladové plameny vystřelily až ke stropu, lačně se zmocnily pánve s rybami. Kuchyň se vmžiku změnila v peklo. Zkoprnělá Aline bezmocně sledovala, jak ohromená kuchtička prudce odskočila dozadu, čímž dívku nešťastně srazila na rozložitý stůl. Při prudkém pádu si Aline vyrazila dech.

Lapala po vzduchu a jen vzdáleně si uvědomovala, jak ženy poplašeně křičí. Paní Fairclothová se je pokoušela přehlušit. Vo-lala, aby někdo přinesl ze spíže pytel sody a udusil požár.

Aline se obrátila, aby unikla plamenům a štiplavému kouři. V ten moment si uvědomila, že se octla v ohnivé pasti. Vzápětí se do ní zakousla palčivá bolest, s jakou se dosud nesetkala, sžíravá až k nevydržení. To na ní chytily šaty. Propadla panice. Rozběhla se, ale před žárem, který ji stravoval, nebylo úniku. Zahlédla rozmazaný, vyděšený obličej paní Fairclothové, potom ji někdo tvrdě srazil k zemi. Nějaký chlap láteřil z plných plic… Sneslo se na ni krupobití ran - to někdo hasil hořící oděv. Bolelo to. Vykřikla, chtěla se bránit…, ale najednou nemohla dýchat, myslet, přestala vidět… Ponořila se do bezedné temnoty.

O DVANÁCT LET POZDĚJI

„Tak se zdá, že Američané už jsou tady,“ poznamenala Aline suše, když se společně se sestrou Livií vracely domů z ranní procházky. Zastavily se u medově zbarvené fasády sídla, aby si prohlédly čtveřici zdobených kočárů, která právě zastavovala na příjezdové cestě. Přes rozlehlé nádvoří pospíchali rozliční sloužící, aby hosty patřičně přivítali. Kromě toho budou mít návštěvníci velké množství zavazadel, jelikož stráví ve Stony Cross Parku celý měsíc.

Livia se postavila sestře po boku. Bylo jí čtyřiadvacet let. Vyrostla z ní půvabná dívka světle hnědých vlasů a olivově zelených očí. Vynikala štíhlou drobnou postavou. Podle bezstarostného jednání by člověk soudil, že jí na ničem valně nezáleží, ale stačil jediný pohled do moudrých očí a každý pochopil, že za vzácné chvilky prchavého štěstí zaplatila vysokou daň.

„Hlupáci,“ poznamenala na adresu příchozích. „Copak jim nikdo nevysvětlil, že dostavit se na návštěvu takhle brzy je považováno za neslušné?“

„Zřejmě ne.“

„Poněkud provokativní, nezdá se ti?“ prohodila Livia na adresu přezdobených kočárů, blyštících se zlatem.

Aline se ušklíbla. „Američané nám zkrátka touží ukázat, že na to mají.“

Rozpustile se rozesmály a vyměnily si spiklenecký pohled. Nebylo to poprvé, co jejich bratr, nynější lord z Westcliffu, hostil Američany. Pořádal na jejich počest četné hony a večírky. Zdálo se, že Hampshire má v každém ročním období co nabídnout: v srpnu tetřívky, v září koroptve, v říjnu bažanty, na jaře a v létě havrany a celoročně králíky. Dvakrát do týdne se

koná tradiční štvanice, jíž se občas účastní i dámy. Na pozadí družné zábavy, táhnoucí se někdy i celé týdny, se uzavírají obchody a posiluje politický vliv. Markus svých návštěvníků šikovně využívá. Tu je přesvědčí, aby ho podpořili, jindy je uvrtá do výhodné smlouvy, která prospěje především jeho zájmům.

Američané, přijíždějící do Stony Cross Parku, se rekrutovali především z řad nedávných zbohatlíků, lidí, kteří vydělali jmění na lodní dopravě, obchody s nemovitostmi či si postavili továrny na výrobu mýdlových vloček nebo rolí papíru. Obyčejně Aline nesmírně přitahovali. Oceňovala jejich věčně dobrou náladu a potřebu sbližovat se s ostatními. Ve snaze vyhnout se okázalé mondénnosti nosili tito lidé schválně staromódní šaty. V jídelně se nejvíc starali o zasedací pořádek. Každý požadoval prestižní místo vedle hostitele. Všeobecně se soustředili především na kvalitu. Otevřeně dávali najevo, že upřednostňují porcelán z Číny, sochy z Itálie, víno z Francie… A šlechtu z Anglie. Dychtivě uzavírali smíšené manželské svazky. Přitahovalo je spojení amerického majetku a britské modré krve, již si za peníze nekoupí. A žádný šlechtický rod se netěšil většímu zájmu než Marsdenovi, s prastarým a sáhodlouhým rodokmenem.

Livia ráda žertovala o tom, že proslulý rod Marsdenů udělá žádoucí nevěstu i z černé ovce, jako je ona. Alespoň v očích ženitbychtivého Američana. „Poněvadž o mě stejně neprojeví zájem žádný slušný Angličan, asi bych si měla jednoho z nich vybrat a přeplout s ním přes Atlantik.“

Aline se rozesmála a pevně k sobě sestru přivinula. „Toho by ses neopovážila,“ zašeptala jí do ucha. „Moc by se mi po tobě stýskalo.“

„My jsme teda dvojka,“ hihňala se Livia. Znělo to trochu smutně. „Uvědomuješ si, že skončíme jako staré panny obklopené hordou koček?“

„Pane Bože, chraň nás před vším zlým,“ chichotala se Aline. Když však o tom chvíli přemýšlela, dospěla k jistému závěru.

Objala sestru kolem ramen. „Inu, má drahá,“ prohodila vesele,

„klidně se může stát, že se ti začne dvořit bohatý Američan. Přesně takový, jakého sis vysnila.“

Livia si odfrkla. „Jenom jsem vtipkovala, však víš. Mimoto, jak si můžeš být jistá, že k nám někdy takový přijede?“

„Markus mi večer vyprávěl o našich hostech. Už jsi slyšela o Shawových z New Yorku? V téhle rodině se dědí majetek už třetí generaci, což v Americe znamená odjakživa. V čele klanu stojí jistý Gideon Shaw. Je svobodný a údajně docela pohledný.“

„Přeji mu hodně štěstí,“ poznamenala Livia. „Nicméně štvanice na budoucího chotě mě nezajímají, bez ohledu na prokla-movanou sličnost vhodného kandidáta.“

Aline ji k sobě přitiskla ještě pevněji. Po smrti jejího snoubence, lorda Amberleyho, se Livia zařekla, že už se nikdy nezamiluje. Přesto zjevně potřebovala vlastní rodinu. Na to, aby zůstala neprovdaná, příliš přetékala emocemi. Lorda Amberleyho zjevně hluboce milovala a ještě po dvou letech pro něho bolestně truchlila. Zesnulý snoubenec, velice dobrosrdečný mladík, by si jistě nepřál, aby Livia prožila zbytek života v osamění.

„Člověk nikdy neví,“ povzdechla si Aline. „Je docela možné, že jednoho dne potkáš někoho, koho si oblíbíš stejně jako lorda Amberleyho, ne-li víc.“

Livia strnula. „Doufám že ne. Láska příliš bolí. Víš to stejně dobře jako já.“

„Ano,“ připustila Aline. Zaplašila příliv nevítaných vzpomí-nek, jež se vtíraly do usouzené mysli. Myšlenky tak neodbytné, že je musela naprosto ignorovat, aby nezešílela.

Sestry mlčely, svému trápení rozuměly i beze slov. Zvláštní, pomyslela si Aline, vždycky jsem považovala mladšího sourozence za protivnou přítěž, a nakonec se z nás staly nejlepší přítelkyně. Povzdechla si a zahleděla se na jednu ze čtyř věží, umístěných v rozích rezidence. „Pojď,“ pobídla sestru rázně. „Projdeme vchodem pro služebnictvo. Nechci, aby mě hosté zahlédli uprášenou z procházky.“

„Já také ne.“ Livia s ní srovnala krok. „Neunavuje tě hrát si

na hostitelku všech Markových návštěv, Aline?“

„Ne. Vlastně mi to nevadí. Ráda se bavím a naslouchám no-vinkám z Londýna.“

„Lord Torrington minulý týden poznamenal, že ve tvé přítomnosti se každý cítí mnohem zábavnější a zajímavější, než ve skutečnosti je. Povídal, že jsi nejschopnější hostitelka, s níž se kdy setkal.“

„Skutečně? Za takovou pochvalu si zaslouží do čaje extra dávku brandy, jen co nás znovu navštíví.“ Rozesmátá Aline se ohlédla přes rameno na nádvoří, kde se společně se služebnictvem hemžili návštěvníci a zápolili s množstvím zavazadel. Zdálo se, že tato hlučná společnost patří ke suitě pana Gideona Shawa.

Znenadání ji upoutal muž, jenž převyšoval všechny ostatní, byl urostlý, černovlasý, širokých ramen. Energicky si vykračoval, téměř se naparoval-. Ustrojil se do obleku typického pro všechny Američany - vynikajícího střihu i provedení, avšak působícího velice usedlým dojmem. S napůl odvrácenou tváří živě diskutoval ÍÍ dalším hostem.

Kratičký pohled vyvolal v Aline zmatek, veškerá vyrovnanost

/.mizela jako mávnutím proutku. Na tu dálku mu dobře neviděla do obličeje, přesto vycítila mužovu sílu. Vyzařovala z rázných gest, sebevědomého postoje, arogantního nachýlení hlavy. Na první pohled významná osobnost. Že by to byl pan Shaw?

Livia ji předešla. „Kde to vázne, Aline?“

„Moment, já jen…“ Zmlkla. Zírala na vzdálenou postavu, jež pouhou svou přítomností jako by zastiňovala všechny kolem. Muž ukončil konverzaci a zamířil k hlavnímu vchodu. Ovšem na prvním schodu se zarazil…, jako by na něj znenadání někdo za-volal jménem. Ramena mu očividně ztuhla. Aline od něj nedokázala odtrhnout zrak, zmatená nečekanou změnou v Američanově sebejistém vystupování. Náhle se příchozí ohlédl a zadíval se přímo na ni. Srdce jí poskočilo, bleskově se obrátila a skryla za rohem budovy.

„Co se děje?“ zneklidněla Livia. „Vždyť celá hoříš.“ Vrátila se, aby se podívala, co sestru zdrželo. Netrpělivě ji uchopila za ruku. „Pojďme. Opláchneš si obličej a zápěstí, to tě vzpamatuje.“

„Nic mi není,“ bránila se Aline, ačkoliv měla žaludek jako na vodě. „Jenom jsem na dvoře spatřila jakéhosi gentlemana…“

„Toho tmavovlasého? Také jsem si ho všimla. Proč jsou všichni Američané takoví habáni? Třeba je to tamějším vzduchem. Ledaže by rostli jako z vody.“

„V tom případě by nás tam měli na nějakou dobu poslat,“ chichotala se Aline, protože obě byly malé a drobné. Markus dosáhl pouze průměrné výšky, avšak na respektu mu dodávala svalnatá, podsaditá postava. Díky vrozené mohutnosti působil autoritativně a nikdo se neopovážil ho příliš dráždit.

Za veselého brebentění se dámy loudaly ke svým komnatám ve východním, soukromém křídle. Aline věděla, že se musí rych-le převléci a upravit a věnovat se svým povinnostem. Časný příjezd hostí převrátil chod domácnosti vzhůru nohama. Čeká se od ní, že nabídne návštěvníkům nějaké občerstvení, ale na přípravu klasické snídaně není kdy. Až do přesnídávky se tudíž budou muset spokojit pouze s teplými nápoji.

V duchu si prošla zásoby ve špižírnách. Rozhodla se naservírovat Američanům křišťálové mísy s jahodami a malinami, kalíš-ky s máslem a džemem, čerstvý chléb a koláče. Kromě toho jim jistě přijde k duhu chřestový salát a opékaná slanina. Navíc přikáže paní Fairclothové, aby přinesla ústřicové suflé, původně určené k pozdní večeři. Připraví místo něj něco jiného. Co takhle lososové řezy ve vaječné omáčce nebo brzlík s celerovým stonky?

„Nuže,“ přetrhla Livia tok jejích myšlenek, „dobře se bav. Já se jako vždycky někam ztratím.“

„Není třeba,“ mračila se Aline.

Po tragických následcích skandálního milostného poměru s lordem Amberleyem zmizela Livia veřejnosti z očí. Ačkoliv s ní lidé většinou soucítili, společnost ji považovala za „vyřízenou“ a

tudíž v podstatě nežádoucí. Nikdo ji nikdy nikam nepozval, a pokud se konal večírek či ples přímo v Stony Cross Parku, zavírala se dívka ve svém pokoji, aby se vyhnula nepříjemnému přehlížení. Avšak po dvou letech vynuceného exilu Markus s Ali-ne usoudili, že čeho je moc, toho je příliš. Možná že Livia nikdy nedosáhne své předchozí společenské pozice, ale sourozenci byli odhodláni udělat vše, aby nestrávila zbytek života jako vyděděnec. Rozhodli se, že zvolna uvedou sestru zpátky mezi lidi. Tajně doufali, že se jim podaří nalézt pro ni vhodného manžela.

„Svoje pokání jsi už učinila, Livie,“ prohlásila neochvějně Ali-ne. „Markus se nechal slyšet, že v tichosti vykáže z panství každého, kdo se tě bude stranit.“

„Na názorech ostatních mi nezáleží. Kvůli tomu se nescho-vávám,“ bránila se dívka. „Pravda je taková, že zatím nejsem připravena se s někým bavit.“

„Takhle si budeš připadat vždycky,“ namítla Aline. „Musíš do toho prostě skočit rovnýma nohama.“ „Dobrá. Později.“

„Myslíš, že už jsem zapomněla, jak jsi ráda tančila, hrála salonní hry a zpívala u piana?“

„Aline,“ vložila se kvapně do rozhovoru sestra. „Slibuji ti, že jednoho dne opět začnu tančit a zpívat, ale kdy to bude, záleží na mně. Ne na tobě.“

Zena se omluvně usmála. „Nechci tě k ničemu nutit. Jenom si přeji, abys byla šťastná.“

Livia ji popadla za ruku a vděčně ji stiskla. „Kéž by ses starala 0 vlastní blaho stejně jako o štěstí ostatních.“

Ale já jsem šťastná, chtěla vyhrknout Aline. Jenže slova se jí zadrhla v krku.

Unaveně si povzdechla. Livia ji nechala stát na chodbě a odcházela. „Uvidíme se později.“

Vešla do svého pokoje a sňala klobouk z hlavy. Vlasy vzadu na krku jí zvlhly potem. Vytáhla proto z účesu drátěné sponky, rozpustila dlouhé kadeře barvy hořké čokolády a počala je rozčesávat stříbrným kartáčem. Vychutnávala si příjemné

hlazení hrubých štětin.

Panoval výjimečně teplý srpen a hrabství se hemžilo urozenými rodinami, které uprchly na venkov ze sluncem rozpáleného Londýna. Markus jí oznámil, že pan Shaw se svým obchodním partnerem se budou pohybovat mezi Hampshirem a Londýnem, zatímco zbytek jejich suity setrvá v Stony Cross Parku. Pan Shaw plánoval, že v Londýně otevře pobočku své firmy. Také si potřeboval vyřídit povolení, aby jeho lodě směly kotvit a vykládat zboží v anglických přístavech.

Ačkoliv Shawova rodina vlastnila rozsáhlý majetek a navíc zbohatla spekulacemi na burze, ambiciózní muž se pustil do no-vého podnikání. Soustředil se na rozrůstající se železnici. Nejenom že zásoboval americké dráhy lokomotivami, vagony a rozličnými součástmi, ale hodlal stejné produkty dovážet do Evropy. Podle Markova názoru zde najde dostatek solventních investorů. Aline vycítila, že bratr by se rád stal jedním z nich. Právě proto si

Aline předsevzala přichystat pro pana Shawa a jeho partnera nezapomenutelný pobyt.

Zatímco se převlékala do lehkých bílých šatů potištěných levandulovými kvítky, spřádala v duchu smělé plány. Nezazvonila na komornou, aby jí pomohla. Na rozdíl od většiny dam se strojila sama, a pokud potřebovala pomoc, vyžádala si ji od paní Fairclothové. Až na Livii byla hospodyně jedinou osobou, která ji směla vidět nahou.

Zapnula si titěrné perleťové knoflíčky u živůtku a postavila se před zrcadlo. Zkušeně si stáhla tmavé vlasy do těžkého uzlu na temeni. Jakmile zapíchla do účesu poslední sponku, zaostřila na předmět ležící na posteli. Na lesklém růžovém damaškovém přehozu se cosi povalovalo. Snad zapomenutá rukavice nebo podvazek. Obrátila se, aby to prozkoumala.

Udiveně zvedla z polštáře starý kapesník. Výšivka vybledla, některé stehy se vypáraly. Zmateně přejela prstem po vzorku z růžových poupat. Kde se tu vzal? Proč se octl zrovna na jejím lůžku? Žaludek se jí bolestivě stáhl, prsty zmrtvěly. Ta výšivka.

Sama ji navrhla. Před dvanácti lety.

Zmačkala látku do dlaně. Náhle cítila bušení srdce až ve spáncích, v uších, v hrdle. „McKenna,“ zašeptala.

Vzpomněla si na den, kdy mu kapesník dala…, či spíše na chvíli, kdy si jej vzal. Tenkrát, v kočárovně u stájí. Pouze McKenna jí mohl vrátit část minulosti. Ne, to přece není možné. Dávno už opustil Anglii poté, co rozvázal učební poměr s loďařem z Bristolu. Od té doby o něm nikdo neslyšel.

Po léta se Aline bránila vzpomínkám v naději, že čas zhojí utržené rány a otupí nenaplněnou lásku. Nicméně nepřítomný McKenna ji stále pronásledoval. Vracel se k ní ve snech, kdy s ním prožívala vše, co jí skutečnost odepřela. Netušila, zda milý vůbec žije. Dosud na něho nedokázala ani pomyslet.

Vyšla z místnosti s kapesníkem v ruce. Jako raněné zvíře se plížila chodbami, potom se vykradla ven vchodem pro služebnictvo. V domě nemá žádné soukromí a zoufale potřebuje několik minut pro sebe, aby se vzpamatovala. Neustále si v duchu opakovala: Nevracej se, McKenno. Kdybych tě jen spatřila, zemřela bych. Nevracej se, ne…

Markus, lord z Westcliffu, přivítal Gideona Shawa v knihovně. Seznámili se při Američanově předchozí návštěvě Anglie a zjistili, že si mají vzájemně co nabídnout.

Upřímně řečeno, Markus měl pádný důvod nemít Shawa zrovna v lásce, poněvadž se vydával za předního člena takzvané americké aristokracie. A Markus na aristokracii nevěřil. Kdyby záleželo na něm a zákony to umožňovaly, sám by se titulu s radostí zřekl. Ne že by mu vadila zodpovědnost s ním spojená či zděděné peníze. Zkrátka se necítil lepším nebo vyvoleným jenom proto, že se shodou okolností narodil do šlechtické rodiny. Tradiční způsob smýšlení mu připadal nespravedlivý a hloupý. Kromě toho Markus ostatní odjakživa převyšoval logickým uvažováním a zdravým rozumem.

Naštěstí se ukázalo, že Gideon Shaw se od těchto lidí zásadně liší. V New Yorku s chutí uváděl příslušníky své rodiny

do rozpaků tím, že ve společnosti barvitě vykládal o svém neblaze proslulém dědečkovi - krutém pirátovi, který díky bouřlivácké povaze a chamtivosti nashromáždil fantastický majetek. Avšak jeho potomci své chování a způsoby poněkud vybrousili a na zlotřilého předka by nejradši zapomněli…, kdyby jim to Gideon dovolil.

Shaw vesele vpochodoval do místnosti. Byl to asi pětatřicetiletý elegán. Měl světlé, krátce střižené lesklé vlasy, opálenou pleť a dohladka oholenou tvář. Působil jako typický Američan - blonďatý, modrooký, prostořeký. Ovšem pod zdánlivě bezstarostnou, zářivou fasádou se skrývalo temné jádro, potlačovaný cynismus a věčná nespokojenost, projevující se vráskami v koutcích očí a úst. Měl pověst pracovitého chlapa s neovladatelnými hráčskými sklony, který nasával jako duha a hýřil ostošest. Markus nepochyboval, že je to pravda.

„Kristepane,“ zamumlal Shaw, jakmile si potřásli rukama,

„konečně jsme tady.“

Služebná přinesla stříbrný servis s kávou a Markus jí naznačil, aby jej položila na stolek.

„Jaká byla plavba?“ otázal se Markus zdvořile.

U Shawových očí se objevily vrásky smíchu. „Díkybohu klid-ná. Smím se zeptat na hraběnku? Doufám, že je v pořádku.“

„Celkem ano, děkuji za optání. Matka mě pověřila, abych se vám jejím jménem omluvil. Musela navštívit přátele v zahraničí.“ Markus se přesunul k podnosu s občerstvením a zauvažoval, kde se asi zdržela Aline, že nepřišla hosta pozdravit. Zřejmě má plno práce s přípravou večírku na uvítanou. „Dáte si kávu?“

„Ano, prosím.“ Usadil se do křesla vedle stolu a spokojeně rozhodil nohy.

„Smetanu, cukr?“

„Jenom cukr, prosím.“ Jakmile hostitel předal návštěvníkovi křehký hrnek s podšálkem, všiml si, jak se muži třesou ruce. Porcelán zarachotil. Shaw se očividně dosud nevzpamatoval z noční pitky.

Američan bez sebemenších rozpaků postavil šálek na stůl, zalovil v kapsách vesty, vytáhl stříbrnou butylku a přilil si do vře-lého nápoje pořádnou dávku kořalky. Potom kávu labužnicky usrkával, obešel se při tom bez podšálku. Poté, co vyprázdnil obsah do poslední kapky, přistrčil beze slova hrnek Markovi pod nos a ten jej poslušně dolil. Opět se zaleskla stříbrná plochá láhev.

„Váš obchodní partner se k nám může klidně přidat,“ prohodil ve vší slušnosti hrabě.

Shaw zvolna upíjel druhou várku. „Díky za pozvání. Ale momentálně execíruje naše služebnictvo.“ Ironicky se ušklíbl.

„McKenna nedokáže sedět na zadku. Je pořád v pohybu.“

Markus, sedící za stolem, se zarazil. Šálek zmrzl vpůli cesty k ústům. „McKenna,“ zopakoval tiše. Koneckonců šlo o zcela běž-né příjmení. I tak v něm rozeznělo varovný signál.

Shaw se pousmál. „Na Manhattanu mu říkají Král, protože se ze všech sil snaží, aby Shawovy strojírny přestaly vyrábět zemědělské stroje a cele se soustředily na lokomotivy.“

„Skrývá se v tom jisté riziko,“ poznamenal Markus. „Na poli zemědělské techniky jste si už vydobyl dobré jméno… Hovořím například o žácích nebo secích strojích. Proč tedy měnit výrobu? Společnosti orientované na železnici už začaly s produkcí vlastního zařízení, a jak se zdá, docela si vystačí.“

„Na dlouho ne,“ prohodil Shaw ledabyle. „Poptávka brzy převýší nabídku a oni budou nuceni spoléhat na jiné dodavatele. Kromě toho se Amerika od Anglie v mnohém liší. Železniční podniky tam musejí více spoléhat na soukromé firmy, jako je kupříkladu ta moje. Konkurence je moc dobrá věc. Člověk se musí pořád snažit.“

„Zajímalo by mě, proč si myslíte, že naše slévárny nebudou schopny držet krok?“.

„McKenna vám poskytne potřebné údaje, včetně vysvětlení,“ ujistil ho Shaw.

„Už se těším, až se s ním seznámím.“

„Mám za to, že už jste s ním měl tu čest, lorde.“ Návštěvník

ho nepřestával provrtávat pohledem. Mluvil teď mnohem odměřeněji. „Kdysi tu byl zaměstnán. Možná si na něho nepamatujete. Kdo by se také zahazoval s pacholkem od koní, že?“

Markus navenek nehnul ani brvou, uvnitř však křičel z plných plic: Zatraceně! K čertu! K čertu! Takže se jedná o stejného McKennu, jehož Aline před léty tolik milovala. Markus by se za sestrou nejraději rozběhl. Měl by ji nějak připravit na nečekanou zprávu. „Lokajem,“ opravil hosta vlídně. „Pokud si vzpomínám, tak před svým odchodem pracoval v domě.“

Shawovy oči nemilosrdně svítily. „Doufám, že vám nebude činit potíže přijmout jako váženého hosta bývalého sluhu.“

„Naopak. Obdivuji McKennův společenský vzestup a úspě-chy. Pochopitelně mu to bez váhání zopakuji do očí.“ Říkal jen poloviční pravdu. O něho nešlo. Šlo o Aline. McKennova přítomnost ji určitě přivede do rozpaků. Inu, Markus se s tím musí nějak elegantně vypořádat. Sestry pro něho znamenají všechno, na čem mu záleží. Nikdo jim nebude ubližovat.

Shaw se pousmál. „Vidím, že jsem vás odhadl správně, lorde Westcliffe. Jste čestný a upřímný člověk.“

„Děkuji vám.“ Markus si osladil kávu vrchovatou lžičkou cukru. Kéž by věděl, kde jenom Aline vězí.

Aline se vydala ke svému oblíbenému místu u řeky. Téměř běžela. Mířila tam, kde se louka plná divokých květin měkce svažuje k říčním břehům a kde poletují hnědí a mramorově žíhaní motýli. Nikdy sem nikoho nepřivedla. Ani Livii ne. Tenhle kousek světa náležel pouze jí a McKennovi. Po jeho odchodu sem chodívala plakat.

Klesla do trávy s kapesníčkem v hrsti a pokoušela se uklidnit. Slunce rozžalo na vodní hladině myriády jisker, kolem štíhlých stébel rákosu brouzdaly znakoplavky. Z řeky stoupala ostrá vůně. Nepřítomně pozorovala plynoucí vodu, na jejíž hladině zápasil roháč s kouskem naplaveného orobince.

V hlavě se jí rozezněly hlasy minulosti…

„Provdám se jedině za tebe, McKenno. A jestli mě opustíš, raději zůstanu na ocet.“

„Aline… Nikdy tě neopustím. Ledaže by sis to přála.“

Divoce zatřásla hlavou, aby je odehnala. Zmačkala kapesník do kuličky a rozmáchla se, aby jej vhodila do proudu. Zarazil ji jakýsi tichý zvuk.

„Počkej!“

Aline poplašeně zavřela oči. Náhle v ní byla malá dušička. Zaslechla přece jeho hlas… Pouze hlubší a sytější. Hlas dospělého muže. Slyšela, jak se k ní blíží, jak mu pod nohama praskají stébla trávy, leč zdráhala se ohlédnout. Jen samotné dýchání jako by z ní vysávalo všechnu sílu. Ochromoval ji neurčitý strach, rozléval se v ní zničující žár, který divoce bušící srdce rozesílalo do každého kousku těla.

Důvěrně známý hlas jako by zdvihl neviditelná stavidla. „Po-kud jej chceš zahodit, pak mi ho raději vrať.“

Aline nemotorně povolila ztuhlé prsty a kapesník spadl na zem. Zvolna se otočila. Černovlasý člověk, kterého pozorovala na nádvoří, byl skutečně McKenna. Zblízka se zdál ještě vyšší a mohutnější. V obličeji vynikaly ostře řezané rysy, přesně uprostřed seděl široký nos. Na to, aby se o něm hovořilo jako o krasavci, byl až příliš mužný. Sochař by jistě změkčil výraz tváře a zjemnil nos. Z drsného obličeje přesto sálalo nenapodobitelné kouzlo, umocněné zvláštním odstínem modrozelených očí, lemovaných vějíři hustých řas. Taková kukadla nemá nikdo na světě.

„McKenno,“ vydechla užasle, pátrajíc po podobnosti se štíh-lým jinochem, jehož kdysi znala. Žádnou nenašla. Stál před ní cizinec s dospělou vizáží. Štíhlé tělo oděné v prvotřídních šatech, krátce střižené napomádované vlasy jevily tendenci se kroutit. Přistoupila k němu blíž a všimla si nových detailů… Hladce oholené brady, modrající se prorážejícím vousem, třpytu zlatého řetězu kapesních hodinek, hry svalů na ramenou a na stehnech, když se muž posadil na nejbližší kámen.

„Nečekal jsem, že tě tu najdu,“ zamumlal, aniž ji spustil z očí.

„Chtěl jsem se podívat na řeku… Dlouho jsem tu nebyl.“

Měl zvláštní, měkký a dlouze protahovaný přízvuk. Přidával

samohlásky tam, kde nebyly třeba.

„Hovoříš jako Američan,“ špitla Aline, které se konečně podařilo promluvit.

„Žiju v New Yorku už dlouho.“

„Zmizel jsi bez jediného slova. Já…“ Odmlčela se, lapala po dechu. „Bála jsem se o tebe.“

„Opravdu?“ McKennova ústa zvlnil náznak úsměvu, avšak dál se tvářil chladně. „Bristol jsem opustil celkem nakvap. Ukázalo se, že pan Ilbery, ten, co jsem se k němu dostal do učení, má pořádně pádnou pravici. Poté, co jsem po jeho umravňování zůstal ležet s polámanými žebry a rozbitou hlavou, jsem se rozhodl radši odjet a začít někde jinde.“

„To je mi líto,“ hlesla Aline. Viditelně pobledla. Ze všech sil přemáhala sílící nevolnost. „Kde jsi vzal na cestu do Ameriky?“ přinutila se zeptat. „Lístek musel být dost drahý.“

„Stál přesně pět liber. Víc jak roční mzdu.“ Pousmál se. Suma, kterou tehdy zoufale potřeboval, mu nyní připadala směšná. „Napsal jsem paní Fairclothová. Vypomohla mi z vlastních úspor.“

Aline svěsila hlavu, ústa se jí počala chvět. Připomněla si den, kdy přišel onen dopis… Tehdy se její svět rozpadl na prach a dočista se změnil.

„Jak se má? Pořád u vás pracuje?“ zeptal se McKenna.

„Ach ano. Daří se jí celkem dobře.“

„To jsem rád.“

McKenna se sklonil a opatrně sebral upuštěný kapesník. Zřejmě si nevšiml, jak Aline jeho přítomnost rozrušila. Když se narovnal, bedlivě si ji prohlížel. „Jsi krásná,“ prohlásil lhostejně, jako by se vyjadřoval k úrovni obrazu. „Dokonce víc, než si pamatuji. Koukám, že nenosíš prstýnek.“

Schovala ruce do záhybů sukně. „Nikdy jsem se neprovdala.“

Za to si vysloužila zvláštní pohled. Zadumané tyrkysové oči zastínil temný mrak, jako když kouř zakryje slunce. „Proč ne?“

Stoupající rozčilení se pokoušela zastřít nervózním úsměvem. „Osud tomu tak chtěl. A co ty? Jsi…?“

„Ne.“

Aline zahanbovalo, že se jí díky tomuto odhalení prudce stáhlo hrdlo.

„Co Livia?“ vyzvídal McKenna. „Co se s ní stalo?“ „Také se neprovdala. Žije tu se mnou a Markem, ale… Inu, často se s ní neshledáš.“

„Proč?“

Aline hledala správná slova, jimiž by vysvětlila sestřinu situaci, aniž by ji zostudila. „Livia nechodí do společnosti a hostům se vyhýbá. Před dvěma lety rozpoutala skandál. Byla zasnoubena s lordem Amberleyem. Velmi se milovali. Jenže těsně před svatbou snoubenec zahynul při lovu.“ Odmlčela se, aby smetla broučka, který jí přistál na sukni.

„Co je na tom skandálního?“ nechápal McKenna.

„Krátce nato potratila. Všem bylo okamžitě jasné, že s Amberleyem…“ Bezmocně ztichla. „Livia se dopustila té chyby, že se se svým trápením svěřila jisté kamarádce, která si s chutí pustila pusu na špacír. Ačkoliv jsme s Markem podnikli vše, co bylo v našich silách, Londýn brzy neklevetil o ničem jiném.“ Vzdorně na přítele pohlédla. „Podle mého názoru se Livia nedopustila ničeho špatného. S Amberleyem se vroucně milovali a měli těsně před svatbou. Ovšem našlo se hodně těch, kteří ji zavrhli, a tak Livia dodneška truchlí. Matka se s tím nikdy nevyrovnala, proto tráví většinu času v zahraničí. Jsem ráda, že se toho nedožil otec. Jistě by Livii zapudil.“

„Bratr to neudělal?“

„Ne, Markus je docela jiný. Je velice čestný, to ano, ale zároveň dokáže s člověkem soucítit. Kromě toho je volnomyšlenkář.“

„Volnomyšlenkář Marsden,“ přemítal McKenna, jako by si ta dvě slova vzájemně odporovala.

Nicméně pobavený lesk jeho očí ji drobet upokojil. Konečně se dokázala zhluboka nadechnout. „Ostatně, přesvědčíš se sám, až Marka blíže poznáš.“

Ukazovalo se, že se propast mezi nimi s léty ještě zvětšila.

Vnímali svět zcela rozdílně, zdálo se, že navzájem nemají nic společného. Pro důvěrnosti nezbývalo místo. Hovořili spolu jako zdvořilí, úplně cizí lidé. Nehrozilo vzájemné vzplanutí. Starý McKenna dávno neexistoval, stejně jako dívka jménem Aline. Pohlédla na zemi porostlou mechem, zurčící řeku, bezednou modř oblohy. Teprve pak se opovážila stočit zrak k muži. Děkovala Bohu, že se jí v té chvíli zmocnil pocit něčeho neskutečného, jinak by se jistě zhroutila.

„Asi bychom se měli vrátit do domu“ poznamenala a zvedla se z kamene, na němž seděla. „Mám spoustu povinností…“

McKenna okamžitě vyskočil. Na pozadí řeky se hrozivě čer-nala jeho silueta.

Aline se donutila prolomit nepříjemné mlčení. „Doufám, že mi povíš, jak ses dal dohromady s tak báječným chlapem, jako je pan Shaw.“

„To je dlouhá historie.“

„Ráda si ji poslechnu. Kam se poděl ten mladík, kterému nezáleželo ani na postu prvního lokaje?“ „Časem dostal hlad.“

Aline na něho zírala se směsicí strachu i obdivu. Prostému prohlášení naprosto rozuměla. Zajímal ji každičký detail. Potřebovala zjistit, co se stalo se starým McKennou. Toužila pochopit muže, v něhož se proměnil.

Zdálo se, že John z ní nemůže spustit oči. Z nějakého důvodu mu na lících naskočily rudé skvrny, jako by dlouho pobýval na slunci. Opatrně se k ní blížil, jako by mu v ženině přítomnosti hrozilo nějaké nebezpečí. Zastavil se kousek od ní. Aline se nedokázala ani pohnout. Rychle se nadechla, vzduch jí vtrhl do plic s omamující silou.

„Smím ti nabídnout rámě?“

Jednalo se o běžnou zdvořilost. Aline přesto zaváhala. Prsty se jí zachvěly nad rukávem černého kabátce jako křídla stříbřitého motýla. „Děkuji ti.“ Kousla se do rtu a zavěsila se do McKenny. Pod rukou cítila pletence tuhých svalů. Z nečekaného doteku, o němž po léta marně snila, se jí zatočila hlava. Zavrávorala a chytila se muže o něco pevněji. Všimla si, že přítel

zalapal po dechu, jako by jej chňapla přímo pod krkem. Leč bleskově se vzpamatoval a sebejistě ji odváděl pozvolným svahem zpátky k domu.

„Pracoval jsem jako lodník. Převážel jsem pasažéry ze Staten Islandu do města,“ spustil McKenna, jako by jí četl myšlenky.

„Pětadvacet centů za jízdu tam a zpět. Tak jsem poznal Shawa.“

„Patřil k cestujícím?“ otázala se Aline. Jakmile přikývl, tázavě se na něj podívala. „Jak se letmé setkání změnilo v obchodní spolupráci?“

Pojednou se zdál ve střehu. „Všechno souvisí se vším.“

Pokusila se vyhýbavé odpovědi usmát. „Koukám, že než se mi povede rozvázat ti jazyk, spotřebuji veškeré své osobní kouzlo.“ . „Nejsem zrovna výřečný.“

„Ovšem host by se měl umět bavit,“ připomněla mu.

„Zahrnu tě přízní,“ zamumlal, „jen se nepouštějme do hovorů o práci.“

Musel vědět, že ji touto poznámkou dokonale vyvede z míry. Zrudlá rozpaky, nuceně se rozesmála. „Schopnost činit nemístné narážky jsi neztratil, jak vidím. Nezapomeň, že se nacházíš ve společnosti životem nedotčené anglické dámy.“

Ani se na ni nepodíval. „Dám si pozor.“

Došli k nevelké budově, sloužící k ubytování těch hostí, kteří v sídle pociťovali nedostatek soukromí. Aline si vzpomněla, že pan Shaw si vymínil celý dům pro sebe, přestože by hravě pojal tři další osoby. Ačkoliv po Američanovi nebylo nikde ani stopy, mířili do apartmá dva sluhové obtěžkaní zavazadly.

McKenna se zastavil. V jasných duhovkách se odráželo slunce. Zahleděl se na dům. „Co kdybychom se zde rozloučili? Později se ukáži v rezidenci, ale nejprve bych se tu rád trochu porozhlédl.“

„Ano, zajisté.“ Aline chápala, že návrat do Stony Cross Parku není snadný. Za každým rohem tu číhají vzpomínky.

„McKenno,“ oslovila jej rozechvěle, „byla to náhoda, že pan Shaw přijal bratrovo pozvání? Nebo jsi všechno zařídil tak, aby ses mohl vrátit?“

Muž se k ní otočil. Hrozivě se nad ní tyčil. „Co bych tu hle-dal?“

Aline mu pohlédla zpříma do očí. Ne, nezračila se v nich zlost ani hněv, ačkoliv z muže sálalo jisté napětí.

V tu chvíli pochopila, co tak pečlivě skrývá. Aby na to člověk přišel, musel ho kdysi milovat. Nenávist. Vrátil se, aby se pomstil. A neodjede, dokud ji tisíckrát nepotrestá za to, co mu kdysi provedla.

Ach, McKenno, pomyslela si ohromeně. Upřímně s ním sympatizovala, třebaže ji instinkty varovaly, aby se od něho držela raději dál. Copak to pořád tak bolí?

Odvrátila se a svraštila obočí. Stačí málo a dočista ji zničí. Přinutila se znovu pohlédnout do mužovy snědé tváře. „Dokázal jsi toho opravdu hodně, McKenno. Zdá se, že máš vše, po čem jsi toužil. Možná víc.“ Otočila se a rázně kráčela pryč. Vší silou se ovládala, aby se nerozběhla.

„Všechno ne,“ zabručel, když ji vyprovázel pohledem.

McKenna vstoupil do domu, nevšímaje si sluhů, potýkajících se s partnerovými kufry. Ohodnotil těžký, masivní jakobínský nábytek. Stěny byly obloženy růžovým dřevem, okna rámovaly nabírané sametové drapérie, pohlcující veškeré denní světlo. Což bylo dobře, jelikož Gideon Shaw sluneční paprsky většinou proklínal.

Věděl naprosto přesně, proč přítel požaduje naprosté soukromí. Jakožto pravý gentleman se Gideon pečlivě vyhýbal jakýmkoliv scénám a výbuchům vzteku. McKenna ho nikdy neviděl opilého. Prostě se v tichosti někam zamkl s několika lahvemi a objevil se o dva tři dny později s pobledlou tváří, ztrhanými rysy, roztřesený, ale mentálně dočista fit a jako ze škatulky. K občasným pijatykám neměl žádný důvod - byl to zkrátka jeho styl. Přítelovi sourozenci McKennovi prozradili, že s pravidelným opíjením začal nedlouho předtím, než se oni dva seznámili. Tehdy zemřel Gideonův nejstarší bratr, Frederik Shaw III., jenž měl slabé srdce.

McKenna sledoval, jak partnerův komorník postavil na psací stůl se spoustou zásuvek a přihrádek japonskou skříňku. Ačkoliv sám kouřil málo a nikdy v tuto dobu, natáhl se po ní. Vytáhl z ní voňavý doutník. Dobře vycvičený sluha mu okamžitě podal ostré nůžky. Přijal je s vděčným kývnutím. Ustřihl konec doutníku, počkal, až mu lokaj připálí, a rázně zadýmal. Znechuceně pozoroval, jak se mu třesou prsty.

Sok z opětovného setkání s Aline byl větší, než čekal.

I komorník si všiml, že je pán nervózní. Pátravě se na něho zadíval. „Mám vám ještě něco přinést?“

Oslovený zavrtěl hlavou. „Až přijde Shaw, vyřiďte mu, že jsem vzadu na balkoně.“

„Ano, pane.“

Stejně jako rezidence i dům pro hosty stál na ostrohu nad řekou. Krajina byla hustě porostlá borovicemi, šumění vody doprovázelo cvrlikání zpěvného ptactva. McKenna si svlékl kabát a usadil se na jednu z židlí. Zadumaně kouřil, dokud se neuklidnil.

Sotva si všiml, že mu sluha přinesl křišťálový popelník. V myšlenkách prodléval s Aline u řeky, kochal se jejími bohatými vlasy utaženými v týle a svůdnými křivkami těla a šíje.

Čas přidal Aline na kráse, postava se smyslně zaoblila. Vyzařovalo z ní plnokrevné ženství. Z obličeje se vytratila dětská baculatost, vynikl rovný nosík, rty pozbyly tmavě růžovou barvu, již nahradil jemný odstín lososové, ukrývající se v lasturách. Kromě toho tu bylo mateřské znaménko. Temný puntík, jenž přitahoval pozornost ke koutku křehkých úst. Znenadání jako by se v McKennovi cosi pohnulo a připomnělo mu, že kdysi býval člověkem schopným radosti. Kdeže loňské sněhy jsou! Stálo jej spoustu sil, než se mu podařilo zvrátit krutý osud. Kvůli úspěchu obětoval značnou část duše.

Udusil zpola dokouřený doutník a opřel se lokty o kolena. Zíral na rozkvetlý hloh a přemítal, proč Aline zůstala neprovdaná. Třeba je po otci. Studená jako ryba. Vášnivost mládí kamsi vyprchala a nahradila ji nebetyčná sebestřednost. Ať už měla jakýkoliv důvod, stejně na tom nezáleží. Svede ji. Škoda, že nežije starý lord z Westcliffu, aby mu názorně předvedl, že se konečně dostal mezi bělostná stehna jeho dcery.

Z přemýšlení ho vytrhlo zavrzání podlahy a cinkot kostek ledu, narážejících do stěn sklenice. Opřel se v židli a spatřil na prahu zastřešeného balkonu stát přítele.

Gideon se usadil na zábradlí, zpola otočen k McKennovi, paží se přidržoval podpěrného sloupu. Probodával partnera očima. Pojilo je čiré kamarádství, byť je okolí často zaměňovalo za obyčejné prospěchářství. Ačkoliv i peníze hrály v jejich vztahu zásadní roli, rozhodně ne tu hlavní. Jak už to v podobných případech bývá, vzájemně je k sobě přitahovaly jejich protikladné vlastnosti. McKenna pocházel z prostého lidu a bujely v něm ambice, zatímco jemný a kultivovaný Gideon měl od počátku svých dní všeho dostatek a podnikal z čirého potěšení. McKenna dávno dospěl k poznání, že chce-li uspět, nemůže si dovolit přílišné ohledy. Zato Gideon zůstával čestný až za hrob. McKennu zocelil každodenní boj o přežití, jehož byl přítel ušetřen.

Na Gideonově tváři zaplál náznak úsměvu. „Právě jsem potkal lady Aline. Nádherná bytost. Přesně, jak jsi říkal. Je vdaná?“

„Ne,“ mračil se McKenna. „Tudíž to máš snazší.“

McKenna sotva patrně pokrčil rameny. „Vždyť je to jedno.“

„Chceš tím naznačit, že takovou maličkostí, jako je manžel, by ses prostě nezabýval?“ Přítelův široký úsměv se změnil v pobavený škleb. „Ty jsi ale nemilosrdný gauner, McKenno.“

„Proto sis mě vybral za parťáka.“

„Pravda. Ale takový nedostatek morálky… To chce pořádně zapít.“

„A co nechce?“ škádlil ho McKenna. Vděčně přijal nabízenou sklenku. Pozvedl ji k ústům a obrátil do sebe. Chlazený bourbon chutnal báječně.

Ani vnímavému Gideonovi neušlo kamarádovo rozechvění.

„Nebereš tu pomstu příliš vážně? Lady Aline nepochybně

snadno podlehne tvému šarmu. Ale nevěřím, že ti to přinese klid.“

„Nejde o pomstu,“ odsekl McKenna a položil pohár. Zkroutil ústa v hořkém úsměšku. „Je to vymítání ďábla. Spásu nečekám. Jenom…“

Hlas se mu zlomil jako pokaždé, když se přihlásil známý hlad, jenž ho před dvanácti roky sevřel do svých spárů. Tehdy byl do-nucen žít tak, jak si nepředstavoval. V Americe, v ráji všech ztro-skotanců, nad očekávání uspěl. Přesto neměl dost. Nic nedokázalo zasytit bestii, rozpínající se mu v duši.

Neustále ho pronásledovaly vzpomínky na Aline. Jistě, dávno ji nemiloval. Té iluze se brzy vzdal. Nevěřil na lásku, neprahl po ní. Potřeboval pouze uspokojit nenaplněnou touhu, která mu nedopřála pokoje. Nedokázal na Aline zapomenout. Neustále měl před sebou její tmavé oči, smyslná ústa, něžnou křivku brady. Viděl ji v každé ženě, kterou potkal. Čím víc se bránil vzpomínkám, tím častěji jej pronásledovaly.

„Co když během toho takzvaného exorcismu přijde k úrazu?“ otázal se Gideon. Prohodil to jen tak, bez zvláštního důvodu. To se mu na Gideonovi obzvlášť líbilo. Dokázal na věci pohlížet bez unáhlených soudů a zbytečného mentorování.

McKenna zalovil ve sklenici, vytáhl z ní kostku ledu a vhodil si ji do pusy. Drtil ji silnými zuby. „Třeba mi jde právě o tohle.“

Teď trochu přeháněl. Netoužil Aline zničit, pouze vytrestat. Chtěl, aby trpěla, plakala, prosila, žebronila. Chtěl ji vidět na kolenou. Zlomit ji. A to byl jen začátek.

Gideon na něj skepticky pohlédl. „Zvláštní, že to říká zrovna člověk, který ji kdysi miloval.“

„To nebyla láska. Šlo o směs bezuzdné vášně, mládí a bezbřehé pitomosti.“

„Zajímavá definice,“ poznamenal Gideon nostalgicky. „Takto jsem se necítil od svých šestnácti, kdy jsem se zakoukal do ses-třiny guvernantky. Byla o kapánek starší. Něco přes dvacet…“ Úsměv pominul, modré oči potemněly.

McKenna sáhl do sklenice pro další kousek ledu, chutnající

po bourbonu. „Co se s ní stalo?“

„Zapletli jsme se spolu. Nejspíš jsem ji přivedl do jiného stavu, ačkoliv mi o tom nikdy neřekla. Alespoň si myslím, že to bylo moje. Koho jiného? Šla k nějakému podvodnickému mastičkáři, který se o tyhle věci dovedl , postarat. Vykrvácela k smrti. Mrzí mě to, protože kdyby se mi byla svěřila, rodina by ji odškodnila. Shawovi se o své levobočky vždycky postarali.“

I když se Gideon tvářil stejně vyrovnaně jako obvykle, z očí mu vyzařoval smutek.

„Nikdy ses o ní nezmínil,“ poznamenal McKenna, zatímco si ho bedlivě prohlížel. Znali se více než deset let a neměli před sebou žádné tajemství.

„Skutečně?“ Pojednou se vzpamatoval. Napřímil se a smetl z rukou neviditelný prach. „Netuším proč, ale tohle místo ve mně probouzí sentiment. Je to tu zatraceně malebné.“ Kývl ke dveřím. „Jdu si dát další drink. Nepřipojíš se?“

McKenna zavrtěl hlavou a postavil se. „Mám ještě nějakou práci.“

„Chápu. Chceš se tady trochu porozhlédnout. Určitě tu máš nějaké známé.“ Přítel se posměšně ušklíbl. „Roztomilé hnízdo, tenhle Stony Cross. Zajímalo by mě, jak dlouho potrvá, než si hostitelé uvědomí, že si na prsou hřejí hada.“

Nejvoňavější místností v Stony Cross Parku byla bezpochyby komora, malý kumbál u kuchyně, kde paní Fairclothová sklado-vala kostky mýdla, svíčky, kandované okvětní plátky a takové laskominy, jako je například kompotované ovoce. Dnes měla pořádně napilno. Není divu, když se dům hemžil hosty a jejich služebnictvem. Vyšla z komory obtěžkaná kostkami čerstvě uva-řeného mýdla. Děvečky je pomocí struny rozkrájejí na kousky velikosti dlaně.

Hlavu plnou neodkladných úkolů, vzdáleně si uvědomovala, že se za ní úzkou chodbou někdo courá. Podle ztepilé postavy usuzovala na jednoho z lokajů. „Jamesi,“ prohlásila rázně, „bud tak hodný a odnes tohle všechno do světnice. Potřebuju trochu pomoct. A kdyby měl Salter nějaké řeči, pověz mu, že jsem ti to poručila.“

„Ano, madam,“ zazněla poslušná odpověď. Jenže hlas nepatřil Jamesovi.

Paní Fairclothová se zarazila. Muž od ní převzal náklad a ona si zahanbeně uvědomila, že zaměstnala některého z hostů. Podle dobře ušitých šatů rozpoznala, že zastává výsadní postavení -a ona si z něj udělá nosiče! Za podobnou troufalost hrozila výpověď. Mnoho služebných už vyletělo pro míň. „Pane, upřímně se vám omlouvám…,“ blekotala, ale Američan nereagoval. Kráčel do přípravny, jako by balík nic nevážil. Položil břemeno na velký stůl, odvrátil se od udivených služek, které na něj civěly s otevřenou pusou, a s provinilým úsměvem pohlédl na dobrou hospodyni.

„Mělo mě napadnout, že mě zaměstnáte ještě dřív, než vás stačím pozdravit.“

Ohromená žena zavrávorala, přitiskla si dlaň na srdce, do očí jí vstoupily slzy. „McKenno?“ zvolala a impulzivně otevřela laskavou náruč. „Panebože…“

Dvěma kroky byl u ní, sevřel kulaťoučkou paní do náruče a zdvihl ji ze země jako malé děvčátko. Udusil šťastný smích v jejích stříbrných vlasech.

Vyjevené děvečky jindy vyrovnanou hospodyni nepoznávaly. Potichu se vykradly na chodbu. Vzápětí je následovalo osazen-stvo kuchyně, včetně vrchního kuchaře, který zde pracoval teprve pět let.

„Nedoufala jsem, že tě ještě někdy uvidím,“ stkala paní Fairclothová.

McKenna ji k sobě přivinul o něco těsněji. Nikdy nezapomněl na její mateřskou náruč. Vzpomínal, jak mu nesčetněkrát schovala něco dobrého na zub - patičky čerstvého chleba, nedojedené čajové cukroví, zbytky vynikající pečeně. Představovala pro něj nekonečný zdroj něhy a porozumění. Vždycky o něm smýšlela jen v dobrém, přála mu to nejlepší.

Byla menší, než si ji pamatoval, vlasy jí dočista zbělely. Avšak plynoucí čas poznamenal její růžová kulatá líčka pouze několika málo vráskami, jen nepatrně nachýlil záda a ramena.

Hospodyně v čepečku lemovaném krajkou zaklonila hlavu a užasla: „Nebesa, z tebe ale vyrostl Goliáš! Kdyby nebylo těch tvých tyrkysových očí, nepoznala bych tě.“ Vtom si paní Fairclothová všimla, že je pootevřenými dveřmi všichni pozorují. Proto se vymanila z mužova sevření a obdařila zvědavý domácí personál nevraživým pohledem. „Alou zpátky do práce! Všichni! Na lelkování není čas.“

Služebnictvo se poslušně loudalo na svá místa. Děvečky střílely po návštěvníkovi zpod přimhouřených řas kradmé pohledy.

Hospodyně uchopila McKennovu ruku do svých baculatých dlaní. „Pojď se mnou,“ nařídila mu. Vydali se k její světničce. Ze-na odemkla a pozvala hosta dál. Důvěrně známá vůně hřebíčku, včelího vosku a povlečení barvy bledého čaje s sebou přinesly dotek nostalgie.

Muž se zadíval na tu dobrou duši před sebou a všiml si, že má opět oči plné slz. Konejšivě ji objal. „Omlouvám se,“ kál se

upřímně. „Neměl jsem sem tak znenadání vtrhnout. Měl jsem vám dát předem vědět a na setkání vás připravit.“

Paní Fairclothová se pokoušela ovládnout. „Co se s tebou stalo?“ vyhrkla s očima upřenýma na drahý oblek a dokonale vyleštěné černé boty. „Co tě přivedlo po tolika letech zpátky?“

„Později, až bude víc času, vám to všechno vypovím,“ slíbil McKenna. Dobře si pamatoval, jak to chodí, když jsou v domě hosté. Služebnictvo často padá únavou. „Máte spoustu práce -a mimoto jsem se zatím nepřivítal s lordem Westcliffem.“ Vytáhl z kapsy balíček zapečetěný voskem. „Ale nejprve bych vám rád odevzdal tohle.“

„Co je to?“ ptala se nechápavě hospodyně.

„Peníze, které jste mi půjčila na cestu do Ameriky. Měl jsem je splatit už dávno, ale…“ McKenna se neklidně ošil. Marně hledal správná slova. Neuměl vysvětlit, že odmítal jenom pomyslet na vše, co nějak souviselo s Aline.

Paní Fairclothová odmítavě zavrtěla hlavou. Pokoušela se mu balíček vrátit. „Ne, McKenno, nebyla to půjčka, nýbrž dar. Pouze mě mrzelo, že jsem neměla ušetřeno víc.“

„Těch vašich pět liber mi zachránilo život.“ Pečlivě upravil hospodyni čepeček. „Vaše peníze jsem investoval a nyní vám dávám podíly z nové továrny na lokomotivy. Jsou vystaveny na vaše jméno. Pokud chcete, můžete je okamžitě vyměnit za peníze. Osobně bych vám ale radil, abyste si je nějakou dobu ponechala. Příští rok budou mít trojnásobnou hodnotu.“ McKenna s pousmáním sledoval ženiny rozpaky a zmatek. O akciích, kapitálových společnostech a zisku z investic toho mnoho nevěděla.

„To znamená, že to nejsou bankovky?“ divila se.

„Něco mnohem lepšího,“ ujistil ji McKenna, třebaže choval podezření, že praktická hospodyně do, z jejího pohledu bezcenných certifikátů, při nejbližší příležitosti zabalí rybu.

„Schovejte je na bezpečné místo, paní Fairclothová. Papíry, které držíte v ruce, mají cenu pěti tisíc liber.“

Zena zalapala po dechu, málem balíček upustila. „Pěti

tisíc…“

McKenna si v duchu maloval, jak bude hospodyně nad ne-čekaným bohatstvím jásat radostí, místo toho však vypadala omámeně. Zavrávorala. Muž ji rychle podepřel pod rameny.

„Přál bych si, abyste odešla do penze,“ domlouval jí.

„Koupila si dům, najala služebnictvo, pořídila si kočár. Léta jste obskakovala ostatní a já teď chci, aby se konečně někdo postaral o vás. Abyste si mohla užívat života.“

„Nemůžu přijmout tolik peněz,“ bránila se.

McKenna jí pomohl do křesla u krbu a přidřepl k ní. Dlaněmi se opřel o područky. „Pro mě je to jenom kapka v moři. Rád bych pro vás udělal daleko víc. Kupříkladu mě napadlo, že byste se mnou mohla odjet do New Yorku. Alespoň bych se o vás mohl řádně starat. Přemýšlejte o tom.“

„Ale McKenno…,“ vlídné oči se dojatě třpytily, na široké mužné tlapě přistála upracovaná dlaň. „Copak můžu opustit Stony Cross? Musím tu zůstat s lady Aline.“

„S lady Aline?“ opakoval udiveně. Provrtával hospodyni zkoumavým zrakem. Nechápal, proč hovoří zrovna o milostpaní.

„Ta si snadno najme někoho jiného.“ Všiml si, jak ho žena tázavě pozoruje, a zbystřil.

„Už jsi s ní mluvil?“ otázala se opatrně paní Fairclothová. Přikývl. „Krátce.“

„Ani k jedné z dcer lorda Westcliffa není osud laskavý.“

„Něco o tom vím. Lady Aline mi vyprávěla o své sestře.“ „O sobě nic?“

„Ne.“ McKennovi neuniklo, že přes ženinu tvář přelétl stín.

„Co mi zamlčela?“

Hospodyně opatrně volila slova. „Nedlouho poté, cos opustil Stony Cross…, lady Aline se zkrátka roznemohla.“ Mezi oblouky stříbrného obočí vyskočily dvě ostré vrásky. „Asi tři měsíce byla upoutána na lůžko. Přestože se časem celkem zotavila…, svým způsobem se změnila.“

Podezíravě přimhouřil oči. „Co se s ní stalo?“

„Ani se ti to neodvažuji povědět. Mluvím o tom jenom

proto, že je po té nemoci taková… Křehká.“

„V jakém smyslu?“

Odmítavě zakroutila hlavou. „To ti nemohu prozradit.“

McKenna na ni vyzývavě zíral. Dospěl k názoru, že nejvíc z hospodyně vytáhne, když k ní bude něžný a vlídný. „Však víte, že mi můžete věřit. Umím mlčet.“

„Přece bys po mně nežádal, abych porušila dané slovo?“ naježila se paní Fairclothová.

„Proč by ne?“ odvětil suše. „Pořád to po někom chci. A pokud se mi tajnůstkáři odmítnou podvolit, později toho šeredně litují.“ Elegantně se napřímil. „Co jste myslela tím

,svým způsobem se změnila’? Krucinál! Mně připadá naprosto stejná.“

„Nerouhej se!“ okřikla jej hospodně a vzápětí se provinile kousla do jazyka.

Střetli se pohledem. McKennovi blesklo hlavou, kolikrát ho stejným způsobem napomínala v dětství. „Tak si to tedy nechte. Vytáhnu to z lady Aline sám.“

„Pochybuji. To bys na ni musel moc tlačit.“ I paní Fairclothová se postavila. „Z tebe ale vyrostl hezký mužský!“ zvolala. „Čeká na tebe v Americe manželka? Nebo nějaká milá?“

„Díkybohu ne.“ Úsměv někam zmizel.

„Aha…“ V tónu ženina hlasu se objevila lítost, snad dokonce úžas. „Vždycky jsi miloval jenom ji, že? Proto ses vrátil.“

McKenna se zamračil. „Přivedly mě sem obchodní zájmy. Ne že by se mi líbilo, že jedním z investorům je Westcliff. Moje přítomnost nemá s lady Aline nic společného. Ani s minulostí, kte-rou odvál čas.“

„V tobě stále žije,“ připomněla mu hospodyně. „A v Aline jakbysmet.“

„Už musím jít,“ prohlásil chvatně. „Rád bych zjistil, zda Westcliff nemá námitky proti mé přítomnosti.“

„Určitě ne,“ ujišťovala ho překotně ta dobrá duše. „Lord Westcliff je gentleman každým coulem. Věřím, že tě přivítá stejně srdečně jako každého svého hosta.“

„V tom případě má s otcem společné jen jméno,“ namítl sarkasticky McKenna.

„Ano. Myslím, že si budete rozumět. Hlavně se chovej tak, aby se nezačal strachovat o lady Aline. I bez toho si vytrpěla své.“

„Vytrpěla?“ McKenna se neubránil jisté ironii. „Dobře vím, jak vypadá utrpení, paní Fairclothová. Viděl jsem, jak lidé umírají díky nedostatku jídla či lékařské péče. Dřou až k padnutí. Poznal jsem rodiny, utápějící se v bídě. Na rozdíl od nich Aline nikdy nemusela hnout ani prstem, aby přežila.“

„Hovoří z tebe předsudky, McKenno,“ zazněla vlídná odpověď. „Pohlížíš na svět černobíle. Pravda je, že i hrabě a jeho sestry mají svá trápení, avšak úplně jiná, než jsou ta naše. Přesto zakoušíme stejnou bolest. Já vím, prožil jsi těžký život, ale lady Aline za to nemůže.“

„Však já taky ne,“ ohradil se tiše, přestože vřel vztekem.

„Dobré nebe, tváříš se jako ztělesněný ďábel,“ poznamenala hospodyně měkce. „Co máš za lubem, McKenno?“

Rázem byl nevinný jako lilium. „Vůbec nic.“

Nedůvěřivě si ho prohlížela. „Pokud míníš lady Aline něco provést, pak tě předem varuju…“

„Kdepak,“ přerušil ji mile. „Nezkřivil bych jí ani vlásek, paní Fairclothová. Vždyť víte, co pro mě kdysi znamenala.“

Hospodyni se očividně ulevilo. Odvrátila se, proto nepostřehla stín, jenž přeletěl přes McKennův obličej.

U dveří se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Paní Fairclothová, povězte mi…“

„Ano?“

„Proč se neprovdala?“ „To ti musí vysvětlit sama.“

„Přece se jí někdo dvořil,“ mumlal si pro sebe. Oslňující kráska Alinina typu by mužské pozornosti jistě neunikla.

Hospodyně opatrně spustila: „Vlastně se s jedním stýká. Občas jí dělá společnost lord Sandridge. Patří mu ta stará usedlost Marshleighových. Přestěhoval se sem zhruba před pěti lety. Myslím, že se s ním seznámíš zítra na plese. Je na Stony

Cross Parku častým hostem.“

„Co je to za chlapa?“

„Je to moc hodný člověk. Všichni sousedé ho mají rádi. Troufám si tvrdit, že se ti bude zamlouvat.“

„Už se na něj těším,“ prohodil zdvořile McKenna a odešel.

Aline mechanicky zdravila hosty. Poté, co se vzadu na nádvoří střetla s panem Gideonem Shawem, měla tu čest poznat Chamberlainovy - jeho sestru a švagra, Larocheovy - jejich bohaté přátele z New Yorku, Cuylerovy a Robinsonovy. Jak se dalo čekat, všichni postrádali noblesu, jež je Britům zcela vlastní. Když se jich Aline ze slušnosti otázala, jaká byla plavba přes oceán, zahrnuli ji nekonečným líčení‘svých útrap. Po oznámení, že bude podáváno občerstvení, hosté propukli v jásot, jaký by člověk očekával od odsouzence k smrti, který právě dostal milost. Aline pevně doufala, že si na ně po několika dnech zvykne a přestanou ji ohromovat.

Omluvila se a vytratila se do kuchyně za paní Fairclothovou. Ačkoliv se vůbec nic nezměnilo, Aline okamžitě poznala, že ji právě navštívil McKenna. Všude byla cítit prýštící energie, jako když blesk rozčísne stojatý vzduch. K potvrzení jejích domněnek stačil jediný pohled do očí hospodyně. Ledva vyhledal Aline, rozběhl se McKenna za ní. Ze všech, kdo ho znali, jej ony dvě milovaly nejvíc…

McKenna… Jméno jí bzučelo v hlavě jako roj včel. Zdálo se jí, že není schopna souvislého uvažování. Připadalo jí nemožné, že se vrátil sem, do Stony Cross Parku, jako by ho přitáhl neviditelný magnet. Jako by si příběh nenaplněné lásky žádal vyvrcholení. Určitě se tu neobjevil jen tak… Něco tu hledá. Úlevu od bolesti, lítosti, ztracenou radost. Jistojistě touží nalézt klid. A ona mu nemá co nabídnout, ačkoliv by kvůli němu upsala duši čertu, kdyby to bylo třeba.

Přála si ho znovu spatřit, aby se ujistila, že ji nešálí zrak. Chtěla slyšet tón jeho hlasu, cítit teplo, vyzařující z jeho ruky. Cokoliv, co by ji přesvědčilo, že se nezbláznila. Že si ho jenom

nevysnila. Kvapně se ovládla, nasadila lhostejný výraz a odkráčela k dlouhému dřevěnému stolu. Pohlédla na popsané stránky, ležící mezi hospodyní a kuchařem, a navrhla v jídelníčku několik změn. Poté, co se shodli na dalším postupu, si Aline uvědomila, že by měla s hosty posvačit, a znenadání se jí zmocnila únava. Ani za mák netoužila po jídle, nuceném smíchu a plytké konverzaci s hrstkou cizích lidí. A s McKennou v zádech… Později se ochotně vrátí ke svým společenským povinnostem a bude si hrát na dokonalou hostitelku, ale teď potřebuje trochu soukromí. Musí si popřemýšlet. A schovat se, doplnil vnitřní škodolibý hlásek. Ano, potřebuje se ukrýt. Dokud se nesebere, nechce se s McKennou znovu setkat.

„Sháněl se po vás pan hrabě,“ oznámila jí paní Fairclothová, sotva osaměly na prahu kuchyně. Dívala se na ni laskavýma, vlídnýma očima. Aline jí připadala nezdravě pobledlá.

Pochopitelně, Markus se chce přesvědčit, zda někde nepláče, netřese se šokem a nelomí rukama nad tím, že se na scéně objevil ztracený muž jejího srdce. „Zajdu za ním,“ slíbila Aline. „Poprosím ho, aby se dopoledne postaral o hosty a něčím je zabavil. Je mi nějak mdlo.“

„Ano,“ přisvědčila hospodyně. „Měla byste si odpočinout, abyste byla na plese svěží.“

McKenna na slavnostním bále, tady, ve Stony Cross Parku - to si Aline neuměla představit ani v nejdivočejších snech. „Život je velice zvláštní,“ zamumlala. „Člověk by nevěřil, že se někdy vrátí.“

Paní Fairclothová přirozeně věděla, o kom je řeč. „Pořád po vás touží.“

Po těchto slovech se mladá žena viditelně zachvěla. „Řekl vám to?“

„Ani nemusel. Sledovala jsem, jak se tvářil, když o vás mlu-vil.“

Aline se rychle nadechla. „Nevyprávěla jste mu, doufám, že…“

„Nikdy bych neprozradila vaše tajemství,“ ujistila ji hospodyně.

Šlechtična diskrétně uchopila do chladných rukou stařenčinu upracovanou dlaň. Jejich prsty se propletly. Jednalo se o velice uklidňující gesto. „Nikdy se to nesmí dozvědět,“ zašeptala. „Ne-unesla bych to.“

Livii s Markem našla v soukromém salonu, kde často v ústraní projednávali rodinné záležitosti. Tato se zdála být zvlášť neodkladná. Alespoň se tak jevila. Vzdor vnitřnímu zmatku se Aline statečně usmívala, vesele čelila bratrovu zakaboněnému pohledu a napjatému výrazu sestry. „Nemáte důvod tvářit se, jako bych se chtěla vrhnout z okna,“ poznamenala. „Ujišťuji vás, že jsem docela klidná. Už jsem McKennu viděla, srdečně jsme si pohovořili a shodli se v názoru, že minulost je dávno pasé.“

Markus k ní přistoupil a chytil ji za ramena. „Minulost je stále s námi,“ prohlásil rozvážným hlubokým hlasem. „A když už se věci vyvrbily tímhle směrem… Nechci, aby ses znovu trápila.“ Aline se široce zazubila, aby bratra ukonejšila. „Nikdo mi neublíží. Už k němu nic necítím. Tehdy jsem byla naivní dívka. Kro-mě toho jsem přesvědčená, že nyní jsem McKennovi naprosto

lhostejná.“

„Tak proč sem přijel?“ vyjel Markus a z očí mu sršely blesky.

„Aby společně se Shawem uzavřeli obchod, jak jinak. Aby pro-brali tvůj investiční podíl.“

„Bojím se, aby slévárny nepředstavovaly pouhou záminku.“

„Pro co?“

„Aby tě konečně dostal.“

„Teda, Marku! Uvědomuješ si, jak bláznivě to zní?“

„Jsem lovec,“ odvětil prostě. „Od mládí se účastním honů a štvanic. Poznám, když predátor vyrazí po něčí stopě.“

Aline se od bratra odtáhla a posměšně se ušklíbla. „Mělo mě napadnout, jak se na to budeš dívat. Podle tebe je člověk buď pronásledovatelem, nebo pronásledovaným, Marku.“

„To platí pro ženské, nikoliv pro chlapy.“

Aline si povzdechla a významně pohlédla na sestru. Tiše ji

žádala o podporu.

Livia ji okamžitě vyslyšela. „Pokud Aline tvrdí, že jí McKennova přítomnost nevadí, měli bychom se podle toho zařídit.“

Markův výraz však nezměkl. „Radši bych ho požádal, aby od-jel.“

„Proboha,“ zvolala Aline. „Umíš si představit, kolik by kolem toho bylo řečí? Proč se mě vlastně ptáš na názor, když už ses předem rozhodl? Zkrátka chceš, aby odtud zmizel. Já si pro změnu přeji, aby zůstal.“

Udivilo ji, že na ni bratr se sestrou překvapeně zírají, jako by právě promluvila neznámým jazykem. „Co je?“ zeptala se ostražitě.

„Zrovna jsem zahlédl tvoje staré já,“ odvětil Markus.

„Příjemná změna.“

Aline se kysele zachichotala. „Co mi tím chceš naznačit, Mar-ku? Že jsem bázlivá a servilní?“

„Spíše uzavřená, řekl bych,“ opáčil. „Kromě Sandridge odmítáš jakékoliv lichotky ze strany mužů - a ani z tohohle mraku pršet nebude.“ Aline se dotčeně naježila, proto se bratr obrátil k Livii. „Však ty nejsi o nic lepší, drahá,“ prohodil ledabyle. „Od úmrtí lorda Amberleyho uplynuly dva roky a ty nic. Klidně si tě mohl vzít s sebou do hrobu. Je načase odložit smutek, Livie, a začít znovu. Kristepane, jste nejkrásnější ženské v Hampshiru a obě žijete jako jeptišky. Obávám se, že mi zůstanete viset na krku do konce mých dní.“

Livia se uraženě nafoukla, zatímco Aline si nedovedla bratra představit jako bezmocného starce. Láskyplně jej objala a políbila. „Nic lepšího než nás dvě si nezasloužíš, ty arogantní bručoune. Buď rád, že ti nevyčítám tvé chyby, můj milý. Nezapomeň, že sám jsi starým mládencem. Je ti čtyřiatřicet a ještě jsi nesplnil svůj nejdůležitější úkol, to jest zplodit dědice.“

„Dost,“ zasténal. „Tohle mi matka vyčetla snad tisíckrát.

Ještě ty s tím začni.“

Aline se vítězoslavně zazubila na Livii, která se pokusila o mdlý úsměv. „Dobrá. Jsem ochotna okamžitě s tím přestat, pokud mi slíbíš, že přestaneš mluvit o McKennovi.“ Markus přikývl, cosi zavrčel a odešel.

Aline neuniklo, jak se nemístné poznámky dotkly ubohé ses-try. Povzbudivě se na ni usmála. „V jedné věci má pravdu,“ podotkla. „Měla bys zase chodit mezi lidi.“

„Mezi muže, chtěla jsi říct.“

„Ano. A jednoho dne se znovu zamiluješ. Provdáš se za báječného fešáka, porodíš mu děti a povedeš život, jaký by si Amberly byl pro tebe přál.“

„A co ty?“

Bezstarostný úsměv se rozplynul. „Však víš, že mně už zbývá jenom snít.“

Livia hlasitě vydechla. „To není fér!“

„Ne,“ souhlasila Aline měkce. „Tak to zkrátka chodí. Život není spravedlivý. Zřejmě se to muselo stát.“

Livia se objímala pažemi a mračila se na překrásný koberec.

„Aline, je tu něco, co jsem ti nikdy neřekla. Do smrti se za to budu stydět. Ale teď, když se McKenna vrátil, minulost znovu ožila a já musím s pravdou ven.“

„Neříkej to,“ napomenula ji Aline něžně. Vycítila, o čem chce sestra mluvit.

Na Liviině broskvové tváři se objevila slza. Klouzala stále níž.

„Byla jsem to já, kdo tenkrát špehoval ve stáji a oznámil to otci.

Vím, že jsi mě podezírala, ale nikdy ses nezeptala přímo. Kéž bych tehdy byla mlčela! Mrzí mě, že jsem si pustila pusu na špa-cír. Moc jsem ti ublížila.“

„Není to tvoje vina,“ zvolala Aline a vzala sestru do náruče.

„Proč si to vyčítáš? Byla jsi malá… Neplač, proboha! Nezáleží na tom, co jsi oznámila otci. Z našeho vztahu by stejně nikdy nic nebylo. Nemohli jsme utéct před skutečností, nebylo v našich silách cokoliv změnit. Zkrátka jsme nesměli být spolu.“

„Hrozně mě to mrzí.“

Aline sestru chlácholila, něžněji hladila po zádech. „,Osudu se vzpírá jenom naprostý hlupák’…, tvrdil to otec, vzpomínáš?“

„Ano. Vykřikoval tuhle větu do světa s patosem vesnického

blázna.“

V Alinině hrdle zabublal smích. „Asi máš pravdu. McKenna svůj osud přepral, nezdá se ti?“

Livia vytáhla z rukávu kapesník a otřela si nos. „Mezi služebnictvem se povídá,“ mumlala s nosem zabořeným do měkoučké bavlny, „že McKennovi se v New Yorku říká Král. Na Páté ave-nue vlastní obrovské sídlo a důvěrně se zná s každým na Wall Street. Vykládala to jedna děvečka, která se to dozvěděla od našeho Jamese, jemuž to pověděl komorník pana Chamberlaina.“

Aline se pokřiveně usmála. „Pacholek od koní králem. Nic ji-ného jsem od něj ani nečekala.“

„Co kdyby se do tebe znovu zamiloval?“

„Věř mi, že dvanáct let pro mě netruchlil.“

„Ale ty jsi…“ Znenadání se zarazila.

Aline vytušila, co má na jazyku. Zčervenala jako pivoňka. Přistoupila k oknu a zadívala se do zahrady. Nad dlážděnou pěšin-kou se klenuly oblouky porostlé popínavými růžemi, plaménkem a zimolezem. Tvořily voňavý tunel, vedoucí k zděnému altánu s dřevěnou střechou. Kamkoliv pohlédla, vzpomněla si na McKennu. Na jeho ruce opatrně prořezávající růže, odstraňující uvadlé květy, na slunce, deroucí se skrze listí a zlatící mu tvář.

„Nechápu, jak někdo může říct, že jsem se pro McKennu trápila,“ prohlásila Aline, něžně bubnujíc prsty do okenní tabulky. „Bez ohledu na to, kde se právě nacházel, byl vždycky mojí součástí. Říká se, že lidé, kteří přišli o končetinu, občas mívají pocit, jako by ji stále měli. Mně zase mnohokrát připadalo, že je tu stále se mnou. Přímo jsem cítila jeho přítomnost.“ Zavřela oči a opřela se čelem a špičkou nosu o chladné sklo. „Pořád ho miluji z celého srdce,“ zašeptala,

„třebaže mi je teď cizí. Přesto jako bych ho důvěrně znala. Neumím si představit sladší trápení než to, jaké zakouším v jeho blízkosti.“

Sestry dlouze mlčely. Pak se Livia opovážila zeptat: „Aline…,

povíš McKennovi pravdu, teď když se vrátil?“

„K čemu by to bylo dobré? Jenom by mě politoval. O to víc by mě pak mrzelo, že jsem mu kdy lhala.“ Odstoupila od okna a počala rukávem leštit otisk, který zanechala na skle její tvář. „To ať mě radši nenávidí.“

„Nechápu, jak to dokážeš snést!“ vykřikla Livia.

Aline se kysele usmála. „Inu, svým způsobem mě uklidňuje pomyšlení, že by mě dneska tolik neproklínal, kdyby mě tehdy tolik nemiloval.“

Navzdory naléhání ze strany obou sourozenců Livia odmítla zúčastnit se plesu na uvítanou, byť na něj byl pozván každý, kdo v okolí něco znamenal. „Potřebuji tě tam,“ nenechala se odbýt Aline. Marně přemítala, jak vymanit sestru z tenat dobrovolné samoty. „Nejsem dnes večer ve své kůži. Moc by mi pomohlo, kdybych tě měla po boku…“

„Kdepak,“ odvětila mírně Livia, a usadila se v rodinném sa-lonu s knížkou v jedné a sklenkou vína v druhé ruce. Vlasy si zapletla do volného copu, na nohy nazula pohodlné pantoflíčky.

„Nemám žádnou chuť se s těmi Američany družit. Mimoto dobře vím, co tě znervózňuje, a věř mi, moje přítomnost by to nespravila.“

„Copak nechceš McKennu po tolika letech vidět?“

„Probůh, ani trochu.“ Livia si sestru pátrávě prohlížela bystrýma olivovýma očima. „Stačí mi jenom pomyslet, jak jsem na vás dva tenkrát žalovala, a nejradši bych se propadla do země.“

„Vždyť on o tom neví.“

„Ale já ano!“

Zakaboněná Aline to zkusila jinak. „A co pan Shaw? Netoužíš ho poznat?“

„O neblaze proslulém panu Shawovi jsem se od Marka dozvěděla tolik, že se od něho s radostí držím dál.“ „Domnívala jsem se, že se bratrovi zamlouvá.“ „Ano, ale ne jako potencionální švagr.“

„Už proto bych byla na pana Shawa příšerně zvědavá,“ poznamenala Aline a Livia se rozesmála.

„Zdrží se tu celý měsíc, takže na něj s největší pravděpodob-ností někde narazím. Ty se klidně vrať dolů a dobře se bav. V té toaletě ti to náramně sluší… Neříkala jsi, že modrá je McKennova oblíbená barva?“

„Nevzpomínám si.“

Skutečně miloval modrou. Toho večera Aline schválně zvolila róbu v odstínu ruského lápisu. Měla velmi jednoduchý střih - splývavou sukni, krátkou vlečku a čtvercový výstřih. Šíji si přizdobila dvojitou šňůrou perel, spodní smyčka jí sahala téměř do pasu. Další perly měla rafinovaně vetknuté do umně spletených vlasů.

„Vypadáš jako bohyně,“ chválila ji sestra a okázale jí připila.

„Hodně štěstí, drahá. Protože jakmile tě McKenna spatří, nedokáže se udržet na uzdě.“

Jakmile se McKenna stal Shawovým partnerem, Gideon trval na tom, že jej uvede do Spolku potomků původních holandských osadníků v New Yorku. Nejprve se však musel podrobit zdlouhavému nácviku etikety, aby hladce zapadl mezi vybranou společnost. Podařilo se, avšak McKenna si ustavičně připadal, jako by se přetvařoval. Být příslušníkem horních deseti tisíc neznamená mít pouze perfektně ušité šaty a vybroušené manýry. Člověk se současně neobejde bez neochvějného sebevědomí, pocitu vlastní nadřazenosti a mile úlisné povahy. Těchto vlastností se mu nedostávalo.

Naštěstí pro McKennu v Americe bohatě stačilo mít dostatek peněz. V řadách tamější šlechty se vždycky našlo místo pro nové zbohatlíky. O takovém přírůstku se zásadně hovořilo jako o „sekáčovi“ a všichni mu ochotně otvírali dveře. Ale ženy tuto výsadu neměly. Pokud dámě chyběl dostatečně vznešený původ, vůbec nezáleželo na tom, kolik má peněz. Starý dobrý New York ji zkrátka nepřijal a chudince nezbývalo nic jiného, než uhánět vlivného manžela v Paříži či Londýně. Doma o ni

nikdo nestál.

Po napjaté atmosféře bálů v New Yorku McKennu příjemně překvapil nezvyklý klid a uvolněná nálada. Svěřil svůj postřeh Gideonovi a přítel se tiše rozesmál.

„V Anglii je tomu tak vždycky,“ poznamenal Gideon. „Angličtí pérové si nepotřebují nic dokazovat. Nemusí se bát, že při-jdou o tituly, a tak si „žvaní, co chtějí. Zato v Americe je společenské postavení nad zlato. A zajistit si je můžeš jedině tak, že se tvé jméno ocitne na správných seznamech. Kupříkladu na soupiskách výboru, v registrech zvaných hostů…“

„Existuje nějaká sestava, kde bys nebyl?“ otázal se McKenna.

„Kdepak,“ ušklíbl se Gideon. „Jsem přece Shaw a každý po mně touží.“

Postávali v rohu rozlehlého tanečního sálu. Ve vzduchu se vznášela vůně růží, kosatců a lilií, které stály umně naaranžované v křišťálových vázách. V úhledných výklencích lemujících stěny posedávaly na sametem potažených lavičkách vdovy a přehlížená děvčata. Z malého balkonu nad parketem se snášela něžná hudba, již vyluzoval orchestr skrytý za bujnou zelení. Třebaže ples postrádal extravaganci večírků Páté avenue, na niž byl McKenna zvyklý, hladce je zastiňoval. Mezi neoddiskutovatelnou kvalitou a trapným předváděním přece jenom existuje rozdíl, pomyslel si. Jakmile se na scéně objevila lady Aline, tento pocit ještě zesílil.

Připadala mu oslňující. V hustých, lesklých tmavých vlasech zářily perly. Smyslné tělo obepínaly úchvatné modré šaty, zdů-razňující vysoko posazená ňadra. Křehké zápěstí v jemné ruka-vičce lemoval věneček z poupat bílých růží. Aline s úsměvem přivítala první skupinku hostů, přešlapujících u dveří. Svým zje-vem každého okouzlovala. Vzápětí si McKenna všiml něčeho, co předtím nezaznamenal. Alinina chůze… Kdysi se nosila s ohromující grácií, nyní se pohybovala s elegancí labutě klouzající po hladině jezera.

Alinin příchod vzbudil značnou pozornost. Očividně zaujala

nejednoho muže. Navzdory vrozené mírnosti a citlivosti z ní sá-lala smyslnost. McKenna by se k ní nejradši rozběhl a rovnou ji zatáhl do nejbližšího temného zákoutí. Toužil strhnout jí ze šíje perly a zabořit ústa do svůdného výstřihu, vdechovat vůni Alinina těla tak dlouho, dokud se mu z ní nezatočí hlava.

„Roztomilá,“ poznamenal na její adresu Gideon. „Ale v New Yorku můžeš mít dámu stejně přitažlivou a podotýkám, že mladší.“

Přítel po něm střelil pohrdavým pohledem. „Však já vím.“ Znovu se lačně zahleděl na Aline.

Gideon se uculoval a pohrával si se sklenkou. „Netvrdím, že všechny ženské jsou stejné, ale rozhodně mají hodně společného. Alespoň co se jejich přirozené výbavy týče. Něco o tom vím. Co tě přitahuje zrovna na téhle? Prostý fakt, že jsi ji nikdy neměl?“

McKenna se neobtěžoval s odpovědí. Nebylo v jeho silách vysvětlit Shawovi - nebo komukoliv jinému -, co se s ním děje. Smutnou skutečností zůstávalo, že se s Aline od sebe nikdy neodloučili. Mohli klidně žít na opačné straně světa, přesto je to dál táhlo k sobě. Že ji neměl? Vždycky byla s ním. Neustále se kvůli ní soužil. Však za to zaplatí. Za víc jak deset let trápení.

Blížil se k němu lord Westcliff a přerušil tak proud neveselých myšlenek. Stejně jako ostatní muži, i on měl na sobě předepsaný černý večerní oblek se širokými, rovně střiženými klopami a volné, dokonale ušité kalhoty. Pyšnil se postavou sportovce, pozornost poutalo jeho přímé jednání, postrádající jakékoliv uskoky. Nicméně jeho fyzická podoba se zesnulým otcem probouzela v McKennovi těžko ovladatelnou antipatii. Na druhou stranu málokterý šlechtic by přijal ve svém domě bývalého sluhu a choval se k němu jako k vzácnému hostovi. To mu musel přičíst ke cti.

Domácí je vlídně pozdravil, tvářil se potěšené, ne-li přátelsky. „Dobrý večer,“ zamumlal. „Bavíte se, pánové?“

„Celkem ano,“ prohodil srdečně Shaw a pochvalně zdvihl sklenku. „Výborné bordó, lorde.“

„Vynikající ročník. Dohlédnu, aby vám donesli do apartmá několik lahví.“ Westcliff se bedlivě zadíval na McKennu. „A co vy, pane? Jak se vám zamlouvá váš první bál v Stony Cross Parku?“

„Z opačné strany okna vypadá docela jinak,“ prohodil tázaný upřímně.

Hrabě vyloudil maličko dotčený úsměv. „Člověk musí urazit dalekou cestu, aby se dostal ze stájí do tanečního sálu,“ poznamenal. „Málokomu se to podaří.“

McKenna ho příliš neposlouchal. Sledoval Aline, jež se zdravila s gentlemanem, který právě přišel.

Zdálo se, že se dostavil sám. Pohledný třicátník typově připomínal Gideona Shawa. Jenže Američan měl zlatavé vlasy a opálenou pleť, kdežto neznámý vedle něho vypadal poněkud pobledle. Kštice hrála do stříbrná, zato oči měl pichlavé. S Aline tvořili zajímavý pár. Moc jim to spolu slušelo.

V tu chvíli je zaznamenal Westcliff. „Lord Sandridge,“ zamumlal. „Rodinný přítel. Rozumí si zejména s Aline.“

„To je zjevné,“ broukl McKenna, jemuž neunikly náznaky důvěrnosti. Žárlivost ho zachvátila jako prudký jed.

Westcliff bezstarostně pokračoval: „Stýkají se dobrých pět let. Sestra si se Sandridgem náramně rozumí, což mě nadmíru těší. Na ničem mi tolik nezáleží jako na jejím štěstí.“ Poté se návštěvníkům uklonil. „K vašim službám, pánové.“

Když hrabě odcházel, Gideon jej s úsměvem pozoroval. „Dokonalý stratég, ten náš Westcliff,“ prohodil ledabyle. „Elegantně ti dal na vědomí, že se máš od lady Aline držet dál.“

McKenna přítele proklál pohledem, přestože byl na jeho pichlavé poznámky zvyklý. „Westcliff ať táhne k čertu,“ zavrčel.

„A Sandridge vezme s sebou.“

„Přece by ses nebál konkurence,“ rýpl si Gideon.

McKenna znalecky přimhouřil oči. „Motá se kolem ní pět let a ještě se s ní nikam nedostal. To pro mě má být konkurent?“

„Oficiálně se s ní nikam nedostal,“ opravil ho Shaw.

McKenna s náznakem úsměvu zavrtěl hlavou. „Pokud já vím, kamaráde, tak to je jediný způsob, který se počítá.“

V Alinině životě se vyskytovalo jen několik lidí, kterým důvěřovala natolik, že se je odvážila milovat. S Adamem, lordem Sandridgem, to šlo neuvěřitelně snadno. Stali se z nich dokonalí přátelé, jejich vztah byl prost jakékoliv tělesnosti. Pochopitelně se o nich ledacos špitalo, což oběma náramně vyhovovalo. K Aline se nikdo neopovažoval téměř ani přiblížit, protože byla oficiálně považována za Adamovu partnerku, a muž byl naopak rád, že díky její přítomnosti umlkají mnohem nepříjemnější klepy, týkající se jeho osoby.

Aline se o přítelovu sexuální orientaci nikdy nezajímala, nepovažovala za nutné ho vyslýchat. To, co se ostatní domýšleli, věděla jistě - Adama přitahovali jedině muži. Kéž by našel spřízněnou duši. Onen neznámý by udělal veliké štěstí. Lord Sandridge disponoval neodolatelným šarmem, nezměrnou inteligencí a spoustou peněz. Kromě toho byl velice pohledný. Měl velmi světlé vlasy, šedé oči rámované dlouhými tmavými řasami a štíhlou, svalnatou postavu.

V Adamově přítomnosti se vždycky cítila dobře. Uměl ji rozesmát, přiměl ji přemýšlet o mnoha věcech a dokázal uhodnout, co si myslí, dřív než to vyslovila. Aline občas upadala do depresí, z nichž ji vyváděl jedině on. Když přišly chmury na Adama, oplácela mu stejnou mincí. „Někdy si přeji být mužem,“ svěřila se mu jednou se smíchem. Široce se na ni zazubil.

„Kdepak, jako ženě ti to sluší mnohem víc. Jsi naprosto dokonalá.“

„K dokonalosti mám daleko,“ zahuhlala. Vzpomněla si na rozsáhlé ošklivé jizvy, hyzdící její nohy.

Adam se nikdy nesnížil k planým řečem a těšínským jablíč-kům. Prostě ji uchopil za ruku a dlouho ji svíral ve své. O nehodě, která ji potkala, a o jejích neblahých následcích mu

vyprávěla krátce poté, co se seznámili. Zvláštní. Jiné lidi znala roky a nesvěřila by se jim ani za nic. Jenže před Adamem nemusela nic skrývat. Do detailů mu vylíčila zakázaný poměr s McKennou, včetně způsobu, jakým ho musela vyštvat pryč. Adam jí rozuměl, dokonale ji chápal.

Teď se Aline povinně usmívala, avšak vzrušeně popadla přítele za ruce. „Potřebuji tě, Adame.“

Upřeně se jí zadíval do očí. „Co se děje?“

„McKenna,“ špitla. „Vrátil se.“

Adam nevěřícně zavrtěl hlavou. „Sem, do Stony Crossu?“ Jakmile nepatrně přikývla, tiše hvízdl. „Panečku.“

Aline se rozechvěle usmála. „Je naším hostem. Přijel společně s Američany.“

„Chudinko moje,“ politoval ji. „Jak se zdá, smůla tě neopouští. Pojď se mnou ven. Promluvíme si.“

Kéž by mohla! „Musím tu zůstat a vítat hosty.“

„Tohle je důležitější,“ prohlásil Adam a rázně se do ní zavěsil.

„Potrvá to jenom pár minut. Než si někdo všimne, že jsi pryč, budeme zpátky. Pojďme.“

Otevřeným francouzským oknem vyšli na kamennou terasu, vedoucí do zahrad. Aline kvapně drmolila, Adam soustředěně naslouchal. Potom se ohlédl přes rameno na mumraj v tanečním sále. „Pověz mi, který to je.“

Sotva na něho dokázala upřít zrak, McKennova přítomnost ji dočista ohromovala. „Stojí tamhle. Právě hovoří s bratrem.“

Adam na muže diskrétně pohlédl. „Celkem pohledný,“ prohlásil suše. „Pokud člověk dává přednost tmavým, zadumaným typům.“

Navzdory zakoušenému napětí se Aline kysele zahihňala.

„Existuje vůbec někdo takový?“

„Například já. Ale tohoto pána ti klidně přenechám a poohlédnu se po někom tvárnějším. Tenhle Sturm und Drang patří tobě.“

„Co je to Sturm und Drang?“

„Aha… Budu tě muset zasvětit do německé literatury, jak vidím. Znamená to něco jako milostný zmatek. Doslova bouře a vzdor.“

„Inu, máloco je tak vzrušující jako bouře, nemyslíš?“ otázala se smutně.

Adam se zakřenil a odvedl ženu k nejbližší lavičce. „Zajisté, pokud tě ovšem zastihne doma, v útulném pokoji.“ Vzal Aline za ruku a lehce ji stiskl. „Pověz mi, drahá, co s tím budeme dělat?“

„Netuším.“

„Řekl ti McKenna, co tu pohledává?“ Adam si odpověděl dřív, než se zmohla na slovo. „Nevadí. Vím naprosto přesně, o co mu jde. Otázka zní, zda je schopen někam tě dotlačit či k něčemu donutit?“

„Ne,“ vyhrkla spěšně. „Ať už se jakkoliv změnil, k něčemu ta-kovému by se nikdy nesnížil.“

Adamovi se lehce ulevilo. „Dobrá zpráva.“

„Adame, já se bojím,“ přiznala se Aline tiše a položila hlavu příteli na rameno, „že bez ohledu na to, co se v příštích dnech stane, nesnesu další odloučení. Zkrátka ho nepřežiji.“

Chlácholivě ji objal. „Ale ano, přežiješ. Budu s tebou, abych ti pomohl.“ Odmlčel se, aby pečlivě zvážil příští slova. „Aline, rád bych ti něco řekl. Možná ti to bude za současné situace připadat nevhodné, ale dlouze jsem o tom přemýšlel. Třeba je právě nyní ta správná chvíle.“

„Ano?“

Adam na ni pohlédl, téměř se dotýkali nosy. Usmál se, šedé oči se zatřpytily ve svitu měsíce. „Tvoříme ideální pár, drahá. Za pět let jsme se dokonale poznali. Obdivuji tě jako nikoho jiného na světě. Následující hodinu bych ti mohl bez přestání vyjmenovávat tvé přednosti. Je to však zbytečné, dobře o nich víš. Mám pro tebe návrh. Nic by se mezi námi nezměnilo - s jedinou maličkostí. Chtěl bych tě požádal o ruku.“

„Ty jsi pil!“ zhrozila se Aline a muž se rozchechtal.

„Přemýšlej o tom. Stala by ses paní z Marshleighu. Tvořili by-chom ojedinělý pár - manžele, kteří se mají doopravdy rádi.“

Zmateně si ho prohlížela. „Ale vždyť bychom…“

„Ne. Manželství by nám poskytlo jistý druh uspokojení, to druhé bychom museli hledat vně svazku. Přátelství je mnohem pevnější cit než láska, Aline. V jedné věci se naprosto držím tradic - dokážu oddělit vášeň od manželství. Nikdy bych ti neměl za zlé, kdybys hledala něhu v náruči jiného. Ovšem na oplátku žádám to samé.“

„Nehledám něhu,“ zamumlala. „Každému ctiteli by stačil je-diný pohled na moje zjizvené nohy a chuť na milování by ho přešla.“

„Tak jim je neukazuj,“ radil Adam.

Pochybovačně na něho mrkla. „A jak bychom potom…“

„Zapoj svoji fantazii, má drahá.“

V Adamových očích se objevily ďábelské ohýnky. Pod jejich žárem zčervenala. „O ‘něčem takovém jsem nikdy nepřemýšlela. Připadá mi to divné a odporné…“

„Postupuj přísně logicky,“ nabádal ji pobaveně. „Ale zpět k mé nabídce - budeš o ní alespoň uvažovat?“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Na něco takového jsem zřejmě příliš staromódní.“

„Vykašli se na konvence,“ domlouval jí Adam. Lehce ji políbil do vlasů. „Dovol mi pohladit tvoje zlomené srdce. Dovol mi hla-dit v noci tvé zmrzačené nožky a držet tě v náruči. Tak se chová oddaný přítel. Umožni mi ukázat ti svět. Anglie začíná být kapánek nudná.“

Aline se uculila. „Smím požadovat čas na rozmyšlenou?“

„Máš ho tolik, kolik chceš.“ Náhle se Adam zavrtěl. Nepřestávaje Aline objímat, pošeptal jí do ucha. „Blíží se k nám pan Sturm, slečno Drangová. Co ty na to? Mám zůstat, nebo odejít?“

Aline se odsunula. „Odejít,“ špitla. „Já to zvládnu.“

„To ti necháme vytesat na náhrobek,“ dobíral si ji přítel.

„Hodně štěstí, lásko. Kdybys mě potřebovala, zakřič.“

„Nechceš se s ním seznámit?“ otázala se.

„Kdepak. Svoje draky si kroť sama, drahá,“ odsekl a s úsměškem se odporoučel.

Na Aline dopadl stín. Zdvihla hlavu a spatřila McKennu. Ada-mův popis nebyl přesný - muž spíše připomínal čerta než draka. K dokonalosti ďábelského vzezření mu chyběly snad jen vidle. Vysoký, statný, zachmuřený, s pronikavýma očima. Tak bývá znázorňován na obrázcích. Člověk jej pozoroval se zatajeným dechem. Aline zaskočila touha se ho dotknout. Něco podobného zakoušela v mládí, kdy ji zachvacovalo vzrušení, z něhož se jí točila hlava. Nikdy na ten pocit nezapomněla.

„McKenno,“ hlesla. „Přeji ti dobrý večer.“

Zastavil se a pohlédl k otevřeným dveřím, jimiž právě pro-klouzl Adam. „Kdo je to?“ zeptal se, ačkoliv Aline chovala podezření, že to dávno ví.

„Lord Sandridge,“ odvětila. „Můj dobrý přítel.“

„Pouhý přítel?“

Ještě před deseti minutami by Aline bez zaváhání přisvědčila. Nyní, ve světle nečekaného návrhu, se nad otázkou zamyslela hlouběji. „Chce si mě vzít,“ přiznala.

McKenna nehnul ani brvou, třebaže oči se mu zvláštně leskly. „A ty jeho?“

Aline na něho mlčky zírala. Cítila, jak jejím tělem probíhá vzrušení. Vzlínalo jí příjemné teplo, jako by na ni někdo zblízka dýchal. „Možná,“ špitla.

McKenna jí gestem naznačil, aby raději mlčela. Potom ji uchopil za zápěstí, těsně pod věnečkem z růží, a pomohl jí vstát. Zůstala vláčná a poslušná. Cítila, jak jí zběsile buší srdce. Ačkoliv si natáhla rukavičky, měl mužův dotek přímo magický účinek.

„McKenno,“ otázala se tiše, „proč jsi mě předem nevaroval, že přijedeš?“

„Domníval jsem se, že ti na mé přítomnosti nezáleží.“

Hladce pronesl očividnou lež. Každý by mu na lživé prohlášení skočil, pouze Aline ne. Nezáleží? podivila se, zmítaná mezi sklíčeností a utrápeným smíchem. Kolik uplakaných dní a beze-sných nocí se soužila neukojenou touhou po jediném muži, kterého kdy milovala? Po vážném úrazu, stojíc na prahu smrti, ho

volala jménem, žadonila, aby se vrátil. Občas se jí zdálo, že ji objímá. „Jistěže na tom záleží,“ prohodila s nucenou lehkostí, jakmile zaplašila dotěrné vzpomínky. „Kdysi jsme se přátelili.“

„Přátelili,“ opakoval lhostejně.

Aline opatrně vyprostila ruku z mužova sevření. „Ano. Byli jsme dobří kamarádi. Častokrát jsem přemýšlela o tom, co se s tebou asi stalo.“

„Teď to víš.“ Obličej měl jako z kamene. „Také jsem o tobě uvažoval… Jak ses asi měla,poté, co jsem odjel do Bristolu. Zaslechl jsem něco o tom, že jsi stonala.“

„Dost těch řečí o mé minulosti/’ ohradila se Aline s nervózním smíchem. „Ujišťuji tě, že mě nepotkalo nic mimořádného. Radši bych slyšela něco o tobě. Vyprávěj. Začni s tím, jak jsi poprvé přijel do New Yorku.“

Zjevně s ním lehce koketovala, což McKennu pobavilo. Pochopil, že si ho tím chce držet mírně od těla. Nevinný flirt umožňuje nemluvit vážně. „Taková konverzace se na ples nehodí.“

„Aha. A kam tedy? Do salonu? Na chodbu? Ne? Nebesa, to tedy musí být skandál. V tom případě se vydáme někam ven. Co třeba do stájí? Koně si také rádi poslechnou tvůj příběh a přísa-hám, že jej nikde nevyžvaní.“

„Copak smíš opustit hosty?“

„Oh, Westcliff je zkušený hostitel. On to zvládne.“

„Co tvoje gardedáma?“ prohodil, když se vydali k postranní-mu vchodu.

„Zralé dámy mého věku už gardedámy nemívají, McKenno.“ Provrtával ji znepokojivým pohledem. „Možná bys nějakou potřebovala.“

Kráčeli zahradou ke stájím. Sídlo bylo navrženo v tradičním evropském stylu, kdy budova stájí tvořila jakési průčelí. Občas někdo v žertu poznamenal, že hraběcí koně bydlí lépe než většina lidí. V podstatě to byla pravda. Ke konírnám patřil nevelký dvůr s mramorovým napajedlem. Klenutým obloukem se vcházelo do sedlovny, k pěti tuctům stání, případně do

kočárovny, vonící leštidlem, kůží a voskem. Od McKennova odchodu se maštale změnily jen nepatrně. Aline by zajímalo, jak na něho působí důvěrně známa místa.

Zastavili se v sedlovně. Na hácích tu visel bezpočet sedel, uzdeček, ohlávek a postrojů. Na poličkách leželo vzorně uklizené nářadí na čištění koní. Mísila se zde hutná vůně kůže a ušlechtilých zvířat.

McKenna přistoupil k jednomu ze sedel a přejel prsty po jeho povrchu. Sklonil hlavu, jako by se oddával vzpomínkám.

Aline vyčkala, dokud se na ni znovu nepodíval. „Jak jsi v New Yorku vlastně začínal?“ vyzvídala. „Předpokládala bych, že skončíš někde u koní. Jak tě vůbec napadlo stát se lodníkem?“

„Nejprve jsem pracoval v přístavu. Vykládal jsem náklad z lo-dí. Jinou práci bych tou dobou nesehnal. I tady bylo zapotřebí silných pěstí, abych se vůbec chytil.“ Odmlčel se, potom lhostejně dodal. „Okamžitě jsem pochopil, že se za sebe musím prát. Jedině tak dostanu, co chci. Po nějaké době jsem si koupil malou pramici a stal se nejrychlejším ze všech převozníků.“

Aline pozorně poslouchala. Snažila se pochopit, jak se z kavalírského chlapce mohl vyklubat tvrdý, životem zocelený chlap, stojící před ní. „Copak tě někdo naučil, co máš dělat?“ vyptávala se.

„Kdepak,“ odvětil a prsty přejel po rukojeti zaplétaného biče. „Uvykl jsem přemýšlet o sobě jako o sluhovi. Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl být někým jiným. Po nějaké době jsem zjistil, že ostatní lodníci mají ambice dalekosáhle přesahující ty moje. Vyprávěli mi o chlapíkovi jménem John Jacob Astor. Už jsi o něm slyšela?“

„Obávám se, že ne. To je nějaký Shawův vrstevník?“

Otázka McKennu rozesmála, tmou probleskly bílé zuby. „Je mnohem zazobanější než on, třebaže Gideon by to nikdy ne-přiznal. Astor byl synem řezníka. Začínal s holýma rukama, ale podařilo se mu vydělat majlant na trhu s kožešinami. Nyní v New Yorku prodává reality. Vlastní přinejmenším patnáct milionů dolarů. Jednou jsem se s ním setkal. Je to panovačný

skrček, který neumí pořádně anglicky. Přesto se vypracoval a v současnosti patří k nejvýznamnějším boháčům na světě.“

Aline vykulila oči. O překotném rozvoji amerického průmyslu pochopitelně slyšela, stejně jako o obrovských ziscích, jež s sebou nese. Ale aby takového bohatství dosáhl jediný člověk - nadto nízkého původu -, jí připadalo nemožné.

McKenna jako by jí četl myšlenky. „Tam je možné všechno. Pokud víš jak na to, můžeš v Americe vydělat spoustu peněz. Finance jsou to jediné, na čem v té zemi záleží, protože Američané postrádají vznešené tituly a modrou krev.“

„Co jsi chtěl říct tím ,pokud víš, jak na to’?“ zeptala se Aline.

„K čemu jsi byl přinucen?“

„Musel jsem být lepší než ostatní. Naučil jsem se netrápit vý-čitkami a stavět vlastní zájmy nad všechno ostatní. Pochopil jsem, že pokud chci uspět, nemůžu si dovolit ztrácet čas starostmi o druhé. Musel jsem myslet především na sebe.“ „To se ti nepodobá,“ poznamenala.

Hlas mu povážlivě změkl. „O tom nepochybujte ani minutu, madam. Dávno nejsem tím hochem, jehož jste znala. Ten zemřel, když byl nucen opustit Stony Cross.“

Ne, s tím se Aline nehodlala smířit. Pokud je pravda, že s dobrosrdečným chlapcem je amen, potom zkameněl i zbytek jejího srdce. Raději se odvrátila, aby skryla smutek zračící se jí ve tváři. „Tohle neříkej.“

„Je to pravda.“

„Vypadá to, že mě od sebe odháníš.“ i

Nebyla si vědoma, že se k ní blíží, avšak znenadání stál těsně za ní. Ačkoliv se vzájemně nedotýkali, cítila sílu vyzařující z mohutného těla. Zmítal jí zmatek, který náhle přebila silná fyzická touha. Neměla jsem opouštět sál, pomyslela si trpce a nechala unaveně klesnout víčka.

„Varuji tě,“ domlouval jí McKenna. „Měla bys mi nařídit, abych opustil váš dům. Přikaž bratrovi, aby se mě zbavil, protože ti vadí moje přítomnost. Bez řečí půjdu, Aline… Ale pouze v tom případě, že si to budeš přát.“

Šeptal jí do ucha, ovíval heboučký lalůček vlahým dechem.

„A když ne?“

„Potom se s tebou vyspím.“

Aline se k němu rozčileně obrátila. „Cože?“

„Slyšelas.“ McKenna se předklonil, opřel se dlaněmi o dřevem obloženou stěnu a uvěznil ji tak mezi napjatými pažemi.

„Vezmu si tě.“ V hlase zazněla hrozba. „A s opatrným milováním, jaké jsi poznala v Sandridgeově náruči, nepočítej.“

McKenna vypálil naslepo a teď sledoval, jaký účinek budou mít jeho odvážná slova.

Aline mlčela. Uvědomovala si, že mu nemůže odhalit pravdu. Prozradila by se. Ať je radši McKenna považuje za milence, než aby spekuloval, proč zůstala neprovdaná.

„Ty… nemaříš čas lichotkami, že ne?“ Ohromeně na přítele zírala, v břiše se jí rozléval štiplavý žár.

„Považoval jsem za správné tě předem varovat.“

Aline se vpíjela pohledem do podivných tyrkysových očí. Tenhle zvláštní okamžik jí připadal důvěrně známý. Ne, McKenna jistě nemluví vážně. „Nikdy by ses nezmocnil ženy násilím,“ zamumlala. „Bez ohledu na to, nakolik ses změnil.“

McKenna odpověděl zcela nevzrušeně. Plamenný pohled rychle vychládal, vzápětí mrazil. „Pokud mě nejpozději zítra ráno nevykážeš ze svého sídla, beru to jako pozvání do tvé postele.“

V Aline se nepředstavitelně svářily city… zlost, pobavení, ohromení…, o obdivu ani nemluvě. Z úslužného chlapce vyrostl tak arogantní muž. Bezbřehá sebedůvěra na ni učinila patřičný dojem. Za jiných okolností by mu bez rozpaků dala vše, čeho si žádá. Kdyby tak…

Myšlenky se znenadání rozutekly. To McKenna vzal do prstů dvojitou šňůru jejích perel. Přenesl váhu na jednu nohu, zatímco druhou zavrtal do ženiných sukní. V tu ránu se Aline přestala ovládat. Tělesná blízkost na ni zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Do nosu se jí vetřela vůně vymydlené pokožky se stopou kolínské a také jedinečné mužné aroma, jímž disponoval

pouze on, McKenna. Zhluboka dýchala, podvolovala se neodvratitelné-mu.

Přítel ji s ledabylou samozřejmostí přišpendlil klenutou hrudí na dřevěnou stěnu. Cítila, jak jí široká dlaň v rukavici klouže vzadu po šíji, dlouhé prsty ji pevně uchopily za temeno. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu Aline ani nenapadlo se bránit. Vláčně mu spočívala v náruči zesláblá vzrušením, touhou a úzkostí.

„Přikaž mi, ať vypadnu,“ zavrčel McKenna. Zdálo se, že čeká, až se žena začne bránit. Prahl po jejím aktivním odporu. Nečekaná pokora jako by v něm probouzela nezkrotnou vášeň. Spaloval Aline horkým dechem. „Řekni to,“ naléhal, když se k ní skláněl.

A potom přilétly vzpomínky. Připomněly jim, kým kdysi byli. Jak se vášnivě líbali, zoufale po sobě toužili, jak je spalovala nenaplněná žádost. Aline zasténala. V tu chvíli McKenna zdusil něžný vzlyk svými ústy. Dravý polibek se vzápětí změnil na sou-znění kdysi důvěrně známých, nyní znovunalezených rtů. Právě McKenna ji kdysi naučil líbat a dobře si pamatoval všechny něžnosti, jež Aline vzrušovaly. Zkušeně si s ní pohrával. Tu smyslnými rty, tu zuby či jazykem. Hladil ji při tom po zádech a tiskl k sobě blíž. Aline mu ochotně vycházela vstříc. Když dobyvačné dlaně přistály na oblině kyprého zadečku, dáma se zachvěla. I přes několik sukní cítila McKennovo vzrušení.

Radost z ní přímo tryskala, sílila, měnila se však v tíseň. ]e toho příliš najednou, jde to moc rychle…

McKenna zčistajasna cosi zabručel a odskočil od ní.

Aline na něho ohromeně zírala, zády se opírala o zeď. Nohy se pod ní podlamovaly. Oba vzrušeně oddechovali, lapali po dechu a nenaplněná vášeň se kolem nich vznášela jako obláčky páry.

Nakonec se ozval McKenna. „Vrať se do domu,“ nařídil jí ochraptěle. „Dokud jsem schopen nechat tě odejít. A přemýšlej o mých slovech.“

Trvalo několik minut, než se Aline upravila a vzpamatovala natolik, aby se mohla objevit v sále. S vypětím všech sil předstírala duševní rovnováhu, zatímco s ní lomcoval zmatek. Naštěstí se zdálo, že si nikdo nevšiml napětí v jejím hlase, když ledabyle konverzovala s hosty a nucené se hihňala. Pouze Markus ji pozoroval podezíravě přimhouřenýma očima. Zřejmě mu neušla sestřina uzardělá líčka. Pochopitelně neošálila ani Adama, který se jí znenadání zjevil po boku a pátravě se jí zadíval do obličeje.

„Jak vypadám?“ špitla vzrušeně.

„Kromě toho, že jsi jako obyčejně ze všech nejkrásnější,“ prohlásil Adam, „se trošku červenáš. Co se stalo? Pohádali jste se?“

Kéž by…, pomyslela si žalostně. Líbali jsme se. Tu zničující slast zakusila poprvé. V jediném okamžiku jako by se zhmotnily roky marné touhy a přetavily se do fyzického prožitku. Připadalo jí nemožné chovat se přirozeně, když ji spalovala roky potlačovaná žádostivost. Copak mohla stát, když jí kolena vypovídala službu? Jak se má přetvařovat, když se svět právě obrátil vzhůru nohama a nic není takové, jak kdysi bylo?

Jediný polibek přivolal hlad po vzájemném poznání. Co všechno se změnilo za uplynulé roky? McKenna představoval pro Aline nebezpečí v každém směru. Věděla, že se mu neubrání. Učiní špatná rozhodnutí, bude šíleně riskovat, jen aby pošetile utišila potlačované choutky.

„Adame,“ drmolila, aniž se na přítele podívala, „chtěl jsi ně-kdy něco tolik, žes tomu byl ochoten obětovat úplně všechno, i když jsi dobře věděl, že děláš chybu?“

Zvolna procházeli tanečním sálem. „Samozřejmě,“ odvětil tázaný. „Všechny zábavné a vzrušující věci ve své podstatě zásadně škodí - a zakázané ovoce chutná ze všeho nejvíc.“

„Náramně jsi mi pomohl,“ poznamenala odměřeně Aline.

Jen s námahou se uculovala na hosty kolem sebe.

„Co po mně vlastně chceš? Abych ti dal svolení? Vždyť ses dávno rozhodla. Ulevilo by se ti, kdybych ti požehnal? Přestalo by tě trápit svědomí?“

„V podstatě ano. Jenže žádný nemá tu moc.“

„Já ano.“

Znenadání se rozchechtala. „Adame…“

„Na fleku ti dávám své svolení, abys šla za svým srdcem. Je to už lepší?“

„Ne, pořád se bojím. Kdybys byl opravdový přítel, pokoušel by ses mi to rozmluvit. Dobře víš, že dělám hloupost, která mě bude mrzet. A zaplatím za ni spoustou bolesti.“

„Tu už jsi zakusila,“ zdůraznil. „Ted je na řadě potěšení.“

„Dobrý bože,“ povzdechla si Aline. „Máš na mě špatný vliv, Adame.“

„To doufám,“ zubil se lord Sandridge.

Gideon se potuloval v zahradách za domem. Nechal se vést vydlážděnými pěšinkami lemujícími vkusně ostříhané tisy. Dou-fal, že ho svěží noční vzduch zbaví pokušení. Noc byla dosud mladá a co se pití týče, musí poněkud zvolnit. Později, až se hosté odeberou do svých domovů, si může popustit uzdu a zlinkovat se, jak zákon káže. Bohužel, ještě několik hodin se musí udržet v relativně střízlivém stavu.

Několik strategicky umístěných luceren ředilo tmu a umožňovalo tak celkem pohodlnou pozdní procházku. Gideon bezcílně bloumal zahradou, když se pojednou octl na vydlážděném prostranství, v jehož středu zurčela fontána. Ke svému úžasu zde spatřil dívku. Zdálo se, že poslouchá hudbu, linoucí se otevřenými okny z tanečního sálu. Neznámá si broukala povědomou melodii, klouzavě se otáčela v rytmu valčíku, tu a tam usrkla ze sklenice s vínem. Jakmile se k němu natočila profilem, Gideon si všiml, že nejde o děvče, spíš o mladou ženu. Navíc neuvěřitelně krásnou.

Zřejmě služka, pomyslel si, když ohodnotil ženiny obnošené šaty a neupravené vlasy. Očividně si vychutnává sklenku ukra-deného moku.

Děvečka se nakrucovala v rytmu skladby jako popletená Po-pelka, jejíž nádherné šaty zmizely dřív, než stačila přijít na ples.

Gideonovi rázem stoupla nálada. Myšlenky na pití se vytratily. Opatrně se plížil blíž, ševelení fontány přehlušilo jeho kroky.

Dívka dokončila otočku a strnula. Všimla si ho.

Gideon se k ní nenucené přiblížil svým neodolatelným, elegantním způsobem, zvědavě nachýlil hlavu a vyzývavě si ji prohlížel.

Neznámá se rychle vzpamatovala a neohroženě mu vracela upřený pohled. Na rtech jí pohrával provinilý úsměv, v měkkém světle lucerny se jí kouzelně třpytily oči. Ač postrádala rysy klasické krásy, měla v obličeji cosi, co ji činilo neodolatelnou. Vyzařovalo z ní čisté svěží ženství. S podobnou dámou se Gideon setkával poprvé.

„Inu,“ prolomila neznámá ticho, „cítím se trochu trapně. Po-kud máte v těle kousek cti, pane, okamžitě na tento zážitek za-pomenete.“

„Želbohu mám paměť jako slon,“ odvětil s předstíranou lítostí.

„To musí být nepříjemné.“ Zvonivě se rozesmála.

V tu chvíli byl Gideon ztracen. V hlavě mu vířily stovky otá-zek. Zajímalo by jej, co je to za ženu a co tu pohledává, zda si sladí čaj, jestli jako malá lezla po stromech a jak chutnal její první polibek…

Nenadálý příliv zvědavosti ho zaskočil. Obvykle nevyzvídal. Nejdříve člověka blíže poznal a teprve potom si dovolil pokládat mu otázky. Pojednou nevěděl, co by měl říct. Zvolna šel neznámé v ústrety. Zarazila se. Zřejmě nedůvěřovala cizím osobám. Nespouštěl oči z jejího obličeje. Tvářila se odhodlaně, měla kapánek delší nos, zato dokonalé, smyslné rty. A zvláštní oči. Jakou že mají barvu? Světlý odstín… Možná jsou zelené. Rozhodně však třpytivé a hluboké.

„S partnerem by se vám tančilo daleko lip,“ podotkl zdvořile.

„Zkusíte to se mnou?“

Zírala na něho, jako by právě spadl z měsíce. Větřík s sebou přinášel vlny podmanivé hudby. Po dlouhém váhání neznámá zdvihla hrdě hlavu a omluvně se usmála. Zjevně pátrala v mysli

po nějaké výmluvě. „Ještě jsem nedopila víno.“

Gideon se zvolna natáhl po nedopité sklence, již svírala v dlani. Mlčky mu ji odevzdala. Nespouštěli ze sebe zrak. Muž ztrestal nápoj mocným douškem a postavil křehký pohár na okraj fontány.

Zena se tiše zachichotala a žertem mu pohrozila prstem.

Američana náhle polilo horko jako tehdy, když měl záškrt a ošetřovatelka ho přiměla inhalovat odvar z léčivých bylin. Vzpomněl si na pocit nebetyčné úlevy. Konečně mohl znovu dýchat. Lačně tenkrát nasával vřelý vzduch, s potěšením plnil plíce vzác-ným kyslíkem. Zvláštní, ale znovu se tak cítí. Nečekaně se mu ulevilo. Sám netušil, od čeho přesně.

Nabídl ženě holou dlaň. Bílé rukavice schoval před procház-kou do kapsy. Cekal, až ji přijme.

Neznámá zjevně bojovala sama se sebou. Odvracela tvář. Pojednou vypadala zamyšleně, bezděčně si kousala rty. Zrovna když Gideon dospěl k přesvědčení, že jej odmítne, impulzivně popadla vztaženou ruku. Svíral ji něžně jako křehkého ptáčka. Opatrně přitáhl ženu k sobě blíž. Z vlasů jí stoupala vůně růžové vody. Byla štíhlá a dobře stavěná. Pod bříšky prstů ucítil pružný pas bez korzetu. Třebaže nastal nepopiratelně romantický okamžik, Gideon zůstal realistou. Zmocnil se ho typický chtíč, pro-následující dlouho neukojeného chlapa, který se ocitne v blízkosti žádoucí fešandy. Lehce se roztančili. Plavně klouzali po nerovném dláždění.

„Kdysi jsem viděl na trávníku tančit víly,“ spustil. „Ale to jsem v sobě měl láhev brandy. Ovšem s jednou z nich baletím poprvé.“ Vycítil, že neznámá mění směr. „Ne.Vedení přenechejte laskavě mně.“

„Jsme na samém okraji chodníku,“ bránila se se smíchem, když poněkud vypadli z rytmu. „Nejsme.“

„Typický panovačný Američan,“ poznamenala a schválně na-krčila nos. „S pánem, který otevřeně přiznává, že sledoval tančící víly, bych se ani zaplétat neměla. Vaše manželka by se mnou bezpochyby souhlasila.“

„Žádnou nemám.“

„Ale ano.“ Chápavě se zachichotala, jako by ho právě přistihla při neohrabané lži.

„Proč jste si svým prohlášením tak jistá?“

„Poněvadž jste Američan a ti jsou všichni zadaní. Až na pana McKennu. A McKenna nejste.“

„Kromě něj je ve skupině ještě jeden svobodný muž,“ prohlásil Gideon líně. Pustil partnerku v pase a ta se protočila pod spojenými pažemi. Potom ji opět přitáhl k sobě a vyzývavě se culil.

„Ano,“ přisvědčila, „jistý pan…“

„Shaw,“ doplnil ochotně, když se její hlas vytratil do ticha.

„Och…“ Znepokojeně na něho třeštila oči. Kdyby ji pevně nesvíral, jistě by zakopla. „Od vás se mám držet raději dál.“ Ušklíbl se. „To říká kdo?“

Dočista otázku ignorovala. „Slyšela jsem o vás různé věci. Pokud jsou jen z poloviny pravdivé…“ „To jsou,“ ujistil ji Gideon věcně. „V tom případě jste prostopášník.“ „Ten nejhorší z nejhorších.“

Se smíchem se od něj odtáhla. „Přinejmenším nic nezastíráte. Přesto bych raději měla jít. Děkuji vám za tanec… Líbilo se mi to.“

„Neodcházejte,“ naléhal Gideon. „Počkejte. Povězte mi, kdo jste.“

„Můžete třikrát hádat.“ „Jste služka?“

„Ne.“

„Marsdenová být nemůžete. Vůbec se jim nepodobáte.

Bydlíte ve vsi?“ „Ne.“

Pak Gideona přepadlo znepokojivé vnuknutí. „Nejste milen-kou pana hraběte, že ne?“

„Nejsem,“ odvětila sladce. „Právě jste zmařil třetí pokus.

Sbohem, pane Shawe.“

„Počkejte…“

„A ne abyste tančil s vílami na trávníku,“ radila mu. „Padá rosa. Zničil byste si střevíce.“

Vzápětí byla pryč. Zůstala po ní jen prázdná sklenka na fontáně a pobavený úsměv na Gideonově tváři. Jediné důkazy o tom, že vůbec existovala.

„Cože řekl?“ naléhala Livia. Málem se svalila z lůžka, na němž seděla se zkříženýma nohama. Měla ve zvyku čekat po plese v Alinině komnatě, aby si poslechla nejnovější klípky.

Aline se ponořila níž do horké vody. Ležela ve vaně postavené ve středu místnosti. Avšak ruměnec usazený na jejích lících nezpůsobila vřelá lázeň. Střílela pohledem ze sestry, jež na ni užasle zírala, na paní Fairclothovou, která na ni civěla s otevřenou pusou. Navzdory vnitřnímu zmatku se bavila.

„Prohlásil, že pokud ho odtud nevyženu, vyspí se se mnou.“

„A vyznal ti znovu lásku?“ vyzvídala Livia.

„Dobrý bože, to ne,“ připustila Aline kysele a pohodlně si natáhla bolavé nohy. Pod vodou spokojeně vrtěla prsty. „Jeho zá-měry nemají s láskou nic společného, to je jasné.“

„Ale… Mužský k tobě přece nemůže jen tak přijít a prohlásit, že s tebou chce to… to…“

„McKenna očividně může.“

Livia nechápavě zavrtěla hlavou. „Nevěřím svým uším, tako-vá drzost!“

Aline se pousmála. „Pokud se na to podíváš ve správném světle, jedná se vlastně o lichotku.“ Do čela jí spadla uvolněná kadeř. Zvedla ruce, aby ji znovu upevnila.

Sestra se znenadání rozchechtala. „Kromě toho hraje fér.

Přece tě předem varoval.“

„Podle mého je to do nebe volající troufalost,“ soptila paní Fairclothová, když přistoupila se složenou osuškou k vaně. „A taky mu to při nejbližší příležitosti řeknu.“

„Ne, ne,“ ohradila se kvapně Aline. „Nesmíte se před ním o ničem zmínit. Však on to nemyslel vážně. Je to jenom taková hra. Chci si ji chvíli užít…“

Hospodyně na ni udiveně hleděla. „Copak vás opustil zdravý rozum? Tohle přece není žádná hra. Už jste zapomněla, jak to s

McKennou tehdy bylo? Chovali jste k sobě hluboké city, které zůstaly dlouho pohřbeny. Nezačínejte si s ním, mylady. Netušíte, jak to skončí.“

Aline vzpurně mlčela. Vstala a zabalila se do huňaté osušky, kterou jí podala paní Fairclothová. Vystoupila z vany a stála bez hnutí jako socha, zatímco jí hospodyně osoušela nohy. Střelila očima k sestře. Livia zamyšleně hleděla do ohně v krbu, duchem dlela bůhví kde. Ani se dívce nedivila, že se na ni odmítá dívat. Navzdory uplynulým rokům ani ona ještě nepřivykla pohledu na zmrzačené končetiny.

Od nehody, na kterou si mnoho nepamatovala, uběhlo dlouhých dvanáct let. Aline si dobře uvědomovala, že přežila jenom díky obětavé péči paní Fairclothová. Jakmile povolaní londýnští lékaři konstatovali, že popálené není pomoci, poslala starostlivá hospodyně jednoho ze sluhů, aby přivezl mastičkářku, žijící v sousedním hrabství. Bělovlasá babice naháněla lidem z okolí hrůzu, avšak všichni přísahali na její zázračné léčitelské schopnosti.

Realisticky naladěný Markus proti přítomnosti „čarodějnice“ divoce protestoval. Z pověstmi opředené bytosti se vyklubala nenápadná ženská středního věku. V jedné ruce si přinesla malý měděný kotlík, v druhé tašku naditou bylinkami. Aline, která měla tou dobou smrt na jazyku, si pochopitelně na nic nepamatovala, ale ochotná Livia jí sled událostí barvitě vylíčila.

„Myslela jsem, že ji Markus okamžitě vynese ven v zubech,“ přiznala dívka později sestře. „Utábořil se přede dveřmi tvé ložnice, odhodlaný bránit tě vlastním tělem. A ta paní beze strachu přistoupila přímo k němu - byla o dobrou polovinu menší a lehčí než on - a rázně se domáhala vstupu. Já s paní Fairclothovou jsme ho od božího rána přemlouvaly, aby změnil názor. Chtěly jsme pro tebe udělat vše, co bylo v lidských silách. Situace snad nemohla být horší. Jenže bratr se zatvrdil a neustále pronášel zlostné poznámky o bosorkách létajících na košťatech kolem komínů.“

„Copak se ho ta mastičkářka vůbec nebála?“ divila se Aline.

Dobře věděla, jak nebezpečně umí bratr vyhrožovat.

„Ani trošku. Oznámila mu, že pokud ji okamžitě nevpustí dovnitř, na místě ho prokleje.“

Aline se ušklíbla. „Markus přece na uřknutí a kouzla nevěří.

Na to je příliš praktický.“

„Ano, ale koneckonců je muž. A ta paní mu pohrozila, že když ji neposlechne, přijde o… o…“ Livia se dusila smíchy.

„Potenci,“ kuckala. „Stačilo jen pomyslet a Markus zesinal. Chvíli spolu zuřivě vyjednávali. Nakonec povolil léčitelce jedinou hodinu ve tvé přítomnosti s tím, že ji nespustí z očí.“

Potom Livia popsala sestře následující scénu: žena zapálila modré svíce a doutnající šalvěji opsala nad postelí nemocné kruh. V místnosti se vznášel hutný bílý dým a naplnil ovzduší pronikavým aroma. Mastičkářka se pustila do svých rituálů.

K všeobecnému překvapení Aline přežila noc. Když ráno od-stranili bylinkové obklady, s úžasem zjistili, že rány nemokvají, ale začínají se hojit. Bohužel, ani léčitelčiny zázračné schopnosti dívku neuchránily před masitými, sytě růžovými jizvami, táhnoucími se od kotníků až po stehna. Nohy měla zdravé, ale příšerné. Jinak se je nedalo nazvat. Chodidla, která v době požáru chránily kvalitní botky, zůstala naštěstí ušetřena. Nicméně rozsáhlé zjizvené plochy zapříčinily, že se Aline občas pohybovala s velkými obtížemi. Nesměla se přepínat, jinak se ohněm zasažené svaly a šlachy vzbouřily, takže se sotva belhala. Každý večer se koupala ve vodě s přídavkem rostlinných olejů, aby pokožka zvláčněla. Potom se jemně protahovala a cvičila, aby si končetiny zachovaly pružnost.

„Co kdybyste McKennovi řekla, co vás potkalo?“ navrhla paní Fairclothová, když pomáhala Aline do noční košile. „Jak by asi zareagoval?“

Dlouhý, splývavý noční úbor milosrdně skryl rozdíl mezi bě-lostným tělem a ubohou připomínkou kdysi ladně tvarovaných nožek.

„McKenna nesnáší jakoukoliv slabost,“ připomněla Aline a unaveně se svezla do křesla. „Politoval by mě. Jenže lítost častokrát hraničí s pohrdáním a to bych nesnesla.“

„Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Snad mi nechcete tvrdit, že McKennovi by se ty jizvy líbily?“ naježila se Aline, zatímco jí hospodyně vtírala do postižené kůže bylinnou mast, mírnící nepříjemné svědění. „Každého přece od-puzují. Dočista každého.“

„Aline,“ napomenula ji sestra trůnící na posteli. „Člověku, který se do tebe doopravdy zamiluje, zaručeně nebudou vadit.“

„To zní jako v pohádce,“ ohradila se Aline. „Ale pohádkám dávno nevěřím.“

Rozhostilo se napjaté ticho. Livia sklouzla z lůžka, přistoupila k toaletnímu stolku a usadila se před čtvercovým zrcadlem z ob-dobí královny Anny. Zvedla kartáč a nepřítomně si pročesávala koneček ledabyle zapleteného copu. Za každou cenu chtěla změnit téma hovoru. „Nebudeš věřit, co se mi dnes večer přihodilo. Šla jsem do zahrady nadýchat se čerstvého vzduchu. Zastavila jsem se u fontány… Víš kde, je tam dobře slyšet hudba z tanečního sálu.“

„Mělas být uvnitř a tančit,“ prohlásila Aline. Sestra ji netrpělivě umlčela mávnutím ruky.

„Ne, ne, prožila jsem tam něco lepšího. Popíjela jsem víno a točila se dokola jako bláznivá balerína, když tu jsem si všimla, že mě někdo pozoruje.“

Aline se rozesmála. „Tedy já bych začala ječet.“

„Však já skoro taky.“

„Byl to muž nebo žena?“ otázala se hospodyně.

„Muž.“ Livia se na sedátku otočila a uličnicky se šklebila.

„Vysoký, náramně pohledný, s čupřinou neuvěřitelně zlatých vlasů. Dřív než jsme se stačili navzájem představit, mě uchopil do náruče a zatančil si se mnou.“

„Ne!“ vykřikla potěšené Aline.

Livia ji nadšeně objala. „Ale ano! Ukázalo se, že mým tajem-ným partnerem není nikdo jiný než neblaze proslulý pan Shaw. Většího sympaťáka jsem v životě nepotkala. Jsem si jistá, že je to prostopášník každým coulem. Ovšem tančí jako bůh!“

„A taky pije,“ poznamenala chmurně paní Fairclothová, která měla od služebnictva informace z první ruky.

„O tom nepochybuji.“ Livia nešťastně potřásla hlavou. „Má takový zvláštní pohled. Jako by všechno už tisíckrát prožil a nic jej nedokázalo překvapit. Bohužel ani potěšit.“

„Zdá se, že se od Amberleyho zásadně liší,“ podotkla opatrně Aline. Znepokojilo ji, že zhýralý Američan učinil na sestru hluboký dojem.

„Je v každém směru jiný,“ souhlasila Livia a položila stříbrný kartáč. Hlas jí povážlivě zjihl, když zamyšleně pokračovala:

„Přesto se mi moc líbí. Opravdu. Aline, ocenila bych, kdybys o něm něco vyzvěděla a přišla mi to říct…“

„Ne,“ odsekla sestra a zmírnila odmítnutí úsměvem. Sykla bolestí, když jí paní Fairclothová ohnula nohu v kotníku, aby uvolnila ztuhlou šlachu. „Pokud tě pan Shaw zajímá, budeš muset přestat s tím schováváním a vyzpovídat ho sama.“

„Do háje!“ zabručela Livia naoko popuzeně. Unaveně si zívla.

„Nu což. Třeba to zkusím.“ Přistoupila k sestře a políbila ji na rozloučenou. „A co se tebe týče, sestřičko, dávej si pozor na McKennu. Obávám se, že je daleko lepší hráč než ty.“

„Uvidíme,“ odvětila Aline, za což si od sestry vysloužila pobavený smích a ustaraný pohled od paní Fairclothové.

Po protančené noci nemínil žádný z hostů vstávat před polednem. Až na malou skupinku vášnivých lovců. Aline usrkávala čaj a pobaveně sledovala ranní ptáčata, shromažďující se na zadní terase. Překvapilo ji, že mezi nimi vidí McKennu.

Rozednívalo se. Vzduch byl studený, slabé anglické slunce se marně snažilo rozehnat mlžný opar. Aline seděla venku u stolku, kolem ramen tenkých šatů omotaný hedvábný šál, a pokoušela se na přítele nezírat. Nicméně nedokázala svůj zájem dostatečně skrýt. McKenna zkrátka přitahoval pozornost. Prýštila z něho energie, podobně jako z Marka. Černé lovecké sako zdůrazňovalo široká ramena, tmavě zelené kalhoty svalnatá stehna a vysoké holinky dlouhá lýtka. Jistě, podobný oděv sluší mnoha mužům, ale na McKennovi obzvláště vynikal.

Ten vycítil její kradmé pohledy a zadíval se na ni. Střetli se očima, vyšlehly neviditelné blesky. Potom se McKenna přinutil obrátit k muži, s nímž čile rozprávěl.

Aline zírala do šálku naplněného temně jantarovou tekutinou. Zakoušela nepříjemné napětí. Vzhlédla až poté, co k ní přistoupil bratr a zeptal se na denní rozvrh.

„Snídani budeme podávat v pavilonu u jezera,“ odvětila Ali-ne. Po plesech s přemírou lahůdek a šampaňského hosté většinou vstávali pozdě, proto první jídlo dne připadalo až na poledne. Aline pohladila bratra po ruce. „Dobře se bav,“ prohodila vesele. „A drž se dál od pánů se špatnou muškou.“

Markus se ušklíbl a odvětil tiše: „V tomto směru nejsou s Američany větší potíže. Byť málokterý jezdí dobře na koni, střílejí docela slušně.“ Skláněl se nad sestrou, čekal, až k němu zvedne oči. Podezřívavě mhouřil víčka. „Včera jsi s McKennou zmizela téměř na půl hodiny. Kam jste odešli? Co po tobě

chtěl?“

„Marku,“ culila se Aline, „ani bych nespočítala, kolikrát ses ty někam vytratil s nějakou dámou. Vyslýchala jsem tě snad? Nikdy mě nezajímalo, kde jste skončili a co jste tam prováděli.“

„V tom je zásadní rozdíl.“

Bratrův zájem Aline zároveň těšil i popuzoval. „Jaký?“ Markus svraštil obočí. „Ty jsi ženská,“ zavrčel rozmrzele.

„Ovšem z McKennovy strany mi nehrozí žádné nebezpečí.

Navíc se dobře známe.“

„Přátelili jste se jako děti,“ zdůraznil bratr. „Nyní je pro tebe cizí člověk a nevíš, čeho je schopen.“

„Do toho se nepleť, Marku. Budeme si dělat, co se nám zlíbí. Doufám, že se nezačneš chovat jako před lety otec. Draze jsem za jeho vměšování zaplatila. Tehdy jsem neměla na vybranou, ovšem nyní se situace zásadně změnila.“

Markus se přidržel dlaní za opěradlo její židle. Semknutá ústa prozrazovala, jak je napjatý. „Aline,“ oslovil ji opatrně. „Co myslíš, že po tobě chce?“

Odpověd byla oběma předem jasná. Bratr však netušil, že ona po McKennovi touží naprosto stejně jako on po ní. „To samé, co já po něm.“

„Víš, co mi tu říkáš?“ Markus na ni hleděl, jako by ji nepoznával.

Aline si povzdechla a zadívala se na McKennu, který se živě bavil s dvojicí mužů. „Copak ty jsi nikdy nezatoužil ukrást několik hodin ze své minulosti?“ otázala se vlídně. „To je vše, co žá-dám. Pouhou ochutnávku toho, co mohlo být, kdyby…“

„Ne, to jsem si nikdy nepřál,“ zazněla řízná odpověď. „Slova

,co mohlo být, kdyby…’ pro mě nemají žádný význam. Existuje pouze přítomnost a budoucnost.“

„Hovoříš z pozice člověka, jehož nic neomezuje,“ prohlásila přesvědčeně. „Já jsem na tom jinak.“

Markus sevřel ruku v pěst. „Protože máš na těle pár jizev?“ Neomalený dotaz se jí hněvivě odrazil v očích. „Nikdy jsi neviděl moje nohy, Marku. Nevíš, o čem mluvíš. Kromě toho si vybíráš nejhezčí dívky z Londýna jako cukrátka z bonboniéry.“

„Chceš tím snad říct, že jsem omezený hlupák, který hodnotí ženy jenom podle zjevu?“

Aline byla v pokušení odvolat svoje prohlášení, jen aby mezi nimi nastolila mír. Ale jakmile si připomněla poslední z dlouhé řady žen, s nimiž se bratr zapletl… „Mrzí mě to, Marku, ale při vzpomínce na pár tvých posledních známostí s lítostí konstatuji, že projevily inteligenci šumící trávy. Ano, byly velice atraktivní, ale pochybuji, že sis s nimi mohl smysluplně povídat déle než pět minut.“

Markus zaraženě couvl a upřeně na sestru zíral. „Jak to souvisí s naší debatou?“

„Tato skutečnost prostě dokládá, že i ti nejušlechtilejší a nejčestnější muži kladou velký důraz na tělesnou přitažlivost. Pokud se někdy zapleteš s dámou, na jejíž vizáži naleznu zjevný kaz, potom se možná podrobím tvému kázání o tom, že na vzezření v podstatě nezáleží.“

„Aline…“

„Lovu zdar,“ odbyla ho sestra. „A nezapomeň na mé varování - nepleť se mi do cesty, Marku.“

Hrabě ji opustil s těžkým povzdechem, aby vyhledal komorníka obtíženého puškami a koženými brašnami.

Většina mysliveckého bratrstva se dostavila k hostitelčině stolu, aby ji pozdravila. Zena vesele konverzovala, avšak podvědomě silně cítila McKennovu vzrušující přítomnost. Ten k ní přistoupil až ve chvíli, kdy ostatní začali sestupovat po masivních schodech k čekajícím koním.

„Dobré jitro,“ prohodila ledabyle Aline, přestože jí srdce tlouklo jako zběsilé. Jako by ji opustil zdravý rozum. Naučeně mu podala ručku k políbení a zadržela dech, když se jí dotkl rty. Naštěstí se jí podařilo ovládnout hlas a vychrlit další frázi:

„Vyspal ses dobře?“

„Ne.“ Oči se mu tajuplně třpytily, drobnou dlaň svíral déle, než bylo pokládáno za slušné.

„Doufám, že ti vyhovuje přidělená komnata,“ drmolila Aline,

vyprošťujíc uvězněnou ruku.

„Co bys udělala, kdybych řekl, že ne?“

„Nabídla bych ti jinou, samozřejmě.“

„Nestojím o ni - ledaže by to byla tvoje ložnice.“

Svou drzostí ji zaskočil natolik, že málem vyprskla smíchy. Nedokázala si rozpomenout, zda s ní někdo kdy mluvil podobně neomaleně. Z hlubin paměti se vylouply vzpomínky na dobu, kdy s naprostou lehkostí a samozřejmostí sdíleli vzájemné důvěrnosti.

Pouze v McKennově společnosti se dokázala doopravdy uvolnit. „Tak obětavá hostitelka zase nejsem,“ informovala ho.

Muž se opřel dlaněmi o naleštěnou desku stolu. Skloněný k ženě připomínal kocoura číhajícího na myš. Tyrkysové oči mu vyzývavě blýskaly. „Jaký je tedy váš verdikt, mylady?“

„Verdikt?“

„Mám opustit váš dům nebo zůstat?“

Aline líně opsala špičkou upraveného nehtu na stole neviditelný kruh. Srdce jí divoce bušilo. „Zůstaň, jestli chceš.“

Oslovil ji s milým úsměvem. „Je ti jasné, k čemu v tom případě dojde?“

Netušila, že umí být tak troufalý - nebo že se jí bude jeho troufalost líbit. Ve vzduchu se vznášela výzva. Odvětila podobně měkkým tónem: „Nerada bych tě zklamala, McKenno, ale jsem si jistá, že tvému kouzlu dokážu odolat.“

Zdál se jí být naprosto uchvácený. „Skutečně?“

„Ano. Takových návrhů jsem už dostala víc. Možná to bude znít domýšlivě, ale jsem si jistá, že tvoje nabídka není poslední.“ Aline se konečně podařilo široce se usmát, provokativně a maličko výsměšně. „Proto tu klidně zůstaň a spřádej smělé plány. Určitě se náramně pobavím. Zřejmě bys měl vědět, že na mě platí důmyslné finesy.“

Díval se, jak se směje. Ačkoliv navenek nehnul ani brvou, Ali-ne vycítila, že jej ohromila. Připadala si trochu jako prokletá dušička, která si to namířila přímo k Luciferovi a z legrace ho šimrá pod bradou.

„Finesy,“ opakoval, přičemž z ní nespouštěl zrak.

„Přesně tak. Serenády pod oknem, záplavy květin, recitování poezie.“

„Jakého druhu?“

„Takového, jaký napíšeš, pochopitelně.“

Na tváři se mu rozlil líný úsměv, který Aline zahřál u srdce.

„Copak Sandridge pro tebe skládá básně?“

„Stačí se zmínit a položí mi k nohám celou sbírku.“ Adam to se slovy uměl. Podobného úkolu by se bezpochyby zhostil se ctí.

„Ale nežádalas to po něm,“ zamumlal McKenna. Pomalu zavrtěla hlavou.

„O důvtipném dvoření jsem nikdy nepřemýšlel,“ prohlásil na rovinu.

Aline udiveně povytáhla obočí. „Ani když přijde na svádění?“

„Ženské, které si beru do postele, většinou svádět nepotřebuji.“

Uchopil hostitelku za bradu a upřeně jí zíral do očí.

„Zkrátka si je bez-cavyků vezmeš. To tím chceš říct?“

„Přesně tak.“ Obdařil ji nevyzpytatelným pohledem. „A většina z nich pochází z vyšších kruhů.“ Lehce se uklonil a pospíchal za ostatními lovci.

Aline zhluboka dýchala, čekala, až se uklidní.

Oběma bylo jasné, že hra právě odstartovala… Hra bez pravidel, kde nikdo nemusí být jasným vítězem, zato ztráty mohou být značné. Aline se o sebe bála. Stejnou měrou se strachovala i o McKennu, o jehož minulosti mnoho nevěděla. Snad jen to, že nebyla příjemná, zato plná nebezpečí. Musí to navléci tak, aby si o ní myslel jen to nejhorší… Dá mu, co žádá, a nechá ho odjet ze Stony Cross Parku s pocitem vítěze, který se právě báječně pomstil.

Ted, když muži zmizeli, má konečně čas si odpočinout, vychutnat si šálek voňavého čaje v ranním salonu. Byla natolik za-brána do přemýšlení, že málem do někoho vrazila. Srazila se s tím člověkem ve dveřích.

Návštěvník ji obratně tístýtil za lokty a přidržel, dokud opět

nenabyla rovnováhy. „Odpusťte. Pospíchal jsem, abych dohonil ostatní.“

„Právě odjeli, pane Shawe,“ informovala ho Aline. „Přeji vám dobré jitro.“

Opálený blonďák se safírovýma očima působil vskutku okou-zlujícím dojmem. Vyzařovala z něj bezstarostnost typická pro jedince, kterým díky rodinnému bohatství v životě nikdy nic ne-chybělo. Vrozený cynismus mu přizdobil koutky očí jemnými vráskami, mužný zjev podtrhovala umíněná ústa. Byl vysoký a dobře stavěný, třebaže ne tak urostlý jako McKenna.

„Pokud seběhnete po levém schodišti, nasednete na koně a vydáte se po pěšině k lesu, ještě je dostihnete,“ radila mu Aline. Shaw ji obdařil zářivým úsměvem, připomínajícím paprsek slunce prodravší se z mraků. „Děkuji vám, lady. Zábavy konající se časně zrána považuji za svérázný druh mučení, jejž s rozkoší

podstupuji.“

„V tom případě jistě rád rybaříte?“

„Ach ano.“

„Tak to vás bratr vezme s sebou na pstruhy. Obvykle vyráží za úsvitu.“

„Možná se k němu jednou připojím. Byť jsou angličtí pstruzi o hodně mazanější než ti američtí.“

„Platí to samé i o obchodnících?“ otázala se Aline s pobave-ným leskem v očích.

„Zaplaťpánbůh ne.“ Shaw se jí krátce uklonil a chystal se odejít. Tu jako by ho něco napadlo. „Smím se na něco zeptat, mylady?“

Hostitelka vytušila, co má na srdci. Měla co dělat, aby zachovala vážnou tvář. „Prosím, pane Shawe.“

„Včera v noci jsem se procházel vzadu na zahradě. Náhodou jsem se setkal s jistou dámou…“ Odmlčel se, očividně nesvůj, jak má zvláštní seznámení popsat.

„Nepředstavila se vám?“ otázala se Aline nevinně.

„Ne.“

„Patřila k hostům? Ne? Inu, potom se nejspíš jednalo o služ-

ku.“

„Nemyslím.“ Maličko se zamračil a pokračoval: „Ona neznámá měla světle hnědé vlasy a zelené oči… Alespoň se domnívám, že jsou zelené… Byla malá, o nepatrný kousek vyšší než vy.“

Aline omluvně pokrčila rameny. S chutí by mu pověděla o své sestře, jenže netušila, zda by se na ni Livia nehněvala. „V tuto chvíli mě nenapadá, o koho by mohlo jít, pane Shawe. Třeba se vám jenom zdála.“

Odmítavě zavrtěl hlavou a sklopil husté řasy, jako by dumal nad problémem zásadního významu. „Byla skutečná. Bytost z masa a kostí. Za každou cenu ji musím najít.“

„Koukám, že na vás učinila dojem.“

Na mužových rtech pohrával ironický úsměv. Američan si prsty ledabyle prohrábl pečlivě sestříhané zlaté kadeře. „Cítil jsem se, jako bych se po dlouhé době zhluboka nadechl. Za ten prožitek vděčím jenom jí.“ Vyhýbal se přímému pohledu. „Ano, rozumím vám.“

Upřímnost ženina hlasu přitáhla Shawovu pozornost. Znenadání se zaculil. „Zdá se, že chápete, o čem mluvím.“

Aline se cizinec zamlouval stále víc. Kvapně ukázala požado-vaným směrem. „Pokud si pospíšíte, ještě je dohoníte.“

Shaw se uchechtl.- „Mylady, na tomto světě není nic, za čím bych se chtěl honit.“

„Dobrá,“ zazubila se. „Přijměte tedy pozvání na snídani s paní domu. Nechám ji přinést sem.“

Aline usoudila, že jí mužova přítomnost jenom prospěje. Přikázala služebné, aby prostřela pro dva. Děvče vmžiku přineslo košíček právě upečených koláčků a sladkých housek, míchaná vejce a smažené houby, společně s plátky pečených, na tenko nakrájených křepelčích prsíček. Z bohatě prostřené tabule však Shaw dával očividně přednost konvici se silnou kávou. Naléval se jí, jako by se jednalo o protilátku nějakého obzvlášť prudkého jedu.

Aline se pohodlně usadila v židli, ulomila si kousek housky

namazané máslem a škádlivě se zadívala na svého společníka. Tento pohled na muže většinou zabíral - dokázala z nich potom vytáhnout, co potřebovala vědět. „Pane Shawe,“ otázala se, když zapila sousto douškem řádně oslazeného čaje, „jak dlouho znáte McKennu?“

Otázka Američana zjevně nepřekvapila. Už do sebe stačil nalít dva šálky kávy, ten třetí upíjel o něco pomaleji. „Asi osm let,“ odvětil.

„McKenna mi vyprávěl, že jste se poznali na lodi. On byl pře-vozníkem a vy jeho zákazník.“

Muž se zvláštně pousmál. „To že vám navykládal?“

Nachýlila hlavu na stranu a zkoumavě ho pozorovala. „Není to snad pravda?“

„McKenna záměrně vynechává jisté detaily, aby uchránil moji pověst. Stará se o mou reputaci mnohem víc než já.“

Aline pečlivě rozmíchávala v čaji další kousek cukru. „Proč jste se pustil do podnikání s prostým lodníkem?“ vyzvídala naoko lhostejně.

Gideon dlouho neodpovídal. Položil šálek na stůl a nespouštěl Aline z očí. „Asi bych měl začít tím, že mi McKenna zachránil život.“

Hostitelka na prosté oznámení nikterak nezareagovala, proto pokračoval:

„Byl jsem namol opilý a vrávoral po nábřežní hrázi. Dodneška netuším, jak jsem se dostal k vodě. Občas mám díky chlastu strašná okna. Nepamatuji si celé hodiny, někdy i dny.“ Mrazivě se pousmál. „Panovalo psí počasí, bylo pošmourno a já se potácel daleko od doků. Potom jsem zakopl a spadl do vody. McKenna se shodou okolností tou dobou vracel z Staten Islandu. Ani na okamžik nezaváhal, skočil do ledové vody a vytáhl mě ven.“

„Měl jste náramné štěstí,“ poznamenala Aline se staženým hrdlem. Bože, jak přítel riskoval pro zcela neznámého člověka!

„Pochopitelně neměl ponětí, koho zachránil. Ani se o to nezajímal. Byl jsem promrzlý na kost, a tak mě vzal do své

pronajaté světničky. Když jsem se konečně probral, zjistil jsem, že ležím v jakési krysí díře a nade mnou se tyčí obrovský navztekaný lodník.“ Vzpomínka vyloudila na mužově tváři úsměv. „Snad si dovedete představit, jak jsem vypadal. Hlava mě bolela jako střep. Poté, co mně McKenna nakrmil a napojil, jsem se probral natolik, abych se mu představil. Povídali jsme si. Překvapilo mě, že navzdory drsnému zevnějšku je můj spasitel dobře informovaný člověk. Denně převážel pasažéry obchodující na Manhattanu s realitami a hodně toho od nich pochytil. Dokonce věděl o parcele, kterou si naše rodina dlouhodobě pronajala. Při té příležitosti mi předložil smělý návrh.“

Aline se rozzářila. „O co šlo, pane Shawe?“

„Chtěl velký pozemek rozdělit na spoustu menších a krátko-době je pronajmout novým majitelům. Pochopitelně požadoval procento ze zisku.“ Muž se pohodlně opřel, propletl si prsty a položil dlaně na břicho. „A já si pomyslel: Proč ne? Parcela stejně ležela ladem, nikdo s ní neměl nic v plánu… Třetí generace slavného rodu Shawů je totiž proslulá nekonečnou zahálkou a vyhledáváním nadpozemských slastí. A pak si přijde cizinec přetékající ctižádostivostí a zájmem, hledající něco, na čem by zbohatl. Tak jsem mu dal veškerou svoji hotovost - měl jsem v portmonce zhruba padesát dolarů - a přikázal mu, ať si koupí nový oblek, nechá se ostříhat a oholit a následujícího dne se přihlásí u mě v kanceláři.“

„A spolupráce s McKennou se vyplatila,“ dodala Aline.

Gideon přikývl. „Během šesti měsíců zužitkoval každou píď toho pozemku. Potom, bez jakéhokoliv dovolení, za výtěžek koupil od města akry zamokřených pozemků za Canal Street. Z toho jsem byl kapánek nervózní. Zejména poté, co se městem začaly šířit vtípky o tom, že Shaw s McKennou hodlají stavět podvodní domy.“ Potichoučku se zachechtal. „Přirozeně i já jsem pochyboval o McKennově zdravém rozumu. Jenže jsem stejně nemohl nic dělat, a tak jsem zpovzdálí sledoval, jak společník nechává mokřa-dy zavážet kamením a hlínou. Později tam nechal postavit několik

skladů a činžovních domů značné hodnoty. Z původní investice sto padesáti tisíc dolarů dokázal vytřískat zhruba milion dolarů ročně.“

Aline ohromeně zírala.

Shawovi neušlo, jak údivem kulí oči, a rozesmál se. „Ne na-darmo je tedy v New Yorku vyhledávanou známostí a nejžádoucnějším starým mládencem.“

„Nejspíš se těší přízni mnoha žen,“ poznamenala Aline navenek lhostejně.

„Musí je od sebe přímo odhánět,“ šklebil se Shaw. „Nicméně sukničkářem rozhodně není.” Jistě, měl několik přítelkyň, ale po-kud vím, žádná ho opravdu nezaujala. Většinu času tráví prací. Dře jako kůň.“

„A co vy, pane Shawe?“ prohodila vesele. „Ceká na vás doma nějaká známost?“

Energicky zavrtěl hlavou. „Obávám se, že co se manželství týče, jsem stejně skeptický jako McKenna.“

„Jednoho dne se určitě zamilujete.“

„Pochybuji. Nevyznám se sám v sobě…“ Hlas se mu pojednou zlomil. Položil šálek na stůl a zadíval se do dáli. Náhle byl ve střehu.

„Pane Shawe?“ Aline pohlédla stejným směrem, aby zjistila, co upoutalo jeho pozornost. Livia. Sestra v pastelových šatech potištěných květinami vyrážela do lesa na procházku. Pohupovala sla-měným kloboučkem, přizdobeným čerstvými sedmikráskami, který držela za stuhy.

Gideon vstal tak prudce, až převrhl židli. „Pardon,“ omluvil se.

„Moje zjevení se vrátilo. Musím je chytit.“

„Samozřejmě,“ zahuhlala Aline, potlačujíc smích. „Hodně štěstí, pane Shawe.“

„Díky.“ Mihl se kolem ní jako blesk a s mrštností kočky pospíchal ke kamennému schodišti. Jakmile se octl v zahradě, vyrazil dlouhými kroky přes trávník. Za chvíli se neudržel a rozběhl se.

Aline se postavila, aby lépe viděla. Nedokázala si pomoct a výsměšně se ušklíbla. „Tedy, pane Shawe… A já si myslela, že na tomto světě není nic, za čím byste se chtěl honit.“

Po smrti lorda Amberleyho na něj Livia každý večer před spaním myslela. Až do včerejška.

Připadalo jí zvláštní zabývat se v duchu někým jiným, zvlášť tak odlišným. Vzpomínala na Gideonovu pohlednou tvář, zlatisté vlasy a něžný dotek, a vzápětí ji zachvátil pocit viny a znepokojení. Ano, je docela jiný než Amberley.

Snoubenec nebyl komplikovaný člověk. Neměl žádná temná tajemství, nic, co by mu bránilo rozdávat a přijímat lásku plnými hrstmi. Pocházel z rodiny vlídných lidí, kteří se těšili dobré po-věsti a navzdory rozsáhlému majetku se nechovali nabubřele a přezíravě k těm, jimž se v životě nedostalo tolik štěstí. Pohledný Amberley poutal pozornost tmavě hnědýma očima a neposlušnou kšticí plavých vlasů, které mu spadaly do čela. Byl štíhlý, sportovní typ. Miloval různé hry a dlouhé procházky.

Nikoho nepřekvapilo, když si vzájemně padli do oka. Tvořili dokonalý pár. Amberley odhalil tu část Liviiny osobnosti, jíž si sama nebyla vědoma. V jeho náruči dočista roztávala. Objevila omamnou příchuť milování a s rozkoší se jí oddávala.

Po milencově odchodu zastala opuštěná. Matka jí dalekosáhle kázala, že by měla okamžitě ulovit ucházejícího manžela, dokud ji neopustí poslední špetka mládí. Livia s ní v skrytu duše souhlasila. Cítila se osamělá a stýskalo se jí po bezpečí mužné náruče. Jenže nedokázala převzít iniciativu. Zkrátka čekala, až se něco stane… Na někoho, na něco, co z ní sejme neviditelná pouta.

Kráčela mezi duby a lískami. Oblohu neustále halil mlžný opar, proto v lese panovalo příšeří. Každou chvíli se zastavila, aby špičkou střevíčku popohnala kamínek, který kopala před sebou. Zvedl se větřík, zašustil listovím, brhlík poplašeně hvízdl.

Livia si neuvědomovala, že ji někdo sleduje, dokud za sebou nezaslechla kroky. Otočila se a spatřila vysokou postavu mířící k ní. Muž se blížil pružnou chůzí, ve sportovním obleku mu to neobyčejně slušelo. Livia zadržela dech. Ihned poznala Gideona Shawa. Našel ji.

Pokud jí za svitu luny připadal pohledný, za denního světla se zdál neodolatelný. Krátce ostříhané vlasy se mu leskly jako staré zlato. Obličej měl půvabný, avšak skrznaskrz mužný, nos úzký a dlouhý, lícní kosti vysoké, oči neskutečně modré.

Z nějakého důvodu se zastavil, jako by vrazil do neviditelné zdi. Střetli se pohledem. Dělilo je sotva pět metrů. Livia cítila, jak se v ní něco probouzí. Snad za to mohl Gideonův zvláštní výraz… Potlačovaný zájem, mísící se s rozčarováním. Pocity člověka, který se ze všech sil snaží vymanit z tenat své touhy.

„Dobré ráno, pane.“

Zvuk dívčina hlasu ho probral. Zvolna se k ní blížil, jako by se obával, že stačí jediný prudký pohyb a zjevení zase zmizí. „Včera v noci se mi o vás zdálo,“ prohlásil.

Na začátek rozhovoru poněkud znepokojivé stanovisko, oslovená se přesto usmála. „Vyprávějte mi o tom,“ vyzvala ho s hlavou nakloněnou na stranu. „Anebo žádám příliš?“

Vánek si pohrával s kadeří padající mu do čela. „Vskutku troufalé přání.“

Dívka si znenadání uvědomila, že s cizincem flirtuje, jenže se nedokázala ovládnout. „Přišel jste, abyste mě doprovodil, pane Shawe?“

„Pokud nemáte námitek.“

„Vadila mi pouze vaše nepřítomnost,“ prohlásila na rovinu a vychutnala si gentlemanův spokojený výraz. Naznačila mu, aby se k ní připojil, a zamířila ke vzdálenému altánku.

Shaw s ní srovnal krok, pod botami mu praskaly větvičky a suché listí. Zabořil ruce do kapes tvídového saka a vrhal na Livii kradmé pohledy. „Rozhodl jsem se,“ pronesl opatrně, „že tentokrát vás nenechám odejít, aniž bych se dozvěděl vaše jméno.“

„Radši bych pro vás zůstala záhadou.“

„Pročpak?“

Odpověděla popravdě. „Kdysi jsem svým chováním způsobila skandál. Proto se ted straním společnosti. Je mi neustále trapně.“

„Co strašlivého jste provedla?“ Sarkastický tón jasně naznačoval, že ho nemůže ničím překvapit. Rozhodně očekával nějakou banalitu. „Předpokládám, že jste šla na procházku bez gardedámy,“ dobíral si ji. „Nebo vám nějaký drzý mladík ukradl na veřejnosti hubičku.“

Zavrtěla hlavou a kysele se usmála. „Zřejmě nemáte ponětí, jak zkažené mohou být mladé dámy.“

„S radostí si to nechám objasnit.“

Livia nerozhodně mlčela. Gideon nenaléhal. Zadíval se na ze-lení porostlý zahradní domek před nimi. Zimolez omamně voněl, mezi pestrobarevnými květy máku a pivoněk tančili motýli. Za plotem zeleninové zahrady vykukovala nať mrkve, salát a ředkvičky. Pod obloukem, porostlým popínavými růžemi, se vcházelo do skleníku chráněného korunou platanu ve tvaru deštníku.

„Nádhera,“ poznamenal Američan.

Livia pohupovala slamákem a vedla návštěvníka do titěrného skleníku, kam se vešli právě tak dva lidé. „Když jsem byla malá, často jsem si tu hrála. Nastěhovala jsem se sem se svými panenkami a knížkami a předstírala, že jsem princezna ve skleněné věži.“

„To znamená, že jste ve Stony Cross Parku vyrostla,“ usoudil. Livia otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Všude bylo čisto, lavička se pyšnila novým nátěrem. „Jsem sestra lorda Westcliffa,“ přiznala konečně. Její hlas se ve skleníku dutě odrážel. „Jmenuji

se Olivia Marsdenová.“

Shaw stál těsně za ní, ale nedotýkal se jí. Vnímala ho natolik intenzivně, že dovnitř skoro skočila. Gideon setrval na prahu, urostlá postava zabírala téměř celý volný prostor. Jakmile se k němu Livia otočila, silně si uvědomila rozdíl mezi ním a lordem

Amberleyem. Shaw byl o dobrých deset let starší. Vyzařovalo z něj sebevědomí mocného muže, který se vyzná. Tvářil se značně cynicky. Ale jakmile se usmál, zneklidňující rysy se rozplynuly a znenadání vypadal tak přitažlivě, až se Livii zastavilo srdce.

„Lady Aline se zmínila o mladší sestře,“ poznamenal, „ale na-byl jsem dojmu, že žije někde jinde.“

„Ne. Přebývám zde, v Stony Cross Parku. Ale schovávám se.

Kvůli tomu skandálu, jistě chápete.“

„Obávám se, že ne.“ Koutky úst rozvlnil upřímný úsměv. „Povězte mi, princezno Olivie…, proč se ukrýváte ve své věži?“

Oslovil ji tak něžně, až Livia roztála. Nervózně se zachichotala. Kéž by se mu dokázala svěřit! Leč zvítězila vrozená opatrnost.

Dívka zavrtěla hlavou a učinila krok k němu. Předpokládala, že uvolní vchod a umožní jí vyjít ven. Gideon sice o kousek couvl, rukama se však dál opíral o veřeje. Bezděčně mu tím vklouzla přímo do náruče. Klobouček jí vypadl z prstů.

„Pane Shawe…,“ spustila, pak ale učinila tu hloupost, že se mu zadívala do očí.

„Gideone,“ opravil ji. „Rád bych znal všechna vaše tajemství, Olivie.“

Hořce se pousmála. „Dříve či později vám je někdo přetlu-močí.“

„Chci je slyšet od vás.“

Livia se mínila stáhnout do útrob skleníku, ale společník ji chytil za vyztužený pásek letních šatů.

Dívka ho poplašeně vzala za ruku, zrudlá ve tvářích. Věděla, že si s ní schválně hraje. Mohla by vzniklé situace lehko využít. Jednou to udělá, dneska však ne.

„To nejde, pane Shawe,“ vyhrkla ochraptěle.

Jako b’y rozuměl, co tím chce říct. „K ničemu vás nenutím,“ oznámil jí vlídně. „Hlavně se mě nebojte. No tak, pojďte blíž…“ Zkušeně se k ní sklonil a vyhledal dívčina ústa.

Livii se zatočila hlava. Objala muže kolem krku a přitiskla se k

němu. Líbá se s Gideonem Shawem! S neblaze proslulým dare-bákem, před nímž ji bratr varoval. Bože, jaká slast. A to se domnívala, že na světě není nic opojnějšího než polibky lorda Amberleyho… Tenhle chlap na to jde úplně jinak. Je trpělivý, líně ji líbá, nikam nespěchá, což je vlastně krajně smyslné. Jemně ji pokouší rty i jazykem.

Livia zatoužila dostat víc. Začala se ke svému společníkovi vášnivě vinout, zrychleně dýchala. Aniž se příliš namáhal, zkušeně v ní rozdmýchával vzrušení. Připadala si úplně bezmocná, vydaná mu na milost. Gideon laskal křivku štíhlého hrdla. Zasténala slastí.

Shaw ji hladil po zádech, líbal na líčko. Zhluboka oddechovali. „Panebože,“ ulevil si po chvíli. „Vy mi dáváte zabrat.“

Livia se zazubila. „Kdepak, vy mně,“ podařilo se jí vyhrknout, než se k němu znovu vášnivě přisála.

Ranní lov se vydařil. Pánové nastříleli minimálně dvacet tetřívků a půl tuctu sluk. U jezera se konala velkolepá snídaně, jíž se účastnily i dámy. Všichni se smáli a žertovali, služebnictvo dohlíželo, aby hosté měli neustále plné talíře a sklenky. Poté se každý zaměstnal něčím jiným. Někdo si vyjel v kočáře, jiný se vydal na procházku, další se rozhodli vrátit se do domu a věnovat se psaní dopisů či hraní karet.

Když Aline zjistila, kolik po hostině zbylo jídla, nechala je zabalit do košů a krabic a odnést do vesnice. Jakožto právoplatná paní domu zastávala matčiny povinnosti a tudíž dbala o blaho nemajetných rodin, kterým každé přilepšení přišlo vhod. Avšak podobné návštěvy podnikala nerada, jelikož vždycky zabraly několik hodin, někdy celý den. Musela přijmout četná pozvání, usednout k mnohým krbům a trpělivě vyslechnout hojné stížnosti, případně udělit pár rad. Obávala se však, že k tomu jí chybí potřebný nadhled a životní moudrost. Na druhou stranu ji nezměrná chudoba některých lidí a každodenní dřina nepřiváděly do rozpaků.

V poslední době ji doprovázela Livia, čímž se obdarovávací proces znatelně zrychlil. Momentálně bohužel nebyla k nalezení. Aline znepokojovalo pomyšlení, zda stále nedlí ve společnosti pana Shawa, jelikož ani ten se ještě neukázal. Určitě ne. Sestra se přece mužům úzkostlivě vyhýbá. Ačkoliv, člověk Gideonova typu by byl jistě schopen vytáhnout Livii z její ulity.

Je to dobře nebo špatně? uvažovala v duchu Aline. To je celá Livia! Nejprve se vyhýbá mužům jako čert kříži, a potom se vrhne na neblaze proslulého prostopášníka. Aline se smutně usmála, popadla těžký koš a nesla jej ke kočáru. Nádobí cinkalo, do nosu se jí vetřela libá vůně čerstvého jídla.

„Proboha, milostpaní,“ zhrozila se děvečka, pospíchající z kuchyně. „Honem mi to dejte, prosím!“

Oslovená se s úsměvem ohlédla přes rameno. Mladá služebná sama táhla dva těžké košíky. „Já to zvládnu, Gwen,“ odvětila. Když zdolávala krátké schodiště, trochu se zadýchávala. Z nepřiměřené námahy jí počalo tuhnout pravé koleno. Aline zatínala zuby a úporně nutila vzpírající se končetinu k pohybu.

„Milostpaní,“ naléhala Gwen, „položte to. Já se pro to hned vrátím.“

„Není třeba. Času nemáme nazbyt. Už abychom to měly za sebou…“

Hlas se vytratil. U vchodu pro služebnictvo postával McKenna. Opíral se ramenem o zeď a povídal si s rozesmátou komornou. Kouzlo, jímž fascinoval ženy, očividně neztratil. Zubil se na rusovlasé děvče, letmo je pohladil pod bradou.

Přestože Aline nevydala ani hlásku, náhle si uvědomil její přítomnost. Ostražitě pohlédl jejím směrem.

Služebná se vmžiku vytratila, zatímco McKenna upřeně zíral na paní domu.

Ta si připomněla, že na něho nemá žádný nárok. Koneckonců, dávno není devatenáctiletá dívenka zblázněná do pacholka od koní. Přesto se jí nelibě dotklo, že není jediná, kterou se bývalý přítel rozhodl svést. Odhodlaně supěla vpřed,

na tváři škrobený výraz. „Jdeme,“ zasyčela na Gwen a holčina ji poslušně následovala.

McKenna ji dostihl několika dlouhými kroky. Na tváři nečitelný výraz, natáhl se pro koš. „Počkej, vezmu to.“

Aline ucukla. „Díky, zvládnu to.“

„Vždyť kulháš.“

Poplašeně k němu vzhlédla.

„Na schodech jsem si podvrtla kotník,“ odsekla stručně. Dál pevně svírala koš, za nějž bez přestání tahal. „Běž si po svých. Nepotřebuji tě.“

Muž její námitky ignoroval. Vytrhl jí koš z rukou a zamyšleně svraštil obočí. „Paní Fairclothová by ti ho měla zavázat, aby se to nezhoršilo.“

„Už je to lepší,“ vyhrkla podrážděně. „Běž si najít k obtěžování někoho jiného, McKenno. Motá se tu spousta ženských. Některá tvoje popichování jistě ocení.“

„Tamtu jsem nesváděl.“

Výmluvně na něj pohlédla a posměšně povytáhla obočí. „Co-pak mi nevěříš?“ otázal se.

„A víš, že ne? Zřejmě ji máš jako pojistku pro případ, že u mě neuspěješ.“

„Tak zaprvé, nemám v úmyslu spát tu se služkami. Pouze jsem z ní tahal informace. Za druhé, nepotřebuji žádnou pojistku.“

Arogance čišící z jeho prohlášení vzala Aline dech. Sebejis-tějšího chlapa v životě nepotkala. Což bylo vlastně dobře, protože v civilizovaném světě není pro tento typ lidí dost místa. Naštěstí takových existuje jenom pár. Jakmile nabyla dojmu, že dokáže promluvit bez zajíkání, pronesla se staženým hrdlem:

„Copak tě tak zajímá, že kvůli tomu vyslýcháš služky?“

„Zjistil jsem, že tu pracovala v době tvé záhadné choroby.

Pokoušel jsem se ji přimět, aby mi o ní něco pověděla.“

Aline se soustředila na uzel mužovy kravaty, tělo jí napětím ztuhlo. „Co ti vyzvonila?“

„Nic. Jak se zdá, služebnictvo si vzalo tvá tajemství za svá.“

Po těchto slovech se hostitelce nesmírně ulevilo. Proto vesele prohodila: „O žádných tajemstvích nemůže být řeč. Měla jsem horečku. Občas se to stává. Vypukne zcela bez příčiny a upoutá člověka na lůžko.“

Tvrdě na ni pohlédl. „Tohle neberu.“

Tenhle výraz neznala, avšak dokonale mu rozuměla. „Zřejmě věříš jen tomu, čemu chceš,“ podotkla. „Bohužel ti nemůžu nabídnout víc než pravdu.“

Hovořila jako uražená důstojnost a on pochybovačně povytáhl jedno obočí. „Dávno jsem se poučil, že si pravdu upravujete tak, jak se vám zrovna hodí, mylady.“

Aline se zakabonila. Mrzelo ji, že nemůže svoje tehdejší jednání ospravedlnit, aniž by vyložila karty na stůl. Ne, to by mu prozradila příliš.

Než stihla vymyslet vhodnou odpověď, McKenna ji přitlačil na úzkou stěnu chodby. Položil koš a zíral jí přímo do očí. Téměř se dotýkali jeden druhého a Aline cítila příval vzlínající touhy. Kvapně proto ucouvla, až narazila zády do zdi.

Stál u ní tak blízko, že viděla vousy prorážející snědou pokož-kou. Vytvářely na bradě namodralý stín a podtrhovaly McKennovu mužnost. Ústa měl pevně semknutá, až vytvářela v koutcích přísné kolmé čárky. Aline by je nejradši zlíbala, vymazala je něžnými rty… Zoufale zaplašila dotěrné myšlenky a sklopila zrak, aby se na svůdná ústa nemusela dívat.

„Nechápu, proč ses neprovdala. Nedává to smysl,“ vyhrkl šeptem. „Chci vědět, co jsi dělala celé ty dlouhé roky a proč jsi zůstala sama. Jak to, že si tě žádný chlap z Hampshiru neuchvátil pro sebe? Copak jsou dočista slepí? Nebo je chyba v tobě?“

Octl se nebezpečně blízko pravdy. Aline z toho zamrazilo.

„Tohle má být ukázka tvého svůdcovského umění, McKenno?“ ozvala se rázně. „Zatlačíš dámu do kouta a podrobíš ji výslechu?“

Muž se nadřazeně ušklíbl, naléhavost zmizela jako mávnutím proutku. „Ne,“ přiznal. „Jsem mnohem lepší svůdce než

vyzvědač.“

„V to doufám.“ Chtěla ho obejít, ale zastoupil jí cestu. Přitiskl ji ke stěně. Nebylo úniku. Cítila, jak k ní lne svalnatým tělem, ovívá ji horkým dechem. Nepokusil se ji políbit, pouze ji tímto způsobem držel v šachu, jako by si toužil zapamatovat všechny rysy její postavy.

„Nech mě projít,“ naléhala.

Jako by ji neslyšel. „Líbí se mi mít tě tak blízko.

Rázem byla ve střehu, uvězněná mezi studenou neústupnou zdí a mužovým teplým, stejně nepoddajným tělem. Od doby, kdy ho viděla naposledy, se zásadně změnil. Po chlapecké štíhlosti a neohrabanosti nezůstala ani stopa. Vyrostl, zesílil, zmohutněl. Vyzařovala z něho síla a živočišnost. Už dávno není sympatickým hochem, jehož si pamatovala. Stal se z něj někdo jiný. Mocný, nelítostný chlap mohutné urostlé postavy. Aline dočista fascinoval. Bezděčně zasunula dlaně pod klopy rozepnutého kabátce. Zkoumala bříšky prstů vypracované svaly a pevnou klenbu žeber. McKenna držel jako beran, třebaže se chvěl vzrušením.

„Proč ty ses neoženil?“ otázala se Aline šeptem, vdechujíc mužnou vůni, z níž se jí divoce rozbušilo srdce. „Dávno jsi měl mít svoji rodinu.“

„Nikdy jsem nepotkal ženu, kterou bych doopravdy chtěl,“ zabručel. Cítil, jak mu sklouzla rukama k pasu, a ztuhl. „Kdybych se nechal spoutat manželským slibem, nejspíš bych…“ Znenadání se odmlčel a počal oddechovat jako uštvaný dostihový kůň, protože ho Aline začala hladit po břiše.

Tu si žena uvědomila, že jej má ve své moci. Dostavila se radost a zároveň vzrušení. Dál ho laskala. Schválně jej nechávala v očekávání, zda se odváží zabloudit prsty na dříve zakázané místo. Z McKenny sálal nezměrný žár. Aline toužila dotýkat se nahé pokožky ukryté pod vrstvami látky. Bez dlouhého přemýšlení přesunula prsty k oblině mezi mužovými stehny, vzápětí se zachvěla nad svou troufalostí. Zároveň k ní z temnot minulosti připluly vzpomínky a tělo strádající

nedostatkem lásky se zatetelilo připomínkou tajně prožívané slasti.

McKenna zasténal a zaryl jí prsty do ramen. Vzápětí se lekl. Nerad by jí ublížil. Aline jej jako v transu hladila po vzdutém mužství a snila o tom, jaké by to bylo cítit ho v sobě…

Milý náhle sklonil hlavu a otřel se jí ústy zlehka o tvář. Jako by ji políbil motýl. Nejprve na bradu, potom kamsi za ucho. Aline mu vyšla vstříc. Prahla po horoucích polibcích. Vyhověl něžnému naléhání. Vyhledal planoucí pootevřená ústa a vášnivě je dobyl jazykem. Aline cítila, jak ji opouští zdravý rozum. V těle jí začalo naléhavě tepat. Nejradši by McKennu celého objala a vtáhla hluboko do sebe, až by se v ní rozplynul.

Tiskla se k němu tak mocně, až ji McKenna uchopil pod zadničkou a nadzvedl. Stála teď a špičkách. Dlouze se líbali, sotva popadali dech. Náhle muž tiše zaklel a odtrhl se od ní.

Aline se poplašeně objala pažemi. Pokradmu McKennu pozorovala. Třásla se jako osika. Určitě si toho všimne.

Jenže on se odvrátil a založil si ruce na hrudi. Urputně civěl na podlahu. „Musím se ovládat,“ zadrmolil skrze zaťaté zuby.

Vědomí, že ho dočista připravila o rozum a málem se k tomu přiznal, naplnilo Aline nebývalým vzrušením.

Trvalo dlouho, než se oba vzpamatovali. Potom McKenna popadl koš a gestem dámě naznačil, že má přednost.

Jako v mátohách škobrtala Aline vstupní halou. Gwen jí pospíchala vstříc, aby převzala poslední koš.

Avšak McKenna se ho odmítl vzdát. „Není třeba. Odnesu to.

Jenom mi povězte, kam ho mám dát.“

„Ano, pane,“ vyhrklo děvče.

Krátce se otočil, aby si s Aline vyměnil bleskový pohled. Přimhouřené tyrkysové oči se zdály být nevýslovně tmavé. Vysílaly k ženě stručnou zprávu: později. Potom McKenna natáhl krok a byl pryč.

Dočista zkoprnělá Aline se pokoušela vzpamatovat. Avšak zaskočil ji nenadálý příchod bratra. Markus se mračil jako čert. Převlékl si šaty, a tak lovecký oblek nahradily kalhoty odstínu

šedé perleti, tmavomodrá vesta a modrá vzorovaná vázanka.

„Kde je Livia?“ spustil bez úvodu. „Celé dopoledne jsem ji neviděl.“

Aline zaváhala. „Domnívám se, že dlí ve společnosti pana Shawa,“ přiznala zastřeným hlasem. „Cože?“

„Myslím, že se k ní připojil při ranní procházce,“ prohlásila Aline. Doufala, že prohlášení vyznělo zcela samozřejmě. „Pokud já vím, zatím se nevrátili.“

„Copak tys to dovolila?“ zasyčel Markus vztekle. „Propána, proč jsi ho nezastavila?“

„Nepřeháněj,“ mávla Aline otráveně rukou. „Livia se o sebe umí postarat. Kdyby na ni dotíral, rázně by ho odbyla. Ale pokud ji jeho společnost těší, má právo s ním být. Bez ohledu na pověst, která ho provází, se pan Shaw chová jako řádný gentleman.“

„Na takové gentlemany jako on není Livia zvyklá. Vždyť je to Američan.“ Důraz kladený na poslední slovo způsobil, že vyznělo jako urážka.

„Domnívala jsem se, že máš Američany rád.“

„Ale ne ty, co mi lezou za sestrou!“ Markus podezíravě mhouřil oči. „Kdes vlastně byla fy?“

„Já…“ Očividně ji zaskočil. Aline se chytila za hrdlo a pokoušela se soustředit na bratrův brunátný obličej. „Proč se na mě tak mračíš?“

„Protože máš poškrábaný krk,“ zabručel. Aline si předsevzala, že se nenechá vyvést z míry. „Já vím. Odřela mi jej stuha z medailonku.“ „Ty přece medailonek nenosíš.“

Zena si stoupla na špičky a laškovně políbila bratra na tvář. Věděla, že se zlobí jenom proto, že mu na sestrách mimořádně záleží. Bál se, aby jim někdo neublížil. „Už jsme dospělé, Marku,“ zašveholila. „Asi by ses měl smířit s tím, že před některými nástrahami nás nejsi schopen ochránit.“

Bratr se ani nepohnul, mlčel jako zařezaný. Ale jakmile se od něho dostatečně vzdálila, cosi zamumlal. Znělo to jako: „Ale ano, jsem.“

Tu noc objevila Aline na svém polštáři jedinou rudou růži. Šarlatové plátky se něžně otvíraly, dlouhý stonek byl zbaven trnů. Opatrně uchopila křehký květ do prstů, otírala se o něj tváří a rty.

Má paní,

květiny a serenáda jsou pouze závdavek. Co se týče básní…, potřebuji další inspiraci.

Váš M.

V příštích dvou dnech se McKennovi nedařilo zastihnout Ali-ne samotnou. S nacvičenou samozřejmostí hrála úlohu dokonalé hostitelky. Zdálo se, že se vyskytuje všude, kde je jí právě zapotřebí. Bravurně organizovala opulentní večeře, společenské hry, divadelní představení a další podívané, určené k pobavení četných hostů. McKenna se jí nemohl přede všemi zmocnit a odtáhnout ji někam stranou, proto mu nezbývalo nic jiného než trpělivě číhat na příležitost. A jako obvykle nedokázal čekat.

Kamkoliv se Aline vrtla, stále jí byl někdo v patách. Lidi to k ní zkrátka táhlo, vzbuzovala mimořádnou pozornost, o což její matka marně usilovala celý život. Rozdíl spočíval v tom, že hraběnka projevené vstřícnosti zneužívala, naproti tomu Aline se poctivě snažila, aby všem bylo v její přítomnosti dobře. Šikovně flirtovala se stárnoucími seladony a se zralými dámami spiklenecky klevetila nad sklenkami vína. S chutí si pohrála s dětmi, vyslechla nářky neprovdaných děvčat a k zamilovaným mladíčkům se chovala se shovívavostí chápající starší sestry.

Na tomto poli však zaznamenávala nejméně úspěchů. Ačkoliv o muže neprojevovala sebemenší zájem, nepřestávali ji obletovat. Pokorně a trpělivě se jí dvořili, což McKennovi způsobovalo úplná muka. Nejradši by je všechny vyhnal s vyceněnými zuby jako vzteklý pes. V hořkosladkých vzpomínkách mu Aline pořád patřila. Byla jenom jeho.

To odpoledne odpočívali McKenna, Gideon a lord Westcliff v zimní zahradě. Zčistajasna se objevila Aline nesoucí stříbrný podnos. V patách jí šel komorník s malým mahagonovým stolkem. Panoval horký den, slabý větřík nedokázal rozehnat

dusno. Všech se zmocnila malátnost. Většina hostů se odebrala do svých komnat, aby si zdřímli za otevřenými okny a vyčkali příchodu chladnějšího večera.

Tentokrát se v pozdních hodinách nekonalo žádné veselí či soaré, jelikož ve vesnici se konala .každoroční slavnost. Všichni se těšili na obvyklý trh, jehož tradice sahala až do roku 1300. Veselice trvala celý týden a těšila se velkému zájmu. Hlavní ulice se změnila k nepoznání, jelikož ji obsadili rozliční trhovci, řemeslníci a kramáři. McKenna si stále pamatoval na vzrušení, které se ho coby chlapce pokaždé zmocnilo. Slavnost začínala velkolepým ohněm a tancovačkou na kraji vesnice. Tam s Aline napjatě pozorovali kouzelníky a kejklíře, akrobaty a provazochodce. Rádi společně navštěvovali koňský trh, kde se kochali pohledem na nablýskané plnokrevníky a mohutné tažné valachy. V paměti mu utkvěla Alinina rozzářená tvář. V očích se jí odrážel lesk ohně, pusu měla ulepenou od perníku, který si koupila v jednom ze stánků.

Nyní předmět jeho zájmu vstoupil do zimní zahrady a trojice mužů okamžitě vyskočila ze židlí. McKenna převzal od Aline podnos s chlazenou limonádou, zatímco lokaj prostíral stolek. Zena se usmála. Líčka jí plála horkem, vlídné hnědé oči se měkce třpytily. Muž by nejradši zlíbal tu slaně chutnající pleť, perlící se potem, a vysvobodil štíhlé tělo ze záplavy světle žlutého mušelínu.

Položil podnos, narovnal se a zaznamenal Alinin pohled. Dí-vala se na jeho svalnaté, opálené chlupaté paže, vykukující z vy-hrnutých rukávů. Střetli se očima. Proč se my dva prostě někam neztratíme? napadlo McKennu. Vycítil, že vzájemné sympatie už nedokážou dlouho skrývat.

Aline se natáhla po skleněném džbánu a počala nalévat limonádu. Chrastění kostek ledu prozrazovalo, jak je rozrušená. Aniž se na přítele podívala, podala mu sklenici. „Klidně se zase posaďte, pánové,“ vyzvala shromážděné, „a pokračujte v konverzaci. Nechtěla jsem vás vyrušit.“

Gideon převzal nápoj s vděčným úsměvem. „Váš příchod je

vždycky vítán, mylady. Zvlášť když přicházíte s občerstvením.“

Westcliff sestře pokynul, aby se k nim připojila. S grácií klesla na područku jeho křesla a nabídla mu pohár. Sourozenci se očividně milovali. Zajímavé, pomyslel si McKenna, jako děti si byli cizí. Pokud bratr nedlel v soukromé škole, většinou mladší sestru přehlížel. Leč nyní, jak se zdá, je k sobě váže silné pouto.

„Právě debatujeme o tom, proč britské firmy ve srovnání s americkými a německými zaostávají v zahraničním obchodu,“ uvedl Westcliff sestru do situace.

„Že by za to mohla britská nechuť učit se cizím jazykům?“ navrhla vesele.

„To je předsudek,“ poučil ji bratr.

„Skutečně?“ opáčila. „V tom případě mi pověz, kolik znáš řečí. Kromě latiny, ta se nepočítá.“

Westcliff se na sestru vyzývavě zahleděl. „Proč se latina nepočítá?“

„Protože je to mrtvý jazyk.“

„Ale pořád je to cizí řeč,“ zdůraznil hrabě.

Dřív než se sourozenci stačili pohádat, vložil se mezi ně McKenna. „V jazykové výbavě problém není,“ prohlásil věcně, čímž přitáhl pozornost ostatních. „Potíž spočívá v nechuti místních manufaktur vyrábět ve velkém. Neumíte se přizpůsobit po-žadavkům trhu. Trváte na tradičním přístupu. Výsledkem jsou malé dílny, vyrábějící bezpočet druhů zboží. Jen málokterý z domácích továrníků je schopen plynule uspokojovat vzrůstající po-ptávku.“

„Copak je různorodá nabídka na překážku?“ otázala se Aline a zamyšleně svraštila obočí. McKenna by jí čelo nejradši zlíbal, aby se starostlivé vrásky rychle vyhladily.

„Skrývají se v ní jistá omezení,“ poučil ji McKenna.

„Uvedu příklad,“ vložil se do rozhovoru Gideon. „Výroba v britských slévárnách produkujících lokomotivy je natolik rozdíl-ná, že ani dva motory pocházející z jedné továrny nejsou stejné.“

„A podobné je to se všemi ostatními britskými firmami,“ pokračoval McKenna. „Pekárny zaplavují trh stovkami různých su-šenek, ačkoliv by plně postačilo vybrat dvanáct nejprodávanějších druhů. Papírny nabízejí pět tisíc tapet s rozličnými motivy, třebaže by prosperovaly lépe, kdyby se soustředily na výrobu pětiny nejžádanějších. Nabízet širokou škálu zboží je velice drahé, zejména když člověk míří na zaoceánský trh. To se nedá utáhnout.“

„Ovšem mě osobně těší, když mám na výběr,“ bránila Aline tradiční styl. „Nestojím o to, abychom všichni měli v salonech stejnou tapetu.“

Představa, že by neměla na vybranou, ji očividně zkrušila. McKenna se nechtěně ušklíbl. Aline si toho všimla a koketně nachýlila hlavu. „Čemu se směješ?“

„Tomu, že hovoříš jako čistokrevná Britka.“

„Copak ty nejsi Brit, McKenno?“

Pobaveně zavrtěl hlavou. „Už dávno ne, madam.“

Američanem se stal hned v ten moment, kdy před lety poprvé stanul u amerických břehů. Třebaže k Anglii pociťoval jistou nostalgii, doma byl tam, kde mu nikdo nevyčítal nemanželský původ. V Americe o sobě přestal smýšlet jako o sluhovi. Už nikdy se nebude před nikým hrbit a poslušně uklánět. Po rocích strádání, dřiny, obětí, starostí a neústupné zatvrzelosti to dotáhl tak daleko, že nyní sedí v domě lorda Westcliffa jako vážený host, místo aby se v konírně za pět šilinků měsíčně oháněl vidlemi.

McKenna postřehl, jak hrabě střílí očima z něho na Aline. Bystrému zraku jistě nic neušlo. Markus nebyl hlupák. Nicméně v jisté věci zjevně nemínil ustoupit.

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Aline. „Pokud člověk jako Američan vypadá, mluví a přemýšlí, jistě Američanem je.“ Maličko se k němu naklonila, oči jí Jiskřily. „Přesto svým způsobem pořád patříš do Stony Cross Parku. Snad by ses nás úplně nezřekl?“

„Toho bych se neopovážil,“ zamručel.

Vpíjeli se do sebe pohledem, ani jeden nebyl schopen sklopit

zrak jako první. Rozhostilo se nepříjemné ticho.

Byl to Westcliff, kdo je vymanil ze zajetí vzájemného okouzlení. Odkašlal si a postavil se tak prudce, až se křeslo málem převrhlo. Aline bleskově vyskočila. Kapánek se mračila. Když Markus promluvil, podobal se svému otci tak neuvěřitelně, až se McKennovi zježily vlasy vzadu na krku. „Chtěl bych teď s tebou probrat rozvrh na několik příštích dní, Aline. Doprovod mě do knihovny, prosím.“

„Zajisté, pane.“ Aline obdařila oba Američany krotkým úsměvem. Okamžitě povstali. „Omluvte mě, pánové. Přeji vám příjemné odpoledne.“

Po odchodu urozeného páru se hosté znovu posadili a pohodlně si natáhli nohy.

„Inu,“ poznamenal Gideon svým obvyklým ledabylým tónem. „Zdá se, že se ti daří. Plány ti zjevně vycházejí.“

„Jaké plány?“ bručel McKenna, zatímco si zakaboněně prohlížel led tající ve sklenici.

„Zamýšlel jsi přece lady Aline svést.“ Gideon si líně přilil limonádu.

McKenna cosi nesrozumitelně zavrčel.

Chvíli si vychutnávali příjemné ticho. Potom se McKenna otázal: „Ty, Shawe…, chtěla po tobě někdy nějaká ženská, abys pro ni napsal báseň?“

„Ježíšikriste to ne,“ zděsil se Gideon. „Shawové se tím neobtěžují. Když je toho zapotřebí, zaplatí si někoho, kdo to umí, a slíznou smetanu.“ Udiveně povytáhl obočí. „Neříkej, že to po tobě žádá lady Aline?“

„Ano.“

Gideon obrátil oči v sloup. „Člověku nezbývá než obdivovat, jak rafinovaně z nás ženské dělají pitomce. Už jsi o tom začal uvažovat, jak vidím.“

„Kdepak.“

„McKenno, pověz mi, ale upřímně, pořád se jí chceš pomstít? Lady Aline se mi docela zamlouvá a nerad bych ji viděl trpět. Sice nechápu proč, ale je to tak.“

Přítel se na něho mrazivě zadíval. „Pokud mi zkřížíš cestu, tak…“

„Klídek,“ chlácholil ho Shaw. „Nemíním ti udělat čáru přes rozpočet. Předpokládám, že si uřežeš větev pod zadkem sám.“

McKenna posměšně povytáhl obočí. „Co tím chceš říct?“

Gideon vyčaroval stříbrnou butylku a ochutil si limonádu pořádnou dávkou kořalky. „Že tak jako lady Aline tě ještě žádná neokouzlila.“ Pořádně si lokl svého koktejlu. „A teď, když jsem se patřičně posílil zevnitř, se ti opovážím povědět do očí to nejdůležitější. Pořád ji miluješ. Proto si troufám tvrdit, že bys radši zemřel, než jí ublížil.“

Oslovený na něj nevěřícně civěl. „Jsi užvaněný hlupák, Sha-we,“ zamumlal a rázně vstal.

„O mě tu snad nejde!“ zachechtal se Gideon a zkušeně do sebe nalil zbytek nápoje. Sledoval, jak mu přítel mizí z očí.

Jakmile se začalo šeřit a vzduch se ochladil, hosté se shro-máždili v hale. Před sídlem na ně čekala řada kočárů, jež je odvezou do vesnice. Mezi ty, kteří se na lidovou veselici těšili nejvíc, patřila Gideonova sestra Susan Chamberlainová s manželem Paulem. V uplynulých několika dnech se s nimi Aline blíže spřátelila, i když v manželském páru nenalezla upřímné zalíbení. Zlatovlasá, vysoká Susan se podobala svému bratrovi, avšak postrádala jeho sebeironický humor a smysl pro nadsázku. Brala se příliš vážně - a Paul jakbysmet.

Právě když odjel první kočár, spatřila Aline Gideona Shawa. Upřeně se díval k domu, odkud někdo přicházel. Potutelně se usmíval. Aline s úžasem zjistila, že se k nim blíží její sestra, která se konečně rozhodla vystoupit na veřejnost. Stalo se tak poprvé od smrti lorda Amberley ho. Pro tuto příležitost zvolila temně růžové šaty ozdobené o něco světlejšími stuhami. Vypadala velice mladě. Třásla se nervozitou.

Aline jí s povzbudivým úsměvem na rtech spěchala vstříc.

„Zlato,“ zvolala a ochranitelsky ji objala kolem štíhlého pasu.

„Jsem tak ráda, že se k nám připojíš. Jistě nás čeká úžasný ve-

čer.“

Susan se důvěrně naklonila ke svému choti. Dlaní si zakrývala ústa a zahrnula muže vodopádem slov. Chamberlain po Livii chvíli diskrétně pokukoval a kvapně odvracel zrak pokaždé, kdy mohl být dotyčnou spatřen.

Aline toužila sestru ochránit před vším nepříjemným, proto se rozhodla jednat. „Pojď, seznámím tě s našimi hosty. Milí Chamberlainovi, ráda bych vám představila svoji sestru, lady Olivii Marsdenovou.“ Aline postupovala s rozmyslem a podle protokolu. Ze společenského hlediska Livia Chamberlainovy značně převyšovala. Hostitelka doufala, že si to Američané uvědomí a budou se podle toho k sestře chovat. Ať je ani nenapadne ji přehlížet! Oslovení věnovali Livii mdlé úsměvy. Aline pokračovala v představování. Na řadu přišli Cuylerovi a pan Laroche, jehož choť již odcestovala prvním kočárem.

Náhle se před nimi zjevil McKenna. „Pochybuji/že si na mě ještě pamatujete, madam. Přece jenom uběhla spousta let.“

Livia se usmála, třebaže povážlivě zbledla. Pojednou vypadala provinile. „Samozřejmě, že si na tebe pamatuji, McKenno. Vítej ve Stony Cross Parku. Dlouho jsme na tebe čekali.“

Přistoupili ke Gideonu Shawovi, jenž nedokázal zastřít, jak je Livií okouzlen.

„Rád vás poznávám, drahá lady,“ zadrmolil. Vzal Livii za ruku a zdvořile se jí uklonil, ačkoliv ostatní se spokojili s prostým pokývnutím. Když zvedl hlavu, zazubil se na Livii tak podmanivě, až dívka zrudla. Vzájemná přitažlivost těch dvou byla přímo hmatatelná. „Doufám, že pojedete v našem kočáru,“ pokračoval Shaw a jen neochotně se vzdal křehké ručky.

Dřív než Livia stačila odpovědět, vložila se do hovoru jeho sestra. „Obávám se, že to nebude možné,“ oznámila bratrovi.

„Není tam mnoho místa. Je nás prostě moc. Já, Paul, ty, pan Laroche, McKenna…“

„Ten s námi nejede,“ skočil jí Gideon do řeči a významně se podíval na přítele. „Nemám pravdu?“

„Jistě,“ přisvědčil McKenna, který se vmžiku chopil narážky.

„Lady Aline mě umístila jinam.“

„Kam?“ zeptala se mrzutě Susan. Očividně nebyla změnou nadšená.

Aline se culila jako sluníčko. „McKenna bude dělat společnost mně,“ prohlásila přesvědčivě. „Máme spolu nedořešené jedno téma. Jedná se o…, ehm…“

„Poezii,“ doplnil vážně McKenna.

„Správně, o poezii.“ Aline odolala pokušení dupnout příteli tvrdě na nohu. „Doufala jsem, že diskusi dokončíme cestou do vesnice.“

Susan podezřívavě přimhouřila modré oči. „Skutečně pochybuji, že McKenna přečetl v životě jednu jedinou báseň.“

„Zajímavý názor. Mně nedávno jednu dokonce recitoval,“ přidal se Shaw. „Tuším, že začínala slovy: ,Na kopečku v Africe, stojí stará věznice’. Zbytek není zrovna vhodný pro dámské uši.“

Pan Chamberlain povážlivě zrudl a počal se ošívat. Zřejmě takovou báseň znal.

McKenna se ušklíbl. „Je na lady Aline, aby vytříbila můj lite-rární vkus.“

„Pochybuji, že na to bude jedna jízda stačit,“ odvětila chmurně.

„To záleží na tom, jak dlouho bude trvat,“ mínil McKenna.

McKenna chtěl mít jako vždy poslední slovo. Avšak něco v tónu jeho řeči a pohledu způsobilo, že Aline zčervenala jako pivoňka.

„V tom případě navrhuji, abyste nezastavovali dřív, než dorazíte na Sibiř,“ poznamenal Shaw, aby zmírnil vzrůstající napětí. Všichni se vděčně rozchechtali. Poté nabídl Livii galantně rámě. „Následujte mě, drahá lady.“

Odváděl hostitelčinu sestru k čekajícímu kočáru. Aline je užasle sledovala. Připadalo jí malinko zvláštní vidět Livii po boku jiného muže. Nicméně Gideon se k ní náramně hodil. Možná právě on je pro ni ten pravý - ledabylý světák, jemuž nezáleží na malichernostech. Navzdory vrozenému cynismu je gentleman

každým coulem.

Přesto není na sňatek ani pomyšlení. Shaw pije přes míru, pověst má hrozivou a navíc pochází z úplně jiného světa. Aline si počala dělat starosti. Hlasitě si povzdechla a zakabonila se. Ztrápeně pohlédla na McKennu.

„Je to dobrý chlap,“ ujistil ji, jako by jí četl myšlenky.

„V to doufám,“ špitla tiše. „Kdyby byla Livia tvoje sestra…, schvaloval bys jejich vztah?“ Otázala se čistě ze zvědavosti. Zajímal ji přítelův názor.

McKenna zaváhal. Dlouho mlčel, potom zavrtěl hlavou.

„Toho jsem se bála,“ zamumlala Aline. Vzala ho za ruku.

„Nuže, poněvadž ses pozval ke mně do kočáru, můžeme vyrazit.“

„Pojede s námi tvůj bratr?“ zeptal se, když kráčeli k povozu.

„Ne. Westcliff a trhy nezajímají. Dnes večer zůstává doma.“

„Dobrá,“ pravil spokojeně McKenna, což jeho společnici upřímně rozesmálo.

Nejradši by s hostitelkou cestoval sám, avšak ve voze na ně čekali Cuylerovi, kteří se zajímali o druhy místních sýrů. Aline trpělivě zodpovídala jejich dotazy, zatímco se na ni McKenna pokradmu šklebil.

Uprostřed vesnice plálo mnoho luceren a loučí. Rozléhala se hudba, na oválné návsi porostlé drnem se natřásalo mnoho tanečníků. Úhledné řady černobílých domků téměř zmizely z dohledu, zastíněné mnoha stánky. Hrubé dřevěné stavby se navzájem podobaly jako vejce vejci. Vpředu se prodávalo, v malé zadní místnůstce nacházeli kramáři dočasné útočiště. Trhovci nabízeli rozličné korále, příbory, hračky, boty, vějíře, sklo, nábytek a kulinářské speciality. Od pódií, kde se předváděli komedianti, zaznívaly salvy smíchu a cinkání drobných dopadajících kejklířům k nohám.

McKenna prováděl Aline kolem, žena po něm zvědavě poku-kovala. „Určitě máš na co vzpomínat.“

Přítel přikývl, v myšlenkách se toulal kdoví kde. „Zdá se mi to strašně dávno.“

„Chápu,“ přisvědčila Aline, jíž se také zmocnila nostalgie. Nevinnost téměř zapomenutých dní, kdy se všechno jevilo nesmírně prosté, radost ze života a nevyčerpatelná energie mládí, to vše halilo vzpomínky do zlatého hávu naprostého štěstí. Zničehonic ji přepadl znepokojivý pocit, že její život vlastně nemá žádný cíl a směr. Avšak brzy se uklidnila. McKennova blízkost způsobila, že se k ní začaly vracet polozapomenuté prožitky ze starých zlatých časů. Kochala se nádhernými melodiemi, které od dětství neslyšela.

Podívala se příteli do očí a shledala, že prožívá to samé. Spokojeně se usmíval, z obličeje se mu vytratilo napětí a příkrost. Prodrali se davem, který na High Street nadšeně obdivoval dvojici kouzelníků. McKenna objal svoji společnici kolem ramen a přitiskl ji k sobě, aby se vyhnula neustálému šťouchání ze strany netrpělivých návštěvníků, kteří se kolem nich tlačili. Všude panovala uvolněná nálada, takže si důvěrného gesta v podstatě nikdo nevšímal. Až na samotnou Aline. Silně je vnímala, děsila se reakce svého těla. Chovalo se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, jako by se patřilo, aby jí McKenna ochraňoval.

Jakmile se vymanili z moře lidí, vyškubla se mu, ale muž ji přitáhl za paži zpět. Zdvořile jí nabídl rámě. Aline se do něj zavěsila, vychutnávajíc hru svalů na jeho paži. Občas se o něho bezděčně otřela ňadrem. „Kampak jdeme?“ otázala se zasněně. Vlastní tón ji téměř polekal.

McKenna neodpovídal. Minuli několik posledních stánků. Konečně dorazili k tomu, který hledal. Do Alinina nosíku se vetřela vůně perníku. Spokojeně se zachichotala. „Ty sis vzpomněl!“ Kdykoliv spolu zamířili na trh, rozběhla se Aline nejprve sem. Ačkoliv kamarád její vášeň pro sladké nesdílel, vždycky děvče následoval.

„Samozřejmě,“ přikývl přítel. Vylovil z kapsy minci a koupil pořádný kus. „Dosud jsem nepotkal nikoho, kdo by dokázal spo-řádat tolik perníku co ty.“

„Nikdy jsem ho moc nesnědla, abys věděl,“ oponovala,

přesto se s chutí zakousla do ulepené dobroty.

„Náhodou jsem tě obdivoval,“ pokračoval, když ji odváděl pryč. „Během čtvrthodinky jsi zhltla kus větší než tvoje hlava, což byl na prcka tvého formátu náležitý výkon.“

„Takhle nenasytná jsem nikdy nebyla,“ bránila se, zatímco dychtivě žvýkala.

McKenna se zakřenil. „Tak to musel být někdo jiný.“

Zvolna se courali mezi obchůdky. McKenna koupil Aline slad-ké víno, aby perník zapila. Žíznivě se na ně vrhla. „Pomalu,“ nabádal ji, „jinak se ti zatočí hlava.“

„To je jedno,“ odsekla bezstarostně žena a znovu si zhluboka přihnula. „Však ty bys mě chytil. Nebo ne?“

„Zajisté. Do náruče,“ zamručel. Z úst kohokoliv jiného by replika vyzněla galantně, avšak v McKennově podání obsahovala skrytou hrozbu.

Vraceli se zpátky na náves. Pojednou Aline spatřila známou tvář. Byl to Adam, světlé vlasy se mu třpytily ve světle loučí. Kráčel v doprovodu muže a ženy. Jakmile ji uzřel, omluvil se svým přátelům a zamířil k ní. Vyprovázelo jej chápavé pochechtávání.

Nadšeně mu vyrazila vstříc. McKenna zachmuřeně přihlížel. Sotva se setkali, popadla Aline Adama za ruce. „Ejhle, pohledný cizinec,“ škádlila ho. „Moment. Nepatříte náhodou k častým návštěvníkům Stony Cross Parku, pane? Pokud mě paměť neklame, příšerně dlouho jsem vás neviděla.“

Adam pobaveně našpulil pusu. „Musel jsem se stáhnout do ústraní, má drahá - a ty dobře víš proč.“

Pocítila příval vděčnosti. Adam ji schválně nevyhledával, aby si mohla po libosti užívat s McKennou. „Přesto se mi po tobě stýská.“

Adam jí povzbudivě stiskl prsty, potom ji pustil. „Brzy se uká-ži,“ slíbil. „A teď mě představ svému společníkovi.“

Aline poslušně seznámila svého nejlepšího přítele s dávnou láskou. Dva muži jejího života. První ji nikdy nezradí a neublíží jí, v náruči druhého na ni nepochybně čeká další dávka žalu. Připadalo jí zvláštní sledovat, jak si Adam s McKennou potřásají rukama. Ani ve snu ji nenapadlo, že se ti dva někdy střetnou. Jsou tak odlišní… Jako anděl a ďábel.

„Pane McKenno,“ prohodil Adam bezstarostně, „nikdy jsem neviděl lady Aline tak zářit jako po vašem návratu. Jsem vám za to nesmírně vděčen, jelikož na ničem mi tolik nezáleží jako na jejím štěstí.“

„Děkuji vám,“ odbroukl oslovený odměřeně. Tvářil se nepřá-telsky. „Ani mně neušlo, jak si vy dva rozumíte.“

„Inu, známe se bezmála pět let,“ odvětil Adam.

Pak se rozhostilo nepříjemné ticho, které prolomil až vzdálený výkřik. „McKenno! Jsi to ty?“

Všichni se ohlédli tím směrem. Zřejmě nějaký starý přítel, napadlo Aline.

A skutečně. Blížilo se k nim několik lidí. Dick Burlison měl kdysi kštici zrzavou jako mrkev a křivé nohy. Nyní se z něho vyklubal podsaditý, ženatý chlapík, jemuž táhlo na čtyřicítku. Pe-kařův synek, Tom Haydon, dávno převzal živnost svého otce. Oženil se s Mary, s tím baculatým děvčetem, s nímž McKenna kdysi flirtoval.

Rozesmátá Aline do zaraženého kamaráda šťouchla. „No tak, běž.“

McKenna nepotřeboval dvakrát pobízet. S úsměvem od ucha k uchu zamířil k zubící se skupince, nadšeně si s každým potřásl rukou. Mary, matka pěti dětí, se nestačila divit, když jí na kulatém líčku přistála letmá hubička.

„Vidím, že jste se zatím nesblížili,“ poznamenal Adam tiše.

Odvětila vlídně, aniž spustila McKennu z očí. „Zřejmě nejsem tak statečná, abych to riskla.“

„Jako blízký přítel bych tě nejspíš měl nabádat, aby ses ne-pouštěla do ničeho, čeho bys mohla později litovat. Jenže tím by ses připravila o spoustu dobré zábavy.“

„Adame,“ kárala ho, „ty mě nabádáš k hříchu.“

„Pouze když mi slíbíš, že mi budeš později všechno vyprávět.“

Rozesmátá Aline vrtěla hlavou. McKenna zaslechl její zvonivý smích, obrátil se ženiným směrem a zamračil se.

„Podívej, hned to máš díky mně snazší,“ zamumlal Adam.

„Rozdmýchal jsem plameny žárlivosti. Ted nebude mít klid, do-kud nevznese nárok na své území. Božínku, tobě se primitivové líbí, viď?“

Adam se nemýlil. Do minuty stál McKenna u Aline a majetnicky ji držel za loket, aby zdůraznil, ke komu patří. „Měli jsme namířeno na náves,“ připomněl jí stručně.

„Přesně tak,“ souhlasila. „Připojíte se k nám, lorde Sandridgei?“;

„Želbohu ne.“ Adam políbil Aline ruku. „Jsem povinován své společnosti. Přeji vám oběma hezký večer.“

„Sbohem,“ zavrčel McKenna, jemuž pohledný gentleman očividně pil krev.

„Chovej se k němu slušně, prosím,“ požádala jej Aline. „Lord Sandridge pro mě moc znamená. Nesnesu, aby s ním někdo jed-nal hrubě.“

„Byl jsem zdvořilý,“ bránil se dotčeně.

Aline se zachichotala. McKenna zjevně žárlí. „Vždyť jsi s ním vůbec nepromluvil, nepočítám-li ono výmluvné sbohem. Celou dobu ses mračil.“

„Co je to za chlapa?“ přerušil její litanii. „Nechápu, jak může mlčky přihlížet, když se jeho vyvolená prochází po vsi s někým jiným!“

„Naprosto mi důvěřuje. Uzavřeli jsme jistou dohodu. Poskytujeme si navzájem tolik volnosti, kolik kdo žádá. Myslím, že se jedná o velice prozíravé řešení.“

„Prozíravé,“ opakoval s těžko skrývaným zděšením.

„Sandridge je hlupák. Kdybych já byl na jeho místě, ani bys tu nestála.“

„Kde bych potom byla?“ otázala se odměřeně. „Nejspíš bych ti doma látala košile.“

„Ne. V posteli. Pode mnou.“

Vmžiku zvážněla. Ledabyle pronesená slova způsobila, že se

počala chvět. Mlčela. Se zrůžovělou tváří doprovázela McKennu doprostřed vesnice. Míjeli skupinky lidí, kteří si je podezřívavě prohlíželi. McKennův nenadálý příjezd pochopitelně vzbudil značný rozruch a skutečnost, že se pohybuje v přítomnosti Aline, způsobila, že jedovaté huby mlely na plné obrátky.

Hudba sílila. Posluchači spokojeně tleskali a podupávali, mnohé páry se točily v rytmu lidových písní. Stržena podmanivou melodií, táhla Aline McKennu k muzikantům blíž.

Jakmile dohráli, McKenna mávl na primase, aby k němu přistoupil. Muž s housličkami okamžitě přiklusal. McKenna mu cosi pošeptal do ucha a do dlaně mu vtiskl hrst mincí. Aline se zmocnilo neblahé podezření.

Houslista se široce zazubil a spěchal ke svým kolegům. Stručně se s nimi o něčem poradil, potom se kapela přesunula přímo před Aline. Ta se pátravě zadívala na svého společníka. „Co máš za lubem?“

Primáš přistoupil k Aline, uchopil ji za ruku a odváděl na místo, kde na ni všichni viděli. Osm muzikantů se postavilo za ni, primáš s úklonou ukázal na McKennu. „Veselá společnosti,“ zahulákal. „Tento pán mě požádal o píseň opěvující šarm této dámy. Proto vás prosím o laskavou spolupráci. Všichni ted pro lady Aline zazpíváme píseň Růže z Tralee.“

Publikum nadšeně tleskalo, jelikož se jednalo o velice popu-lární skladbu, která se objevila teprve před rokem. Aline se zapýřila. Věnovala McKennovi vražedný pohled, čímž ponoukla obecenstvo k další salvě bujarého jásotu. Přítel se nevinně uculil, výmluvně povytáhl obočí a dal jí tím jasně na srozuměnou, že to byla ona, kdo se domáhal serenády.

Hudebníci na ni přehnaně zamilovaně zírali a pomrkávali, vesele přehráli úvodní tóny. Aline rezignovaně potřásla hlavou. Nato kapela spustila, doprovázená dobrými dvěma stovkami hlasů. Přispěchali dokonce i někteří kramáři a pouliční prodavači, aby se přidali ke sboru, který pohotově zaměnil jméno hlavní hrdinky:

Měsíc hladí stráně té zelené hory, slunce smáčí prsty do modravé vody, a já se svou láskou k vodopádu kráčím, smutku jsem dal vale v údolí Tralee.

Krásná je, až běda, tahle letní růže, nejen její sličnost dělá ze mě muže. Má nádhernou duši, dívka jménem Aline, která na mě čeká v údolí Tralee.

Když se večer plíží, chlad se Hne z lesa, Aline se jen směje, moje srdce plesá. Sova tiše krouží, Aline po mně touží, nedala mi vale v údolí Traleeeeee!

Když píseň dozněla, Aline se všem hluboce uklonila, aby vyjádřila své díky. Teatrálně podala primasovi ručku a poté, co ji políbil, předstírala, že padá do mdlob, za což si vysloužila další bouřlivý aplaus a salvy smíchu.

Vrátila se k McKennovi a škodolibě na něj pohlédla. „Za tohle zaplatíš,“ varovala ho.

Ušklíbl se. „Požadovala jsi serenádu.“

Vyprskla smíchy. „Ale od tebe!“ vykřikla a popadla ho za ru-ku. „Ne od všech lidí z vesnice.“

„Věř mi, takhle to vyznělo mnohem lépe, než kdybych kráko-ral sám.“

„Pokud si vzpomínám, míval jsi moc hezký hlas.“ „Jenže jsem vyšel ze cviku.“

Usmívali se na sebe, Aline se tetelila štěstím. „Také jsem chtěla báseň,“ připomněla mu.

Svou koketérií nakazila i McKennu. „A já jsem ti oznámil, že potřebuji víc inspirace,“ prohlásil hlubokým hlasem.

„Obávám se, že se budeš muset vyjádřit přesněji. O jakém zdroji inspirace to mluvíš?“

Koutky úst se mu posměšně zvlnily vzhůru. „Zapoj svoji fantazii, má drahá.“

Do Aline jako by udeřil blesk. McKenna bezděčně použil stej-ná slova jako kdysi Adam, když debatovali o jejích jizvách.

Znovu ji zachvátila netrpělivost. Stěží dýchala. Svářilo se v ní vzrušení a zmatek. Kéž by byla mazanější anebo prohnanější…

Vzala by si, po čem prahne. Jediná noc s McKennou… ne, stačilo by pár minut vyrvaných nepřejícnému osudu. Dobrý bože, copak žádám mnoho?

Ne.

Ať to stojí, co to stojí, dopřeje si důvěrné chvilky s mužem, jehož nikdy nepřestala milovat. Vymyslí způsob, jak to provést, aniž by mu odkryla své nejhlubší tajemství. Dnes večer, pomyslela si kurážně. A ať se mě někdo pokusí zastavit. K čertu s osudem! Konečně se s McKennou dočkají zúčtování.

Dávno minula půlnoc a louče dohořely. Avšak v potemnělých ulicích se stále motala spousta lidí. Mnoho z nich bylo opilých. Někteří zpívali, jiní se hádali nebo prali, další se uchýlili do tmavých zákoutí, kde se nestydatě líbali. Ti prudérnější zamířili rov-nou domů, jelikož zábrany padaly stejně rychle jako uhasínaly lucerny. Muzikanti hráli u dohořívajícího ohně, kde se natřásalo několik nejvytrvalejších tanečníků.

Aline zírala do řeřavých uhlíků, opřená o McKennu. Ten ji zcela přirozeně podpíral s rukou obtočenou kolem štíhlého pasu. Za jiných okolností by způsob, jakým se k sobě měli, vyvolal skandál. Leč v ovzduší lidové veselice vzaly společenské normy dávno za své. Žádný si jich nevšímal, nikdo se o ně nestaral. Všem bylo dočista fuk, že minulost zmizela.

Aline mhouřila oči před září ohně. „Vyrostl jsi,“ zamumlala nepřítomně. Vzpomínala, jak spolu kdysi stávali - McKenna se bradou opíral o temeno její hlavy. Nyní by se k ní musel sklonit.

„Kdepak,“ pošeptal jí horce do ucha.

„Ale ano.“ Víno jí rozvázalo jazyk. „Už k sobě tak nepasujeme jako dřív.“

Cítila, jak se mu smíchy otřásá hrudník. „Možná právě teď k sobě pasujeme mnohem lip. Co to vyzkoušet?“

Aline se jen usmála a znovu se k němu přitiskla. Kéž by mu mohla položit hlavu na rameno a vychutnat si, jak putuje ústy po křivce jejího hrdla. Místo toho tu stojí jako socha a mžourá do plamenů. McKennova kůže a šaty voněly po půlnočním vzduchu, letní louce a kouři z ohně… a také po zdravém, vzrušeném muži. Vzájemně po sobě toužili, to bylo patrné. Probouzející se vášeň zvolna otupovala okolní realitu. Zvuky praskajícího ohně a žár hroutícího se dřeva dokonale vystihovaly ženin vnitřní přerod. Ona bezstarostná dívka dávno

zmizela, stejně jako s osudem smířená Aline s prázdnou duší… Narodila se úplně jiná bytost, dychtící po vzpouře. Rebelka, které láska propůjčila křídla.

„Ale ne v domě/’ slyšela se šeptat.

Ačkoliv se přítel ani nepohnul, vycítila jeho ohromení.

Uběhla dobrá minuta, než zamumlal: „Kde tedy?“

„Co kdybychom se prošli po lese?“ prohodila bezděčně. „Po té stezce, co vede ke Studánce přání.“

McKenna věděl, o čem mluví - o tmavé a nepoužívané pěšině, po níž v mládí brouzdali snad tisíckrát. Okamžitě pochopil, proč navrhla zrovna toto odlehlé místo.

Aline se lítostivě usmála. Ne, takhle si svoji velkou romanci rozhodně nepředstavovala. Utajené, nepohodlné milování v pichlavém jehličí. Jenže na mihotavé světlo svící, bílé povlečení a líné, nekonečné laskám může rovnou zapomenout. Potřebuje tmu jako spojence, aby před McKennou skryla ošklivé jizvy hyzdící její nohy. Samotná skutečnost, že je schopna o něčem takovém střízlivě uvažovat, ji zarážela. Copak je možné zbavit milování elegance a něhy a ponížit je na prosté spojení dvou těl? Jenže McKenna jí víc nenabízí. Komu to ublíží? Přítel očividně prahne po tom, co mu minulost odepřela. Ona na oplátku touží po zážitku, na nějž by mohla vzpomínat poté, co její milý zmizí v dáli. Možná navždy. Oba se chovají svým způsobem sobecky, avšak Aline to v té chvíli připadalo správné.

„Studánka přání,“ zamumlal McKenna. „Pořád tam chodíš?“

Vzpomněla si, jak k ní coby děvče běhávala, házela do vody špendlíky a v duchu opakovala nesplnitelné požadavky. „Ne,“ připustila a pohlédla na něho se smutným pousmáním. „Zřejmě dávno vyčerpala své kouzlo. Ani jedna z tužeb se mi nesplnila.“

Do mužovy tváře padl stín. „Možná po ní žádáš nesprávné věci.“

„Snad,“ připustila s hořkostí.

McKenna chvíli pátral v jejím obličeji, potom ženu rázně uchopil za ruku a odváděl ji k lesu obklopujícímu Stony Cross Park. Brzy je spolkla noc, na cestu jim mdle svítil měsíc,

schovávající se tu a tam za mraky. Aline si po chvíli na tmu zvykla, přesto nenašlapovala tak jistě jako McKenna, který se nesmlouvavě prodíral mlázím. Pevně ji držel. Vzájemný dotek Aline připomínal něžné prsty, zkoumající zapovězená území jejího těla. Úplně se při tom pomyšlení zalykala. S nervózním smíchem se mu vyškubla.

„Nejdu příliš rychle?“ strachoval se McKenna.

„Trošku.“ Toho večera toho nachodila tolik, že pravé koleno hrozilo stávkou.

„Tak si drobet odpočineme.“ Opřeli se o kmen rozložitého dubu. Před nimi se táhl pruh lesa, který jako by je šuměním zval do své temné, vlhké náruče. McKenna se k Aline sklonil, cítila, jak jí pod tíhou jeho dechu poletují kadeře na čele.

„McKenno…,“ spustila jakoby nic, „ráda bych se tě na něco zeptala.“

Přejel jí po skráni špičkami prstů a bezděčně tak rozehrál dobře ukryté struny. „Ano?“

„Pověz mi něco o ženách, které prošly tvým životem. Mám na mysli ty…,“ Aline se odmlčela, marně pátrajíc po správných slovech.

McKenna se od ní odtáhl. „Co tě zajímá?“ „Miloval jsi některou z nich?“

Muž mlčel. Poděšeně k němu zdvihla oči a spatřila, že se do ní vpíjí pohledem, z jehož intenzity ji střídavě polévalo horko i zima.

„Nevěřím na lásku,“ zabručel. „Je to jenom sladká poleva na hořké pilulce - napřed chutná jako bonbon, vzápětí máš v ústech plno žluči.“

Byla tedy jeho jedinou… Měla by litovat, že díky smutné zkušenosti s ní zavrhl veškeré city a stýkal se s ženami čistě z fyzické potřeby. Ale jako obvykle, jakmile došlo na McKennu, přepadlo ji ryzí sobectví. Potvrdila se kdysi dávno pronesená slova: „Navěky budu milovat jenom tebe… Zničilas mi život…“

„Co Sandridge?“ otázal se McKenna. „Miluješ ho?“

„Ano,“ hlesla Aline. Opravdu Adama milovala, ale jinak, než

McKenna myslel.

„Přesto jsi tu se mnou,“ poznamenal.

„Adam…,“ zarazila se a odkašlala si. „Adam mi poskytuje naprostou volnost. Nevadí mu, když… My dva s ním nemáme nic společného.“

„To snad není pravda,“ vybuchl náhle zlostně. „Proboha, měl by se na mě zlostně vrhnout a ne ti dovolit, abys se mnou bůhví kam zmizela. Měl by mi chtít oprávněně zakroutit krkem. Kruci! Já bych to nedovolil! Nesnesl bych, aby mi nějaký syčák odvedl snoubenku.“ Do hlasu se mu vetřelo znechucení. „Lžeš sama so-bě, pokud si namlouváš, že budeš spokojená v podobně bezkrevném svazku, v jakém žili tví rodiče. Ty potřebuješ chlapa stejně temperamentního, jako jsi ty. Který tě dočista ovládne, spoutá tvé tělo i duši. Před celým světem si budete se Sandridgem rovni - ale my dva víme své. Jeden od druhého se lišíte jako oheň a voda.“ Tvrdě se k ní přitiskl. „Ve skutečnosti je to jinak. Já jsem pro tebe ten pravý,“ prohlásil ochraptěle,

„ačkoliv v mých žilách proudí rudá krev místo modré. Byť od kolébky bylo jasné, že ses nenarodila pro mě. Přesto jsme uvnitř docela stejní. Porušil bych všechny zákony - boží i světské

- kdybych…“

McKenna se náhle zarazil a spolkl nevyřčená slova. Málem prozradil příliš.

Aline mu toužila povědět, že o něm vždycky smýšlela jako o sobě rovném. Místo toho se natáhla ke knoflíkům u jeho vesty a začala je rozepínat. „Dovol,“ šeptala. I přes vrstvy látky cítila pevnost mužových svalů.

McKenna držel jako beran, pouze klouby prstů bušil do hrbolaté kůry. Jakmile ho osvobodila z vesty, pustila se do košile. Nepomáhal jí, zcela se podvolil. Když vytahovala muži košili z kalhot, třásla se vzrušením. Ze zmačkaného podolku sálalo živočišné teplo. Aline pod něj vsunula dlaně a vychutnávala si je. Milencova pokožka na dotek pálila, slaně voněla, sváděla ji. Opatrně cestovala dlaněmi po mužově porostlé hrudi. Fascinovalo ji, že je úplně odlišná od té její.

Nahmatala bradavku a odvážně se k ní sklonila, aby ji okusila jazykem. Zvědavě ji obkroužila, kučeravé chloupky ji šimraly na tvářích.

McKenna se zhluboka nadechl a nedočkavě hrábl po zapínání ženiných šatů. Přisál se k jejímu hrdlu, hladil je a laskal, zatímco bojoval s tkanicemi živůtku. Konečně dospěl až k pasu. Odhalil korzet, díky němuž Alinina prsa trčela hrdě vpřed, zakrytá pouze tenkou bavlněnou košilkou. Zenu zachvátil pocit neskutečna, jenž ji zbavil posledních zbytků strachu. Odhodlaně se vysvlékla z košilky, jež zůstala viset přes zašněrovaný korzet jako zplihlá motýlí křídla. Obnažená ňadra se vmžiku zahrotila.

McKenna je nejprve okusil prsty, potom k nim sklonil hlavu. Horkost jeho úst způsobila, že sebou Aline překvapeně trhla. Pak se spokojeně zavrtěla a zasténala, touha vystřelovala do celého těla. Milý ji zlehounka laskal jazykem, ovíval horoucím dechem, až se počala svíjet blahem. Zcela zaujata smrští nových libých pocitů ani nezaznamenala, že ji vysvlékl z šatů. To si uvědomila až ve chvíli, kdy se róba snesla na zem a utvořila kolem ní pomačkanou hromádku. Stála před McKennou jen ve spodním prádle. Zmateně hrábla po oděvu, avšak muž ji znovu přitiskl ke kmeni stromu a spoutal dobyvačnými ústy. Šikovně uvolnil vázačky nabíraných spodních kalhot, které jí bez odporu sklouzly ke kolenům.

Aline nemotorně zkontrolovala podvazky. Musela se ujistit, zda hrubé punčochy zůstaly na svých místech. V momentě, kdy přítel zakryl jednu její ruku svou dlaní, jí úlekem poskočilo srdce.

„Udělám to sám,“ zamručel McKenna, jenž se zjevně domníval, že chce podvazek rozepnout.

„Ne.“ Kvapně ho popadla za prsty a přiložila si jeho ruku na ňadra.

Naštěstí tím dostatečně odpoutala mužovu pozornost. McKenna si okamžitě začal pohrávat se vztyčenou bradavkou. Aline zvedla tvář k polibku a dychtivě pootevřela rty. McKennovy kalhoty se vpředu hrozivě nadouvaly, knoflíky jen

tak tak odolávaly jeho vzrušení. Aline hladově bojovala se zapínáním, natěšená k nesnesení. Oba lapali po dechu. Konečně jej osvobodila, tvrdý a mohutný se vydral ze zajetí pevné látky. Aline ho omámeně obkroužila prsty, zkoumajíc překvapivou jemnost napjaté pokožky.

McKenna tiše zavrčel, popadl ji za zápěstí a přišpendlil ke kmeni. Líbal ji, volnou dlaní hladil po plochém bříšku. Prsty se probíral houštinou černých kučer v klíně, kolenem rozevíral podlamující se nohy. Aline cítila, jak v ní plane pokušení rozdmýchané zkušenými doteky. Ted, když McKennu vyprovokovala, musí se podrobit následkům… Ochotně se mu vzdávala. Konečně dostávali to, po čem léta marně prahli.

McKenna jemně rozevřel prsty panenské ženství. Aline ztuhla. Připravila se na okamžik, kdy ji dobude zvědavým prostředníčkem. Cítila, jak vlhne. Prst se rytmicky pohyboval, přivolával vlny horka. Zachvěla se vzrušením a spokojeně zasténala. McKenna pustil její ruce a podepřel záda uvězněná v korzetu. Zakryl jí ústa svými a mezi křehkými plátky dosud nerozvité růže nahmatal tajemné poupě. Pohrával si s ním, zatímco milou divoce, neurvale, brutálně líbal. Hladil, laskal, dráždil, mučil nevinný klín tak dlouho, dokud se k němu Aline pevně nepřimkla boky. Ještě… ještě… Otřásla se slastí, pociťovala živočišný žár. Blaženě se kroutila, vycházela vstříc zvědavým prstům, zalykala se. Náhle dospěla k vrcholu. Tělem zazmítala křeč rozkoše. Aline lapala po dechu jako ryba uvízlá na suchu. Zdálo se jí, že to trvá věčnost. Poté se bezbřehý příliv slasti změnil v teploučké vlnky. Zachvěla se rozkoší.

McKenna se sklonil, aby zvedl pomačkaný lem její košilky. Ucítila drsný samet jeho jazyku na místě, kde těsný korzet utlačoval bělostnou pokožku. Aline se pohodlně opřela o strom a sledovala temeno tmavovlasé hlavy. „McKenno,“ hlesla, když k ní poklekl, aby nasál do nozder vůni rozpáleného ženského těla. Poplašeně si vzpomněla na jizvy a pokoušela se vytáhnout jej vzhůru. „Počkej…“ Ale to už se jazykem ztrácel ve vlhkých kudrlinkách jejího klína.

Roztřásly se jí nohy. Kdyby neměla za zády urostlý dub, jistě by se sesypala na zem. Rozechvělými prsty vklouzla do McKennovy neposlušné kštice. „Lásko,“ zasténala. Nevěřila, čeho se to na ní dopouští.

Něžně ji dobýval jazykem. Touha se vracela, donutila ji ztich-nout. Ztěžka oddychovala.

„Už to nevydržím,“ zajíkala se. „Prosím, McKenno, prosím…“ Na tato slova nejspíš čekal. Narovnal se, s nezměrnou lehkostí ji zdvihl a přitiskl k sobě. Jednou paží ji objal kolem zad, aby se neodřela o drsnou kůru, druhou ji uchopil pod zadničkou. Aline si připadala úplně bezmocná. Mohla se jedině zavrtět, nic víc. Cítila, jak se zjizvená pokožka nepříjemně

napíná. Natáhla pravé koleno, aby ulevila odpornému tahu.

McKenna ji vroucně líbal. Uvědomovala si, jak se do ní tvrdě dobývá svým mužstvím. Odolávala, což ji bolelo. Jakmile se muž otřel o úzký vchod do ráje nadpozemských slastí, jeho žádostivost se znásobila. Maličko od sebe Aline poodtáhl a sám se zhoupl v bocích. Pak se k sobě silně přitiskli. Panenské tělo se pod náporem nečekaného útoku rychle vzdalo, ačkoliv žena trhaně vyjekla. Konečně byl v ní a celičkou ji naplnil. Aline se údivem prohnula v zádech, zaryla mu prsty do ramenou.

McKenna, byť uchvácen nutkavou živočišností, si útrpné re-akce přece jenom všiml. Pochopil, co znamenají bolestivé projevy milenčina těla. Ohromeně vydechl. „Prokrista. Neříkej, že jsi panna. To nemůže být pravda.“

„Na tom nezáleží,“ lapala po dechu. „Nepřestávej. Všechno je v pořádku. Pokračuj.“

Přesto se nehýbal a dál na ni nechápavě civěl. Tiskl ji k sobě tak silně, že sotva dýchala. Konečně jsou spolu, konečně tvoří jedno tělo. Došli do cíle, k němuž směřovali celý život. Aline se k němu ze všech sil mačkala, toužila mu být ještě blíž, bezpečně uvězněná stiskem nezdolných paží. McKenna její bouřlivou snahu cítil, sklonil se, aby milé poděkoval vášnivým polibkem. Aline mu obtočila nohy v punčochách kolem pasu. Začal se zvolna pohybovat. Bolest poněkud ustoupila, třebaže úplně

nezmizela. Aline se o ni nestarala. Záleželo na jediném - má ho, vězní ho v sobě, pohlcuje ho svým dychtivým tělem. Věděla, že ji tento prožitek navěky poznamená. Tělesně i duševně.

McKenna spokojeně zabručel. Nořil se do ní stále hlouběji. Orosil se potem vyvolaným námahou i blížící se rozkoší. Potom to přišlo. Primitivní, slastné, živočišně vlhké vyvrcholení. Žhavé a nekonečné. Aline ho líbala pootevřenými ústy, divoce olizovala slané kapky řinoucí se mu po obličeji.

Chvěli se jeden druhému v náruči, neschopní se od sebe odloučit. Trvalo dlouho, než vzrušení vyprchalo a dostavila se úna-va. Když se od ní McKenna odtáhl, zaznamenala, jak z ní prýští horká vláha. V tu chvíli si uvědomila, že se jí během milování uvolnily a svezly punčochy. Nespokojeně se zavrtěla. „Pusť mě.“ Muž ji opatrně postavil a přihlížel, kterak si nejistými prsty upravuje podvazky a kvapně se halí do košilky. Ledva provizorně zakryla svoji nahotu, hrábla po pomačkaných šatech. Kéž by se spolu mohli uložit někam k spánku, přála si zoufale.

Jak ráda by se k němu přitulila a nechala se vzbudit až prvním ranním paprskem. Kdyby to tak bylo možné…

Neohrabaně se oblékla a dovolila McKennovi, aby jí pomohl se zapínáním umístěným na zádech. Někam se jí ztratil jeden střevíc. Zřejmě ho v návalu vášně někam odkopla… Nakonec jej McKenna objevil za jedním z mohutných kořenů.

Aline se uličnicky usmála. „Děkuji za pomoc.“

Jenže přítel jí úsměv neoplatil. Obličej měl jako vytesaný z kamene, oči se mu nebezpečně blýskaly. „Jak je to sakra možné?“ Ovládal se s vypětím všech sil. „Jak můžeš být ve svém věku ještě panna?“

„Na tom nezáleží,“ zamumlala.

„Mně ano.“ Jemně ji popadl za bradu a přiměl pohlédnout mu zpříma do očí. „Proč jsi žádnému přede mnou nedovolila, aby se s tebou miloval?“

Aline si olízla suché rty. Kéž by ji rychle napadlo nějaké přijatelné vysvětlení! „Já…, chtěla jsem s tím počkat… Až po svat-bě…“

„Ani po pěti letech známosti jsi Sandridgeovi nedovolila, aby se tě dotkl?“

„Chováš se, jako by to byl zločin,“ bránila se. „Vždyť je to záležitost úcty, vzájemné dohody a…“

„Je to zločin!“ skočil jí do řeči. „Není to přirozené. A ty mi ted vysvětlíš, proč ses tak hlídala! A až s tím skončíš, čeká tě objasnění, proč jsi připustila, abych tě o věneček připravil zrovna jdi“

Aline mu hodlala předhodit nějakou lež. Nemohla přiznat barvu. „Myslím…, že jsem ti to svým způsobem dlužila. Poté, co jsem tě před léty vyhnala ze Stony Cross Parku.“

McKenna ji popadl za ramena. „Nyní se tedy domníváš, že jsi vyrovnala dluh?“ vyhrkl nevěřícně. „Ale ne, má drahá. V tomhle bychom si měli okamžitě udělat jasno. Dlužíš mi totiž mnohem víc. Tohle je jenom začátek.“

Aline zkoprněla úžasem. „Obávám se, že už ti nemám co nabídnout, McKenno,“ prohlásila důstojně. „Patří ti pouze tato jediná noc, nic víc. Žádné sliby, žádné závazky. Mrzí mě, že ti to nestačí. Víc však nemůžeš dostat.“

„Ale můžu,“ zavrčel. „Tebe ted čeká lekce. Poznáš, jaké to je s někým se zaplést. Po dobu mého pobytu ve vašem sídle mi budeš splácet starý dluh… na zádech, na kolenou… Vezmu si tě, v jakékoliv pozici si zamanu.“ Odtáhl ji od kmene prastarého stromu, nedbaje na pomačkané šaty a zacuchané vlasy, v nichž uvízly úlomky kůry. Škubnutím ji strhl na sebe a tvrdě políbil, aby milé dokázal, že mu patří. Aline si uvědomovala, že by měla vzdorovat. Alespoň se pokusit mu dokázat, že ji neovládá. Jenže polibek ji natolik omámil, že znovu podlehla McKennovu kouzlu. Neměla sílu vymanit se z jeho objetí, ani vyhnout se troufalým ústům. Proto se k němu otřeseně přimkla a horoucně mu vycházela vstříc.

Jakmile ji pokořil, zdvihl McKenna pánovitě hlavu. „Večer mě čekej ve své ložnici.“

Aline se mu vytrhla, pozpátku klopýtala po nerovné pěšině.

„Zamknu dveře.“

„Snadno je vylomím.“

„Nebuď hlupák,“ odsekla podrážděně. Namožené končetiny vypovídaly poslušnost, přesto je pobídla ke spěchu.

Vraceli se mlčky, jen občas jim pod botami zaskřípal oblázek, zapraskala větvička či suchý list. Aline si stále víc a víc uvědomovala namožené svaly, ozývající se tupou bolestí, a studenou vlhkost mezi stehny. Jizvy ji počaly pálit a svědit. Nikdy netoužila po horké koupeli tolik co teď. Doufala, že je McKenna natolik zabrán do myšlenek, že si nevšimne, jak kulhá.

Sídlo se dávno ponořilo do tmy a ticha, plálo jen několik luceren, coby ústupek opozdilým hostům, kteří se nedokázali na-bažit vesnických radovánek. McKenna doprovodil Aline ke vcho-du pro služebnictvo, kde hrozilo menší nebezpečí, že někoho potkají. Náhodnému svědkovi by stačil jediný pohled na roz-cuchanou a ucouranou Aline, aby pochopil, k čemu došlo.

„Na shledanou zítra,“ ucedil varovně přítel. Upřeně sledoval, jak se žena namáhavě vleče do schodů.

McKenna se omámeně šoural k zadní terase. Připadal si dočista na dně, se silami v koncích. Podobně se zřejmě cítil Gideon Shaw, když se opilý topil v rozbouřeném oceánu. Události této noci si mnohokrát představoval. Dialogy i prostředí se měnily, avšak on zůstával za všech okolností klidný. Se ženami měl bo-haté zkušenosti. Věděl, jak ukojit žádost svou i partnerek. V du-chu si plánoval, jak bude postupovat s Aline, nesčetněkrát si tu scénu přehrával. Jenže Aline všechno změnila.

Usadil se u stolku skrytého ve stínech, položil hlavu do dlaní a zavřel oči. Z prstů stoupalo aroma dubové kůry, mízy a pro-buzeného ženství. Zhluboka je vdechoval, ve slabinách se mu rozlévalo horko. Vzpomínal, jaké to bylo, když do ní vklouzl. Bože, byla tak úzká. A jak slastně sténala. Její ústa chutnala po víně a po zázvoru. Bohatě jej uspokojila, přesto po ní bolestně toužil.

Panna…, k čertu s ní! Kéž shnije v pekle za vzrušení, které v něm probudila. Za zmatek, podezření, potřebu ji chránit, za věčný sexuální hlad. Ještě před chvílí by vsadil poslední cent na to, že měla v životě spoustu milenců.

A pak by prohrál.

Silnými prsty drtil vlastní lebku, jako by z ní chtěl vymáčknout zrádné myšlenky. Už to není holka, kterou jsi tenkrát měl rád, domlouval si chmurně. Možná nikdy neexistovala. Jako by na tom záleželo. Aline je jeho prokletí, jeho osud, nezničitelná touha. Nikdy po ní nepřestane prahnout, bez ohledu na to, co mu provedla. Vůbec nezáleží na tom, kolik zemí a oceánů je rozdělí.

Ježíšikriste…, jak sladké má tělo. Pleť jí jemně voní po soli, vlasy po růžích. Jakmile se jí zmocnil, dočista propadl vášni. Nestačil se od ní včas odtáhnout a vyvrcholil přímo v ní. Možná ji

oplodnil. To pomyšlení jej naplnilo jakousi primitivní spokojeností. Chtěl vidět Aline bezmocnou, s břichem vzdouvajícím se pokročilým těhotenstvím. Podrobím si ji, přemítal zamračeně, potom na mně bude zcela závislá. Toužil ji k sobě připoutat řetězem, jejž se jí nikdy nepodaří zlomit. Aline o tom ještě nemá potuchy, ale už nikdy se ho nezbaví. Nikam před ním neuteče.

„To byl zase nudný večer,“ poznamenala kysele Susan Chamberlainová, sestra Gideona Shawa. Opustili lidovou veselici právě v okamžiku, kdy byla zábava v nejlepším. Vesnické radovánky, k nimž patřilo kupříkladu čtení z ruky, akrobaté a polykači ohně či popíjení místního-vína, přejemnělé jedince typu amerických manželů očividně nezajímaly.

„Ano,“ přisvědčil její choť, „obávám se, že pro bratříčkování s venkovany nemám tu pravou náturu. Člověk by se měl držet své krve a nemíchat se mezi verbež, která si nejlépe rozumí se svými kozami a ovcemi. Ostatně, jsou stejné inteligence.“

Popuzená jejich snobstvím se Livia neudržela: „V tom případě jste na dobré cestě, pane Chamberlaine. Stačí přidržet se vámi zastávaného názoru, veřejně jej hlásat, a brzy se budete těšit pouze vlastní společnosti.“

Manželé na ni dotčeně zírali, zatímco Gideon, rozradostněn dívčinou kuráží, přímo řval smíchy. „Mně se trh líbil,“ chechtal se a modré oči se mu vesele třpytily. Významně pohlédl na Susan. „A ty, drahá sestřičko, jsi nejspíš zapomněla, že většina těch takzvaných venkovanů je urozenější krve než Shawovi.“

„Copak bych mohla zapomenout?“ utrhla se na něho Susan.

„Vždyť mi to neustále připomínáš!“

Livia se soustředěně kousala do rtů, aby nevyprskla smíchy.

„Jsem unavená, půjdu si lehnout. Přeji vám dobrou noc.“

„Neodcházejte,“ zadržel ji Shaw. „Noc je ještě mladá, má paní. Co kdybychom si zahráli karty či partii šachu?“

Livia se zaculila a otázala se nevinně: „Vás asi hry náramně baví, že?“

Očima ji sváděl, avšak odvětil stejně bezelstným tónem jako ona. „Nadmíru. Zbožňuji hrátky všeho druhu.“

Dívka si skousla spodní ret způsobem, o němž se Amberley vyjadřoval jako o neodolatelném. Zvláštní - skoro ten výraz zapomněla. Až nyní si uvědomila, jak moc touží upoutat pozornost Gideona Shawa.

„Víte, já hraji pouze v těch případech, kdy jsem si jista vý-hrou,“ oznámila mu. „Proto vám nabízím prohlídku rodinné galerie. Třeba vás upoutají moji předkové. Mohlo by vás kupříkladu zajímat, že zakladatelem dnes urozeného rodu byl jistý krutý a nemilosrdný pirát. Alespoň tak mi to vyprávěli.“

„I já mám krvelačného dědečka,“ poznamenal Shaw. „Byť o něm ze zdvořilosti hovoříme jako o námořním kapitánovi, prováděl ten starý ničema takové věci, z nichž otrlým korzárům stydla krev v žilách.“

Susan zasténala. „Já se k vám nepřipojím, lady Olivie. Bratr je evidentně rozhodnutý hanobit naše předky na každém kroku. Bůh ví, proč to dělá.“

Livia bojovala s přílivem radosti, který ji zachvátil při pomyšlení, že budou se Shawem znovu sami. Avšak prozradila ji zrádná červeň, stoupající do tváří. „Zajisté, paní Chamberlainová. Ještě jednou vám přeji dobrou noc.“

Pokud se s ní hosté rozloučili, nebylo to slyšet. Stejně by je nevnímala. Soustředila se pouze na Gideona. Co si Chamberlainovi asi pomyslí, když zůstane s mladým pánem bez gardedámy? Vtom ji zachvátil příliv sebedůvěry. Záleží na tom? Noc skutečně je mladá a Livia se po dlouhé době cítila stejně tak svěží.

Kráčeli do galerie. Dívka se na svého společníka kradmo zadívala. „Nemusel jste sestru tolik škádlit,“ napomenula ho naoko vážně.

„Svatou povinností každého bratra je trápit starší sestru.“

„V tom případě jste až nemístně důkladný,“ prohlásila, když se pobaveně ušklíbl.

Vstoupili do dlouhé úzké chodby, kde od země až ke stropu

visely v šesti řadách portréty předků. Nejednalo se o uměleckou sbírku, ale o přehlídku jednotlivých představitelů rodu. Na vzdáleném konci stál pár masivních gotických křesel. Opěradla byla dva a půl metru vysoká, sedačky vyložené nepohodlnými polštáři si tvrdostí nezadaly s prknem. V jejich případě na pohodlí nezáleželo. Spíše na tom, že pocházely z období kolem roku 1500 a dokládaly čistokrevnost linie.

Mladí si prohlíželi jednotlivé portréty, hovor se však brzy přenesl z historie do mnohem důvěrnější roviny. Shawovi se podařilo zavést řeč na Liviin vztah s lordem Amberleyem. Sám nepočítal s tím, že by se mu dívka mohla svěřit. Měla spoustu dobrých důvodů ho pokárat za přílišnou zvědavost. Přesto tak neučinila. Livia nechtěla před Gideonem nic tajit, třebaže některé skutečnosti považovala za ostudné a upřímně se za ně styděla. Dokonce se mu svěřila s nešťastným potratem. Povídali si a zčistajasna seděli na jedné z židlí. Oba. Livia se vrtěla Gideonovi na klíně.

„To nejde,“ bránila se, zoufale upírajíc zrak k otevřeným dveřím. „Někdo by nás tu mohl nachytat.“

„Jsem ve střehu,“ ujistil ji Shaw. Držel ji pevně kolem pasu.

„Není to takhle pohodlnější?“

„Ano, ale…“

„Přestaňte se kroutit, má drahá, nebo nás zahanbíte oba. A teď… mi povězte…“

Livia strnula jako socha. Tváře jí přímo hořely. Choval se k ní tak něžně, laskavě, chápavě, jako by jí naprosto rozuměl. Dívka v mužově náruči přímo tála. Znenadání úplně zapomněla, o čem to mluvili… Aha, o potratu. „Nejhorší bylo, že všichni hovořili o tom, jaké mám štěstí, že jsem o to miminko přišla,“ přiznala.

„Nikdo se sice nevyjádřil naplno, ale pochopila jsem to z těch nesmělých narážek.“

„Domnívám se, že byste to jako neprovdaná matka s pohrobkem neměla snadné,“ podotkl mírně Shaw.

„Ano, uvědomuji si to. Přesto stále truchlím. Připadá mi, že jsem Amberleyho svým způsobem zradila, poněvadž jsem nedokázala uchovat poslední kousek jeho života. Občas mívám potíže vybavit si jeho podobu anebo tón hlasu.“

„Myslíte, že by chtěl, abyste ho následovala?“

„Co tím chcete říct?“

„Hinduisté mají takový zvyk: vdova se během posledního rozloučení vrhne do manželovy pohřební hranice. Její sebevražda je považována za výraz oddanosti.“

„Co když zemře jako první žena? Učiní manžel to samé?“

Shaw se na ni šibalsky zakřenil. „Ne, ten se radši znovu ožení.“

„Mělo mě to napadnout,“ poznamenala Livia. „Muži si to vždycky dovedou zařídit.“

„Tak mladá a už dočista zbavená iluzí…,“ dobíral si ji přítel.

„Jak jste na tom vy?“

„Já už se jako skeptik narodil.“

„Ne, nenarodil,“ oponovala. „Prožil jste něco, co vás změnilo. Měl byste mi o tom povědět.“

Oči se mu pobaveně zatřpytily. „A pročpak?“

„Protože já jsem vám vyprávěla o Amberleym a skandálu, který jsem způsobila.“

„Kdybych se měl pustit do zpovědi já, seděli bychom tu do rána.“

„Dlužíte mi to,“ trvala na svém. „Jistě jste natolik gentleman, abyste splatil svou povinnost vůči dámě.“

„Jsem gentleman každým coulem,“ prohlásil sarkasticky. Zalovil v kapse u vesty a vytáhl plochou stříbrnou láhev. Pohodlně usadil Livii v ohbí svého lokte, potom pomocí obou rukou butylku otevřel. Maličko přitom dívku stiskl. Potom přiložil úzké hrdlo k ústům. Livii vnikla do nosu ostrá vůně drahého bourbonu. Znepokojeně přítele pozorovala.

Shaw slastně vydechl. Alkohol jej příjemně otupoval. „Nuže, princezno Olivie, jak vám mám svůj skandál naservírovat? Syrový nebo pěkně propečený?“

„Něco mezi tím.“

Muž se zaculil a znovu si přihnul. Dlouho mlčel. Očividně

zvažoval, kolik jí toho má prozradit a která slova použít, aby vysvětlil své pohnutky. Náhle se ušklíbl, jako by se vzdával, a lehce pokrčil rameny. „Dříve než začnu, bych vám rád něco vysvětlil. Shawovský úhel pohledu - ne, spíše přesvědčení. Zkrátka pro ně není nikdo dost dobrý.“

„O jakých Shawech to mluvíte?“

„O většině z nich - zejména o svých rodičích. Mám tři sestry a dva bratry a věřte mi, ti z nich, kteří dneska dlí ve svazku manželském, si museli své budoucí partnery zatraceně obhájit. Pro rodiče jsou původ a majetek potenciálního přírůstku důležitější než charakter dané osoby. Nezáleží jim na tom, zda vstoupíme do manželství s někým, kdo se nám líbí.“

„Anebo koho milujete,“ doplnila Livia.

„Ano.“ Gideon se zahleděl na stříbrnou láhev a bezděčně ji pohladil palcem. Livia ji sledovala s těžko potlačovanou závistí. Kéž by takhle hladil mě! Muž se naštěstí utápěl ve svých myšlenkách, takže si jejího toužebného pohledu nevšiml. „Jsem… Byl jsem… druhým nejstarším synem,“ pokračoval. „Zatímco se bratr Frederick potácel pod tíhou zodpovědnosti a očekávání, které na něj nakladli rodiče, ze mě vyrostla černá ovce rodiny. Časem jsem dospěl do věku, kdy bylo vhodné pomýšlet na sňatek. Jenže moje vyvolená zdaleka nedosahovala požadavků, jež stanovili moji rodiče. O to víc jsem ji chtěl.“

Livia pozorně naslouchala, aniž z vypravěče spustila oči. Ten se uchechtl sám sobě. „Varoval jsem ji. Řekl jsem jí, co nás čeká. Rodiče by mě raději vydědili, zavrhli, než aby schválili někoho, koho sami nevybrali. Ona však přísahala, že její lásku ke mně nic nezlomí. Že nás nic nerozdělí. Věděl jsem, že mě otec s matkou vyškrtnou ze své závěti, ale nestaral jsem se o to. Našel jsem někoho, kdo mě miloval, a poprvé v životě jsem měl příležitost dokázat, že se obejdu i bez Shawů a jejich nedozírného bohatství. Ale když jsem snoubenku představil svému otci, ukázalo se, že ona dáma silný cit jenom předstírá.“

„Třeba podlehla otcovu nesouhlasu,“ navrhla Livia.

Shaw se temně zasmál. Zazátkoval láhev a ukryl ji v kapse.

,“Podlehla’ není ten správný výraz. Uzavřela s otcem obchod. On jí nabídl slušnou sumičku za to, že na mě zapomene. Ona přikývla, ale požadovala víc. Handrkovali se spolu o peníze jako dva kramáři a já na ně civěl s otevřenou pusou. Jakmile se dohodli na ceně, plácli si a moje vyvolená bez ohlédnutí vypochodovala z našeho domu. Vyhlídka na sňatek s vyděděným Shawem jí zřejmě nepřipadala tak lákavá jako tučný šek v kapse. Nějaký čas jsem netušil, koho nenávidím víc - zda ji nebo otce. Krátce nato nečekaně zemřel Frederick a já jsem se stal nástupcem otce. Při té příležitosti otec vyjádřil hluboké zklamání nad ironií osudu. Od toho dne mi neustále připomíná, že jsem ztělesněním jeho životní prohry.“

Livia by nejraději vyjádřila Gideonovi své sympatie, ale držela se zpátky, aby si je špatně nevyložil. Hlavou jí vířily desítky otřepaných frází, jaké se říkají v těchto situacích, jako například že jednoho dne jistě potká opravdovou lásku a že tatínek pro něho chtěl jenom to nejlepší. Avšak v tomto okamžiku ryzí upřímnosti se nehodilo, aby banálně žvanila. Proto raději mlčela. Po chvíli se přece jenom odvážila pohlédnout Gideonovi do tváře. Očekávala zahořklý či zklamaný výraz. Proto ji překvapilo zjištění, že ji muž pozoruje s potutelným úsměvem na rtech. „O čem ted přemýšlíte?“ otázal se.

„Náhle jsem si uvědomila, jaké mě potkalo štěstí. Třebaže jsem Amberleyho brzy ztratila, bezpečně vím, že mě doopravdy miloval.“

Gideon ji zlehka pohladil po tváři. Dívce se málem zastavilo srdce. Vpíjeli se do sebe pohledem. „Vás musí milovat každý.“

Livia od něho nedokázala odtrhnout zrak. Byl to nebezpečný muž. Nabízel vášeň místo bezpečí, dobrodružství namísto vztahu. Kdysi by milostnou aférku bez hlubšího citu okamžitě zavrhla. Jenže na Gideonovi bylo něco znepokojivého, čím ji přitahoval. Snad tichý příslib dobré zábavy a radosti, jimž nedokázala odolat.

Bez přemýšlení se k němu sklonila a políbila ho na ústa.

Zprvu ji mrazila, avšak rychle se do nich vracel žár. Zpočátku se hravě, škádlivě hubičkovali, později se k sobě zvědavě přisáli a nemotorné polibky se změnily ve vášnivé líbání.

Dívka se k muži tiskla, ostře vnímala jeho napjaté silné tělo. Znenadání se začervenala, to když ucítila, že v Gideonovi zažehla touhu. Muž ji líně hladil po zádech, elegantně ji tak mačkal k sobě blíž. V ten moment Livia pod rukou ucítila obrys stříbrné butylky. Dotek ji ihned vrátil zpátky do reality.

Odtáhla se, otřeseně se usmívala.

„Neodcházejte,“ naléhal Gideon, jelikož uhodl, že se chystá seskočit mu z klína.

Chytil ji kolem pasu, avšak dívka rozhodně odtáhla jeho ruce stranou. „Nemohu se s vámi mazlit před zraky celé rodiny, pane Shawe.“ Ukázala na portréty předků, visící na stěně.

Muž se ospale usmál. „Proč ne? Copak se jim nelíbím?“

Livia předstírala, že bere otázku vážně. Soustředěně studovala upjaté obličeje dávno zesnulých Marsdenů. „Možná se jim docela zamlouváte. V každém případě vás ale potřebují lépe poznat.“

„Zbytečný požadavek,“ odvětil bez váhání. „Moje kvality se nezlepší ani při sebedelším zkoumání.“

Nechápavě povytáhla obočí. Netušila, zda se jedná o projev ryzí upřímnosti, záměrnou manipulaci či pokus o vtip. Proto jen potřásla hlavou a smutně se usmála. „Upřímně řečeno, čím déle se na vás dívám, tím více se mi líbíte.“

Namísto odpovědi uchopil Shaw ženinu tvář do dlaní a vroucně ji políbil na rty. Rozhodně se nejednalo o romantický polibek -na to byl příliš tvrdý, rychlý a horlivý. Přesto nadchl vášnivou dívku mnohem víc než opatrné sbližování, jemuž se oddávali předtím.

Když ji pustil, ladně mu sklouzla z klína. Livii se zdálo, že se pod ní zhoupla podlaha. Gideon zůstal sedět na trůně, upřeně ji pozoroval. Z toho pohledu dívce naskakovala husí kůže, v břiše jí poletovali rozdovádění motýli.

„O čem teď přemýšlíte?“ zeptala se stejně jako před chvílí

on.

Odpověděl překvapivě otevřeně. „Uvažuji, kolik toho po vás smím žádat, aniž bych vám ublížil.“

V té chvíli si tím byla Livia naprosto jistá - dříve než se Shaw vrátí do Států, stanou se milenci. Z očí mu vyčetla, že i on si toho je vědom. Vzápětí se jí zmocnilo očekávání. Zapýřila se a kvapně od muže couvla s přáním dobré noci na rtech. Rychle odcházela. Přesto si nedokázala pomoci a ohlédla se přes rameno.

„Nebojím se bolesti,“ zašeptala.

Mdle se na ni usmál. „Já také ne. Ale vy jste ta poslední na světě, kterou bych chtěl ranit.“

Dveře do ložnice zůstaly pootevřené, zlatavé světlo lampy ji přátelsky zvalo dovnitř. Aline se zmocnily rozpaky. Vstoupila do místnosti a zaváhala. U krbu seděla paní Fairclothová. Očividně na ni čekala. Uprostřed komnaty trůnila koupací vana, vědro s chladnoucí vodou stálo blízko ohně.

Hospodyni stačil jediný pohled a všechno pochopila.

Aline za sebou zavřela, aniž se na dobrou ženu podívala.

„Dobrý večer, paní Fairclothová. Směla bych vás poprosit, abyste mi rozepnula šaty? Ostatní zvládnu sama. Už vás nebudu potřebovat.“

„Ale ano,“ oponovala hospodyně a přistoupila ke své paní. Aline se trpce usmála. Kázání se stejně nevyhne. Paní Fairclothová jí rozhodně řekne své. Pomohla hraběnce ze šatů, dolila do vany vroucí vodu. „Musí vás všechno bolet,“ poznamenala. „Horká lázeň vám pomůže.“

Aline zčervenala jako pivoňka, rozepnula korzet a odhodila jej na podlahu. Konečně se mohla pořádně nadechnout. Leč náhlý přísun kyslíku způsobil, že zavrávorala. Přidržela se vany a vyčkala, dokud se nevzpamatuje. Potom si stáhla punčochy a zasténala úlevou.Těsné podvazky zanechaly na stehnech otisky v podobě tmavě rudých kruhů. Pronásledovalo ji dotěrné přesvědčení, že to, co prováděla s McKennou, na ní zanechalo

stopy, proto pospíchala do vany. Se spokojeným zasyčením zmizela pod hladinou.

Paní Fairclothová se zatím zabývala skládáním oblečení. Ná-hle jí mezi stříbrným obočím naskočily vrásky. „Viděl ty jizvy?“ otázala se tiše.

Z lázně se kouřilo. Aline vystrčila ven pravé koleno. „Ne. Zařídila jsem to tak, aby si ničeho nevšiml.“ Znenadání ji v očích zaštípaly slzy. Pokoušela se je potlačit. „Ach, paní Fairclothová, udělala jsem hroznou chybu. Ale tak nádhernou. Jako bych znovu našla polovinu sebe.“ Uvědomovala si, jak příšerně melodramaticky to zní. Proto nad sebou nechápavě zavrtěla hlavou.

„Já vám rozumím,“ broukla hospodyně.

„Opravdu?“

Paní Fairclothové se šibalsky zatřpytily oči. „I když se tomu nechce věřit, také jsem bývala mladá.“ „Kdo byl tím…?“

„O tom se odmítám bavit,“ odsekla rázně tázaná. „S vámi a McKennou to nemá nic společného. Vy dva jste si souzeni.“ Nemohla zvolit vhodnější slova.

Aline si mrzutě proplétala prsty, zatímco paní Fairclothová přilévala do vody bylinkový olej. „Chovala jsem se jako chtivé dítě,“ svěřovala se zahanbeně. „Vzala jsem si to, po čem jsem prahla, aniž jsem pomyslela na následky.“

„McKenna vyváděl stejně.“ Hospodyně se vrátila na židli u krbu. „Oba jste dostali, co jste chtěli. Tím hůř pro vás.“

„To nejhorší teprve přijde,“ prorokovala Aline. „Musím ho odtud dostat pryč, aniž bych mu cokoliv vysvětlila.“ Odmlčela se a mokrýma rukama si masírovala tváře. „Už zas.“

„Dá se to zařídit i jinak,“ namítla hospodyně.

„Navrhujete, abych mu řekla pravdu? Dobře víte, jak by se potom zachoval.“

„Milá zlatá, v lidském srdci se nikdy úplně nevyznáte. Kupříkladu vás znám od kolébky a přesto mě neustále něčím udivu-jete.“

„Třeba dneska večer… To máte na mysli?“

„Ne.“ Zhurta pronesená odpověď obě rozesmála.

Aline se hlavou opřela o okraj vany a pokrčila nohy v kolenou, aby ulevila namáhaným jizvám. „Už se vrátila Livia?“

„Ano. Asi před třemi hodinami. V doprovodu Chamberlainových a pana Shawa.“

„Jak vypadala? Měla dobrou náladu?“

„Až moc.“

Aline se unaveně zazubila. „Radosti není nikdy dost.“

Hospodyně se zamračila. „Já jenom doufám, že si lady Livia uvědomuje, co je pan Shaw zač. Před ní měl bezpochyby stovky žen, a až opustí Stony Cross, vrátí se ke starým zvykům.“

Upřímně míněná slova způsobila, že se Alinin úsměv rozplynul. „Zítra s ní promluvím. Třeba si vzájemně napravíme hlavy.“

„Hlavy si napravovat nemusíte, ty vás nesvědí,“ zabručela paní Fairclothová. Aline se na ni zaškaredila.

K Liviinu zklamání se Gideon Shaw následujícího dne neobjevil. Nicméně jeho nepřítomnost u snídaně a oběda žádný z Američanů nekomentoval, jako by byli na podobné výstřelky zvyklí. Dívka otravovala paní Fairclothovou tak dlouho, až hospodyně povolila a vyzvěděla od služebnictva, že pan Shaw se zamkl ve svém apartmá a nepřeje si být rušen. „Stůně?“ vyzvídala Livia, která si okamžitě představila milého ležet bez pomoci v horečkách na smrtelné posteli. „Neměl by ho jít někdo zkontrolovat?“

„Kdepak stůně,“ bručela hospodyně. „Spíš se kurýruje kořal-kou. Proto byste za ním neměla chodit. Není nic odpornějšího než opilý mužský.“

„Proč by to dělal?“ Livia nervózně přešlapovala u dlouhého stolu, na němž děvečky právě vyvalovaly těsto. Dívka prstem vykreslovala na pomoučeném válu úhledné kroužky. „Co by ho mohlo rozhodit? Včera večer překypoval dobrou náladou.“

Hospodyně vyčkala s odpovědí až do chvíle, kdy kuchtičky odešly s těstem do vedlejší místnosti. „Ožralové žádný důvod ne-potřebujou. Nalévají se i bez něj.“

Odměřená slova ranila Liviiny city. Okamžitě si představila odporné, blábolící pijany, potácející se po šenku, aby vzápětí skončili potupně na zemi ve vlastních zvratcích. Všeobecně se mělo za to, že každý muž občas přebere, což ostatní tolerovali. Jakmile se však někdo opíjel příliš často a neustále hasil věčnou žízeň, byl následně považován za ochlastu, mrzkého tvora, jenž není schopen ovládat nízkou vášeň. Pár takových Livia znala. Markus nikdy nepil přes míru, což dostatečně svědčilo o jeho kvalitách.

„Shaw není opilec,“ bránila milého šeptem, jelikož si uvědomovala, jak má služebnictvo tenké uši. „Pouze…“ Odmlčela se a zachmuřila čelo. „Vlastně máte pravdu, je ožrala,“ připustila.

„Kéž by nebyl! Kéž by se změnil!“

„Tihle chlapi se nemění,“ zchladila ji hospodyně s jistotou zkušené ženy.

Livia uskočila od stolu, k němuž se hnala jedna z děveček s mokrou utěrkou, aby jej očistila. Dívka si oprášila prsty od mou-ky a bojovně založila ruce na hrudi. „Někdo by za ním měl dojít a přesvědčit se, zda je v pořádku.“

Hospodyně na ni nesouhlasně pohlédla. „Na vašem místě bych ho nechala být, slečno.“

Livia si uvědomovala, že paní Fairclothová má jako vždycky pravdu. Minuty se nekonečně vlekly, přesto se blížil čas večeře. Proto se rozhodla vyhledat Aline. Ten den jí sestra připadala du-chem nepřítomná, což Livii přimělo pustit z hlavy Gideona Sha-wa a zaměřit se na otázky týkající se McKenny. Několikrát je na trhu potkala, pochopitelně jí neušla ani serenáda „Růže z Tralee“. Překvapilo ji, že se jinak uzavřený McKenna pochlubil se svým okouzlením na veřejnosti.

Stejně tím nikoho nepřekvapili. Všem bylo dávno jasné, že ti dva patří k sobě. Spojovalo je jakési neviditelné, přesto neopominutelné pouto. Snad je prozradily kradmé pohledy, jimiž se častovali ve chvílích, kdy se domnívali, že se ten druhý nedívá. Pohledy plné obdivu a vášně. Anebo za to mohl McKennův hlas, který se pokaždé, když oslovil Aline, prohloubil a zněžněl. Bez ohledu na veškerou opatrnost každý vytušil, že ty dva k sobě žene síla mocnější, než je člověk schopen přeprat. Očividně se potřebovali. Livia žila v přesvědčení, že McKenna chová sestru v největší úctě. Možná se mýlí, ale nedokázala si pomoct. Z celého srdce si přála, aby Aline posbírala odvahu a začala starému příteli znovu důvěřovat jako tenkrát v dětství, a svěřila se mu s neštěstím, které ji potkalo.

Ponořena do myšlenek, vstoupila Livia do někdejší pracovny svého otce. Podobně jako on i místnost působila studeně a tvrdě. Stěny krylo tmavé lesklé obložení, jehož protiváhu tvořila

hranatá okna z barevného skla. Nyní patřila Markovi a Aline se tu za ním často zastavovala, aby s bratrem projednala organizační záležitosti. Dneska nejspíš probírali něco osobnějšího, protože se hádali.

„Nechápu, proč bys to měl brát na sebe?“ ječela zrovna Aline, když Livia vešla.

Ani jeden ze sourozenců zjevně neměl z jejího příchodu ra-dost. „Co chceš?“ osopil se na ni Markus.

Zaskočena jeho hrubostí, upřela dívka zrak na sestru. „Ráda bych si s tebou před večeří promluvila, Aline. Týká se to… Neva-dí, povíme si to později.“ Odmlčela se a pohlédla na sourozence s povytaženým obočím. „Smím se zeptat, co představuje jablko sváru?“

„Ať ti to řekne Markus,“ odsekla Aline. Posadila se na stůl a opřela se rukou o naleštěnou desku.

Livia na bratra podezíravě zírala. „Co se stalo? Co jsi zase udělal?“

„Správnou věc.“

Aline nesouhlasně odfrkla.

„Co to má znamenat?“ vyjela Livia. „Hrajeme si tu ,na dvacet otázek’, nebo mi to vyklopíš rovnou, Marku?“

Bratr se postavil k vymetenému krbu. Kdyby byl o něco vyšší, mohl by se opřít loktem o římsu a strnout v jímavé póze. Musel se však spokojit s pouhým podepřením ramen. Přesto vypadal dostatečně impozantně. „Měl jsem tu drzost oslovit několik Shawových potencionálních investorů - mimochodem, všichni jsou moji přátelé. Požádal jsem je o krajní opatrnost. Upozornil jsem je na možné potíže. Varoval jsem je před přílišnou expanzí amerického průmyslu, kdy nejsme schopni dohlížet na kvalitu, dodržování dohodnutých norem, záruk…“

„Samé nesmysly,“ skočila mu do řeči Aline. „Chováš se jako typický Angličan, obávající se průmyslové revoluce. Přitom ne-vlastníš jediný důkaz, že by Shawovy slévárny byly nedůvěry-hodné.“

„Na druhou stranu nic nepotvrzuje jejich spolehlivost,“ vybuchl Markus.

Aline si vyzývavě založila ruce a bojovně na bratra pohlédla.

„Soudím, že tvoje snahy stejně vyjdou naprázdno, Marku. Shaw s McKennou ti přece bohatě zdůvodnili, proč se jim vyplatí věřit.“

„Však uvidíme. Také jsem pošeptal několik slov do ucha lorda Elhama. Ten pán sedí ve správní radě Somersetovy lodní společnosti. Vsadím se, že si raději dvakrát rozmyslí, než postoupí Shawovi svá práva v docích.“

Livia sledovala rozhovor s otevřenou pusou. Pochopila jen tolik, že se bratr pokouší Američanům co nejvíc znepříjemnit chystaná obchodní jednání. „Proč to děláš?“ vyhrkla.

„To je prosté,“ vyštěkla Aline dřív, než se Markus zmohl na slovo. „Hází panu Shawovi klacky pod nohy, aby ho přinutil urychleně odjet do Londýna a napravovat škody. Společně s McKennou, samozřejmě.“

Mladší sestra zírala na bratra se vzrůstajícím hněvem. „Co si to dovoluješ?“

„Je mou povinností držet ty dva lumpy co nejdál od svých sester,“ ucedil Markus. „Jednám ve vašem nejlepším zájmu, dámy. Jednou oceníte moji prozíravost.“

Livia se divoce rozhlédla kolem sebe. Pátrala po něčem, co by mohla po bratrovi hodit. „Chováš se stejně jako otec! Jsi namyšlený, nepřející balvan!“

„V tuto chvíli,“ odvětil Markus chmurně, „je Shaw zašitý v té své díře a nasává jako duha. Výborného chlapa sis vybrala, Livie, jen co je pravda. Co by tomu řekl lord Amberley?“

Pod náporem bratrova výsměchu Livia zesinala. Přemožena bolestí a vztekem se vypotácela z pracovny, aniž by za sebou zavřela dveře.

Aline pozorovala Marka přimhouřenýma očima. „Zašel jsi příliš daleko,“ zasyčela. „Nezapomínej, že jednou vyřčená slova už nelze vzít zpět.“

„Měla jsi Livii připomenout to samé,“ ohradil se. „Snad jsi slyšela, co vypustila z úst?“

„Ano. Prohlásila, že jsi stejný jako otec. Máš k tomu nějaké výhrady?“

„Kategoricky to odmítám.“

„Marku, nikdy jsi mu nebyl podobnější než v několika posledních minutách.“

„Přeháníš!“ zařval.

Aline v sebeobraně zdvihla ruce a opatrně pravila: „Nemá cenu se přít. Jsi natolik bystrý, abys pochopil… Každá situace se dá řešit několika způsoby. Ty sis vybral tu nejkratší cestu. Hrneš se za svým cílem, aniž by ses ohlížel na něčí city. Pokud tohle není styl našeho otce…“ Hlas se jí zlomil. S povzdechem zavrtěla hlavou. „Jdu teď za Livii.“

Nechala zatvrzelého bratra ve studovně a pospíchala za sestrou. Ze všech sil natahovala nohy, až sténala námahou. „Livie, kam tak letíš? Počkej, proboha! Jdu za tebou!“

Livia se zarazila uprostřed chodby. Cekala, na tvářích rudé skvrny hněvu. Aline si pojednou vzpomněla na historku ze sestřina dětství. Malá Livia stavěla věž z kostek. Byla tak vysoká, že nemohla dál stát. Dítě však tvrdošíjně pokračovalo v práci a do úmoru budovalo vratkou stavbu. Jakmile věž zakolísala a zhroutila se, děvčátko se vztekle rozkřičelo, avšak nehodlalo se smířit s nižším, byť pevnějším výsledkem.

„Na to nemá právo,“ drmolila, třesouc se rozčilením.

Aline se na ni s pochopením dívala. „Markus se choval domýšlivě a panovačně,“ souhlasila. „Dopustil se špatnosti. Ale obě bychom si měly pamatovat, že se provinil z lásky k nám.“

„Kašlu na jeho pohnutky! Na výsledku to nic nemění.“

„Na jakém výsledku?“

Livia na ni zmateně pohlédla. „Nezabrání mi stýkat se s pa-nem Shawem!“

„Markus předpokládá, že neopustíš Stony Cross. Od Amberleyho smrti sis nikam nevyjela. Ani jeden jste nejspíš nepomysleli na to, že se můžeš vypravit do Londýna.“ Aline se zazubila, když se na sestřině zakaboněné tváři objevil nelíčený údiv.

„To bych mohla,“ vykoktala ze sebe.

„Tak proč to neuděláš? Nikdo ti v tom nebude bránit.“

„Ale Markus…?“

„Co ten může?“ zdůraznila Aline. „Zamknout tě v pokoji? Při-vázat k židli? Rozjeď se do Londýna, pokud chceš, a ubytuj se v Marsden Terrace. S Markem už si poradím.“

„Nepřipadá ti to kapánek odvážné? Štvanice na pana Shawa…“

„O pana Shawa vůbec nejde. Proč by ses za ním honila?“ namítla sestra. „Vyrazila sis na nákupy, jak jinak. A to chvíli potrvá, troufám si tvrdit. Musíš totiž bezpodmínečně navštívit prvotřídní módní salon. Všechny tvoje šaty jsou poněkud omšelé a vyšlé z módy. Možná pana Shawa někde potkáš. Copak se tomu dá zabránit? Svět je zkrátka malý.“

Livia se pojednou rozzářila. „Pojedeš se mnou, Aline?“

„Kdepak. Musím tu zůstat a věnovat se hostům. Kromě to-ho…“ Dlouho váhala, zda má dopovědět. „Myslím, že bych se měla od McKenny na chvíli odloučit.“

„Jak je to s vámi dvěma?“ vyzvídala Livia. „Na trhu jste vy-padali…“

„Báječně jsme si spolu užili,“ prohodila sestra ledabyle. „K ničemu nedošlo. A také nedojde.“ Maličko se ošila. Nerada Livii lhala. Jenže včerejší zážitek byl příliš osobní. Ani by jej neuměla vyjádřit slovy.

„Ale nemyslíš si, že McKenna…“

„Asi bys měla začít spřádat plány,“ poradila jí křepče Aline.

„Budeš potřebovat gardedámu. Teta Clara by to jistě zvládla.“

„Radši pozvu starou paní Smedleyovou,“ přichvátla s návrhem Livia. „Pochází ze vznešené rodiny a výlet do Londýna jí jistě přijde k duhu.“

„Drahá, paní Smedleyová je hluchá jako poleno a špatně vidí. Horší gardedámu si nedokážu představit.“

„Přesně tak,“ zatetelila se spokojeností Livia. Aline vyprskla smíchy.

„Dobrá, vezmi si paní Smedleyovou. Ale na tvém místě bych

to držela až do odjezdu v tajnosti.“

„Ano, máš úplnou pravdu.“ Livia, přetékající vzrušením, se dychtivě obrátila na patě a rozběhla se chodbou.

Aline usoudila, že by se patřilo zpravit McKennu o bratrových intrikách. Rozhodla se proto oslovit jej po večeři. Jenže příležitost k promluvě se naskytla ještě dřív, než čekala, jelikož společné stolování skončilo poněkud předčasně a ne zcela obvyklým způsobem. Gideon Shaw opět chyběl, což jeho sestru ponouklo k jedovatému vtipkování.

Hostitelce pochopitelně neušlo, že víno mizí v Susan Chamberlainové poněkud rychle. Proto na komorníka nalévajícího opojný mok diskrétně mrkla. Tímto způsobem jej žádala, aby dámě nápoj zředil vodou. Lokaj ve vteřině uposlechl a předal karafu pážeti, které ji odneslo do přípravny. Vmžiku se vrátilo s okřtěnou dávkou. Až na McKennu si ohleduplného tahu nikdo nevšiml. Muž na Aline spiklenecky pohlédl a poděkoval jí úklonou hlavy.

Jakmile zmizel ze stolu první chod, sestávající z chřestové polévky a lososa s ústřičnou omáčkou, stočila se konverzace k blížícímu se obchodnímu jednání v Londýně. Pan Cuyler se Marka nevinně otázal na jeho názor. Hostitel chladně odvětil:

„Pochybuji, že jsme schopni toto téma dostatečně probrat v nepřítomnosti pana Shawa. Výsledek totiž značně závisí právě na něm. Zřejmě bychom s tím měli počkat, až nebude indisponován.“

„Indisponován,“ odfrkla se smíchem Gideonova sestra. „Ho-voříte o bratrově zvyku nasávat od rána až do večera? Úžasná hlava rodiny, že?“

Všichni se zarazili, otřeseni Susaninou záští vůči nepřítomné-mu bratrovi. Aline se pokusila napětí zmírnit. „Ovšem já jsem nabyla dojmu, paní Chamberlainová,“ poznamenala mírně, „že pod jeho vedením vaše firmy jenom vzkvétají.“

„To s ním nemá nic společného,“ ohradila se tázaná, odolávajíc manželovým snahám ji utišit. „Ne, musím to říct!

Odmítám hrát ,já na bráchu, brácha na mě’ jenom proto, že ten syčák měl to štěstí a narodil se hned po nebohém Frederickovi.“ Hořce se ušklíbla. „Shawovi prosperují jedině proto, milá lady Aline, že se můj drahý bratříček rozhodl svěřit rodinný majetek do rukou nevzdělaného přistěhovalce, kterému se shodou okolností povedlo několik šťastných tahů.“ Opilecky se zahihňala. „Ožrala a přístavní dělník - jaká to skvělá dvojka. A moje budoucnost leží v jejich prackách. Zábavné, nemyslíte?“

Zdálo se, že kromě ní se nikdo nebaví. Ticho povážlivě houst-lo. McKenna se tvářil neproniknutelně, jako by se ho jedovaté prohlášení pranic nedotklo, jako by byl na urážky dávno zvyklý. Aline blesklo hlavou, kolika ponížení se mu asi už dostalo za to, že si dovolil vypracovat se z pacholka na boháče.

Pojednou důstojně vstal, zdvořile se uklonil celé společnosti, potom krátce spočinul pohledem na hostitelce. „Omluvte mě,“ zamumlal. „Docela mě přešla chuť k jídlu.“

Všichni mu popřáli příjemný večer, až na Susan Chamberlainovou, která utápěla svou zášť v další sklence vína.

Aline si uvědomovala, že by měla zůstat v jídelně a zmírnit napětí lehkou konverzací. Ale čím déle hleděla na McKennovu prázdnou židli, tím víc ji to táhlo za ním. Ovládej se a věnuj se svým povinnostem, napomínala se v duchu, avšak nutkání utéct sílilo každou vteřinou. Srdce jí bilo na poplach, po zádech stékal ledový pot. Zčistajasna stála na nohou, čímž přinutila přítomné gentlemany vyskočit ze svých míst. „Promiňte…,“ zamumlala ve snaze vyrukovat s přijatelným vysvětlením, proč je překotně opouští. „Já…“ Nedokázala na nic přijít. „Omluvte mě,“ prohlásila nepřesvědčivě a pospíchala za McKennou, ignorujíc pobouřený šepot, který ji vyprovázel. Cekal na ni na vrcholu schodiště. Zřejmě za sebou slyšel chvatné kroky.

Spalovali se pohledem a ženu střídavě polévalo horko a chlad. McKennovy pronikavé oči se třpytily a přivolávaly vzpomínky na dobrodružství v lese, kdy si dosytosti užívali jeden druhého.

Aline, dočista vyvedená z míry, nechala klesnout víčka. Měla

pocit, že shoří. Když se znovu odvážila na muže podívat, stále ji provrtával zneklidňujícím zrakem.

„Jsou všichni Shawové takoví?“ otázala se s poukazem na Susan Chamberlainovou.

„Ne, ona patří k těm hodnějším,“ odvětil McKenna suše, za což si od Aline vysloužil srdečný smích.

Nervózně si mnula ruce. „Mohla bych s tebou na moment mluvit? Ráda bych ti řekla něco důležitého.“

Ostražitě ji pozoroval. „Kam půjdeme?“

„Do soukromého salonu,“ navrhla Aline. Tato komnata se pro tyto účely hodila nejlépe.

„Tam nás může někdo vyrušit,“ namítl přítel.

„Tak zamkneme dveře.“

„Ne.“ Vzal ji rázně za paži a vlekl za sebou. Pobavena pánovitým jednáním ho bez odporu následovala. Jakmile si uvědomila, kam ji vede, srdce jí poskočilo. „Ke mně jít nemůžeme!“ ohradila se a znepokojeně se rozhlížela, zda je někdo nevidí. „Že tam máš namířeno? Ne… To doopravdy nejde.“

McKenna její protesty naprosto ignoroval. Bez okolků otevřel vchod do místnosti, kde pobývala celý život. Krátký pohled na odhodlaného rozložitého muže Aline přesvědčil, že nemá cenu se s ním přetahovat. Sotva by jej dokázala vystrčit za dveře. Unaveně si povzdechla, překročila práh a zavřela za sebou dveře.

Lampa stála hned zkraje. Aline ji rozžala, místnost přizdobily dlouhé stíny. Uchopila svítilnu za zdobené porcelánové držadlo a vedla McKennu do dřevěné převlékárny, kam se jako dítě nikdy neodvážil vstoupit.

Na kanapátku -, jediném kousku nábytku, se povalovaly vyšívané polštáře. Poblíž, hned vedle početné sbírky rozličných kabelek, visela na pozlaceném háčku šňůra perel. Koutkem oka Aline zahlédla, jak přítel bere jednu taštičku do dlaní. V jeho rukách vypadala směšně malinká.

Přistoupila k oknu. Díky prastarým poškrábaným a popraskaným skleněným tabulkám měla pocit, jako by okolní krajina ležela pod vodou. Vnímala ji poněkud rozmazaně. Zbylé tři stěny zdobil bezpočet zrcadel, mnohočetně odrážejících její obraz. McKenna se postavil za ni. Aline spatřila výraz jejich obličejů, ozářených světlem lampy.

Muž se rozhlédl kolem sebe, pak uchopil jeden z předmětů vystavených na parapetu. Jednalo se o dětskou hračku - cínového koníka, jenž nesl na hřbetě drobného jezdce. Okamžitě ho poznal. Rád si s tou figurkou hrával. Bral ji do prstů tak často, až barevný nátěr oprýskal. Milosrdně vrátil vojáčka zpátky, aniž promluvil.

„Co mi chceš sdělit?“ vyzval ji mírně. Aline fascinovaně pozorovala výraz přítelova obličeje - neústupný i vlídný zároveň…, osobitou křivku mohutného nosu, smyslně vykrojený spodní ret, husté vějíře dlouhých řas, vrhající stíny na vystouplé lícní kosti.

„Obávám se, že bratr poněkud ztížil vaši vyjednávači pozici,“ prohlásila.

Naštvaně přimhouřil oči. „V jakém směru?“

Pustila se do vysvětlování Markových skutků a s obavou sledovala, jak v McKennovi narůstá napětí.

„Dobře to dopadne,“ ubezpečil ji, když skončila. „Vím, čím investory uklidnit. Snad se mi podaří přesvědčit Elhama, že pronájem doků naší společnosti značně poslouží jeho zájmům. Pokud neuspěju, postavíme si vlastní přístaviště.“

Aline se usmála. Pobavila ji přítelova sebedůvěra. „To nepůjde tak snadno.“

„Nic na světě není snadné. Zejména to, co za něco stojí.“

„Určitě se na Marka strašně zlobíš. Chyboval, protože…“

„…si přál ochránit své sestry,“ doplnil McKenna, když Aline zaváhala. „Těžko mu to mohu zazlívat.“ Hlas mu povážlivě zjihl.

„Někdo tě přece musí chránit před chlapy, jako jsem já.“

Zena se k němu vmžiku obrátila zády, ale početná zrcadla prozradila její zrudlou tvář. McKenna se k ní přiblížil ještě těsněji. Střetli se očima, v tom tajemném, neskutečném světě

zrcadel.

„Nejspíš musíš okamžitě odjet do Londýna, že?“ vyhrkla, za-skočená nenadálou důvěrností chvíle.

„Ano. Zítra.“

„Co bude s panem Shawem?“

Sklonil se k ní, až Aline ucítila horkost jeho dechu. Zlehka jí položil prsty na rameno a počal ji hladit. Letmé doteky připomínaly něhu motýlích křídel. „Musím s ním něco udělat, aby vy-střízlivěl.“

„Škoda, že volí takové prostředky…“

„Odmítám se bavit o Shawovi.“ McKenna prudce obrátil Aline k sobě, odhodlaně ji uchopil za bradu.

„Co to provádíš?“ zděsila se. Cítila, kterak jí dlaní klouže po zádech, a zmocnila se jí panika.

„Přesně to, o čem jsi rozhodla ve chvíli, kdy jsi mě sem pozvala.“ Počal ji líbat a rozepínat šaty. Z příjemného škrábání vousů naskočila Aline husí kůže.

„Nedal jsi mi na vybranou,“ bránila se žena. „Prostě jsi mě sem vstrčil…“

Umlčel ji lačnými ústy. Šikovnými prsty uvolnil stuhy korzetu, stejně jako armádu drobných háčků, věznících kypré tělo. Korzet se snesl na podlahu. Osvobozená pleť se probouzela pod bříšky mužových prstů, příjemně štípala, jak se do ní vracel život potlačený úporným šněrováním.

Alinino srdce tlouklo tak zběsile, až je slyšela v uších. Rozra-dostněně, plnými doušky nasávala mužnou vůni se stopami ta-báku, naškrobené košile a kolínské. Pouhá představa, že znovu splynou v jedno, způsobila, že se ocitla téměř na vrcholu vzrušení. Zároveň ji jakýsi vnitřní hlásek varoval, aby se McKennovi nevzdávala, kdykoliv si zamane.

„Pospěš si,“ ponoukala ho rozechvěle. „Pospěš…, prosím.“ Zdusil její prosby horoucími polibky. Z těsné blízkosti mohutného vzrušeného těla se Aline zatočila hlava. McKenna jí pod rozepnutými šaty hladil záda, klouzal dlaněmi až k oblinám zadečku. V klíně pocítila žár, žádostivé tepání, které zavinilo, že

vyklenula boky vstříc dobyvačným prstům.

V tu ránu ji McKenna přestal líbat. Otočil ji k sobě zády, na ramenou ucítila tlak.

„Klekni si,“ zašeptal.

Zpočátku nechápala. Avšak naléhání dlaní pokračovalo, proto poslušně klesla před kanape. Pableskující sukně se rozprostřela v kruhu kolem ní. Upírala zrak přímo před sebe, vyšívané polštáře se jí rozplývaly před očima. Slyšela, jak si McKenna svléká kabátec. Přistál na lůžku před ní. Ozvalo se další šustění látky, potom muž poklekl za ni.

Zkušeně sáhl pod sukně a pátral mezi několika vrstvami látky po jeskyňce rozkoše. Uchopil ženu za kyprý bok, druhou rukou hledal rozparek nabíraných spodních kalhot. Jako úhoř jím vklouzl dovnitř, přímo mezi oblá stehna. Probíral se houštinou drobných kudrlinek, přitom jako by poměřoval, zda je rozparek dost široký. Potom jej bez okolků natrhl. Aline se zachvěla očekáváním. McKenna jí naznačil, aby se opřela lokty o kanape, a kolenem jí roztáhl nohy.

Přitiskl se k ní blíž, sklonil se a pošeptal milé do ucha.

„Jenom klid. Tentokrát to nebude bolet.“

Aline se nezmohla na odpověď. Chvěla se, vyčkávala se zavřenýma očima a s hlavou opřenou o předloktí. Cítila, jak se k ní přisunul. Něco se jí otřelo zezadu o stehna. Podle sametového doteku usoudila, že jde o připravené mužství. McKenna jí sjel dlaní po bříšku až ke kučeravému trojúhelníku. Naléhavě ji hladil. Počkal, až se Aline začne tisknout k jeho tělu a sténat. Poté ji začal škádlit, prstem zvolna kroužil kolem naběhlého poupěte.

Náhle se zvědavý prostředníček vznesl k milenčiným ústům a vklouzl mezi rty. Potom se znovu vrátil pod sukně, tentokrát vlhký a kluzký. Jemně ji masíroval a rozpaloval, dokud nezaťala nehty do přehozu lůžka a nezabořila zpocené čelo do polštářů. Z hrdla se jí vydral přidušený sten. Aline se zadničkou mačkala k McKennovi, jenž ji připravoval na něžnou invazi, která přijde.

Znovu ucítila přítomnost sametové mužnosti. Vzrušením sotva popadala dech. Doširoka roztahovala stehna, připravená jej přijmout. McKenna do ní zvolna vstoupil. Opět ji zaplavil útěšný pocit naplnění, tentokrát doprovázený pouhou jiskrou bolesti. Nořil se hlouběji a ženské tělo ho mlčky vítalo. Kdykoliv se od ní maličko vzdálil, aby se navrátil s intenzivnější silou, vycházela mu Aline nadšeně vstříc. Milý si pohrával se zavlhlými kudrlinkami v jejím klíně, rytmicky hladil citlivé poupátko. Pocity libosti se násobily, sílily s každým nadechnutím. Sametový podmanitel se pokaždé zabořil o něco hlouběji. Slast se přiostřila, soustředila se na dobývaném území, až už se nedala snést. Aline se prohnula v zádech, přemohla ji zoufalá, divoká křeč, zalykala se blaženými vzlyky. McKenna zabručel a začal se rychle pohybovat, tvrdě na ni dorážel, dokud sám v extázi nevykřikl.

Dlouho zůstali spojeni, zhluboka oddechovali. McKennova váha Aline přímo drtila, avšak milá se odmítala pohnout. Odpočívala se zavřenýma očima, vlhké řasy přilepené k lícím. Když se od ní muž odtáhl, kousla se do rtu, aby neprotestovala. Raději schovala obličej do pomačkaného a potrhaného hedvábí na kanapi. Milování ji dočista vyčerpalo.

McKenna se upravil a sáhl po odloženém kabátci. Odkašlal si. Když promluvil, zněl jeho hlas přesto ochraptěle. „Žádné sliby, žádná lítost - přesně jak jsi chtěla.“

Odešel. Aline se ani nepohnula. Počkala, dokud za ním nezaklaply dveře na chodbu, a teprve potom dovolila slzám, aby vytryskly zpod napuchlých víček.

Příšerná večeře byla konečně za ní. I když Livia s jistotou vě-děla, že většina obyvatel Stony Cross Parku stejně tuší, kam má namířeno, domnívala se, že je povinna zachovat maximální dis-krétnost. Přikradla se proto k domu pro hosty postranní pěšinou, ukrývající se ve stínech tisovců. V sídle panovalo ticho a klid. Jistě by udělala lépe,’ kdyby nechala Gideona Shawa být, ale musela ho vidět. Měla o něho upřímnou starost. Jakmile se přesvědčí, že je v pořádku, vrátí se domů, vyhledá si v knihovně

nějaký tlustý román a pustí se do čtení.

Zaklepala na příslušné dveře a napjatě čekala na odpověď. Nic. Zamračila se a zabušila znovu. „Haló!“ křikla. „Haló! Slyšíte mě?“

Zrovna když začala uvažovat o tom, že si vyprosí od paní Fairclothové náhradní klíč, klapla západka. Za skřípotu dveří se na prahu objevil Shawův komorník. „Přejete si, mylady?“

„Přišla jsem navštívit pana Shawa.“

„Pán dnes návštěvy nepřijímá, madam.“

Křídlo se počalo zavírat. Livia je rozhodně zapřela botkou.

„Nehnu se odtud, dokud ho nespatřím,“ prohlásila umanutě.

Sluha se zatvářil nadmíru podrážděně, přestože dál hovořil zdvořilým tónem. „Pan Shaw není zcela ve své kůži, mylady.“

Livia se rozhodla nic nepředstírat. „Je opilý?“

„Jak zákon káže,“ potvrdil komorník kysele.

„V tom případě pošlu pro čaj a nějaké chlebíčky.“

„Pán si už nechal poslat pro další várku brandy.“

Livia zatnula zuby a prodrala se kolem sluhy dovnitř. Komorník ji nemohl zastavit - nikdo z personálu panstvu zásadně neodporoval. Zejména tomu domácímu ne. Přesto se pokusil dámě její záměr rozmluvit. Marně. Ignorujíc mužovy protesty, pročesávala očima zšeřelý salon. Ve vzduchu se vznášel hutný odér vínovice a tabáku. „S brandy je konec,“ prohlásila tónem, jenž nesnesl odporu. „Běžte do rezidence, přineste čaj a nějaké chlebíčky.“

„Pán se bude hněvat, mylady. Nesnáší, když se někdo vzpírá jeho rozkazům.“

„Tudíž je nejvyšší čas, aby se mu někdo postavil,“ mínila Livia a gestem komorníkovi naznačila, aby neztrácel čas. Nabručený muž odešel a dívka pokračovala v chůzi do útrob apartmá. V hlavní ložnici plála lampa a zalévala komnatu jantarovým světlem. K uším jí dolehlo charakteristické cinkání ledu o stěny sklenice. Shaw zjevně pil jako duha. Livia neochvějně překročila práh.

Pohled, který se jí naskytl, způsobil, že zalapala po dechu.

Gideon ležel ve vaně umístěné u krbu. Hlavou se opíral o mahagonový okraj, jedna dlouhá noha ledabyle visela ven. V ruce držel sklenici s ledem. Labužnicky z ní usrkl a stočil k příchozí zrak. Z lázně stoupala pára, srážela se mu na svalnatých prsou.

Drobné kapičky zdůrazňovaly zlatisté chloupky na hrudi, vyzdobené dvěma tmavými bradavkami.

Pane Bože na nebesích! pomyslela si omámeně. Pánové probírající se z opice většinou vypadají přímo nechutně. Markus je zhusta popisoval jako „živé mrtvoly“. Nicméně Livia nikdy ne-spatřila přitažlivějšího muže, než byl neoholený a rozmrzelý Gi-deon Shaw, naložený v horké lázni.

Kabonil se. Podrážděně se ve vaně posadil, až voda vyšplouchla. Po hrudi mu stékaly klikatící se pramínky. „Co tu děláte?“ vyštěkl přísně.

Zkoprnělá dívka se sotva zmohla na odpověď. Násilím sklopila oči a olízla si suché rty špičkou jazyka. „Přišla jsem se přesvědčit, zda jste v pořádku.“

„Takže jste mě viděla,“ odvětil mrazivě. „Jsem v pořádku, nuže vypadněte.“

„Nejste v pořádku,“ přela se. „Jste opilý a pravděpodobně jste celý den nevzal nic do úst.“

„Najím se, až budu mít hlad.“

„Potřebujete něco výživnějšího, než máte v té sklenici, pane Shawe.“

Tvrdě se na ni podíval. „Co potřebuji, vím nejlíp sám, vy domýšlivá žábo. A teď odejděte, nebo vám ukážu Gideona Shawa v celé jeho kráse.“

Bylo to poprvé, co někdo nazval Livii „žábou“. Zřejmě se měla urazit, ke svému úžasu však zjistila, že jí v hrdle bublá smích. „Podle mě je domýšlivý ten, kdo o sobě hovoří ve třetí osobě.“

„Jsem Shaw,“ prohlásil, jako by prosté konstatování považoval za dostatečné zdůvodnění své ješitnosti.

„Uvědomujete si, co se s vámi stane, pakliže budete

pokračovat v tomhle nezřízeném pití? Proměníte se v ubohou, politováníhodnou trosku s červeným nosem a povislým pupkem.“

„Přesně tak,“ přisvědčil ledově a labužnicky vysrkl zbytek ná-poje.

„Úplně si zničíte mozek.“

„Už se nemůžu dočkat.“ Naklonil se přes okraj vany a položil pohár s ledem na koberec.

„A budete impotentní,“ triumfovala Livia. „Dříve nebo později alkohol připraví každého chlapa o jeho mužnost. Kdy jste se naposledy miloval s nějakou ženou, pane Shawe?“

Tohle byla silná káva i na Shawa. Se zlostným úsměškem vyskočil z vany. „Chcete důkaz mé potence? Stačí říct a dám vám ho.“

Livia sklouzla pohledem po očividně vzrušeném těle a zrudla jako rak. „A-asi bych měla jít. Přemýšlejte o mých slovech.“ Hodlala zmizet. Než však stačila udělat první krok, muž po ní chňapl. V dívce hrklo. Přitiskl ji ke svému mokrému tělu. Poplašeně zavřela oči. Předloktím posetým kapkami ji svíral přímo pod ňadry.

„Uvážím je, má paní,“ špitl jí do ucha. „A, právě jsem dospěl k závěru, že k vyvrácení vašich nepodložených tvrzení existuje pouze jediný důkaz.“

„Nestojím o něj,“ zajíkala se, když spočinul levou dlaní na oblém ňadru. Zmáčel jí živůtek, cítila žár jeho těla. „Ach…“

„Neměla byste trousit narážky na moji mužnost. Tyhle při-pomínky se nás chlapů šeredně dotýkají.“

Livia se počala chvět. Hlava jí klesla dozadu na Gideonovo rameno. Teplá dlaň se přesunula na obnažený krk, náhle zmizela v živůtku. Nerušeně si pohrávala se ztuhlou bradavkou.

„Budu si to pamatovat,“ hlesla.

„Já vím.“ Zručně ji obrátil k sobě a vášnivě políbil. Škrablavé strniště ostře kontrastovalo s měkkostí jeho úst, což Livii připadalo vrcholně vzrušující. Dychtivě se k muži přimkla, horečně ho hladila po vlhkém těle. Náhle si uvědomila, že je

prvním, koho po Amberleyho smrti objímá. Měla by být rozumná. Ale copak to jde, když ji Gideon smyslně líbá? Přemoženi vášní klesli na zmáčený koberec.

Muž položil ženu na záda a uvelebil se v záplavě pomuchlaných sukní. Rozepnul jí živůtek, stáhl košilku a kochal se svěžími křivkami, které pod ní objevil. Kéž by ji začal laskat. Livia si přála, aby se jí zmocnil ústy, zlíbal každou píď roztouženého těla. Nad tou představou zasténala.

Gideon se natáhl po něčem za její hlavou. Ozvalo se za-chrastění ledu ve sklenici. Na okamžik se lekla, že se chce znovu napít. Vylovil však mrazivý kousek, vložil si jej do úst a k dívčinu údivu se k ní sklonil. Uštědřil vyzývavému ňadru ledové políbení, poté obkroužil vztyčenou bradavku teplým jazykem. Livia ucukla a překvapením vykřikla, leč Gideon ji pevně držel na zemi a nepřestal se slastným mučením, dokud led neroztál a polibky znovu nehřály. Cítila, jak je vzrušený. I v ní se dmula vlna nezkrotné touhy. Zabořila prsty do hustých mokrých kadeří, přisála se k mužovým ústům. Lačně se k němu tiskla boky.

Náhle se od ní Gideon se zasténáním odtáhl. „Ne,“ zachrčel.

„Napoprvé to takhle nechci. Jsem příšerně opilý. Nehodlám vás tím urážet.“

Livia na něho tupě zírala, příliš omámená vášní, než aby mu rozuměla. V prsou ji bolelo. „Neurážíte mě. Nevedete si nijak špatně. Vlastně…“

„A na podlaze…, to je nechutné,“ zavrčel. „Panebože. Odpusťte mi to, Livie, nezasloužíte si, aby s vámi někdo zacházel tímto způsobem.“

„Odpouštím vám,“ vyhrkla kvapně. „Je to tu docela pohodlné. Miluji tento koberec. Tak co kdybychom…“

Jenže milý se už zvedal. Teprve později jí došlo, že Gideon se děsí všeho, co považuje za nehodno gentlemana. Našel pohozený župan a pečlivě se do něj oblékl. Potom se vrátil k Livii a pomohl jí vstát. „Mrzí mě to,“ kál se zaraženě a nemotorně jí upravoval šaty, zapínal knoflíčky.

„Nic se nestalo. Opravdu.“

„Měla byste odejít, Livie, než vás znovu povalím na znak.“ Pouze vrozená hrdost jí zabránila v tom, aby mu naplno pověděla, že nic by se jí nezamlouvalo víc. Proč se však nabízet, když se jí pán očividně touží urychleně zbavit? Poraženecky si povzdechla a nechala se doprovodit ke dveřím.

„Poslala jsem vašeho komorníka pro nějaké chlebíčky,“ informovala hosta, když před ním kráčela chodbou.

„Skutečně?“

„Ano. Očekávám, že je všechny sníte a brandy dáte dnes večer vale.“

„Nemám hlad.“

Nato Livia prohlásila přísným hlasem: „Sníte je do posledního drobečku. Bude to vaše pokání za to, že jste se mě pokusil zneuctít na podlaze.“

„Dobrá,“ přikyvoval Gideon. „Přijímám.“

Zena potlačila úsměv. Nechala si dvorně otevřít vchod a důstojně překročila práh domu. Teprve když za ní zapadly těžké dveře, dovolila si nervózní zahihňání a trudný dovětek: „Kéž by se vám to bylo povedlo!“

Tvrzení, že byl Gideon střízlivý, když ho druhý den McKenna nakládal do kočáru, by bylo poněkud přehnané. Přinejmenším se však oholil a učesal si lesklé vlasy, korunující pobledlý obličej. Měli namířeno do londýnského hotelu Rutledge, který poskytoval luxusní přístřeší zazobaným rodinám ze zahraničí. McKenna upřímně doufal, že ho obchodní jednání zaměstnají natolik, aby přestal myslet na Aline. Alespoň několik minut denně.

Přítel zmučeně zasténal. Trpěl přímo hmatatelnou kocovinou. Skoro nemluvil. „Zatraceně,“ ulevil si zdrchaně.

„Sedím proti směru jízdy. Vyměníme si místa, ano?“

McKenna souhlasil. Poté se přítel zapřel botou o protější se-dadlo, nedbaje na sametové čalounění. „Nad čím dumáš?“ Chytil se za hlavu, aby se mu náhodou neskutálela z ramen.

„Ještě se ti nepodařilo přefiknout lady Aline?“ McKenna se na něj výhružně podíval.

Shaw zavzdychal a promnul si bolestivé spánky. „Já tvrdím jedno - na těch Marsdenových aristokratických ženských něco je. Člověk jim zkrátka neodolá.“

Poznámka naprosto přesně vystihla McKennovy pocity.

Chmurně se usmál. „Jak se zdá, Livia tě chytila za srdce.“

„Ano,“ zazněla nešťastná odpověď. „Tak strašně, že mě z toho ukrutně bolí docela jiný orgán.“

McKennu znepokojilo, že je přítel mocně přitahován k Alinině sestře. V každém směru by se jednalo o nevhodný vztah.

„Nejsi pro ni příliš starý?“

Gideon zašátral po stříbrné butylce. Vzápětí zjistil, že si ji zapomněl naplnit, což ho silně podráždilo. Mrskl prázdnou lahví na podlahu a zíral na ni krhavým zrakem. „Máš pravdu, jsem pro ni příliš. Příliš starý, příliš vyčerpaný, příliš prochlastaný…

Mohu jí nabídnout pouze nekonečný seznam neřestí.“

„Asi by sis měl dávat bacha, nebo tě Westcliff zastřelí a nechá si tě vycpat jako kapitální trofej.“

„Pokud mě trefí přímo na komoru, bude pro mě smrt požeh-náním,“ bručel mrzutě Gideon. „Ksakru, McKenno, kéž bych tě byl nikdy nepřemlouval k návštěvě Stony Cross Parku! Mohli jsme jet rovnou do Londýna, přetrpět pár obchodních jednání a hurá domů.“

„Však jsi mě nemusel doprovázet,“ podotkl přítel.

„Nalhával jsem si, že tě uchráním před případnými nepříjem-nostmi. Kromě toho mě zajímalo, jaká ženská ti dočista popletla hlavu.“

Utrápený McKenna zíral z okna, za nímž ubíhala sytě zelená krajina. Lady Aline Marsdenová, přemítal chmurně. Dáma tak vybíravá, že radši zůstala na ocet, než aby se provdala pod svoji úroveň.

„Chci si ji odvézt s sebou do New Yorku,“ prohlásil.

Gideon dlouze mlčel. „Naznačila ti nějak, že by s takovým návrhem souhlasila?“

„Ne. Ve skutečnosti mi dala jasně na srozuměnou, že nemám počítat s ničím, vyjma pětiminutového muckání v převlékáme. Nepatřím do jejích kruhů.“

Přítele tím nepřekvapil. „Přirozeně. Vyrostla totiž ve společnosti, která považuje nicnedělání za vznešené a odsuzuje veškerou ctižádost.“

„Vždyť ty také pracuješ.“

„Ano, ale nepravidelně. Mimoto všichni vědí, že toho nemám zapotřebí. Zdědil jsem ohromný majetek a pocházím ze starobylého rodu. Tedy na americké poměry.“ Na moment se zadumal, potom pokračoval: „Rozuměj, McKenno, ty jsi ten nejlepší chlap, jakého jsem kdy potkal. Položil bych za tebe život. Ale ze společenského hlediska nepředstavuješ pro lady Aline pouhý pokles z pomyslného žebříčku, nýbrž přímo pád do propasti.“

Upřímně míněná slova nevyzněla zrovna povzbudivě. Na

druhou stranu Gideon McKennovi nikdy nic nezastíral a přítel tuto skutečnost oceňoval mnohem víc než přikrášlené lži. Proto mlčky přikývl a zakaboněně se zadíval na špičky svých vyleštěných bot.

„Přesto bych se neopovažoval tvrdit, že je tvoje situace zcela beznadějná,“ pokračoval Gideon. „Máš spoustu předností, které ženské hned tak nepřehlédnou. Včetně lady Aline. Dámám se líbíš a hluboko do kapsy taky zrovna nemáš. Když chceš, dovedeš náramně přemlouvat. Netvrď mi, že bys neuměl přesvědčit jedna-třicetiletou starou pannu z Hampshiru, aby se za tebe provdala. Zejména, když už si tě připustila k tělu, jak se zdá.“

McKenna se po něm ostře podíval. „Kdo tady mluví o manželství?“

Otázka Shawa zjevně zaskočila. „Právě jsi prohlásil, že ji chceš vzít do New Yorku.“

„Ale ne coby drahou polovičku.“

„Jako milenku?“ Gideon nevěřícně kulil oči. „Copak si vážně myslíš, že by se k něčemu podobnému snížila?“ „Přinutím ji, když to bude třeba.“ „Co ten její snoubenec, lord Sandridge?“

„To skončí.“

Gideon na přítele zmateně třeštil oči. „Propáníčka! Přeslechl jsem se, anebo chceš doopravdy překazit lady Aline vyhlídky na spořádaný svazek, pošpinit její jméno na dvou kontinentech, zpřetrhat její pouta s rodinou a přáteli a uvrhnout ji do věčného zatracení? Předpokládám, že jsi ve svých smělých plánech nezapomněl ani na nemanželské dítě.“

Úvaha přiměla McKennu k mrazivému úsměvu.

„Aristokratka Marsdenová porodí parchantovi parchanta… Ano, ten nápad se mi moc líbí.“

Gideon přimhouřil oči. „Svatá prostoto. Nikdy bych nevěřil, že jsi schopen takové podlosti.“ „V tom případě mě neznáš.“

„Asi ne,“ zamumlal přítel a nechápavě zakroutil hlavou. Očividně by rád pokračoval v diskusi, jenže kočár právě vjel na obzvlášť hrbolatý úsek cesty. Poskakoval kupředu a Gideon se

schoulil na sedadle s bolavou hlavou v dlaních. Zoufale sténal.

McKenna se znovu zahleděl z okna. Na rtech mu pohrával zlověstný úsměv.

Markova radost z odjezdu obou pánů trvala přesně jeden den. Pouze do té doby, než následujícího jitra zjistil, že Livia odcestovala do Londýna. Netřeba připomínat, že nezbytné přípravy proběhly v nejvyšší tichosti. Aline se strachovala, že některá z komorných něco prozradí, ale díky zásahu paní Fairclothové mělo služebnictvo od kuchyně až po stáje pusy na zámek. Nikdo na sebe netoužil přivolat její hněv.

V okamžiku, kdy Liviin kočár oddrkotal po příjezdové cestě vinoucí se k Stony Cross Parku, vystrčilo slunce toho dne první nesmělé paprsky a ozářilo krajinu. Aline vydechla úlevou. Stála ve vstupní hale oblečená do měkce modré róby a pohodlných střevíčků. Usmála se na hospodyni, jíž ani zjevný nesouhlas s Liviiným odjezdem nezabránil v tom, aby sestrám pomáhala.

„Paní Fairclothová,“ oslovila ji Aline a vzala ženu za upracovanou dlaň. Vzájemně si propletly prsty. „Kolikátý rok už tady stojíte a přihlížíte, kterak Marsdenovi provádějí věci, s nimiž nesouhlasíte?“

Hospodyně se jenom chápavě pousmála. Obě ženy mlčky sledovaly, jak kočár s Livii mizí za zákrutem cesty.

Náhle je někdo oslovil. Ulekly se. Aline se obrátila, aby pohlédla do podezíravých očí svého bratra. Markus měl na sobě lovecký šat, tvářil se zlostně a naštvaně/z temných očí šlehaly blesky. „Tak povíte mi laskavě, co se tu děje?“

„Zajisté, drahý.“ Aline významně pohlédla na hospodyni.

„Děkuji vám, paní Fairclothová. Můžete se ted vrátit ke své práci.“

„Ano, mylady,“ zazněla okamžitá odpověd plná vděku. Hospodyně si rozhodně nepřála stát se svědkem pánova hněvu. Pospíchala pryč, až jí šustily sukně.

„Kdo odjížděl v tom kočáře?“ vyštěkl bratr.

„Neposadíme se do salonu?“ navrhla mu Aline. „Zazvoním,

aby nám přinesli čaj…“

„Hlavně mi neříkej, že Livia.“

„Dobrá, neřeknu.“ Potom pokorně svěsila hlavu. „Byla to ona. Ale dříve než začneš řádit, bych ti chtěla…“

„To snad není pravda! Moje sestra spěchá do Londýna, aby uhnala toho zpustlíka!“ soptil Markus, potýkající se s vražedným vztekem.

„Livia nikoho neuhání,“ vyhrkla kvapně Aline. „Ubytuje se v Marsden Terrace, má s sebou gardedámu…“

„Okamžitě vyrážím za ní.“ Markus nahrbil ramena a rozběhl se ke dveřím.

„Ne!“ Vzdor ušlechtilým záměrům zacházel bratr ve své pa-novačnosti příliš daleko. „Nikam nepojedeš, Marku.“ Přestože nezvýšila hlas, oslovený se zarazil. „Jestliže se pokusíš ji dohnat, zastřelím pod tebou koně.“

Markus se k sestře otočil a ohromeně zíral. „Proboha Aline! Snad ti nemusím vysvětlovat, co tím svým zbrklým počínáním riskuje!“

„Umím si to představit. A ona též.“ Protáhla se kolem něho a zaplula do nejbližšího salonu. Chvatně ji následoval. Podpatkem zaklapl dveře. „Pověz mi jeden jediný důvod, proč bych se s tím měl smířit a nic nepodnikat.“

„Protože pokud zasáhneš, Livia tě bude do smrti nenávidět.“

Dlouze se měřili pohledem. Nakonec z Marka zlost vyprchala a unaveně klesl na nejbližší židli. Aline ho svým způsobem chápala. Tušila, že pro chlapa bratrova typu je bezmocnost nejvyšším trestem. „Proč zrovna on?“ bručel nešťastně. „Proč si nemohla vybrat nějakého slušného mládence z dobré anglické rodiny?“

„Pan Shaw není nejhorší volba,“ chlácholila jej Aline s potutelným úsměvem na rtech.

Chmurně se na ni podíval. „Když ty vidíš jenom ty jeho zlaté vlasy, náramný šarm a tu zatracenou americkou troufalost, která vás ženy tak přitahuje.“

„Zapomněl ses zmínit o kupě amerických peněz,“ dobírala si

ho sestra.

Markus obrátil oči v sloup, jako by vyzýval nebesa, aby mu vysvětlila, čím si zasloužil takovou potupu. „Využije ji a potom jí zlomí srdce,“ prorokoval temně. Jedině člověk, jenž ho dobře znal, by postřehl v jeho slovech ostří strachu.

„Ale Marku,“ domlouvala mu Aline vlídně. „My ženy jsme sil-nější, než si myslíš. A každá láska je bez záruk.“ Přistoupila těsně k němu a pohladila ho po tmavých vlasech. „Dokonce i ta tvoje.“

Znepokojeně se ošil a uhnul před laskajícími doteky. „Já nikdy zbytečně neriskuju.“

„Ani ve jménu lásky?“

„Zejména tam ne.“

Aline se chápavě usmála a zavrtěla hlavou. „Ubohý Marku. Jak já se těším na den, kdy se konečně beznadějně zamiluješ.“

Markus popuzeně vyskočil. „To si ještě počkáš!“ vybafl a rozčileně vypochodoval ze salonu.

Rutledge Hotel prošel pozoruhodnou proměnou, díky níž se bezpochyby stal nejelegantnějším a nejmodernějším ubytovacím zařízením v Evropě. V průběhu uplynulých let jeho majitel, jistý pan Harry Rutledge - gentleman poněkud tajemného původu -, v tichosti skoupil každý metr pozemku, rozkládajícího se v samém srdci Londýna mezi Capitol Theaterem a Embankmentem. Povídalo se, že ke smělému podnikatelskému záměru dospěl po návštěvě Ameriky, kde obdivoval nové hotelové komplexy a rozmáhající se služby. Pohostinství se za oceánem rozvíjelo rychleji než jinde na světě. V současné době ubytovával své hosty ve dvou řadách městských domů, avšak proslýchalo se, že je brzy nechá zbourat a dá místo nich postavit monumentální budovu, jakou Londýn dosud nespatřil.

Ačkoliv lord Westcliff nabídl svým hostům rodinné sídlo Marsden Terrace, Američané se rozhodli využít Rutledgeova po-hostinství. Jak se později ukázalo, Harry Rutledge se pyšně pro—

hlašoval za Markova dobrého přítele. Gideon si kysele uvědomil, že lord Westcliff má zřejmě kamarádíčky na všech správných místech.

Bylo mu přiděleno vkusně zařízené apartmá s mahagonovým nábytkem zdobeným mosazí. Záhy zjistil, že se vynikající pověst hotelu vskutku zakládá na pravdě. Po vydatném nočním spánku a snídani získal na Londýn poněkud příznivější názor. Neochotně si připustil, že město nabízející bezpočet kaváren, zahrad a divadel nemůže být zase tak špatné. Kromě toho odtud pocházejí dva z největších vynálezů moderní civilizace - sendviče a skládací deštníky.

Po vyčerpávajícím dni naplněném obchodním jednáním a nekonečné večeři v jedné z místních taveren by měl padnout do postele a spát jako špalek, ale nedokázal usnout. Nebylo žádným tajemstvím, proč nenacházel klid. Znepokojovalo ho, že se nejspíš zamiloval do Livie Marsdenové. Chtěl ji, obdivoval ji, toužil po ní. Kdykoliv se zadumal nad tím, jaký učinit další krok, představivost jej opustila. Do ženění se mu nechtělo, a i kdyby se nakrásně rozhodl usadit, příčilo se mu vystavit milovanou bytost rozmarům nesnášenlivých příslušníků své rodiny. Kromě toho víc než ženy obdivoval oblé boky lahví s brandy. Což ve svém důsledku představovalo velice pevný svazek. Pochyboval, že na své slabosti pro alkohol dokáže něco změnit, byť by se sebevíc snažil.

Venku zaburácel hrom. Bouře se blížila, občas krátce, zato prudce zapršelo. Gideon pootevřel okno, aby vpustil do místnosti vzduch provoněný deštěm. Uložil se do čerstvě vypraného povlečení a pokoušel se vypudit z hlavy myšlenky na Livii. Marně. Někdy uprostřed noci ho z náruče chmur vytrhlo nesmělé ťukání na dveře a tichý komorníkův hlas.

„Pane Shawe? Pardon…, v hale na vás někdo čeká. Požádal jsem ji, aby přišla ve vhodnější dobu, ale odmítla odejít.“

Gideon se posadil na lůžku a zívl. Nabručeně se poškrábal na hrudi. „Ji?“

„Lady Olivii, pane.“

„Livii?“ Muž zůstal ohromeně civět. „Kde by se tu vzala? Zůstala přece v Stony Cross Parku.“ „Je to vskutku ona, pane.“

„Ježíšikriste.“ Gideon vyskočil z postele, jako by jej píchla vo-sa. Chvatně se sháněl po županu, aby něčím zakryl svou nahotu.

„Stalo se něco?“ děsil se. „Jak vypadá?“

„Zmáčené.“

Venku lilo jako z konve. Shawem zmítaly obavy. Proč se za ním Livia vydala uprostřed bouřlivé noci? „Kolik je hodin?“

Komorník nakvap oblečený do pomuchlaných šatů si odevzdaně povzdechl. „Dvě hodiny ráno.“

Na to, aby se obtěžoval s hledáním trepek či česáním, byl Gi-deon příliš rozrušený. Vyběhl z ložnice a následoval sluhu do vstupní haly.

V loužičce vody tam přešlapovala Livia. Váhavě se na něho usmála zpod široké krempy promáčeného klobouku. Ostražitě ho pozorovala olivovýma očima. V tu chvíli se do ní Gideon Shaw -zoufalý cynik, požitkář, opilec a zhýralec - beznadějně zamiloval. Nikdy dřív se neocitl v naprosté moci cizí osoby. Nyní byl okouzlen, naplněn bezbřehou nadějí. Na mysli mu vytanuly četné projevy lásky. Pojednou si uvědomil, že je stejně pošetilý jako McKenna, jemuž včera vyčítal bláznivou zamilovanost.

„Livie,“ oslovil ji vlídně, když se k ní blížil. Chvatně ji přejížděl očima. S uzardělou tváří skropenou deštěm mu připadala jako padlý anděl. „Stalo se něco?“

„Všechno je v nejlepším pořádku.“ Sklopila zrak a všimla si mužových bosých nohou. Vzápětí si uvědomila, že je pod žu-panem nahý, a zrudla jako rak.

Gideon se jí bolestně toužil dotknout. Proto jí sňal z ramen mokrý plášť. Na podlahu se snesl vodopád kapek. Bleskově pře-dal kabát komorníkovi, který jej pověsil na nejbližší věšák. Pro-močený klobouk dopadl stejně. Livia se chvěla zimou jako osika, lem sukně měla ucouraný a zablácený.

„Proč jste sem přijela?“ otázal se jí jemně.

Ledabyle pohodila rameny, zadrkotala zuby. „Vy-vyrazila j-jsem na-na nákupy. Přebývám v Marsden Terrace. A pr-protože

byd-bydlíte poblíž, rozhodla jsem se vás navštívit.“

„Uprostřed noci?“

„Obchody otvírají až v devět,“ namítla rozumně. „Vybyla mi proto trocha času. Mohli bychom si zatím po-povídat.“

Počastoval ji ironickým pohledem. „Ano, máte zhruba sedm hodin k dobru. Co kdybychom se odebrali do salonu?“

„Ne - raději do v-vaší ložnice.“ Objala se pažemi ve snaze potlačit zimničný třas.

Gideon se zadíval dívce zkoumavě do očí. Pátral po stopách nejistoty. Objevil však jen touhu po vzájemné blízkosti, která spalovala i jeho. Chvěla se jako křehký list. Je dočista prochladlá, pomyslel si. Měl by ji zahřát.

Začal jednat dřív, než si plně uvědomil, co dělá. Kývl na komorníka a poručil mu, aby poslal dámin kočár pryč s tím, že pan Shaw dopraví lady Olivii diskrétně domů v ranních hodinách.

Objal dívku kolem ramen a vedl ji do apartmá. „Moje ložnice není uklizená. Neočekával jsem v tuto dobu žádnou návštěvu.“

„To doufám,“ poznamenala upjatě, jako by na jejím tajném příchodu nebylo nic mimořádného.

Jakmile za nimi zapadly dveře, Gideon zapálil oheň v krbu. Pokorně před ním stála, dívala se do tančících plamenů, zatímco ji pomalu svlékal. Mlčela, byla naprosto pasivní, pouze poslušně zdvihala ruce a oddaně vystoupila z mokré hromádky šatů, ovíjející se jí kolem kotníků. Muž opatrně zvedal vlhké svršky a rozprostíral je přes opěradlo židle. Oheň pozlacoval štíhlé dívčí tělo, rozžínal jiskry v pramenech dlouhých, světle hnědých vlasů. Gideon se na Livii ani nepodíval. Mlčky ze sebe stáhl župan a zabalil ji do něj. Cítila, jak z hedvábí sálá žár jeho těla. Potom ji popadl do náruče a odnášel k lůžku. Livia se maličko zajíkla, když ji ukládal do pomačkaných podušek. Bez zaváhání k ní přilehl a objal ji. Důvěřivě se k němu tiskla. Položil si tvář na její líčko.

„Je to tak v pořádku?“ otázal se. Zhluboka si povzdechla. „Ach ano.“

Dlouho leželi bez hnutí, dokud se Livia nezahrála a neuvolni—

la. Pak se jedna její noha pohnula a prsty u nohou pošimrala Gideona na chlupatém lýtku. Muž zadržel dech v okamžiku, kdy se žena vtiskla hýžděmi do jeho klína. Tenká vrstva látky, jež je rozdělovala, nedokázala skrýt jeho narůstající vzrušení.

„Jste střízlivý?“ otázala se Livia, vinoucí se k němu blíž. Gideon byl maximálně nažhavený. „Příležitostně ano,

třebaže s tím statečně bojuji,“ zachraptěl. „Proč se ptáte?“

Vzala ho bez okolků za ruku a přimáčkla si ji k ňadrům. „Tak-že mě můžete nyní svést, aniž byste se později vymlouval, že jste netušil, co činíte?“

Sametovému kopečku, dmoucímu se mu v dlani, odolat nedokázal. Zlehka jej pohladil přes župan, poté rázně vklouzl prsty do výstřihu. „Livie, miláčku, já si naneštěstí pamatuji své skutky téměř vždycky.“

Pohrával si s tuhnoucí bradavkou a dívka lapala po dechu.

„Proč naneštěstí?“

„Protože ve chvílích, jako je tato, se moje svědomí bouří a křičí, abych vás nechal na pokoji.“

Livia se mu obrátila v náruči a přehodila štíhlou nohu přes mužův bok. „Potom vyřiďte svému svědomí tohle.“ S těmito slovy se vášnivě přisála ke Gideonovým ústům.

Další povzbuzování nepotřeboval. Zlehounka rozevřel cípy županu, jako by se jednalo o křehkou slupku vzácného ovoce. Sklonil hlavu a ústy něžně putoval po bělostné pleti. Laskal jazykem tajná místa, pod nimiž divoce pulzovala krev. Livia se slastně chvěla. Gideon se ovládal ze všech sil. Ještě nikdy nepocítil mocnější žádost, jež mu přikazovala se ženy rychle zmocnit. Poprvé zatoužil někoho zcela vlastnit. Zašeptal dívčino jméno, potom se opatrně dotkl svatostánku mezi stehny. Překvapilo ho, jak je vlhký. Opatrně do něho vstoupil prsty. Livia strnula, vzápětí se zatetelila blahem. Povzbuzovala milého k dalším krokům.

Gideon ji s potěšením dráždil. Zamlouval se mu ženin nepřítomný výraz, bezmoc, s níž mu byla vydána na milost, zatímco ji přiváděl k vyvrcholení. Livia zavřela oči a cele se mu poddala.

Spokojeně vzdychala a prohýbala se v bocích. Jakmile vystoupa-la na vrchol rozkoše, ztuhla a blaženě zavrtěla prsty u nohou.

„Ano,“ šeptal, když ji palcem hladil v klíně. „Ano, ano, sladká dámo, miláčku nejdražší…“ Laskal ji tak dlouho, dokud se ne-uklidnila. Vlhkými prsty jí maloval po těle erotické vzory. Líbal ji na ňadra, dokud znovu nezvláčněla. Sklouzl ústy k oblému bříš-ku, rukama jí široce rozevřel stehna.

Jazykem pokoušel růžové poupě, ukrývající se mezi plátky tajemné květiny, zatímco palcem se nořil do hlubin dívčina těla. Liviino slastné sténání mu znělo jako rajská hudba. Přivedl ji až na pokraj orgasmu. V tu chvíli s laskáním přestal. Milá rozladěně protestovala, tiskla se k němu blíž. Proto ji bez okolků zakryl svým tělem a naplnil mohutným mužstvím.

„Panebože,“ vydechl, náhle neschopen se pohnout. Zaplavila jej nečekaná slast.

Livia spokojeně zavrněla. Rozvlnila boky, objala muže noha-ma, aby ho dostala hlouběji do sebe. Vášnivě se k ní připojil, splynuli v pradávném milostném rytmu, k němuž je vyzývala nažhavená těla. Livia náhle zadržela dech, otřásla se, útroby se jí stáhly rozkoší. Gideon vykřikl, odtrhl se od ní a i on se poddal bouři vyvrcholení.

Pak vedle milé omámeně klesl, srdce mu zběsile bušilo, cítil je až v uších.

Několik minut nebyli schopni slova. Livia unaveně zvedla hla-vu z mužova ramene a ospale se na něho usmála. „Tohle na konci Amberley nikdy neudělal,“ sdělila mu, zatímco si prsty pohrávala s prstýnky na Gideonově hrudi.

Shaw se zakřenil. Došlo mu, že hovoří o tom, jak se od ní před vyvrcholením odtrhl. Ovládl se na poslední chvíli. „To je takzvaná kavárenská metoda zabraňující početí.“

„Kavárenská?“

„Člověk na pozvání vklouzne dovnitř a zase vypadne, aniž by něco utratil,“ vysvětlil. Livia se tlumeně hihňala. Chytil ji naléhavě za zápěstí. „Livie… Je mojí povinností uchránit tě následků našeho ukvapeného počínání…“

„Já vím,“ skočila mu do řeči a odtáhla se. Jasně mu tím dala najevo, že se v tuto chvíli nehodlá bavit o vážných věcech. Vy-klouzla z postele a provokativně se na něho zaculila. „Promluvíme si o tom později. Ale teď…“

„Ano?“

„Ted se půjdeme vykoupat,“ prohlásila. Poslušně ji následoval.

Toho rána, kdy se Livia poprvé probudila v Gideonově náruči, zakoušela pocit, že zatímco spala, svět se dočista změnil. Nepředpokládala, že znovu ochutná, jaké to je být důvěrně připoutána k nějakému muži. Snad pouze ti, kteří hluboce milovali a ztratili drahocennou bytost, jsou schopni docenit kouzlo lásky, přemítala, když se tiskla k milencově chlupaté hrudi. Gideon spal. Ve spánku se mu vyhladily rysy, takže připomínal vážného anděla. Livia se usmívala. Kochala se zvláštním kouzlem jeho přísného obličeje s dlouhým úzkým nosem, smyslnými rty a neposlušnou kadeří, spadající mu do čela.

„Jsi tak krásný, že se to slovy nedá popsat,“ informovala jej, když se probudil a se zíváním se protahoval. „Divím se, že tě vů-bec někdo bere vážně. Vsadím se, že tě lidé stejně nevnímají, pouze si tě prohlížejí jako antickou sochu.“

Odvětil hlasem ochraptělým spánkem. „Nestojím o to, aby mě brali vážně. Bylo by to příliš nebezpečné.“

Rozesmátá Livia mu uhladila vlasy. „Musím se vrátit domů dřív, než se vzbudí paní Smedleyová.“

„Kdo je to?“ Gideon ji uvěznil pod sebou, mazlil se s křivkou dívčina hrdla.

„Moje gardedáma. Hluchá jako pařez a příšerně krátkozraká.“

„Ideální doprovod,“ zubil se Gideon. Zrovna se věnoval oblinám ňader. „Ráno mám jednání, ale odpoledne bych tebe a paní Smedleyovou někam pozval… Co třeba na zmrzlinu?“

„Ano. Nebo na vyhlídku.“ Pod jeho doteky svůdně zrůžověla, bradavky probuzené lačnými ústy se zahrotily. „Gideone…“

„Tedy,“ mručel, „tohle panorama je mi daleko milejší.“

„Za okamžik začne svítat,“ protestovala. Nespokojeně se pod

ním zavrtěla. „Musím už jít.“

„Radši se začni modlit, aby si paní Smedleyová dneska při-spala,“ doporučil jí věcně.

Později toho dne se Gideon projevil jako zábavný společník, jemuž není rovno. Alespoň v očích paní Smedleyové, jež ve svých hnědých hedvábných šatech a klobouku ztrácejícím se pod spoustou peří připomínala panovačnou slepici. Mžourala na Američana zpoza silného lorňonu. Bohužel špatně viděla, tudíž nemohla ocenit jeho pohlednou tvář. Přesto mu projevovala jistou nedůvěru, jelikož cizincům zásadně nevěřila.

Nicméně Gideon neustával v lichotkách, takže si ji časem zís-kal. Navštívili panoptikum s obrazy Naples a Konstantinopole. Gideon zakoupil sedadla s nejlepším výhledem, posadil se vedle paní Smedleyové a trpělivě jí do detailů popisoval zobrazenou krajinu. Oddaně křičel do mohutného naslouchadla ve tvaru ro-hu, které si přikládala k uchu. O přestávce jí nezištně běhal pro občerstvení. Po představení se projížděli po Hyde Parku, kde si vyslechl vášnivou přednášku o škodlivosti kouření. Pokorně se přiznal, že si čas od času zapálí doutník, což u gardedámy vzbu-dilo vlnu nevole, jež vyvrcholila přílivem dalších hněvivých slov na adresu vražedného tabáku a obscénního prostředí, v němž se kuřáci díky své neřesti ocitají.

Tím, že mohla Gideona svobodně kárat, se paní Smedleyová octla ve svém živlu. Livia se na přítele občas škodolibě usmála. On však na ni vrhal tak žhavé pohledy, z nichž se jí tajil dech.

Jakmile probrala nebezpečí ukrývající se v tabáku, jala se gardedáma přetřásat problematiku etikety, od níž se později propracovala k tématu dvoření, což Gideona očividně zaujalo. Livia se pobaveně šklebila, když muž pozorně poslouchal, jak stará dáma tvrdí:

„Člověk by si nikdy neměl brát toho, kdo se mu jakkoliv po-dobá,“ radila babka. „Tmavovlasý gentleman by se kupříkladu neměl oženit s brunetou, tlouštík by neměl obletovat baculku. Temperamentní ženy by měly vyhledávat muže klidné letory, nervózní dámy se nejlépe hodí k flegmatikům a ty vášnivé zase

k pastorům.“

„Není tudíž rozumné, aby se vášnivé dámy provdaly za stejně tak vášnivé protějšky?“ Ačkoliv se na Livii nedíval, podařilo se mu uhnout před jejím kopnutím. Špičku boty zastavil naleštěný panel kočáru.

„Kdopak!“ zazněla blesková odpověd. „Pomyslete na povahu jejich dětí!“

„Vskutku otřesné,“ hrozil se naoko Gideon a darebácky se zubil na Livii.

„Ale nejdůležitější ze všeho je společenské postavení,“ mínila paní Smedleyová. „Brát by se měli pouze sobě rovní. A pokud to nejde, muž by měl mít vyšší postavení než žena. Je nepřípustné, aby se dáma zahodila s někým nízkým.“

V tu chvíli se Livia naježila, Gideon zmlkl. Ani se na sebe ne-museli podívat a věděli, na co zrovna oba myslí. Na McKennu a Aline.

„Budu mít tu čest sejít se s McKennou tady, v Londýně?“ otázala se Livia Gideona, zatímco navýsost spokojená paní Smedleyová pokračovala v kázání.

Muž přikývl. „Zítra večer. Pokud mě poctíš svou přízní a do-provodíš mě do divadla.“

„Ano, moc ráda.“ Potom se tiše zeptala: „Zmínil se McKenna o mojí sestře?“

Zaváhal a ostražitě na dívku pohlédl. „Ano.“

„Nenaznačil ti, co přesně k ní cítí?“

„Svým způsobem,“ odvětil hořce přítel. „Pořád jí nemůže od-pustit, co se stalo, a touží po pomstě. Utržil rány tak hluboké, že je čas nedokázal zhojit.“

Dívčinu naději vystřídalo zoufalství. „Sestra za nic nemohla,“ hlesla. „Bohužel se nikdy nepřiměla k tomu říci McKennovi pravdu. Měla mu vysvětlit, co se tenkrát stalo a proč se k němu zachovala zdánlivě ohavně.“

Gideon se na ni naléhavě díval. „Pověz mi to.“

„Nemůžu,“ vzdychla Livia nešťastně. „Dala jsem sestře slovo, že nikdy nevyzradím její tajemství. Kdysi mi jedna přítelkyně

dala podobný slib. Jenže nakonec nedokázala mlčet a tím mi způsobila spoustu bolesti. Vím, jaké to je. Proto nehodlám Aline zradit.“ Netušila, na co Gideon myslí. Zatvářila se proto omluvně. „Nejspíš mi to máš za zlé, ale…“

„O tom zrovna ted neuvažuji.“

„Tak o čem?“

„Že čím víc tě poznávám, tím víc tě miluji.“

Ohromená silou vyznání, Livia zadržela dech. Dlouho se nezmohla na slovo. „Gideone…“

„Nemusíš mi nic říkat,“ zamumlal. „Alespoň pro jednou si chci dovolit ten luxus někoho milovat, aniž bych po něm cokoliv žádal.“

V divadle se setkávaly dvě skupiny lidí - ti, kteří toužili představení doopravdy zhlédnout, a větší díl těch, již se tu vyskytovali pouze ze společenských důvodů. Nechávali se zde vidět, vyměňovali si poslední klípky a flirtovali ostošest. Livia, sedící v lóži společně se svou gardedámou, oběma Američany a dvěma cizími páry, se brzy vzdala snahy sledovat dění na pódiu. Obecenstvo se bez skrupulí hlučně bavilo mezi sebou, takže hercům nebylo rozumět. Proto se pohodlně usadila a kradmo si prohlížela shromážděnou společnost. Zvláštní, kolik pozornosti přitáhli dva Američané.

Gideon, obdařený šarmem lva salonu, se pobaveně usmíval a lehce konverzoval s ostatními. McKenna se choval mnohem rezervovaněji. Většinou mlčel, pouze tu a tam utrousil několik pečlivě volených poznámek. Oblečen ve formálním společenském obleku tvořil temný protějšek zlatovlasého Shawa. Na Livii z něho šel strach a obdivovala Aline, že si jej dokázala podmanit.

Když se Gideon vypravil do předsálí, aby jí přinesl sklenici limonády a její gardedámě kalíšek likéru, využila příležitosti si s McKennou promluvit. Ten s ní jednal se škrobenou zdvořilostí a značným odstupem. Okázale dával najevo, že nestojí o ničí sympatie, a Livia s ním hluboce soucítila. Navzdory

neproniknutelnému výrazu si všimla stop únavy, ztrhaných rysů a černých kruhů pod očima, svědčících o několika probdělých nocích. Věděla, jaké to je soužit se zapovězenou láskou. McKenna to však má mnohem horší, jelikož se nikdy nedozví, proč ho Aline od sebe odehnala. Dívka si provinile připomněla, že na McKennově prohře nese svůj hanebný díl viny. Vzápětí zrudla, čehož si bystrý muž ihned všiml.

„Má paní,“ zamručel, „uráží vás snad moje společnost?“

„Ne,“ vyhrkla kvapně.

McKenna z ní nespouštěl zrak. „Řekl bych, že ano. Pokud vám to pomůže, přesunu se jinam.“

Livia hleděla do mužových unavených tyrkysových očí a vzpomínala na divokého chlapce, jímž kdysi byl a jemuž se po léta toužila poníženě omluvit. Znepokojeně si připomněla slib, který dala sestře. Jenže ten se týkal jen ošklivých jizev. Nehovořil o machinacích jejich otce.

„McKenno,“ spustila váhavě. „Mé rozrušení pramení z nepříjemné vzpomínky na dobu, kdy jsem provedla něco zlého. Upřímně řečeno, tenkrát jsem se provinila vůči tobě.“

„Mluvíte snad o letech, kdy jsem sloužil ve Stony Cross Par-ku?“ otázal se s jemným zamračením. „Vždyť tehdy jste byla ještě malá.“

Livia se nervózně ošila a pravila tiše: „Obávám se, že na donášení jsem byla velká dost. To mě však neomlouvá. To kvůli mně tě tenkrát vyhnali.“

McKenna na ni udiveně zíral, neříkal nic.

„Však víš, jak jsem se za Aline všude plížila, špehovala jsem, co dělá. Pochopitelně mi neuniklo, jak jste si blízcí. Nejspíš jsem žárlila. Nárokovala jsem si veškerou její lásku a pozornost. Považovala jsem ji za svoji druhou matku. Proto jsem tehdy, když jsem vás zahlédla v kočárovně, jak jste se…“ Livia se zarazila a hanbou zčervenala jako rak. „Udělala jsem to nejhorší, co jsem mohla. Netušila jsem, jaké to bude mít následky. Běžela jsem za otcem a popsala jsem mu vše, co jsem viděla. Proto tě propustil ze svých služeb a poslal do Bristolu. Později mi došlo, co jsem

způsobila. Aline nesmírně trpěla. Ztrácela se mi před očima. Horšího trestu se mi snad nemohlo dostat. Do smrti budu litovat svého činu. Nečekám, že mi odpustíš. Pouze jsem se ti chtěla pokorně omluvit. Moc mě to mrzí.“

„Trpěla?“ opakoval monotónně McKenna. „To lady Aline mě poslala do Bristolu. Styděla se za to, že se zapletla s pacholkem.“

„Ne!“ trvala na svém Livia. „Chránila tě před naším otcem. Nemáš ponětí, jak byl pomstychtivý. Oznámil sestře, že pokud tě ještě někdy zahlédne na svém panství, dočista tě zničí. Přísahal, že nepřestane, dokud tě nepřipraví o všecko. Toužil dostat tě do vězení anebo zabít. Aline tomu věřila. Věděla, čeho je schopen.

Nikdy nechtěla, abys opustil Stony Cross, přesto udělala všechno pro to, aby tě zachránila. Musela tě od sebe odehnat, abys přežil. Otec tě toužil vyhnat na ulici. To Aline si vymínila, že tě pošle do Bristolu do učení.“

McKenna si posměšně odfrkl. „Proč mi to neřekla na rovinu?“

„Bála se, že kdyby ti ponechala jiskérku naděje, pokusil by ses k ní vrátit. Kvůli ní bys klidně riskoval.“ Livia sklopila zrak a uhlazovala si sukni. „Copak se mýlila?“

Rozhostilo se nekonečné ticho. „Ne,“ špitl posléze.

Dívka se na svého společníka kradmo podívala. Sledoval dění na jevišti nevidoucíma očima. Zdál se jí zcela vyrovnaný…, do-kud nezaznamenala orosené čelo a zatnuté pěsti, položené na svalnatých stehnech. Uvědomila si, že zašla příliš daleko. Jenže jak jednou začala s vysvětlováním, nedovedla včas skončit. Mu-sela mu povědět pravdu. Alespoň pochopí. „Po tvém odchodu,“ pokračovala váhavě, „se Aline změnila. Milovala tě, McKenno. Raději se smířila s tím, že ji budeš do konce života nenávidět, než abys kvůli ní přišel k úhoně.“

Hlas se mu chvěl chladným nepřátelstvím. „Kdyby to byla pravda, svěřila by se mi dávno sama. Váš otec je mrtev, konečně se smaží v pekle. Aline nemá proč něco tajit.“

„Zřejmě nechce,“ mínila opatrně Livia, „abys ses jí cítil za-vázán. Anebo má k mlčení svůj důvod. Kdybys…“

Zarazila se ve chvíli, kdy jí McKenna vzteklým gestem naznačil, aby ztichla, byť ani neodtrhl oči z pódia. Všimla si, že se mu chvějí ruce. Zlobil se. A ona se domnívala, že se mu uleví. Že jí za učiněné doznání bude vděčný. Nervózně si kousala spodní ret. Zahanbeně seděla vedle muže, který upíral nepřítomný pohled kamsi do dáli.

Gideonův návrat jí přinesl jistou útěchu. Shaw krátce střelil očima z jednoho na druhého, vědom si divného napětí, jež se náhle vznášelo ve vzduchu. Poté se usadil vedle své společnice a rozptýlil dusivou atmosféru svým ledabylým šarmem. Livia se přestala rdít a na rty se jí vrátil přirozený úsměv.

McKenna se naopak tvářil, jako by zíral do pekelných bran. Krůpěje potu se slévaly v tenké pramínky, držel se strnule zpří-ma. Zdálo se, že nevnímá, co se kolem něho děje ani kde je. Když už to vypadalo, že utrpením pukne, vyskočil ze sedadla a kvapně odešel.

Gideon se udiveně zahleděl na Livii. „Co se k čertu mezi vámi stalo, zatímco jsem byl pryč?“

McKenna si razil cestu před divadlo, kde se po Covent Garden procházeli pouliční prodavači. Průčelí střežily masivní sloupy. Odkráčel ke krajnímu z nich a ukryl se v jeho stínu. Cloumal jím nezkrotný zmatek. V uších mu rezonovala ozvěna Liviiných slov, otřásala jeho přesvědčením a nutila jej přemýšlet o tom, komu má věřit. Představa, že celých dvanáct let žil pod zcela mylným dojmem, ho rozčilovala. Děsila ho.

Náhle si vzpomněl na kdysi dávno pronesená slova. „Aline…, nikdy tě neopustím. Ledaže bys mě poslala pryč…“

Což nebyla úplná pravda. Potřeboval by mnohem důraznější pobídku. Kdyby jenom tušil, kdyby měl pouhou jiskérku naděje, že ho Aline dosud miluje, neustále by se k ní vracel puzen vášní a na nic by se neohlížel…

Aline to věděla.

McKenna si rukávem drahého kabátce otřel orosené čelo. Pokud je to pravda, jestli ho Aline od sebe odehnala jenom proto, aby ho uchránila před otcovým hněvem…, potom ho zcela určitě milovala. Možná její láska časem vyprchala, ale tehdy žila. Odmítal tomu věřit. Zároveň podléhal silným emocím, jež téměř nedokázal unést. Musí za Aline zajít a zeptat se, zda je to pravda. Odpověď však předem znal. Byl si jí naprosto jist. Mrazila až do morku kostí.

Aline ho milovala… Z toho poznání se mu zatočila hlava. Několik kolemjdoucích zvědavě pokukovalo po muži opírají-

cím se o sloup. Skláněl pokorně tvář, čímž připomínal poraženého velikána. Nicméně žádný si netroufal zastavit a otázat se, zda je v pořádku. Vycítili skrytou hrozbu. Co když se jedná o šílence? Ještě by ho mohli vyprovokovat. Jednodušší a daleko bezpečnější bude kvapně odejít a předstírat, že si ho nevšimli.

Později té noci se Gideon vkradl do Liviina domu a vklouzl do její ložnice. Opatrně ji svlékl a dlouze se s ní miloval. Otevřela se mu jako květina, dychtivě přijímala jeho laskání a doteky. Zasypával ji polibky, zahrnoval svou přízní.

Dívka se oddávala vášni s přirozeností, jakou s Amberleyem nikdy nepoznala. S Gideonem to bylo jiné. V jejich vztahu nezbýval prostor pro iluze a představy. Zůstala jen upřímnost obnažené duše. Chtěla, aby ji Gideon dokonale poznal. I s veškerými jejími chybami. Američan měl v sobě něco, co způsobilo, že Livia dočista odhodila zábrany, které ji dříve svazovaly jako žíněná košile. Splnila, cokoliv po ní žádal, a to bez pocitu hanby či trapnosti. On ji za to miloval stylem přesahujícím i ty nejodvážnější sny.

Unavení a spokojení pak odpočívali. Livia ležela na Gideonovi, vklíněná mezi jeho nohy. Milý ji hladil po hlavě a krku. Cíti-la na stehně jeho mužství, hlásící se opět k životu. Líně sklouzla dlaní níž, aby je polaskala.

„Ty jsi neukojitelný,“ škádlila přítele se smíchem.

Gideon ji popadl do náruče a strhl na sebe. „Jsem naprosto stejný jako ty.“

Otírali se o sebe nosy. „Přiznávám bez mučení, pane Shawe, že vámi začínám být okouzlena.“

„Okouzlena?“ mračil se. „Ty mě přece bláznivě miluješ.“

Livii radostí poskočilo srdce, přesto zachovala hravý tón.

„Proč bych měla být tak hloupá a zahledět se zrovna do tebe?“

„Důvodů máš dost,“ poučil ji. „Pomineme-li prostinký fakt, že jsem jednička mezi milenci, řadím se mezi nejbohatší lidi světa…“

„Tvoje peníze mi jsou dočista ukradené.“

„Jako bych to nevěděl.“ Náhle hovořil popuzeně. „Právě proto jsem se rozhodl si tě vzít.“

„Vzít?“

„Oženit se s tebou.“

Zakaboněná Livia z něho sklouzla. Ale Gideon ji popadl za boky a přinutil zůstat. „Nemohla bys o tom aspoň uvažovat?“

„Ne. Známe se sotva čtrnáct dní!“

„Tak mi pověz, jak dlouho se ti mám dvořit. Rád se zdržím.“

„Vždyť se musíš vrátit do New Yorku.“ „To počká,“ trval paličatě na svém.

Dívka si povzdechla a položila se tváří na mužovu zarostlou hrud. Přinutila se k upřímnosti. „Nic mě nepřesvědčí, abych se za tebe provdala.“

Gideon ji pevně objal a dlouhými tahy hladil po zádech.

„Proč ne?“

„Záleží mi na tobě. Nechci sledovat, jak se den po dni ničíš.“ Cítila, jak tělo pod ní ztuhlo. Znovu se od něho odtáhla.

Domnívala se, že tentokrát ji nechá jít. Ovšem milý ji opět přitiskl těsně k sobě. V hlase se mu objevila rezignace. „Chceš po mně, abych přestal pít.“

„Ne. Nic po tobě nechci. Musí to být pouze tvoje rozhodnutí.“

„Ale kdybych se ovládal, vzala by sis mě?“ Dlouho váhala.

Gideon ji přinutil, aby mu pohlédla do očí.

„Ano,“ připustila. „V tom případě bych o sňatku s tebou uvažovala.“

Gideon se otřásl. Znechuceně našpulil pusu, jako by pohlédl do svého nitra a zděsil se nad tím, co tam spatřil. „Nevím, zda se mi podaří s tím skoncovat,“ zamumlal s otevřeností, kterou ji nepřestával udivovat, třebaže vždycky neříkal to, co si přála slyšet. „Dokonce ani netuším, zda to chci. Nejradši bych měl vás obě -tebe i brandy.“

„To nelze,“ odvětila věcně. „Ani když se jmenuješ Shaw.“

Gideon se položil na bok a pátravě se zadíval do dívčiny tváře. „Dám ti, na cokoliv si vzpomeneš. Vezmu tě na samý kraj světa. Stačí říct…“

„Nabízíš mi hodně, přesto málo,“ trvala na svém, ačkoliv už jí táhlo myslí, zda nedělá chybu. Jiná by na jejím místě padla na kolena a děkovala Bohu za takovou nabídku. Nesměle se pousmála. Na Gideonovi bylo vidět, že není na odmítání zvyklý.

„Pojďme raději využít času, který nám zbývá. Za pár dní se rozjedu zpátky domů, ale…“

„Za pár dní? Ne, zůstaň déle a vrať se se mnou.“

Zavrtěla hlavou. „To by se nehodilo. Lidé by si o nás začali špitat.“

„Kašlu na ně.“ Do hlasu se mu vloudilo zoufalství. „Ber mě takového, jaký jsem, Livie.“

„Kdyby mi na tobě tolik nezáleželo, možná by to i šlo,“ oznámila mu se sklopenými víčky, zatímco rty okoušel jemné rysy jejího obličeje. „Ale nechci být při tom, až tě začnu kousek po kousku ztrácet. Nechci se dočkat chvíle, až tě alkohol zabije, nebo tě přetvoří v zcela jiného člověka.“

Gideon se odtáhl. Provrtával milou očima. „Řekni mi jedinou věc - miluješ mě?“

Livia mlčela. Nevěděla, zda přiznání situaci zlepší nebo zhorší.

„Musím to vědět,“ naléhal muž. Žebronil a sám sebou za to pohrdal. „Pokud se mám změnit, potřebuji nějakou naději.“

„Nechci, abys měnil svůj život kvůli mně. Brzy bys mě za to

nenáviděl. Ceká tě nelehký boj se sebou samým. Pusť se do něho kvůli sobě.“

Nejradši by se s ní začal hádat. Měla však úplnou pravdu.

Proto se k Livii pokorně přivinul. „Nechci tě ztratit,“ zašeptal.

Livia ho pohladila po hřbetu ruky a vzdychla. „Po Amberleyho smrti jsem dlouho stála stranou. Nyní toužím znovu žít. Poznali jsme se ve správný čas. Ve chvíli, kdy jsem tě potřebovala nejvíc. Za to tě budu mít do smrti ráda a nepřestanu ti být vděčná.“

„Ráda?“ opakoval s úšklebkem. „Vděčná?“

„Nehodlám ti vyjevit své city. Bylo by to jako nátlak.“

Gideon cosi zavrčel. Náhle se nad ní hrozivě tyčil. „Smím vyzkoušet sílu tvého odhodlání?“

„Prosím, vzhůru do toho.“ Avšak místo škádlivého tónu se jí do hlasu vkradla melancholie. Zoufale Gideona objala pažemi i nohama, jako by jej mohla ochránit před démony, stravujícími jeho nitro.

Aline si povzdechla. Rezignovaně vytáhla ze zásuvky psacího stolu další stránku krémově zbarveného papíru a otřela hrot hu-sího brku o čtvereček černé plsti. Před ní se tyčila kopička minimálně dvanácti dopisů od přátel a příbuzných, kteří nejspíš dáv-no netrpělivě čekají na odpověd. Která se ovšem nedá jen tak odbýt. Psaní je forma umění a člověk si musí dávat pozor na maličkosti. Nejnovější události je třeba vykreslit určitým stylem…, a pokud je doba chudá na zážitky, je povinností pisatele projevit smysl pro humor či si alespoň nad něčím zafilozofovat.

Aline se mračila na tři listy, které již dokončila. Zmínila se o bezvýznamných potížích s vedením domácnosti, přidala několik drobných klípků a komentář týkající se počasí. „Jak báječně se umím vyhnout pravdě,“ zamumlala si pro sebe a znechuceně se ušklíbla. Upřímně pochybovala, že by případnou otevřeností příbuzné potěšila… Nedávno jsem si našla milence. Mám za sebou dvě celkem hrozná dostaveníčka, jedno se konalo v lese,

druhé u mě v šatníku. Sestra Livia se těší dobrému zdraví. Právě je na návštěvě Londýna, kde se v tuto chvíli nejspíš válí v posteli s neblaze proslulým americkým prostopášníkem…

Představila si, jaký šok by svým doznáním způsobila upjaté sestřenici Georgině či tetince Maud, a spokojeně se ušklíbla.

Ze dveří se ozval bratrův hlas. Vyrušení přijala s povděkem.

„Jemináčku. Zřejmě se příšerně nudíš, když ses pustila do psaní dopisů.“

Pohlédla na Marka se škodolibým úsměvem. „Že bys mi po-mohl? Pokud já vím, nenávidíš korespondenci ještě víc než já.“

„A to v každém směru,“ přisvědčil bratr. „Odpovídat na dopis je hrozné, avšak ještě horší mi připadá nějaký dostat. Proč nás vlastně lidi obtěžují s nicotnými podrobnostmi svého života? Koho to zajímá?“

Usmívající se Aline položila pero a zadívala se na jemnou šmouhu na špičce prstu. „Potřebuješ něco, drahý? Zaměstnej mě, čím chceš, jen když nebudu muset pokračovat v tomhle mučení.“

„Stačí říct. Vysvobození se blíží. Alespoň dočasné.“ Ukázal jí zapečetěný list, který držel v ruce. Na tváři mu zahrál zvláštní výraz. „Obdrželi jsme zásilku z Londýna. Společně s tímto vzka-zem.“

„Z Londýna? Nejsou to ty ústřice? Poslali je o dva dny dříve…“

„Nejsou to ústřice.“ Markus vykročil ke dveřím. „Zásilka patří tobě. Následuj mě do haly.“

„Dobrá.“ Aline pečlivě zavřela broušenou lahvičku s voskem, jímž pečetila odesílanou poštu. Jakmile uklidila psací stůl, vydala se za bratrem. Ve vzduchu se vznášela hutná vůně růží, jako by halu někdo vystříkal kvalitním parfémem.

„Prokristapána!“ vykřikla užasle. Před sídlem stál povoz, z něhož sluhové vynášeli nesčetné kytice bílých růží. Některé byly uvité z poupat, jiné zářily naplno otevřenými květy. Dva lokajové spolu s kočím běhali ven a zase zpátky a přinášeli s sebou svazky růží zabalené v krajkovém papíře.

„Patnáct tuctů,“ poznamenal ostře Markus. „Pochybuji, že v Londýně zbyla jedna jediná bílá růžička.“

Aline zběsile bušilo srdce. Opatrně přistoupila k jedné z kytic a vytáhla z ní kouzelné poupě. Nesměle se ho dotkla prsty, poté k němu přivoněla. Pak přiložila křehkého, chladného posla k rozpálené líci.

„Ještě je tu něco,“ poznamenal Markus.

Aline sledovala, kterak majordomus poručil jednomu z komořích, aby přinesl velkou dřevěnou bedýnku a otevřel víko. Obsahovala předměty velikosti cihly, zabalené do hnědého papíru. „Co je to, Saltere?“

„S vaším dovolením se podívám, milostivá.“ Postarší sluha opatrně rozbalil tu podivnou věc. Z povoskovaného obalu se linulo kořeněné aroma perníku a mísilo se s vůní růží.

Aline si bleskově zakryla ústa, aby potlačila příval smíchu, zatímco nevysvětlitelné pohnutí způsobilo, že se počala chvět. Neobvyklý dar ji znepokojoval, ale zároveň příjemně hřál na duši.

„Perník?“ divil se Markus. „Proč ti McKenna posílá celou bednu perníku?“

„Protože mi chutná,“ vysvětlila Aline. „Jak víš, že je to od McKenny?“

Markus se na ni výmluvně podíval, jako by chtěl říct, že o něčem tak jasném by pochyboval leda hlupák.

Aline netrpělivě rozlepila obálku. Vytáhla z ní složený list pa-píru. Pokrývalo jej rozmáchlé písmo, postrádající jakékoliv stopy krasopisu:

Ani pustá poušť, jež do šíře se táhne, ani hor těch souši, jimž ledovec vládne, ani moře hluboké, jež bez konce zdá se, ani věty silácké, z nichž zášť se tiše sápe, nepřinutí duši mou dobrovolně se vzdát Tě.

Podpis chyběl. Ani nebyl třeba. Aline zavřela oči. V nose ji štípalo, zpod víček se řinuly horké slzy. Krátce přitiskla list ke

rtům. Čerta se starala, co si pomyslí Markus.

„Je to báseň,“ pronesla roztřeseným hlasem. „Naprosto pří-šerná.“ Krásnější vyznání v životě nečetla. Přitiskla si je ke tváři, potom si rukávem otřela oči.

„Ukaž.“

Aline si vmžiku nacpala obálku za živůtek. „Ne, je to osobní.“ Bolestně polykala, aby se vypořádala s přívalem emocí.

„McKenno,“ zašeptala. „Ty mě ničíš.“

Markus si popuzeně povzdechl a podal jí kapesník. „Co můžu dělat?“ zavrčel, znervózněn pohledem na ženské slzy.

Jediná odpověď, kterou mu v té chvíli mohla Aline dát, byla ta, již nechtěl slyšet. „Vůbec nic.“

Čekala, že ji bratr chlácholivě obejme. Asi by to udělal, avšak zaskočil je nenadálý příchod návštěvníka, který se mrštně propletl mezi pobíhajícím služebnictvem. S rukama vraženýma v kapsách se na scéně octl Adam, lord Sandridge. Pobaveně si prohlížel záplavu bílých růží.

„Předpokládám, že jsou pro tebe,“ prohodil k Aline a spěchal jí vstříc.

„Dobré odpoledne, Sandridgei,“ pozdravil jej věcně Markus, když si potřásali rukou. „Přišel jste právě včas. Soudím, že lady Aline potřebuje krapet rozptýlit.“

„Rád spojím příjemné s užitečným,“ uculil se Adam a úslužně se sklonil nad dáminou ručkou.

„Pojďme se projít do zahrady,“ navrhla mu a netrpělivě ho táhla pryč.

„Výborný nápad.“ Adam se chvatně přitočil k jedné z kytic, vytrhl z ní dokonalé slonovinové poupě a vetkl si je do klopy. Nabídl Aline rámě a vyšli francouzským oknem ven.

Zahrada působila úchvatným dojmem. Přivítaly je bohaté polštáře pomněnek a meduňky vonící po citronu, záhony zářivých denivek a popínavé růže bojující s plaménkem o místo na slunci. Stříbřitá šalvěj ostře kontrastovala s barevnými hlavičkami máku. Dvojice se procházela po chodníčcích vinoucích se mezi umně sestříhanými tisovci. Adam patřil k

lidem, kteří na Aline nikdy ne-naléhali. Spokojil se s tichem a trpělivě čekal, dokud nepromluví.

Aline, upokojená náručí přírody a Adamovou útěšnou přítomností, si dlouze povzdechla. „Ty růže jsou od McKenny.“

„To mi došlo,“ poznamenal suše Adam.

„Také mi napsal báseň.“ Vytáhla ze záňadří obálku a předala ji příteli. Adam byl jediným člověkem na světě, s nímž byla schopna podělit se o tuto důvěrnost. Zastavili se a on se začetl do stručného textu.

Když na svoji společnici znovu pohlédl, svářila se v jeho obličeji spokojenost s lítostí. „Velice dojemné,“ pravil upřímně. „Co s tím hodláš dělat?“

„Nic. Pošlu ho pryč, jak jsem si předsevzala.“

Adam její slova očividně zvažoval. Už už se chystal něco po-znamenat, vzápětí si vše rozmyslel. Pokrčil rameny. „Jediné správné rozhodnutí je tvoje rozhodnutí.“

Takhle jí uměl odpovědět jedině on. Aline ho vzala za ruku a pokračovali v cestě. „Adame, víš, co se mi na tobě nejvíc líbí? Že mi nikdy nevnucuješ svůj názor.“

„Rady jsou nanic - nikdy nezabírají.“ Dospěli k fontáně, zurčící mezi záplavou straček.

„Nejprve jsem mu chtěla všechno vysvětlit,“ svěřovala se dál Aline, „potom jsem si to rozmyslela. Stejně by to dopadlo špatně, bez ohledu na to, jak by zareagoval.“

„Jak to?“

„V momentě, kdy bych mu ukázala svoje jizvy, by byl konec. Bud by se zhrozil, nebo mě politoval. V každém případě by se cítil povinován požádat mě o ruku, třebaže by svého činu litoval a nejradši by se mě byl zbavil. Nemohla bych s tím žít. Každý den se mu dívat do očí a přemítat, zda právě nenastala ta chvíle, kdy mě definitivně opustí.“

Adam chápavě broukl.

„Myslíš, že se mýlím?“

„Já v těchhle situacích nikdy neuvažuji o věcech špatných a správných,“ odvětil Adam. „Člověk by měl učinit rozhodnutí,

které právě považuje za správné, a netrápit se dalšími úvahami, co by bylo, kdyby… Už kvůli sobě.“

Aline si bezděčně připomněla bratra, jenž rozlišoval jen prav-du a lež, dobro a zlo. Nic mezi tím. Hořce se usmála. „Adame, drahý, dlouho jsem přemítala o tvém návrhu…“

„Ano?“ Znovu se zastavili, drželi se za ruce, upřeně se na sebe dívali.

„Nemohu jej přijmout,“ přiznala. „Nebylo by to fér ani vůči jednomu z nás. I když mi není přáno opravdové manželství, ne-spokojím se s pouhou náhražkou. Radši budu tvojí opravdovou přítelkyní než podvrženou družkou.“

Adamovi neuniklo, jak je nešťastná. Sevřel ji proto konejšivě v náruči. „Holčičko drahá,“ zamumlal. „Moje nabídka stále platí. Do smrti budu tvým přítelem. Pokud bys někdy změnila názor a přece jenom zatoužila po sňatku, stačí jen kývnout prstem.“ Kysele se zazubil. „Přišel jsem na to, že náhražky mohou být někdy zatraceně působivé. To když si člověk nemůže dovolit originál.“

Livia strávila v Londýně celý týden. Vrátila se obtížena dostatečným množstvím krabic a balíčků, aby přesvědčivě doložila předstíranou nákupní horečku. Dámy s chutí přišly okouknout nové doplňky. Například hnědý klobouček s vysokým dýnkem vyzdobený obarveným peřím. Nebo vyšívané rukavičky s umělý-mi perlami. Či metry krajky, hedvábí a kašmíru, stejně jako ná-črtky z módního salonu, podle kterých modistky ušijí Livii šaty.

Susan Chamberlainová se přirozeně zeptala, zda se náhodou nesetkala s pány Shawem a McKennou. Tázaná odvětila s lehkou ledabylostí: „Ach ano. Zašli jsme společně do divadla. Moje gardedáma, paní Smedleyová, byla s pány navýsost spokojena. Dojemně se o nás starali.“

Ovšem všechna její tvrzení byla přijímána s povytaženým obočím a významnými pohledy. Zdálo se, že jí nikdo nevěří a všichni ji podezírají, že nevypráví celý příběh.

Sestře se přirozeně svěřila hned po příjezdu. Sešly se v Liviině ložnici a povídaly si nad číší vína. Aline se zády opírala o vyřezávané čelo postele, zatímco sestra vklouzla pod přikrývku.

„Byli jsme spolu každý večer,“ říkala se zarudlými líčky. „Sedm nocí jsem si připadala jako v ráji.“

„Znamená to, že je dobrý milenec?“ chichotala se Aline.

„Ten nejúžasnější na světě.“ Neschopna vyjádřit všechny Gideonovy přednosti, Livia si jen smutně povzdechla. Nechápavě zavrtěla hlavou. „Zvláštní. Je úplně jiný než Amberley, a přesto mě oba dokázali uspokojit. Gideon je v některých směrech dokonce mnohem lepší.“

„Provdáš se za něho?“ otázala se Aline. V hrudi cítila protivné píchnutí. Těšilo ji, že sestra konečně nalezla štěstí, želbohu Amerika leží tak daleko… Kromě toho ji zasáhla palčivá žárlivost. Jen nerada si přiznávala, že Livii v podstatě závidí.

Proč i ona nemůže dostat, co chce?

„Vlastně mě požádal o ruku,“ přiznala Livia. „Ale já jsem ho odmítla,“ dodala věcně, čímž Aline naprosto udivila. „Proč?“

„Však víš.“

Aline přikývla a zpříma se zadívala sestře do očí. Nemusely si nic říkat. Raději sklopila zrak a zahleděla se na pohár ve svých prstech. „Jsem si jistá, že ses rozhodla správně, drahá, přestože se nejednalo o lehký krok.“

„To tedy ne.“ Chvilku mlčely, potom se Livia osmělila: „Nechceš se mě přeptat na McKennu?“

Aline zírala do sklenice. „Jak se má?“

„Je podivně tichý. Jakoby vzdálený. Hovořili jsme spolu… o tobě.“

V Alinině hlavě se rozezněly poplašné zvonky. Livia se jí opět chce k něčemu přiznat. Rychle k ní vzhlédla, rysy jí ztuhly. „Co tím chceš říct?“

Livia si řádně zavdala vína. „Dopadlo to dobře,“ pravila ostražitě. „Nebo přinejmenším to nedopadlo špatně. U McKenny člověk nikdy neví…“

„Livie, ven s tím\“ vykřikla Aline, rudá rozčilením. „Co jsi mu napovídala?“

„Nic moc.“ Poraženecky na sestru pohlédla. „Omluvila jsem se mu za to, co jsem vám oběma provedla. Však víš, jak jsem otci prozradila…“

„Měla jsi mlčet!“ syčela Aline. Cloumal jí hněv, jenž jí stáhl hrdlo natolik, že nemohla úlevně ječet. Prsty se jí chvěly, až víno hrozilo rozlitím.

„Nemáš důvod se zlobit,“ krotila ji Livia, čímž sestru naopak víc rozzlobila. „Neporušila jsem svůj slib - o nehodě a o jizvách jsem mu neřekla ani slovo. Pouze jsem se mu svěřila se svým podílem na celé události. Vysvětlila jsem mu, jak otec s každým manipuloval a… no, zmínila jsem se, že jsi ho od sebe odehnala jenom proto, abys ho ochránila, protože mu otec strašně vyhrožoval…“

„Cože? Tohle se neměl nikdy dozvědět. Proboha, Livie, cos

to udělala!?“

„Prozradila jsem mu část pravdy.“ Zdálo se, že se v Livii sváří pocit provinění se vzdorem. Tváře jí plály vzrušením. „Mrzí mě, že jsem tě popudila. Ale povídá se, že s pravdou nejdál dojdeš, a tak…“

„Strč si to otřepané rčení za klobouk!“ vybuchla Aline. „Kašlu ti na přemoudřelé fráze! V téhle situaci jsou absolutně nanic! Ach, Livie, copak si neuvědomuješ, co jsi způsobila? Jak jsi mi zkomplikovala život? Znovu nás čeká loučení a díky tobě to bude o hodně těžší. „Kdy jsi mu to vyzvonila?“

„Druhou noc mého pobytu v Londýně.“

Aline unaveně zavřela oči. Květiny přišly dva dny nato. Tak proto jí McKenna poslal dárky a báseň. „Livie,“ zašeptala, „dokázala bych tě na místě uškrtit.“

Mladší sestra okamžitě přešla do útoku. „Nechápu, co jsem provedla. Co na tom, že jsem odstranila jedno nedorozumění, ležící mezi tebou a McKennou? Ted ti zbývá pouze jediné - povědět mu o svých nohou.“

Aline ji provrtala ledovým pohledem. „K tomu nikdy nedojde.“

„Vždyť nemáš co ztratit. Až do dneška jsem tě považovala za nejstatečnější osobu, kterou znám. Nyní máš konečně štěstí na dosah ruky. Copak o něj chceš přijít jenom proto, že jsi tvrdohlavá a bojíš se…“

„Statečná jsem nikdy nebyla,“ odsekla Aline. „Nepleť si tole-ranci s hrdinstvím. Ano, podřizovala jsem se, jelikož jsem neměla na vybranou. Jediný důvod, proč jsem sebou nikdy nepraštila na zem, nevztekala jsem se a nekopala zuřivě kolem sebe, byl ten, že bych se stejně jednou musela zvednout a nic by se nezměnilo. Moje nohy zkrátka zůstanou odporné. Ani ty se na ně nepřinutíš pohlédnout. Jak se vůbec opovažuješ nařknout mě ze zbabělosti jenom proto, že je nechci strčit McKennovi pod nos?“ Rázně vyskočila z postele a položila sklenku. „Jsi příšerně pokrytecká, Livie. Očekáváš, že se mě McKenna ujme bez ohledu na moje slabiny, ale na druhou

stranu odmítáš přijmout pana Shawa s těmi jeho.“

„Nejednáš fér,“ bránila se dotčená důstojně. „Každá jsme se octly v naprosto odlišné situaci. Nemůžeš přece srovnávat svoje jizvy s jeho pitím. Jak se opovažuješ mi vyčítat, že ho odmítám, protože je alkoholik?“

Aline se dusila hněvem. Uraženě odpochodovala k východu.

„Odteďka mě nech na pokoji. A před McKennou ani slovo.“ Jen tak tak, že za sebou nepráskla dveřmi.

Aline s Livii spolu vždycky báječně vycházely. Možná proto, že sedmiletý věkový rozdíl vykonal své, a Aline se bezděčně pa-sovala do role Liviiny matky. Občas se sice pohádaly, nějakou dobu se vyhýbaly jedna druhé, ale když vychladly, chovaly se, jako by se nikdy nic nestalo. Byla-li hádka prudší, každá se potají vydala za paní Fairclothovou, která jim jemně připomněla, že na světě není nic důležitějšího než vzájemná sesterská láska. Ale tentokrát se Aline hospodyni nesvěřila a předpokládala, že Livia také ne. Jednalo se o velice osobní záležitost. Aline se věnovala každodenním povinnostem a se sestrou jednala se zdvořilou důstojností. Na víc se nezmohla. V koutku duše připouštěla, že to možná přehnala a patřilo by se nabídnout sestře smír, ale omluvy Aline odjakživa moc nešly. Ani Livia nepřispěchala s olivovou ratolestí, byť sémě sváru zasela ona. Po třech dnech se k sobě dámy chovaly jakž takž normálně, třebaže ve vzájemném vztahu přetrvávaly střípky ledu.

V sobotu večer Markus pořádal zahradní slavnost. Obloha se však brzy zatáhla. Ze švestkově modrých mračen se tu a tam snesly těžké kapky, pod jejichž nadvládou louče osvětlující zahradu zlostně zaprskaly. Hosté se zvolna přesouvali do rezidence, zatímco Aline kvapně pobíhala mezi služebnictvem a udílela rozkazy ohledně přestěhování stolů s občerstvením, nádobí a zahradního nábytku do salonu. Uprostřed zmatku náhle cosi upoutalo její pozornost. Livia čile rozprávěla s Gideonem Shawem. Nejspíš se před chvílí vrátil z Londýna. Postávali u dveří, sestra se opírala o zeď a něčemu se smála.

Ruce měla sepnuté za zády, jako by se hlídala, aby se Gideona bezděčně nedotkla.

Pokud Aline až dosud pochybovala, zda Livia Američana mi-luje, nyní se její nejistota rozptýlila. Spatřila, jak se sestra na muže dívá. A přestože Shawovi neviděla do obličeje, jeho ochranitelský postoj hovořil sám za sebe. Jaká škoda, pomyslela si Aline. Navzdory všem rozdílnostem se očividně vzájemně potřebují.

Ženiny úvahy přerušil nenadálý příliv zvláštního tepla, šíří-cího se jejím tělem až po kořínky vlasů. Na místě zkameněla, zatímco ostatní kolem ní spěchali, aby se včas dostali pod střechu. Bouře sílila. Vzduch naplnila vlhkost, zahrada vibrovala skrytou energií, z níž jí naskakovala husí kůže.

„Aline,“ ozval se za ní hluboký hlas.

Svět se vychýlil ze své osy. Oslovená bezmocně sklopila zrak. Jakmile se trochu vzpamatovala, otočila se k McKennovi, stojící-mu několik desítek centimetrů za ní.

Těžko uvěřit, že člověk může po někom takhle toužit. Že jej nenaplněná přání mohou připravovat o rozum. Ztěžka se nadechla, cítila, jak jí pod tíhou emocí vynechává srdce. Stáli na kraji zahrady jako dvojice mramorových soch. Hosté i služebnictvo se kolem nich čile rojili.

On to ví, napadlo Aline, jejíž nervy byly napjaté k prasknutí. Všimla si, že McKenna prošel jakousi vnitřní změnou, jež potlačila jeho zdrženlivost. Díval se na ni stejně jako kdysi v dětství. Spatřila v jeho očích žár. Pochopila, že jedině jemu je schopna cele se otevřít, jen s ním prožije snové vzrušení.

Nehýbala se. Z nebe se utrhla těžká kapka, přistála jí na tváři a sklouzla do koutku úst. McKenna ji setřel bříškem palce, potom zachycenou vlhkost rozetřel mezi prsty, jako by se jednalo o vzácnou esenci. Instinktivně před ním couvla. Chtěla utéct pryč. Před ním, před vlastní nenaplněnou touhou. Snadno ji zadržel. Zvolna s ní manévroval za sestříhaný tisovec.

Aline se na něho nedokázala podívat. Umanutě sklonila hlavu. Přitáhl ji k sobě blíž. Opatrně ji přivinul těsně k sobě, až

se obličejem téměř dotýkala jeho límce. Nasála mužovu osobitou vůni a píchlo ji v hrudi. Bolest se však velmi rychle přetavila v pocit blaženosti. McKenna ji ochranitelsky objímal. Takový prožitek předčil i tu nejdivočejší vášeň. Zakoušela dokonalé štěstí. Naprosté. Horoucí doteky prosakovaly kůží a vpíjely se do kostí. Věděla, že McKenna po ní prahne stejně jako ona po něm. A on ji objímal. Pouze ji objímal, nic víc. Zaléval ji vlahým dechem. Byli si tak blízko, a přesto vzdáleni. Aline by klidně vyměnila zbytek života za jedinou noc plnou důvěrností. Kéž by znovu cítila mohutnost jeho těla, samet pokožky, prudké bušení srdce.

„Děkuji ti,“ zašeptala Aline po nekonečném mlčení.

„Za co?“ Rty se měkce pohybovaly na jejím čele.

„Za dárky. Dojaly mě.“

McKenna neříkal nic, pouze plnými doušky nasával vůni ženiných vlasů. V zoufalém pokusu o znovunastolení vlastní rovnováhy Aline pokračovala v konverzaci: „Jak to šlo v Londýně? Doufám, že dobře.“

„Ano,“ přisvědčil McKenna a Aline se značně ulevilo. Maličko jí zaklonil hlavu a dál ji hladil po krku. „Společnost Somerset Shipping nám odprodala práva na své doky a potencionální investoři podepsali smlouvy.“

„Včetně mého bratra?“

Krátce se usmál. „Dal jasně najevo, že s nimi hodlá spojit síly.“ Spokojeně si povzdechla. „To je dobře.“

„A teď, když je všechno zařízeno, se musím vrátit do New Yorku. Ceká tam na mě spousta práce a rozhodování.“

„Ano, já…“ Hlas se jí zlomil. Znepokojeně na přítele pohlédla. „Kdy odjíždíš?“

„V úterý.“

„Tak brzy?“

„Já a Shaw máme namířeno do New Yorku. Chamberlainovi a Cuylersovi se trochu porozhlédnou po Evropě. Nejprve navštíví Paříž, potom Řím.“

Aline tiše poslouchala. Pokud loď vyplouvá v úterý, budou

odtud muset pozítří odcestovat. Nevěřila, že jej záhy znovu ztratí.

Déšť zesílil. Na McKennově husté kštici se třpytily kapky a stékaly mu za límec. „Měli bychom se jít schovat,“ prohodila Aline. Chytil ji za ruku a přitiskl si její prsty k ústům.

„Kdy si s tebou mohu promluvit?“ otázal se.

„Vždyť se mnou mluvíš.“

„Dobře víš, co mám na mysli,“ zamumlal.

Aline se zadívala kamsi za mužova záda. Jistě, tuší, co s ní míní probírat. A dala by za to nevím co, kdyby se rozhovoru dokázala vyhnout. „Časně zrána, než se probudí ostatní hosté,“ navrhla. „Sejdeme se ve stájích a půjdeme se někam projít.“

„Platí.“

„Tedy na shledanou zítra,“ hlesla, nachýlila hlavu a chystala se odejít.

McKenna ji však znovu přitáhl k sobě. Zabořil prsty do vysoko vyčesaných vlasů, zvrátil ženě hlavu a vášnivě ji políbil. Aline zavzdychala rozkoší. Kéž by ji mohl naplnit celou, nejenom její ústa.

Muž vycítil milenčinu touhu, uchopil ji za boky a vtlačil nohu mezi oblá stehna. Tiskl se k ní ze všech sil. Alinino srdce bušilo jako o závod, kůže ji pálila, třebaže ji smáčel studený déšť. Zavrávorala. Musela se chytit McKenny za ramena, aby neupadla. Milý ji dál zasypával polibky a šeptal vyznání. Vzrušení narůstalo, Aline zmučeně sténala.

Potom ji McKenna pustil. Trhaně oddychoval. Vpíjeli se pohledem jeden do druhého, mokří až k pláči. Muž kvapně sundal kabátec a zakryl jím Aline jako provizorním deštníkem. Naznačil jí, aby ho následovala. „Musíme dovnitř,“ bručel.

„Ještě tu do nás udeří blesk.“ Na tváři se mu objevil pokřivený úsměv. „Stejně bych si toho ani nevšiml.“

Krátce po druhé hodině ranní se Livia vkradla do setmělého domku pro hosty. Hned ve dveřích ji někdo oslovil. Potlačila vý-křik a vzápětí se octla v objetí štíhlého těla. Byl to Gideon oblečený v hedvábném županu. Livia spočinula v jeho náruči a hor-livě mu oplácela dychtivé polibky. Líbal ji, jako by rozchod byl záležitostí měsíců, ne dnů.

„Proč ti to trvalo tak dlouho?“ vyzvídal, zatímco ji odváděl do ložnice.

„Vyplížit se z domu plného lidí není hračka,“ bránila se Livie.

„Musela jsem počkat, dokud se všichni neuloží ke spánku. Nechtěla jsem, aby mě někdo zahlédl. Už takhle nás všichni podezírají.“

„Opravdu?“ Zastavil se u postele a počal se svlékat.

„Přirozeně. Přišlo jim divné, že jsem se rozhodla plundrovat londýnské obchody zrovna v době, kdy se tam potloukáš ty. Kromě toho se na mě díváš takovým způsobem, z něhož je každému jasné, že spolu spíme. Hraní komedií ti moc nejde. Jsi totiž děsně nápadný.“

„Děsně,“ souhlasil a položil dívčinu dlaň na vzrušené mužství.

S chichotáním se odtáhla, aby si vysvlékla šaty, pod nimiž byla docela nahá. Gideon překvapeně hvízdl. „Připravila jsem se,“ oznámila mu věcně.

Gideon zatřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyčistit, upustil plášť a přistoupil k ní. Dlaněmi opsal křivky Liviiných boků, jako by hodnotil sochu. „Však já také. V Londýně jsem něco koupil.“ Polaskal bříšky palců růžové bradavky. „Ačkoliv se ti to nejspíš ne-bude líbit.“

Zvědavá Livia ho objala kolem krku a nechala se odnést do

postele. Gideon ji položil na matraci a políbil mezi ňadra, potom něco vzal z nočního stolku. Podal překvapené dívce maličký balíček z tenkého papíru, skrývající neznámý předmět. Gumový kroužek vyplňovala elastická membrána. Livia si jej všetečně prohlížela, když tu ji osvítilo poznání. „Aha. To je…“

„Přesně tak.“ Gideon pohodil rameny a odevzdaně na ni pohlédl. „Nejspíš mě považuješ za příliš troufalého. Pořídil jsem to čistě pro případ, že bychom opět byli spolu.“

„Jsi troufalý, to přiznávám,“ pravila Livia naoko vážně, držíc předmět ostentativně na dlani.

„Už jsi to někdy viděla?“

„Ne, pouze jsem o tom slyšela.“ Zapýřila se. „Připadá mi to zvláštní… Veškerá romantika je pryč.“

„Nežádoucí těhotenství také není dvakrát romantické,“ připomněl jí Gideon a vklouzl k ní na lůžko. „Ne že by mi vadilo mít s tebou miminko. Vůbec ne. Ale to bys je musela chtít.“

Pomyšlení na Gideonovo dítě… Livia odvrátila tvář. Moc by si je přála. Bohužel, některé touhy se nikdy nevyplní. Milý ji zakryl pokrývkou a zasypal polibky. „Vyzkoušíme to?“

„Můžeme,“ mínila pochybovačně Livia, zatímco si prohlížela téměř průhlednou věc ve světle lampy.

Gideon potlačil smích. „Ujišťuji tě, že to nebolí,“ prohlásil přesvědčivě. „Kromě toho bys mohla ocenit skutečnost, že díky tomuto vynálezu muži trvá déle, než dosáhne orgasmu.“

„Skutečně? Proč? Protože toho moc necítí?“

„Přesně tak. Je to jako cucat bonbon přes celofán,“ odvětil kysele.

Livia mu kondom předala. „Tak si ho neber. Uděláme to jako obvykle.“

Gideon rozhodně zavrtěl hlavou. „Obávám se, že s mým sebeovládáním je konec. Vadí mi, že se od tebe musím odtáhnout právě v okamžiku, kdy ti toužím být nejblíže. Víš co? Pomoz mi to navléknout. Já vždycky říkám, že vyzkoušet se má všechno. Alespoň jedenkrát.“

Livia ostýchavě poslechla mužovy rady a navlékla kondom

na vzrušené mužství. „Není ti těsný?“

„Takhle to musí být, jinak by sklouzl.“ Dívka se položila na záda. „Co teď?“

Přitulil se k ní. „A ted se spolu budeme milovat způsobem, o němž jsem snil pět nocí.“

Sklonil se k Liviiným ňadrům a jazykem jí kreslil na pokožce spletité vzory. Přivřela oči. Gideon vzal do úst její bradavku a pokoušel ji tak dlouho, až zčervenala a zahrotila se. Potom se přesunul k druhému prsu. Livia vrněla slastí. Něžně ji laskal, vychutnával si každičký detail vzájemné pozornosti. Potom sáhl pro něco, co stálo u postele. Slyšela, jak sundává víčko z nějaké nádobky. Vzápětí jí po přirození a stehnech roztíral krém jemný jako satén. Špičkou prstu opatrně obkroužil vstup do ženina těla.

„Gideone,“ pravila poplašeně. „Jsem připravená.“

Usmál se a dál si s ní líně pohrával. „Jsi příliš netrpělivá.“

„Jsem netrpělivá, protože jsem připravená. Ach, proč ti to vždycky trvá tak dlouho?“

„Poněvadž tě hrozně rád mučím.“ Políbil ji na hrdlo, zatímco si prsty pohrával s vlhkými kudrlinkami v jejím klíně. Livia si umínila, že vydrží slastnou trýzeň, a odhodlaně se chytila vyřezávaného čela postele. Zatnula prsty do tvrdého dřeva. Gideon klečel mezi jejíma nohama a vtíral jí do kůže další dávku masti. Dobyvačné prsty pronikaly stále hlouběji.

Po chvíli milenka začala prosit: „Gideone, udělej to hned, prosím…“

Zmlkla v okamžení, kdy do ní lehce vklouzl a celou ji naplnil. Zavzdychala úlevou. „Takhle sis to přála?“ otázal se, opíraje se o dlaně z každé strany její hlavy. „Není to špatné, že ne?“

Místo odpovědi se k němu Livia přitiskla a zatetelila se bla-hem. Gideon se spokojeně usmíval. Počal se rytmicky pohupovat v bocích, ve stejném taktu hladil i ženin poštěváček.

„Livie,“ oslovil ji o hodně později, když si pohrával s kadeří jejích vlasů. „Co kdybych se rozhodl, že se do New Yorku nevrátím?“

V hlavě měla vymeteno. Vyslovil větu o návratu, anebo se jí to jenom zdálo? Znepokojeně vyskočila z postele a rozžehla lampu. Gideon spočíval na boku, pokrývka se mu svezla k bokům.

Přivinula se zpátky k němu, deku si vysoukala až k podpaží.

„Uvažuješ o životě v Londýně?“ otázala se. „Na jak dlouho?“

„Přinejmenším rok. Zřídil bych v Londýně pobočku a rozjel v Evropě aktivity naší firmy. Pracovat musím tak jako tak, ale tady bych byl nejspíš užitečnější než v New Yorku.“

„Ale v Americe žije tvoje rodina.“

„O důvod víc tady zůstat,“ konstatoval suše. „Odloučení nám jenom prospěje. Už mě unavuje neustále se chovat jako rodinný patriarcha - jen ať se každý prokousává potížemi chvíli sám.“

„Co tvoje slévárny a další podniky?“

„Dám McKennovi plnou moc, aby je po dobu mé nepřítomnosti mohl řídit. Mnohokrát dokázal, že je schopný, zodpovědný člověk hodný mé důvěry. Důvěřuji mu víc než vlastním brat-rům.“

„Myslela jsem, že Londýn nesnášíš.“ „Miluji ho.“

Minulý týden zpíval jinak. Livia měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. „Čím si tak najednou získal tvoje srdce?“

Gideon jí přihladil hedvábnou kadeř něžně za ucho. Vpíjel se do ní očima, jejichž temnou modř lampa obohatila o zlatavé od-lesky. „Protože z něj není daleko k tobě.“

Livia nechala klesnout víčka. Náhle se cítila nejistá, zmocňo-vala se jí nevítaná naděje. Napětí jako by pojednou naplnilo celou místnost. „Gideone,“ spustila, „o tom jsme už přece mluvili…“

„Nežádám tě o schůzku, ani o povolení se ti dvořit,“ odsekl upjatě. „Vlastně jsem tě mínil poprosit o pravý opak. Nechtěl jsem se s tebou stýkat. Rozhodl jsem se vzít si čas na rozmyšlenou. Přinejmenším půl roku. Pak budu s určitostí vědět, zda jsem schopen přestat s pitím. Odvykání prý není nic příjemného. Zcela určitě v té době nebudu roztomilým společníkem. Z tohoto a mnoha dalších dobrých důvodů by

proto bylo vhodné, abychom se nějakou dobu neviděli.“

Do Livie jako by udeřil blesk. Uvědomila si, o co se pokusí a kolik sil jej bude jeho snaha stát. „Co čekáš ode mě?“

„Že na mě počkáš.“

Další život v izolaci, pomyslela si Livia a nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Odmítám se znovu stranit lidí a žít v odloučení uprostřed Hampshiru. Zešílela bych. Chci chodit do společnosti, povídat si s přáteli, smát se, tančit.“

„Samozřejmě. Nepožaduji, aby ses kvůli mně pohřbila ve Stony Crossu. Jen si nepouštěj k tělu jiné muže, neslibuj nikomu manželství a dávej si pozor na sňatkuchtivé šlechtice.“ Gideon se zakabonil. „Zkrátka vydrž šest měsíců nezadaná. Snad nežádám mnoho. Nebo ano?“

Zamračeně uvažovala o jeho slovech. „Ne, jistěže ne. Pokud hodláš tohle všechno podniknout pro mě…“

„Lhal bych, kdybych tvrdil, že ne. Alespoň z části,“ přiznal upřímně. „Nicméně polepšení prospěje i mně. Už mě unavuje trávit většinu života v alkoholovém opojení.“

Livia ho pohladila po štíhlé paži. „Ale je docela možné, že až se z něho probereš, nebudeš mě už chtít,“ dumala. „Třeba na mě začneš pohlížet jinak, budeš mít jiné požadavky…“

Chytil ji za ruku, propletli si prsty. „Nikdy po tobě nepřestanu toužit.“

Dívala se na spojené dlaně. „Kdy hodláš začít?“

„Hovoříš o nelidské střízlivosti? Bohužel musím přiznat, že už jsem začal. Dvanáct hodin jsem se nedotkl alkoholu. Zítra ráno budu podrážděný, mizerně naladěný protiva a o dalších čtyřiadvacet hodin později bych pro kapku brandy vraždil.“ Ušklíbl se.

„Proto jsem rád, že odtud odjíždíme.“

Pobavena přítelovou prostořekostí se Livia přitulila k jeho hrudi. Přitiskla rty na Gideonovo srdce. „Kéž bych ti mohla nějak pomoct,“ mumlala, otírajíc se tváří o zlatisté chloupky.

„Kéž bych mohla vzít trochu tvého utrpení na sebe.“

„Livie…“ Hlas mu ochraptěl, lehce ji pohladil po vlasech.

„Tímhle musím projít sám. Nikdo mi nemůže pomoct. Musím si

nést svůj kříž - vždyť jsem si ho tady pořídil. Právě proto si přeji, aby ses držela stranou. Přesto mi můžeš něco usnadnit, poskytnout úlevu v nejhorších chvílích…“

Zaujatě na muže pohlédla. „Jak?“

Gideon se odmlčel, ztěžka si oddechl. „Vím, že nemíníš přiznat, že mě miluješ - a je mi jasné proč. Avšak čeká mě šest mě-síců pekla. Nemohla bys mi dát alespoň malinkou naději?“

„Jakou?“

Tázavě se na milou zahleděl. „Pouhé mrknutí.“ „Cože?“ nechápala.

„Pokud mě miluješ…, prostě na mě mrkni. Jedinkrát. Významně na mě mrkni. Nemusíš nic říkat, jenom…“ Hlas se vytratil, střetli se pohledem. Gideon na Livii zoufale visel očima. Připomínal ztracenou duši, jež po dlouhém bloudění zahlédla příslib domova. „Mrkni na mě, Livie,“ škemral. „Prosím…“

Nikdy by nevěřila, že je možné milovat dvakrát. Někteří by ji za to možná obvinili, vyčetli jí, že se zpronevěřila Amberleyho lásce, ale Livia věděla své. Snoubenec by jí za všech okolností přál jenom štěstí a plnohodnotné bytí. Gideon Shaw by se mu určitě líbil, jelikož je ochoten poprat se se svou neřestí.

Muž stále vyčkával. Livia na něho upřela zrak a usmála se. Záměrně pomalu přimhouřila víčko a vzápětí je nechala vylétnout vzhůru. Vznášel se nad nimi příslib naděje.

Aline v noci nezamhouřila oko. Za svítání se ploužila do stájí, kde se měla setkat s McKennou. Svíral ji ledový děs. V duchu si sestavila seznam námitek a argumentů, který si neustále opakovala. Vzdor vší logice však nacvičená řeč zněla škrobeně a nepřesvědčivě.

Domácnost ještě spala, až na personál roznášející uhlí a horkou vodu. I ve stájích a na zahradě se někteří už činili. Jeden z čeledínů sekal trávník, zatímco druhý jej shraboval. V konírně pacholci pilně roznášeli seno a kydali hnůj. Ve vzduchu se vznášela důvěrně známá vůně.

McKenna už na ni čekal u vchodu do sedlovny. Aline byla v

pokušení vrhnout se mu do náruče, zároveň ji to však táhlo od něho pryč. Přítel se váhavě usmál a žena si všimla, že je stejně nervózní jako ona. Oba si uvědomili, že nastal jeden ze vzácných okamžiků, kdy několik opatrných slov rozhodne o jejich budoucnosti.

„Dobré ráno,“ pozdravila tiše Aline.

McKenna na ni zvláštně pohlédl a napětí ještě zesílilo. Nabídl jí rámě. „Pojďme se projít k řece.“

Aline věděla, kam ji odvádí. Na jejich tajné místo. Kde jinde bychom se měli rozloučit? pomyslela si trpce. Mlčky kráčeli vedle sebe, zatímco nebe nad nimi pozbylo levandulového odstínu a zbarvilo se žlutě. Zemi olízly první sluneční paprsky. Aline cítila ztuhlé koleno. Po ránu se vždycky pohybovala s obtížemi, potřebovala se nejprve rozhýbat. Cele se soustředila na bezchybný krok, McKenna se přizpůsobil jejímu tempu.

Konečně došli na palouček u vody, kde je přivítal pestrobarevný konipas. Několikrát zakroužil nad lesklým rákosím a po-tom zmizel v hnízdě. Aline se usadila na plochém balvanu a pečlivě si upravila sukně. McKenna postával poblíž, sbíral ploché kamínky a házel jimi žabky. Společnice jej lačně sledovala. Kochala se jeho mužnou, štíhlou postavou a sebejistými pohyby. Když se ohlédl přes rameno, zaskočil ji živý, téměř nepřirozený odstín tyrkysových očí, ostře kontrastující s opálenou tváří.

„Asi víš, na co se tě chci zeptat,“ pravil tiše.

„Ano,“ odvětila Aline. Cítila, jak v ní vzrůstá nepokoj. „Ale dřív než něco řekneš, bych tě ráda ubezpečila o tom, že nikdy nebudu…“

„Vyslechni mě,“ zamumlal. „Potom mi odpovíš. Chtěl bych ti něco povědět. Je to pro mě velice obtížné, přesto musím být naprosto upřímný, jinak do smrti nenaleznu klid.“

Aline se zmocnilo zoufalství. Upřímnost. Kéž by mu ji mohla oplatit! „Hodlám tě odmítnout a nezáleží na tom, co mi řekneš.“ Znenadání nemohla dýchat, pálilo ji v krku. „Prosím tě, ušetři nás oba toho soužení…“

„Nemíním se nechat umlčet, Aline,“ zabručel. „Teď nebo ni-kdy. Zítra odjíždím a nemám v úmyslu se sem někdy vrátit.“

„Do Anglie?“

„K tobě.“ McKenna se usadil na kámen u jejích nohou, opřel se lokty o kolena. Na okamžik sklonil hlavu. Černé vlasy se mu ve slunečním světle krásně leskly. Potom vzhlédl a probodával Aline pohledem. „Tahle usedlost je moje prokletí. Jakmile jsem tě poprvé spatřil, pochopil jsem, že mezi námi existuje silné pouto. Kéž by bylo nikdy nevzniklo. Pokoušel jsem se tě obdivovat jenom zdálky…, stejně jako člověk obdivuje hvězdy a ví, že se jich nikdy nedotkne. Jenže byli jsme příliš mladí a trávili spolu spoustu času. Nedokázal jsem se od tebe držet dál. Stala ses mou kamarádkou, spojencem… Později jsem se do tebe hluboce zamiloval tak, jak jen muž může milovat ženu. Byť jsem si roky nalhával opak, s léty se vůbec nic nezměnilo.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „Ať jsem se tomu bránil sebevíc, navěky budeš mou životní láskou, Aline. Jenže skutečnost je nemilosrdná. Můj nízký, nemanželský původ mi nikdo neodpáře a ty budeš pořád dcerou významného šlechtice.“

„McKenno,“ zavzdychala. „Přestaň.“

„Vrátil jsem se do Stony Crossu jenom proto, abych tě vyhledal. To je celkem jasné, protože jsem neměl jediný důvod spoléhat na pohostinnost tvého bratra. Nemusel jsem do Anglie vůbec jezdit. Shaw by se o všechno hravě postaral sám. Mohl jsem klidně zůstat v New Yorku. Jenomže já jsem si chtěl dokázat, že po tobě vlastně netoužím. Že si všechno pouze namlouvám. Přesvědčoval jsem sebe sama, že jsem tě nikdy nemiloval. Že jsi zkrátka představovala všechno to, co mi život upřel. Doufal jsem, že tě svedu a ztratím veškeré iluze. Že se nakonec ukáže, že jsi stejná jako všechny ostatní.“ Zmlkl a zaposlouchal se do cvrlikání rákosníka. „Věřil jsem, že až s tebou skoncuju, v klidu se vrátím do New Yorku a konečně se usadím. V Americe se člověk mého postavení hladce ožení s nejlepší možnou partií. Najít vhodnou nevěstu bude hračka. Avšak opětovné setkání s tebou pouze potvrdilo moje obavy.

Nejednalo se o iluzi, Aline. Moje láska k tobě je opravdová.“

„Ne,“ vzlykla Aline. Oči ji pálily.

„Poníženě tě proto žádám o ruku a ptám se tě, zda bys byla ochotna následovat mě do Ameriky. Jakmile se Westcliff ožení, už tě tu nebude potřebovat. V rodném domě pro tebe nezbude místo. Ale po mém boku se staneš královnou newyorské společnosti. Jsem boháč, Aline, a do tří let budu mít třikrát tolik co dnes. Pokud se mnou spojíš svůj život, postarám se, abys byla šťastná.“ Hovořil tiše, opatrně, pečlivě volil slova. Věděl, že se rozhoduje o jeho budoucnosti. „Chápu, že po tobě chci jistou oběť. Žádám tě, abys opustila svoji rodinu, všechny přátele a známé, rodnou zemi. Můžeme se sem však vracet - plavba přes oceán trvá pouhých dvanáct dní. Začneme spolu nový život. Stanov svou cenu, Aline - dám ti, co chceš.“

Alinino zoufalství s každou větou narůstalo. Sotva popadala dech, zalykala se emocemi. „Věř mi, že bychom spolu nemohli být šťastni. Záleží mi na tobě, McKenno, ale já…“ Zaváhala, bolestně polkla a přinutila se pokračovat: „Nemiluji tě stejně oddaně jako ty mě. Nemůžu se za tebe provdat.“

„Nemusíš mě vroucně milovat. Spokojím se s každým proje-vem citu, který mi můžeš dát.“

„Ne, McKenno.“

Přidřepl k ní a vzal její studené, potící se ruce do svých. „Ali-ne,“ domlouval jí pohnutě. „Moje láska vystačí pro nás oba. Určitě je na mně něco, co bys dokázala obdivovat. Kdyby ses o to pokusila…“

Touha vyjevit mu pravdu se zdála být k nevydržení. Divoce uvažovala, co si počít. Srdce jí tlouklo jako na poplach. Na těle jí naskočil ledový pot. Byla v pokušení ukázat mu odporné jizvy. Tady a ted. Ne! Ne!

Připadala si jako zvíře lapené v síti. Marně se snažila vymanit z tenat minulosti. Zamotávala se do nich stále víc a víc. „Nemů-žu.“ Bezmocně zatínala pěsti do hedvábných sukní.

„Proč?“ otázal se ochraptěle. Cítila, jak je zranitelný. Nejradši by se rozplakala. Aline věděla, co McKennovi chybí.

Oddaná partnerka, provázející jej životem. Moudrá žena, jež by na něho byla právem hrdá a nikdy mu nevyčítala, že není tím, kým nikdy nemohl být. Za jiných okolností by Aline pyšně stanula po jeho boku. Se zjizvenou kůží to však není možné.

„Pocházíš z jiných společenských kruhů,“ připomněla mu.

„Nemohu se provdat pod svou úroveň.“

Řekla to jenom proto, aby ho odradila od dalšího naléhání. Jiný argument po ruce neměla. Ačkoliv léta žil v Americe, narodil se jako Angličan, tudíž si nikdy nepřestane být vědom svého nízkého původu. Uvědomovala si, že se svým prohlášením dopustila nebetyčné zrady. Odvrátila proto obličej, neschopná pohlédnout příteli do očí. Cítila, jak v ní cosi umírá, srdce se mění v popel.

„Prokrista, Aline,“ zašeptal zdrceně.

Oba bojovali se svými city, potlačovali zoufalství a rostoucí beznaděj. „Nepatřím k tobě,“ oznámila mu tiše. „Mé místo je zde…, po boku lorda Sandridge.“

„Nevěřím, že bys mu dala přede mnou přednost po tom všem, co jsme spolu prožili! Dovolila jsi mi, abych tě objímal, abych se tě dotýkal způsobem, o němž se mu ani nesnilo.“

„Dostala jsem, co jsem chtěla,“ přinutila se říci. „A ty také.

Jednou pochopíš, že jsme se rozhodli správně.“

McKenna jí v zoufalství drtil ruce. „Drahá,“ šeptal, pozbývaje veškeré sebeúcty. „Obávám se toho, jak dopadnu, pokud mě odmítneš.“

Aline pálilo v krku, třeštila jí hlava. Nakonec se rozplakala, z očí jí kanuly obrovské slzy. Odhodlaně se mu vyškubla, třebaže bolestně toužila přivinout přítelovu hlavu k ňadrům. „Zvládneš to, McKenno. Klidně se vrať do New Yorku. Já tě nechci.“

Paní Fairclothová ukládala drahocenný křišťál na police ve své světničce, kde držela pod zámkem nejvzácnější kousky křehkého nádobí. Nechala pootevřené dveře, proto slyšela, že se k ní někdo váhavě blíží. Vyčkala, dokud se na prahu neobjevil McKenna. Očividně si zoufal. Hospodyni okamžitě napadlo, že

se vrací ze schůzky na rozloučenou. Pocítila hlubokou lítost.

Vzpomněla si na jeho nabídku, aby se s ním odstěhovala do Ameriky. V koutku duše pocítila pokušení mu vyhovět. Huso hloupá, napomenula se vzápětí. Jako bys nevěděla, že pro starého člověka je na změny pozdě. Má se držet tam, kde má kořeny. Na druhou stranu v ní pomyšlení na život v cizí zemi rozdmýchávalo zvědavost. Voněla po dobrodružství. Možná by stálo za to, pomyslela si moudře, nevymlouvat se na svoje roky a zakusit něco nového.

Jenže lady Aline by nikdy neopustila. Na to je jí paní moc drahá. Přece jenom ji zná od kolébky, přihlížela, jak roste, dospívá, sdílela s ní tragédii jejího života. I když stejně starostlivě pečovala i o Marka a Livii, Aline jí přirostla k srdci nejvíc. V době, kdy se milovaná bytost pohybovala na tenké hranici mezi životem a smrtí, hospodyně trpěla, jako by se jednalo o její vlastní dítě. V následujících letech se vzájemný vztah ještě utužil tím, že spolu sdílely Alinina tajemství a nenaplněné sny. Dokud ji bude paní potřebovat, neopustí ji.

„McKenno,“ zvolala hospodyně a zvala příchozího dovnitř. Zarazil ji výraz mužova obličeje. Stejně zdrchaně se tvářil ve chvíli, kdy ho sem poprvé přivedli - věčně odstrkovaného sirotka, stonajícího po troše lásky. Znovu ho zasáhla bolest tak hluboká, že ji nebyl s to pojmenovat. Zíral na paní Fairclothovou neschopen slova, naprosto zmatený. Netušil, co si počít. Nohy ho přivedly na jediné místo, kam mohl v podobné situaci jít.

Hospodyně pochopila, co způsobilo jeho muka. Rázně dopochodovala ke dveřím a s vervou je přibouchla. Jí podřízené služebnictvo dobře vědělo, co to znamená, a netroufalo si ji obtěžovat. Ledaže by vypukla katastrofa. Potom paní Fairclothová rozevřela mateřskou náruč. McKenna klesl hlavou na kypré rameno a bez zábran se rozplakal.

Aline prožila zbytek dne jako v mrákotách. Automaticky hrála úlohu starostlivé hostitelky, rozverně rozprávěla, chichotala se, ačkoliv v podstatě netušila, s kým klábosí a čemu

se směje. Livia se galantně snažila strhnout veškerou pozornost a povinnosti na sebe, aby sestře zajistila trochu klidu. Toho dne se McKenna nedostavil k večeři. Gideon ledabyle omluvil jeho nepřítomnost: „Dohlíží na přípravy k odjezdu. Pověřil jsem ho sestavením mnoha seznamů, takže se jeho jménem omlouvám.“ Poté všechny ohromil prohlášením, že změnil plány. Místo aby se vrátil s McKennou do New Yorku, zůstane v Londýně a dohlédne na chod nové pobočky.

Navzdory svému ochromení Aline pochopila závažnost sdě-lení. Vrhla krátký pohled na Livii, která soustředěně porcovala brambor na miniaturní plátky. Předstírala absolutní nezájem, třebaže ji prozradily uzardělé líce. Shaw tu zůstává kvůli ní, uvědomila si Aline. Zajímalo by ji, na čem se ti dva domluvili. Loupla očima po Markovi, sedícímu v čele stolu. Vytušila, že se mu honí myslí totéž.

„Pro londýnskou společnost se jistě stanete přínosem, pane Shawe. Smím se otázat, kde budete bydlet?“

Shaw odvětil s nechápavým úsměvem, jako by se hostitel ptal na zcela jasnou věc. „Přece u Rutledge, kde jinde? Až se věci dají do pohybu, nejspíš se poohlédnu po nějakém apartmá k pronajmutí.“

„Dovolte mi přednést vám jistý návrh,“ pravil hostitel zdvořile, ačkoliv se mu na tváři usadil vypočítavý výraz. Zjevně se pokoušel mít situaci pod kontrolou tak, jak jen lze. „Nabízím vám svou pomoc. Pošeptám několik slov do těch správných uší a události se rozběhnou, aniž byste se jimi musel osobně obtěžovat.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuji,“ odvětil mile Shaw.

Oči se mu uličnicky třpytily. Dobře věděl, o co hraběti jde.

„Ale ty se musíš vrátit do New Yorku!“ vykřikla neomaleně Susan Chamberlainová. Nevraživě na bratra zírala. „Proboha, Gideone, přece se nemůžeš jen tak zřeknout své zodpovědnosti! Kdo bude dohlížet na rodinné obchody, činit rozhodnutí a…“ Pojednou se zarazila, jak ji osvítilo poznání.

„Ne! Vid že nechceš postavit do čela naší rodiny toho špinavého

dokaře, ty jeden ožralo bláznivěji?“

„Jsem dokonale střízlivý,“ poučil ji bratr věcně. „Podepsal jsem příslušné dokumenty a všechno je řádně připraveno. Obá-vám se, že s tím nemůžeš nic dělat, drahá sestřičko. McKenna se v našich záležitostech náramně vyzná. On jediný vlastní potřebné informace a údaje. Má přístup ke všem našim účtům, fondům a smlouvám. Dávám mu zcela volnou ruku. Ty zatím můžeš hezky dřepět na zadku a chytat lelky.“

Pukajíc hněvem, popadla Susan Chamberlainová číši s vínem a vypila ji na jeden lok, zatímco jí manžel tiše domlouval.

Gideon klidně pokračoval v jídle, jako by k žádnému výstupu nedošlo. Jen když se natahoval po poháru s vodou, zabloudil pohledem k Livii, která se spokojeně pousmála.

„Doufám, že nás čas od času poctíte svojí návštěvou, pane Shawe,“ zamumlala Aline.

Pohledný Američan se k ní otočil, tvářil se záhadně. „Bylo by mi velikou ctí, my lady. Leč obávám se, že budu v nejbližších měsících nadmíru zaneprázdněn.“

„Aha,“ přikývla Aline. Začínala chápat. Vesele popadla vlastní sklenici vody a němě mu s ní pokynula ve výmluvném přípitku. Gideon s povděkem odvětil stejně.

Aline nebyla tak zbabělá, aby se uchýlila do bezpečí svého pokoje…, třebaže po něm skrytě toužila. McKennova včerejší tichá slova se jí zaryla hluboko pod kůži. Věděla, že si nedovede vysvětlil její odmítnutí. Nedala mu na vybranou, prostě ho tvrdě odmítla. Pomyšlení na opětovné setkání se stávalo nesnesitelným.

Ale musela se vzmužit natolik, aby se s ním alespoň přátelsky rozloučila.

Ve vstupní hale se to hemžilo služebnictvem a odjíždějícími hosty. Příjezdovou cestu lemovala řada kočárů obtížených zavazadly. Aline s Markem se se všemi mile loučili. Livia nebyla nikde v dohledu. V Aline vzklíčilo podezření, že se loučí s Gideonem někde v soukromí.

Z toho mála, s čím se jí sestra po ránu svěřila, usoudila, že se dvojice dohodla na přechodném odloučení, aby Shaw dokázal skoncovat se svým alkoholismem. Avšak slíbili si, že si budou psát, aby vztah pokračoval alespoň na papíře. To Aline pobavilo.

„Zdá se, že vy dva to berete naopak,“ prohlásila. „Milostnými dopisy vzplanutí většinou začínají a teprve poté se přistupuje k důvěrnostem, zatímco ty a pan Shaw…“

„Jste v posteli začali a skončili u papíru a pera,“ dodala Livia suše. „Inu, Marsdenové se s tradicemi holt neobtěžují.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila Aline. Blažilo ji, že se sestrou znovu našly společnou řeč. „Jsem zvědavá, co se z toho nakonec vyvine. Pochybuji, že vám budou psaníčka stačit.“

„A víš, že se na ně už těším?“ odvětila Livia. „Jakmile nebu-deme v těsném kontaktu, konečně promluví naše duše a srdce.“ Pak se nešťastně zašklebila a zrudla. „I když ten těsný kontakt mi bude zatraceně chybět.“

Aline se dívala do dáli. Lítostivě špulila pusu. I jí se bude stýskat po mužské náruči. „Všechno dobře dopadne,“ chlácholila sestru. „Jsem přesvědčena, že vy dva jste si souzeni.“

„A co ty a McKenna? Máte ještě nějakou šanci?“ Sotva spatřila sestřin výraz, Livia se zamračila. „Nevadí. Neměla jsem vyzvídat. Zapřísáhla jsem se, že se tě nebudu vyptávat. Odteďka mlčím jako hrob, ačkoliv mě přímo svědí jazyk.“

Aline vyšla z domu. Pohled na lokaje Petera, zápasícího s obzvlášť těžkým kufrem, ji vrátil zpátky do skutečnosti. Mosazí okované zavazadlo mohutného chlapa zcela zmohlo. Odmítalo držet na zamýšleném místě, klouzalo ze zadní části kočáru a hrozilo, že sluhu zavalí.

Dva z hostů, pan Cuyler a pan Chamberlain, si jeho problémů všimli, nenabídli mu však pomoc. Nikterak nedbali na sluhovy potíže. Unuděně se k němu otočili zády a odcházeli pryč, jako by se nic nedělo. Aline se kvapně rozhlížela. Pátrala po někom, kdo by mohl Peterovi nabídnout pomocnou ruku. Dřív než stihla přivolat někoho z domácího personálu, objevil se

na scéně McKenna, jako by se vyloupl ze země. Střelhbitě přiskočil k Peterovi, podepřel kufr ramenem a vyčkal, dokud ho lokaj neupevnil koženými řemeny. Svaly se mu pod kabátcem hrozivě nadouvaly.

Cuyler a Chambeřlain se od něj znechuceně odvraceli, jako by se styděli za to, že člověk z jejich výpravy asistuje pouhému sluhovi. Fyzické předpoklady nezbytné pro tak náročný úkol také hrály proti němu. Svědčily totiž o tom, že sám McKenna kdysi těžce pracoval. Konečně byl kufr na svém místě. Američan odmítl projevované díky. Aline pochopitelně bleskla myslí znepokojivá představa. Kdyby byl McKenna tehdy neopustil Stony Cross, mohl dneska být na Peterově místě. Stal by se z něj pouhý lokaj. Ona by jej však nemilovala o nic méně. To pomyšlení ji přímo mučilo. Nezáleží na tom, kde McKenna žije nebo kým je. Ona ho bude navěky zbožňovat.

Muž vycítil čísi pohled. Ale jakmile zjistil, kdo ho pozoruje, odvrátil zrak. Semkl ústa do úzké čárky, mlčky nad něčím dumal. Po chvíli se na Aline zadíval… a ji zamrazilo. Vycítila, že se mocná, neopětovaná láska v milém pomalu přetváří v silnou zášť.

Brzy mě začne nenávidět, pomyslela si hořce. Možná už teď mě nemůže ani cítit.

McKenna se narovnal v ramenou a rozhodně k ní vykročil. Zastavil se na metr od ní. Měřili se očima v napjatém tichu, zatímco se kolem nich rojili lidé. Aline příteli oplácela upřený pohled. Jednalo se o jeden z nejnáročnějších počinů v jejím životě. Pohlížel na ni plamenným zrakem s rozšířenými zornicemi. Pod opálením nezdravě zbledl, obvyklou činorodost nahradil bezbřehý smutek.

Aline sklopila zrak. „Měj se dobře, McKenno,“ zašeptala. Nehnul ani brvou. „Ty také.“

Hrozivé mlčení dolehlo na Aline jako balvan, pod jehož tíhou málem zakolísala. „Přeji ti příjemnou a bezpečnou cestu.“

„Děkuji ti.“

Neohrabaně mu nabídla ručku k políbení. Zůstala však trčet

ve vzduchu. Cítila, jak se jí chvějí prsty. Právě když chtěla ruku zahanbeně stáhnout, McKenna se jí zmocnil a zoufale přitiskl ke rtům. Byly chladné a suché. „Sbohem,“ špitl.

Aline se stáhlo hrdlo. Třásla se jako osika. Zvolna svinula prsty v pěst a tu si přitiskla na hruď. Otočila se na patě a odcházela. Vnímala, jak ji vyprovází pohledem. Když stoupala po krátkém schodišti vedoucím ke dveřím, začala ji ostře pálit zjizvená kůže pod kolenem. Neutuchající žár způsobil, že jí do očí vytryskly slzy hněvu.

Po odjezdu posledních hostů se Aline převlékla do pohodlných domácích šatů a uchýlila se do soukromého salonu. Stulila se do rohu polstrované pohovky a zírala do prázdna. Připadalo jí, že tady leží celé hodiny. Navzdory teplému dni se pod tenkou pokrývkou chvěla, prsty na nohou i rukách měla úplně ledové. Na její prosbu přispěchala služebná a zapálila oheň v krbu. Potom zaběhla pro konvici vroucího čaje. Nic však nedokázalo zahnat vražedný chlad.

Doléhaly k ní zvuky pečlivě uklízeného domu. Teď, když zmizeli všichni návštěvníci, personál čile kmital po sídle a dával je do pořádku. Na Aline čekala spousta povinností - musela zkontrolovat zásoby, poradit se s paní Fairclothovou, které pokoje nechat uzavřít, a probrat, co je zapotřebí koupit na trhu. Jenže Aline se nedokázala probrat z otupělosti, jež ji zachvátila. Cítila se jako přetažené hodiny - strnulá, k ničemu.

Nepohnula se, ani když oheň takřka dohořel a sluneční paprsky, prodírající se těžkými závěsy, nahradila měkká záře sou-mraku. Z rozjímání ji vytrhl tichý zvuk. Podrážděně se zavrtěla. Otevřela unavené oči a spatřila na prahu stát bratra. Díval se na ni jako na hlavolam, s nímž si neví rady.

„Potřebuješ něco?“ mračila se. Neochotně se posadila a mnula si víčka.

Markus rozžehl lampu a přistoupil k sestře. „Paní Fairclothová mi oznámila, že jsi celý den nic nesnědla.“

Aline zavrtěla hlavou. „Jsem hrozně vyčerpaná. Dám si něco později.“

Bratr ji znepokojeně pozoroval. „Vypadáš příšerně.“

„Děkuji,“ odvětila suše. „Jak už jsem řekla, cítím se hrozně utahaná. Potřebuji se trochu prospat, to je vše.“

„Prospala jsi většinu dne a na síle ti to očividně nepřidalo.“

„Co chceš, Marku?“ otázala se popuzeně.

Bratr si dal s odpovědí načas. Umíněně vrazil ruce do kapes, jako by nad něčím uvažoval. Nakonec se zadíval na Alinina kole-na, rýsující se pod sukní z modrého mušelínu. „Přišel jsem se tě na něco zeptat,“ zabručel. „Na co?“

Ukázal na její chodidla. „Zda bys mi je neukázala.“ Aline nevěřícně zamrkala. „Moje nohy?“

„Ano.“ Markus se usadil na druhé straně pohovky.

Nikdy dřív to po ní nechtěl. Proč touží najednou, po všech těch letech, vidět její končetiny? Aline netušila. Zmítala jí celá smršť pocitů, ale na to, aby je rozebírala, byla příliš unavená. Však tím nic nezkazím, usoudila po chvíli. Rychle skopla trepky, aby si to náhodou nerozmyslela. Nohy měla pod sukněmi nahé. Položila je na vypolstrované sofa a krátce zaváhala. Potom si rozhodně vy-kasala šaty nad kolena.

Markus nepatrně zadržel dech, jinak neprojevil žádný údiv. Bedlivě zkoumal pruhy zjizvené, hrubé zarůžovělé kůže, přecházející v hladkou úběl chodidel. Aline, zcela zaujatá bratrovým nečitelným výrazem, téměř zapomněla dýchat. Jakmile ji rozbolely plíce, pomalu z nich vypustila vzduch. Žasla nad svojí odvahou svěřit se bratrovi.

„Hezký pohled to není,“ konstatoval po několika minutách,

„ale rozhodně jsem si je představoval hůř.“ Opatrně se natáhl pro lem šatů a pečlivě jej urovnal. „Domnívám se, že nepříjemné představy jsou častokrát horší než skutečnost.“

Aline zvědavě pozorovala svého starostlivého, paličatého, vzteklého sourozence, jehož milovala z celého srdce. Jako děti si byli cizí, avšak po smrti nenáviděného otce se Markus projevil jako čestný a dbalý člověk. Podobně jako ona měl pochopení pro slabosti druhých, byl společenský a zároveň svým osobitým způsobem velice uzavřený. Na rozdíl od Aline však za všech okolností říkal pravdu, byť by sebevíc bolela.

„Proč jsi je chtěl vidět zrovna nyní?“ zeptala se.

Sám sobě se uchechtl. „Nikdy jsem se neuměl s tvým neštěstím vypořádat. Pouze jsem si ze srdce přál, aby k němu

bývalo nikdy nedošlo. Pořád mě pronásledoval pocit, jako bych nějak selhal. Věděl jsem, že máš poraněné nohy, a nemohl jsem pro tebe nic udělat. Zkrátka jsem se s tím nedokázal vyrovnat.“

Zcela vyvedená z míry zavrtěla hlavou. „Panebože, Marku, byla to nehoda. Nemohl jsi jí nikterak zabránit. Nemyslíš, že to s tou zodpovědností kapánek přeháníš?“

„Miluji na tomto světě jen několik lidí,“ zamumlal. „Ty a Livia patříte mezi ně. Položil bych život, abych vás uchránil veškeré bolesti.“

Aline se usmála. Konečně se probírala z ochromující otupělosti. „Marku,“ spustila váhavě, „kdybys miloval nějakou ženu, vadily by ti takové jizvy?“

„Ne,“ prohlásil neochvějně. „Rozhodně ne.“

Sestru napadlo, zda ji pouze neutěšuje. Možná to říká jenom proto, aby ušetřil její city. Jenže Markus není ten typ, který se uchyluje k milosrdným lžím.

„Copak mi nevěříš?“ otázal se. Nejisté na něj pohlédla. „Ráda bych.“

„Pokud se domníváš, že hledám bezchybnou bytost, pak se mýlíš. Jistě, obdivuji krásné ženy stejně jako ostatní muži, ale netrvám na dech beroucí spanilosti. Připadal bych si jako pokrytec. Sám mám k dokonalosti daleko.“

Aline se užasle zarazila. Prohlížela si bratrův hrubě tesaný obličej s pevnou bradou a pronikavé tmavé oči posazené pod huňatým obočím. „Vždyť jsi přitažlivý,“ prohlásila upřímně.

„Jistě, nedisponuješ stejným kouzlem jako pan Shaw, přesto jsi svým osobitým způsobem velmi hezký.“

Bratr pokrčil rameny. „Je mi to jedno, věř mi. Nikdy jsem nepovažoval svůj zjev za překážku. Snad díky tomu jsem si vytvořil rozumný názor na fyzickou krásu. Podle mého názoru ti jí Pán-bůh nadělil až moc.“

Aline se zachmuřila. Nevěděla, zda má bratrův výrok pova-žovat za kritiku.

„Soudím,“ pokračoval Markus, „že pro nádhernou ženu je obzvlášť obtížné snášet pomyšlení, že musí některou část svého

těla důsledně skrývat. Že tě to pořád trápí?“

Sestra pokorně přikývla. „Nenávidím ty jizvy. Kéž bych je ne-měla! Každý den si přeji, aby zmizely, přestože vím, že se s nimi nedá nic dělat.“

„Stejně jako McKenna nikdy nezmění svůj nízký původ.“

„Srovnáváš nesrovnatelné, Marku. McKennův původ mi ni-kdy nevadil. Nikdy ho nepřestanu milovat ani po něm toužit.“ Náhle se zarazila. Pochopila, kam bratr míří.

„Nenapadlo tě, že on by o tvých nohách smýšlel stejně?“

„Nejsem si jistá.“

„Proboha, tak mu konečně pověz pravdu. Ted není čas na fa-lešnou pýchu.“

Nečekaná slova ji neobyčejně popudila. „S pýchou to nemá nic společného!“

„Ne?“ Markus se na ni pochybovačně podíval. „Vadí ti McKennovi předvést, že nejsi tak dokonalá, jak se domnívá. Tohle že není pýcha?“

„Není to tak jednoduché, jak si myslíš,“ bránila se.

Bratr netrpělivě zkroutil ústa. „Problém možná není jednoduchý, zato řešení je prosté. Začni s tím, že se budeš chovat jako dospělá, a přiznej, že tvoje spanilost není bez kazů. Potom dej tomu chlapovi příležitost dokázat, že tě miluje navzdory všem tvým šrámům.“

„Ty nesnesitelný všeználku,“ dusila se vzteky. Nejradši by bratra uhodila.

Temně se zachechtal. „Běž za ním, Aline. Nebo se za ním rozjedu sám.“

„To bys neudělal!“

„Už mám připravený kočár,“ informoval ji suše. „Za pět minut vyrážím do Londýna. S tebou nebo bez tebe.“

„Prokristapána!“ vybuchla. „Namáhal ses alespoň říci ostatním o svých záměrech?“

„Vlastně ne.“

Aline nevěděla, zda se má smát nebo zoufat. „Dodneška jsi podnikal všechno možné, abys mě od McKenny odradil. Proč sis

to najednou rozmyslel?“

„Protože je ti jednatřicet, jsi stále svobodná a mně se naskytla šance se tě konečně zbavit.“ Markus se zakřenil a pohotově uhnul před sestřinou pěstí. Potom ji pevně objal. „A poněvadž chci, abys byla šťastná,“ zamumlal jí do vlasů.

Aline přitiskla obličej k bratrovu rameni. Cítila, jak jí z očí kanou slzy.

„Bál jsem se, že ti McKenna ublíží,“ pokračoval Markus.

„Zpočátku jsem se domníval, že se ti přijel pomstít. Myslím, že jsem se nepletl ve svém odhadu. Jenže potom se události začaly vyvíjet zcela jinak, než náš host předpokládal. Přestože je i nadále přesvědčený, že jsi ho zradila, pořád tě hluboce miluje. Když dneska odjížděl, připadal mi takový… skleslý. V té chvíli jsem pochopil, že jsi vždycky byla nebezpečnější ty pro něj, než on pro tebe. Nakonec mi přišlo toho .neřáda líto. Víš, každý chlap se podvědomě děsí toho, že mu nějaká dáma zlomí srdce.“ Markus zalovil v kapse pro kapesník. „Na, vezmi si tohle, než mi zničíš kabátec.“

Aline se hlasitě vysmrkala a odtáhla se. Připadala si nesmírně zranitelná, jako kdyby ji bratr ponoukal, ať skočí ze skály. „Vzpomínáš, jak jsi mi tvrdil, že nerad riskuješ? Jsem na tom stejně.“

„Pokud si pamatuji, hovořil jsem o zbytečném riskování,“ odvětil vlídně. „Ovšem toto riziko je naprosto nezbytné. Nemyslíš?“

Aline na něho třeštila oči. Třebaže se tomu vší silou bránila, spalovala ji nepřemožitelná touha, jež ji bez přestání ovládala. Věděla, že ať už se rozhodne jakkoliv, bude s ní cloumat po zby-tek života. A skutečnost, že McKenna opustí Anglii, na tom nic nezmění. Nikdy nenalezne klid. Strávila ve Stony Cross Parku dvanáct neutěšených let. Možná ji čekají další. Z toho pomyšlení se jí dělalo zle. Zmocnil se jí strach, vzápětí zvláštní euforie. Nezbytné riziko…

„Pojedu do Londýna,“ oznámila bratrovi poněkud rozechvě-lým hlasem. „Ale potřebuji několik minut, abych se převlékla do

cestovních šatů.“

„Na to není čas.“

„Ale takhle přece nemůžu jít mezi lidi.“ „Musíš. Jinak nám ten parník odpluje.“

Povzbuzena naléhavými slovy, vklouzla Aline do ochozených trepek. „Vyrážíme! Pohni se, Marku!“

Navzdory bratrovu naléhání, aby si cestou zdřímla, Aline většinu noci probděla. Útroby se jí stáhly nervozitou. Zírala do černočerné tmy, panující v kočáře, a přemítala, zda přijedou do Londýna dřív, než parník Britannia zdvihne kotvy. Čas od času prořízlo nepříjemné ticho bratrovo zachrápání. Markus pochrupoval na protějším sedadle.

Nad ránem přemohlo Aline vyčerpání. Opřela se tváří o sametové polstrování a vsedě usnula. Z těžkého bezesného spánku ji vytrhl dotek Markovy ruky.

„Co…?“ zamumlala. Něco nesrozumitelně brblala a sténala, když s ní bratr něžně třásl, aby ji probudil.

„Otevři oči. Už jsme v přístavu.“

Aline se neohrabaně napřímila. Markus zaklepal na dvířka kočáru. Otevřel je lokaj Peter. Vypadal příšerně unaveně. Do kabiny pronikla slaná vůně moře, ryb, kouře a tabáku. Křik racků se mísil se štěbetáním lidí. Doléhaly k nim rozkazy jako:

„Vesla dovnitř! Sviňte lano! Začněte s vykládkou!“ a další nesrozumitelné požadavky. Bratr vystoupil. Aline se předklonila a vyprovázela muže pohledem. Za ucho si zastrčila uvolněnou kadeř.

V docích panoval čilý ruch. Po obou stranách mola se tyčil les stěžňů. Kotvily tu nákladní říční čluny, parníky a bezpočet obchodních lodí. Zástupy svalnatých, zpocených dělníků přenášely rozličné bedny, krabice, sudy a balíky do nedalekých skladišť. Řada železných jeřábů se ani na chvíli nezastavila. Dlouhá ramena obsluhovaly dvojice mužů, kteří vykládali náklad z trupů lodí. Jednalo se o velice nebezpečnou, těžkou práci. Aline sotva dokázal uvěřit, že se tak kdysi živil i McKenna.

Na vzdáleném konci přístaviště, poblíž sušičky tabáku, se tyčil dlouhý komín, z něhož stoupal k nebi hustý oblak modrého kouře.

„Říkají tomu královnina dýmka,“ prohodil suše Markus, jakmile si všiml, co sestra pozoruje.

Vzápětí Aline spatřila obrovský kolesový parník, dobrých še-desát metrů dlouhý. „Tamhle to je Britannia?“

Markus přikývl. „Nechám McKennu vyvolat.“

Aline pevně semkla víčka. Zkoušela si představit, jak se přítel zatváří, až se doslechne o té novině. Ve svém současném rozpo-ložení jistě nebude jásat. „Možná bych za ním měla rovnou zajít.“

„Ne,“ odsekl v tu ránu bratr. „Loď brzy zdvihne kotvy. Nehodlám riskovat, že mi odpluješ do Ameriky jako černý pasažér.“

„Co když kvůli mně McKenna zmešká odjezd?“ namítla. „Po-tom mě uškrtí vzteky.“

Markus si znepokojeně odfrkl. „My se tu hádáme a loď může každým okamžikem odrazit od mola. Tak chceš s ním mluvit nebo ne?“

„Ano!“

„Pak zůstaň v kočáře. Peter s kočím na tebe dohlédnou. Za chvíli jsem zpátky.“

„Možná odmítne vystoupit,“ odporovala. „Moc jsem mu ublížila, Marku.“

„Však on přijde,“ odvětil bratr s chladným přesvědčením. „I kdybych ho sem měl dovléct.“

Aline se váhavě usmála. Sledovala bratra, odhodlaně kráčejí-cího k parníku. Pokud to bude zapotřebí, utká se s protivníkem o hlavu vyšším než je sám.

Usadila se zpátky do kočáru, roztáhla závěsy halící okénko a pozorovala přístavního strážníka hlídajícího dodávku velikých sudů s cukrem. Cekala a hlavou jí táhlo, že musí vypadat, jako by proběhla živým plotem. Šaty má pomuchlané, vlasy rozcuchané. Dokonce si ani neobula pořádné boty. Rozhodně

nevyhlížím jako urozená dáma na výletě, pomyslela si trpce. Pozorovala prsty u nohou, vykukující mezi očky háčkovaných papučí.

Minuty se vlekly. V kočáře se udělalo horko a dusno. Aline usoudila, že lepší bude čichat odér přístavu, než sedět v tíživém příšeří kočáru. Zaklepala proto na dveře, aby přivolala Petera. Dvířka se rozlétla s prudkostí, která ji zaskočila. Dočista zkoprněla. Ve sluncem ozářeném prostoru se objevila McKennova široká ramena.

Popadl ji za nataženou paži, jako by se strachoval, že Aline vypadne z vozu. Stisk silných prstů bolel. Zena se ušklíbla. Přítel jí znenadání připadal zcela cizí. Pojednou nemohla uvěřit, že ji tenhle hrubián někdy něžně líbal. „Co se děje?“ vyhrkl ostře.

„By-las u doktora?“

„Cože?“ Zmateně užasla. „Proč bych měla?“

McKenna přimhouřil oči a zlostně pustil její ruku. „Copak ti není špatně?“

„Ne… Proč by mělo?“ Náhle ji osvítilo poznání. Pohlédla na bratra, stojícího těsně za McKennou. „Marku! To jsi mu neměl říkat!“

„Jinak by nepřišel,“ culil se bratr beze špetky lítosti.

Aline jej za to probodla očima. Situace byla už takhle dost zlá a Markus McKennu bezděčně ještě víc popudil. Provinilý bez dalších řečí odešel od kočáru, aby těm dvěma poskytl soukromí.

„Omlouvám se,“ kála se Aline. „Bratr tě ošálil - neonemocněla jsem. Jsem tu, jelikož s tebou potřebuji nutně hovořit.“

Přítel na ni ledově zíral. „Není o čem.“

„Ale je,“ trvala na svém. „Předevčírem jsi prohlásil, že ke mně musíš být upřímný, jinak toho budeš do smrti litovat. Měla jsem se zachovat stejně. Neučinila jsem tak, a teď mě to moc mrzí. Hnala jsem se za tebou celou noc, abych tě dostihla dřív, než odjedeš. Proto tě žádám - ne, vlastně pokorně prosím, abys mě vyslechl a dal mi šanci se ospravedlnit.“

Zavrtěl hlavou. „Za pět minut vytáhnou lodní lávku. Pokud se

včas nevrátím na palubu, přijdu o všechny své věci včetně do-kladů a zbudou mi jen šaty, co mám na sobě.“

Aline se kousala do rtů, aby potlačila narůstající zoufalství.

„V tom případě jdu s tebou.“

„A vydáš se přes Atlantik, aniž sis s sebou vzala byť jen kar-táček na zuby?“ dobíral si ji.

„Ano.“

McKenna se na ni dlouze, tvrdě podíval. Nenaznačil, co si myslí, ani zda vzal na vědomí její žadonění. Aline napadlo, že ji odmítne. Proto horečně pátrala v mysli po správných slovech, jimiž by pronikla do jeho uzavřené duše. A pak si všimla, jak di-voce mu pulzuje žilka na skráni. Vzedmula se v ní další vlna na-děje. Není mu lhostejná, přestože ze všech sil předstírá opak.

Možná že upokojí McKennovu raněnou pýchu tím, že obětuje tu svoji. Přestala se ovládat a spustila. Takto otevřeně v životě nemluvila: „Prosím tě, McKenno, pokud ke mně ještě něco cítíš, nevracej se na tu loď. Přísahám, že tě do smrti už o nic nepožádám. Smiluj se nade mnou a umožni mi konečně povědět pravdu.“

Znovu se rozhostilo nepříjemné ticho. Všimla si, jak přítel skřípe zuby. „K čertu s tebou,“ zaklel tiše.

Aline si s úlevou uvědomila, že ji nehodlá zapudit. „Nemohli bychom se přesunout do Marsden Terrace?“ odvážila se za-šeptat.

„Ne. Odmítám mít za zády tvého bratříčka. Ať tam jede on, my dva se vypravíme do Shawova apartmá u Rutledge.“

Aline se bála něco namítnout, aby si vše nerozmyslel. Proto mlčky přikývla, pohodlně se opřela, zatímco srdce jí tlouklo v hrudi jako zběsilé.

McKenna nařídil kočímu, kam má jet. Poté se vyhoupl do ko-čáru, následován Markem, jenž neměl z jeho nápadu pražádnou radost. Rád by měl situaci pod kontrolou. Nicméně raději se zdržel veškerých protestů. Posadil se vedle sestry a založil si ruce na prsou.

Vůz drkotal z přístaviště a uvnitř kabiny vládlo nepříjemné

mlčení. Aline se necítila ve své kůži. Pochroumané nohy dlouhým cestováním ztuhly a bolely, zmítal jí příval emocí, hlava třeštila. Na klidu jí nepřidával ani McKenna, tvářící se jako bůh pomsty vytesaný z žuly. Nebyla si jistá, co mu nakonec poví. Jak mu má odhalit pravdu, aniž by se vystavila litování či znechucení?

Jako by vytušil její obavy, vzal ji Markus za ruku a povzbudivě jí stiskl prsty. Aline neušlo, že si McKenna důvěrného gesta všiml. Podezíravě se na sourozence zadíval. „Můžete začít s vysvětlováním,“ prohlásil.

Aline na něho prosebně pohlédla. „Radši bych s tím počkala, pokud ti to nevadí.“

„Dobrá,“ ušklíbl se přítel. „Času mám ted dost.“

Marka zarazil jeho posměšný tón. „Podívej, McKenno…“

„To je v pořádku,“ skočila mu do řeči Aline a zaryla mu loket do boku. „Už jsi mi pomohl dost. Zbytek je na mně.“

Bratr se zachmuřil. „Za jiných okolností bych ti nedovolil, abys doprovázela do hotelu cizího chlapa, aniž by s tebou šel někdo z rodiny či služebnictva. Jedině by ses dostala do řečí…“

„To je to poslední, o co se starám,“ odsekla ostře a zaryla mu loket hlouběji do těla. Markus zabručel a zmlkl.

Zdálo se jim, že cesta trvá věčně. Konečně kočár zastavil před jednou z budov, patřící k hotelovému komplexu. Aline se chvěla očekáváním. McKenna jí pomohl z vozu. Potom se obrátila k bratrovi. Spatřila v jeho očích bezmoc, přesto na ni útěšně kývl. Potom rozhodně oslovil jejího přítele.

„Počkej. Na slovíčko.“

Oslovený tázavě povytáhl jedno obočí a přistoupil blíž. Zpří-ma se na hraběte zadíval. „Nuže?“

Markus se natočil k sestře zády a promluvil šeptem, aby ho neslyšela. „Doufám, že jsem tě nepodcenil, McKenno. Ať už si s Aline řeknete cokoliv, jedno si zapamatuj - pokud jí ublížíš, šeredně za to zaplatíš.“

Američan něco podrážděně zavrčel. Nato přistoupil k lady Marsdenové a odváděl ji k zadnímu vchodu, kde už lokaj klepal

na dveře. Vzápětí se objevil udivený komorník Gideona Shawa.

„Pane McKenno!“ zvolal. „Měl jsem za to, že vaše loď právě od-plouvá…“

„Ano,“ přisvědčil stručně tázaný.

Sluha zamrkal a bleskově se opanoval. „Pokud hledáte pana Shawa, právě se účastní obchodního jednání.“

„Potřebuji si s dámou pohovořit v jeho komnatách,“ prohlásil McKenna. „Zajistěte, aby nás nikdo nerušil.“

Komorník taktně přikývl. Aline nevěnoval jediný pohled.

„Ano, pane.“

Aline s McKennou zmizeli v rezidenci. Zamířili do apartmá zařízeného vkusným nábytkem z tmavého dřeva, stěnám vévodily švestkově modré tapety s plastickým vzorem. Zůstali v salonu, jehož otevřenými dveřmi viděli do ložnice. Těžké sametové drapérie byly roztažené, krémově zbarvené záclony měkčily sluneční svit.

Aline už nedokázala ovládnout svoji nervozitu. Náhle se ne-kontrolovatelně roztřásla, až jektala zuby. Odhodlaně proto se-mkla rty a klesla do velkého koženého křesla. Po dlouhé pauze McKenna následoval jejího příkladu a usadil se na nedalekou židli. Mrazivě si ženu prohlížel. Na krbové římse hlasitě tikaly starožitné francouzské hodiny a umocňovaly napětí, vznášející se ve vzduchu.

Aline měla v hlavě dočista vymeteno. V kočáře si v duchu zformulovala jasně srozumitelnou obhajobu, ale pečlivě volené věty se znenadání rozplynuly. Špičkou jazyka si nejisté olízla roz-pukané rty.

McKenna ji zakaboněně pozoroval. „Tak ven s tím.“ Přítelkyně se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Zamyš-

leně si promnula čelo. „Ano. Promiň. Jenom si nejsem jistá, čím začít. Těší mě, že jsi mi poskytl příležitost povědět pravdu, ale… Věř mi, že před obtížnějším úkolem jsem v životě nestála.“ Bezděčně zabloudila očima k vyhaslému krbu a zaťala nehty do podniček křesla. „Zřejmě jsem lepší herečka, než si myslím, když se mi podařilo přesvědčit tě, že pohrdám tvým původem. Opak

je pravdou. Nikdy mi nezáleželo na okolnostech tvého příchodu na svět… Je mi jedno, odkud jsi k nám přišel, či kdo byli tvoji rodiče… I kdybys byl pouhým hadrníkem, je mi to fuk. Udělala bych cokoliv, šla bych za tebou kamkoliv, jen abych byla s tebou.“ Upravené nehty vyrývaly do jemně vydělané kůže hluboké půlměsíčky. Zavřela oči. „Miluji tě, McKenno. Vždycky jsem tě milovala.“

Až na vtíravý tikot hodin panovalo v místnosti naprosté ticho. Aline se zmocnil zvláštní pocit, jako by z nějaké dálky hovořila sama k sobě. „Co se týče lorda Sandridge, nic není takové, jak to vypadá. Náš rádoby romantický poměr je pouhá přetvářka, sloužící nám oběma. Adama fyzicky nepřitahuji. Nikdy se do mě doopravdy nezamiluje, protože je…,“ zajíkla se.

„Zajímají ho pouze muži. Nabídl mi sice manželství, ale pouze jako svazek dvou přátel. Jednalo se o velice praktický návrh pro nás oba. Kdyby ses neobjevil na scéně, jistě bych o něm uvažovala, ale za těchto okolností jsem jej odmítla.“

Otevřela oči a zadívala se na prsty propletené v klíně. Milosrdný pocit otupělosti ji zvolna opouštěl. Náhle si připadala podivně obnažená, zranitelná a vystrašená. To nejtěžší mělo teprve přijít. Za chvíli se vydá na milost člověku, jenž ji může zničit jediným slovem. Muži, který se na ni oprávněně zlobí za to, jak hanebně se k němu chovala. „Ta nemoc, tenkrát před lety…,“ spustila ochraptěle. „Měl jsi pravdu. Lhala jsem. Nesužovala mě horečka. Stala jsem se obětí požáru - utrpěla jsem ošklivé popáleniny. Byla jsem tehdy v kuchyni za paní Fairclothovou. Vzňala se pánev s rozpáleným olejem a od ní chytil koš s uhlím. Na víc si nevzpomínám. Později mi vyprávěli, že mi začaly hořet šaty. Vmžiku jsem prý vzplála jako louč. Pokoušela jsem se utéct. Jeden ze sluhů mě naštěstí duchapřítomně srazil k zemi a plameny udusil.

Zachránil mi tím život. Možná si na něho vzpomeneš - William -, myslím, že za tvých časů zastával post druhého lokaje.“ Odmlčela se, aby se nadechla. Třas téměř pominul, hlas se jí přestal chvět. „Od té doby mám zmrzačené nohy.“

Odvážila se mrknout na McKennu. Zjistila, že se dávno pohrdlivě nerozvaluje na židli, ale naklání se k ní. Očividně zkoprnělý přítel znatelně pobledl, oči mu v popelavém obličeji plály jako dva tyrkysy.

Aline znovu odvrátila zrak. Kdyby se na něho dívala, nikdy by nedokázala dopovědět svůj příběh. „Ocitla jsem se uprostřed noční můry, z níž jsem se nemohla probudit,“ pokračovala.

„Pokud jsem nešílela bolestí z popálenin, byla jsem obluzená morfiem. Rány se zanítily, hrozila otrava krve. Lékař mi nedával víc než týden života. Ale paní Fairclothová vypátrala mastičkářku, o níž se tradovalo, že má nadpřirozené schopnosti. Jenže já o uzdravení nestála. Chtěla jsem umřít. Potom mi naše dobrá hospodyně ukázala dopis…“ Tíha vzpomínky ji dočista připravila o hlas. Ten okamžik si bude navěky pamatovat. Několik spěšně načmáraných slov ji vyrvalo z náruče smrti.

„Jaký dopis?“

„Ten, cos jí poslal. Prosil jsi ji o peníze, aby ses vymanil z područí pana Ilberyho. Paní Fairclothová mi tvůj list přečetla. Poslouchala jsem tvá slova a uvědomila jsem si…, že chci žít. Protože někde po tomto světě chodíš i ty. Nastavujeme tvář stejnému slunci, obdivujeme tytéž hvězdy. Pořád nás cosi spojuje.“ Aline se odmlčela, oči se jí zalily slzami. Divoce pomrkávala, aby je zahnala.

McKenna cosi zabručel. Přidřepl před křeslo své milé. Lapal po dechu, jako by právě utržil úder na solar.

„Nikdy mě nenapadlo, že se jednoho dne vrátíš,“ svěřovala se dál Aline. „Nechtěla jsem, aby ses kdy dozvěděl o mé nehodě. Ale když ses znenadání objevil v našem sídle, rozhodla jsem se, že alespoň jedinkrát budeš můj. Byla jsem odhodlána kvůli tobě riskovat. Stálo to za to. Proto jsem…“ Zaváhala, červená jako pivoňka. „Tenkrát ve vsi…“

McKenna sáhl po lemu jejích šatů. Aline ho střelhbitě chytila za zápěstí. Křečovitě je tiskla prsty. „Počkej!“

Přítel se zarazil, svaly měl napnuté.

„Zůstaly mi ošklivé jizvy,“ šeptala Aline. „Mám je po celé

délce nohou. Jedna je obzvlášť odporná. Občas kvůli ní nemohu pořádně pokrčit koleno.“

Na moment o tom uvažoval. Potom odhodlaně vyprostil svoji ruku a opatrně dámě sundal pantofle. Aline se zvedal žaludek. Věděla přesně, co drahý spatří. Nervózně polykala, slané slzy ji štípaly v krku. McKenna jí vklouzl dlaněmi pod sukně a zkušeně nahmatal tkanice nabíraných kalhot. Aline zesinala, vzápětí zbrunátněla. Cítila, jak jí přítel svléká spodní prádlo.

„Dovol mi to,“ zamumlal.

Neochotně se mu podvolila. Nadzdvihla boky a on jí stáhl kalhotky z nohou. Potom vyhrnul lem sukně nad kolena. Obnaženou kůži zasáhl závan chladného vzduchu. Přesto Aline vzápětí polil ledový pot. Neohrabaně si otřela obličej rukávem.

Klečící McKenna uchopil ženino studené chodidlo do hřejivé dlaně. Palcem opatrně přejel po špičkách prstů. „Když se to stalo, měla jsi střevíčky,“ konstatoval. Díval se na bělostnou pokožku přikrášlenou jemnou kresbou tmavomodrých žil.

Aline otevřela oči a okamžitě ji v nich zaštípal pot. Zírala na mužovu tmavovlasou hlavu. „Ano.“ Trhla sebou, když zvědavými prsty opatrně objal její kotníky.

„Bolí to, když se tě dotýkám?“

„Ne.“ Z rozrušení jí na tvářích naskákaly rudé skvrny. „Já jenom, že… paní Fairclothová je jediná, komu jsem kdy dovolila se jich dotknout. Na některých místech necítím vůbec nic, jiná jsou naopak velice vnímavá.“ Dlaně, laskající zmrzačené končetiny, jí připadaly téměř k nesnesení. Zkroušená, neschopná se pohnout, trpělivě sledovala, jak McKenna zkoumá bříšky prstů zarudlé, hrubé jizvy.

„Kéž bych byl to věděl,“ zamumlal. „Měl jsem být s tebou.“

Aline se chtělo plakat. Přesto odhodlaně semkla rty, aby se jí nechvěla ústa. „Chyběl jsi mi,“ přiznala. „Pořád jsem se na tebe ptala. Občas se mi zdálo, že jsi u mě…, že mě objímáš. Ale podle paní Fairclothové jsem jen blouznila.“

Ruce zmrtvěly. McKenna se počal chvět, jako by se ho

zmocnila zimnice. Po chvíli váhání však prsty pokračovaly vzhůru, odhodlané se prodraly mezi stehny a zkoumaly jejich vnitřní stranu. „Tak tohle nás rozdělovalo,“ prohlásil otřeseně.

„Proto jsi mě odmítala pustit k sobě do postele, proto jsi zavrhla moji nabídku. To je ten důvod, proč jsem se o počínání tvého otce dozvěděl od Livie a ne od tebe.“ „Ano.“

McKenna se opřel o kolena, rukama se chytil křesla. Zíral Aline zpříma do očí.

Byla připravená na smutek, projevy sympatií a odporu…, ale nepočítala s hněvem. Zaskočil ji záblesk vzteku v přítelových očích a výraz člověka, který se octl na pokraji šílenství. „Na co jsi myslela, když jsem ti říkal, že tě miluji? Na svoje jizvy? Byla jsi přesvědčená, že bych se přes ně nepřenesl?“

Ohromena vášnivou reakcí, zmohla se Aline pouze na prosté přikývnutí.

„Proboha!“ McKenna zbrunátněl rozčilením. „Co kdyby to bylo naopak a tím postiženým bych se stal já? Odkopla bys mě?“ „Nikdy!“

„Tak proč mě podceňuješ?!“

Výkřik způsobil, že sebou škubla. McKenna se k ní hrozivě nakláněl, pobouření nyní hraničilo se zoufalstvím. „K čertu s te-bou, Aline!“ Vzal ženinu hlavu do roztřesených dlaní, dlouhými prsty ji hladil po lících. V očích se mu zaleskly slzy. „Vždyť tvoříš polovičku mého já,“ domlouval jí ochraptěle. „Jak tě vůbec mohlo napadnout, že bych tě nechtěl? Zbytečně jsme kvůli tobě prošli peklem!“

Očividně nepochopil, odkud pramení její strach. Aline jej popadla za silná zápěstí a zběsile polykala.

McKenna ji spaloval divokým pohledem. „Co je ti?“ Starostlivě jí přihladil kadeř, padající ženě do čela.

„Něco jiného je milovat se s nádhernou, žádoucí bytostí, a něco jiného s odpudivým mrzákem. Teď když víš o mých nohou, možná nebudeš…“

Mužovy oči znepokojivě zajiskřily. „Pochybuješ snad o mých kvalitách?“

Aline si spěšně shrnula sukni. Jakmile se končetiny octly pod vrstvou mušelínu, hned se cítila klidnější. „Vím, že mám ohavné nohy, McKenno.“

Přítel strašlivě zaklel. Potom popadl ženin obličej pevně do dlaní. Náruživě k ní promlouval. „Dvanáct let jsem se trápil. Dennodenně jsem tě toužil sevřít v náruči, ačkoliv jsem věděl, že žádám nemožné. Chci tě, a to z tisíce dobrých důvodů. Tvoje nohy s nimi nemají nic společného. Ne, ne. Vlastně mám jediný důvod, Aline. Prahnu jedině po tobě, protože jsi to ty. Nejradši bych se v tobě rozplynul, ztratil se na dlouhé hodiny…, dny…, týdny. Chci s tebou večer usínat a ráno se probouzet po tvém boku. Nárokuji si všechny tvé slzy, úsměvy, polibky…, vůni tvých vlasů, příchuť tvé kůže. Přeji si, aby tvůj dech ovíval pouze moji tvář. A až nastane moje poslední hodinka, doufám, že budeš stát poblíž. Rád bych naposledy vydechl ve tvé náruči.“ Zavrtěl bezmocně hlavou. Zíral na ni jako odsouzený sledující každé hnutí svého kata. „Aline,“ hlesl. „Tušíš vůbec, jaké je to zemřít zaživa?“

„Ano.“ Oči jí plavaly v slzách. „To člověk pouze existuje, protože srdce má vyrvané z těla.“

„Ne. Je to život s vědomím, že nejsi hodna své lásky.“ Tvář se mu zkroutila žalem. „V mnoha ohledech je to horší než smrt.“

„Mrzí mě to.“ Hlas jí selhal. „McKenno…“

„Lítost nic nespraví.“ Přitiskl se k ní vlhkou tváří, zasypal ji horoucími polibky, jako by ji chtěl pohltit. „Ani zdaleka ne. Říkalas, že jsi musela žít bez srdce. Jak by se ti líbilo ztratit kromě něj i duši? Proklínal jsem každý den, který jsem prožíval bez tebe, a každou noc strávenou v náruči jiné ženy. Zoufale jsem si přál, abys to byla ty…“

„Ne…,“ sténala.

„Přál jsem si,“ pokračoval vášnivě, „vymazat tě ze své mysli dřív, než mi vzpomínky na tebe dočista rozežerou nitro. Nikde jsem nenacházel klid, ani ve spánku ne. Ani ve snech…“ Odmlčel se, aby ji horoucně políbil. Z příchutě mužových slz a horkých úst se Aline zatočila hlava. Zachvívala se ohromením i

slastí. McKenna ji divoce objímal, jeho náruživost hraničila až s brutalitou. Aline se bála, aby jí po zběsilých projevech přízně nezůstaly modřiny. „Prokristapána,“ ulevil si s vehemencí člověka, jehož strhl nečekaný vír událostí. „Poslední dobou jsem procházel očistcem a mám toho právě dost!“

Popadl milou do náruče a přitiskl si ji k hrudi, jako by pranic nevážila. „Co to děláš?“

„Beru si tě do postele.“

Aline se na protest zavrtěla. Překotně uvažovala, jak příteli vysvětlit, že by na ni neměl pospíchat. Musí si na novou skutečnost teprve zvyknout a ne se do ní vrhat po hlavě. „Ne, McKenno! Na tohle zatím nejsem připravená. Prosím. Nejprve si promluvme…“

„Z věčného žvanění jsem již unavený.“

„Nemůžu,“ vyhrkla zoufale. „Potřebuji čas. Kromě toho jsem

vyčerpaná. Několik nocí jsem pořádně nespala a…“

„Aline,“ skočil jí naléhavě do řeči. „Nic na světě mi nezabrání, abych se s tebou právě teď pomiloval.“

Vyjádřil se docela jasně. Třesoucí se Aline znovu polil ledový pot.

McKenna přitiskl rty k popelavé tváři. „Uklidni se,“ šeptal jí.

„Se mnou se nemáš čeho bát.“

Stejně si nedokázala pomoct. Dvanáct let osamění a naprostého soukromí vykonalo své. Vědomí, že je zcela v moci jiného člověka, způsobilo, že jí srdce tlouklo jako o život. McKenna rázoval dlouhými kroky do ložnice. U lůžka ji postavil na zem a natáhl se po brokátovém přehozu. Aline zírala na hladce vyžehlené lněné povlečení a její žaludek metal kozelce.

Muž zkušenými prsty rozepnul živůtek domácích šatů. Jakmile se snesly k zemi, přetáhl Aline přes hlavu jemnou košilku. Ženě okamžitě naskočila husí kůže, chvěla se jako osika. Vší silou se opanovala, aby se nezakryla pažemi.

McKenna ji něžně hladil po dmoucích se ňadrech, po pevném plochém bříšku. Umně ji rozehříval, zatímco jí něco nesrozumitelně šeptal do vlasů. Aline ho popadla za klopy

kabátce a zabořila obličej do voňavé látky jeho košile. Milý opatrně vyprostil ze zapletených vlasů jehlice a upustil je na koberec. Osvobozené kadeře se svezly Aline na ramena a rozlily se jí po zádech.

Muž uchopil svoji lásku za bradu, dlouze se jí zadíval do očí. Poté jejich rty splynuly v horoucím polibku, z něhož se Aline podlamovala kolena. Pevně se k McKennovi tiskla hrudí, bradavkami se dychtivě třela o černé plátno jeho kabátce. Odevzdaně pootevřela ústa a milý je divoce dobyl jazykem, aby tak zpečetil opravdový, znovunalezený cit.

Rozkošnicky hladil Aline po oblém zadečku, vinul ji k sobě blíž, až ucítila sílu jeho vzrušení. Smyslně zakroužil boky, aby jí naznačil, jak moc se s ní touží spojit. Zasténala. Aniž jí poskytl čas na rozmyšlenou, zajel jí McKenna prudce mezi stehna, zatímco kolenem jí zkušeně roztáhl nohy. Jednou paží svíral milenku bezpečně v objetí, zvědavými prsty přemlouval smyslné tělo, aby se mu otevřelo a přijalo jej do svých hlubin.

Aline se vstřícně prohnula v zádech. Mlčky tím naznačovala, že chce víc. Víc důvěrnosti, víc doteků, méně prázdných míst. McKenna jí s radostí vyhověl. Ach ano…, ach ano…, tak to má být.

Blížila se k vyvrcholení. Avšak muž od ní znenadání odtrhl svá ústa, umanutě se od ní odtáhl. „Ještě ne,“ oznámil jí věcně.

„Potřebuji tě,“ drkotala zuby.

Přejel jí vlhkými prsty po šíji. „Ano, já vím. Ale dřív než opustíš tuto postel, pochopíš, jak hrozně moc jsem potřeboval já tebe. Zakusíš na vlastní kůži, v kolika směrech jsem tě postrádal… a jak bezvýhradně mi patříš.“ McKenna ji zdvihl a položil na lůžko. Stále zcela oblečen se sklonil nad ženiným tělem. Svěsil tmavovlasou hlavu a Aline ucítila, jak nesměle líbá její koleno.

Jednalo se o poslední místo, kde by toužila vidět jeho rty - na těch odporných hrbolatých jizvách. Krev jí ztuhla v žilách. Pokusila se odtáhnout. McKenna ji šikovně popadl za boky. Přišpendlil ji k matraci a dál se soustředil na zmrzačené koleno.

„Nedělej to,“ bránila se Aline. Chtěla se mu vytrhnout.

„Nestojím o to. Opravdu. Nemusíš mi dokazovat, že…“

„Zmlkni,“ napomenul ji vlídně McKenna. Dál ji líbal na zjizvenou kůži. Přijímal její vadu lépe než ona sama. Dotýkal se jí všude, všetečnými prsty hladil žárem poznamenanou pokožku.

„Všechno je v pořádku,“ vrněl, zatímco dlaněmi kroužil po plochém bříšku. „Miluji tě. Celičkou.“ Laskající palec se uhnízdil na vnitřní straně stehna. „Otevři se mi,“ naléhal McKenna, sametové polibky se stěhovaly vzhůru.

Aline se zasténáním roztáhla nohy. Znovu ucítila příval touhy. Milencův jazyk objevil slaně chutnající skulinku, vedoucí do záhadných hlubin roztouženého těla. To znenadání povážlivě ztěžklo, jeho majitelka nedokázala myslet na nic jiného, než na něžnou invazi mezi stehny. Slastí zatínala pěsti, spokojeně vzdychala. Když už se domnívala, že příjemné mučení déle nevydrží, vklouzl do ní milý prsty. Cítila v sobě jeho kostnaté klouby. Hlavu měla prázdnou, nemohla se pohnout, utápěla se v blaženosti. Muž na ni dorážel ústy i prsty, dokud se její tělo nerozechvělo v křeči a ona nevykřikla v extázi.

Ležela v poduškách a lapala po dechu. McKenna setřásl kabátec, propaloval ji pohledem. Začal se před ní zvolna svlékat. Kochala se mužovou svalnatou hrudí porostlou tmavými chloupky. Vyzařovala z ní síla i svérázná elegance. Po boku podobně urostlého chlapa se žena cítí naprosto v bezpečí a současně nádherně přemožená.

Přítel k ní přilehl a zaštítil ji mocným tělem. Rázně jí rozevřel nohy. Aline zadržela dech. Vychutnávala si dotek nahé pokožky hustě porostlé hrubými chloupky, nepoddajnost vyvinutých svalů, ohromovala ji šíře mužova hrudníku.

K Alinině úžasu McKenna pečlivě zkontroloval pozici jejího pravého kolena. Musel se přesvědčit, zda jizva příliš netáhne.

Zaskočena nenadálou ohleduplností, pohladila jej milenka po tváři. Dojetím jí vytryskly slzy. „McKenno…, o tomhle se mi ani nesnilo.“

Oslovený sklopil řasy a přitiskl se k ní čelem. „Mně ano,“ přiznal ochraptěle. „Tisíckrát se mi zdálo o tom, jak se spolu milu-jeme. Žádný člověk na světě nenáviděl svítání tak jako já.“ Políbil ji na ústa, šíji, vztyčené bradavky. Labužnicky je pokoušel jazykem. Odpovědí mu bylo rozkošnické chvění. Potom do ní vstoupil. Celičkou ji naplnil, až se vzájemně dotýkali boky. Současně zalapali po dechu, zaskočeni intenzitou, sílou, hloubkou a blažeností vytouženého spojení.

Aline hladila McKennu po zádech, zatímco on se vláčně pohyboval. „Už nikdy nepochybuj o mé lásce,“ nabádal ji přerý-vaně.

„Nebudu,“ šeptala poslušně rtíky opuchlými od vášnivých polibků.

V mužově obličeji se vystřídala celá plejáda emocí. „Nikdy jsem k nikomu necítil to, co k tobě. Nikdy jsem nic nechtěl… Je-dině tebe. Pokud někoho opravdu potřebuji, pak jsi to ty. Nikdy se to nezmění.“ Ochraptěle zasténal, jak se blížil k vyvrcholení.

„Proboha… Pověz mi, že mi rozumíš. Řekni, že…“

„Ano,“ vzdychala Aline. „Miluji tě.“ Přemohla ji vzedmutá vlna rozkoše, utišila ji svou naléhavostí a intenzitou, přinesla s sebou nesnesitelný žár.

Sotva si uvědomovala, že jí McKenna jemně otírá zpocený a uslzený obličej cípkem prostěradla. Přitulila se k jeho rameni a zavřela oči. Byla uspokojená, vyčerpaná, naplněná bezmeznou úlevou. „Jsem tak utahaná…“

„Vyspi se, má lásko,“ šeptal jí do ucha, zatímco si pohrával s vlhkými kadeřemi, lísajícími se k ženině krku. „Budu se dívat, jak sníš.“

„Taky bys měl spát,“ broukala ospale, dlaní se mu opřela o hrud.

„Kdepak,“ usmíval se McKenna a políbil ji na skráň. Sám nepřestával žasnout nad obratem ve svém životě. „V tomto případě je skutečnost mnohem lepší než sen.“

Pozdě odpoledne se Gideon vrátil do svého apartmá. Byl unavený, pobledlý a podrážděný. Hrozně se potřeboval něčeho

napít. Jazyk se mu lepil na patro, touhou po kapce alkoholu viděl dvojitě. Přesto se ovládal. Chuť na bourbon přemáhal záplavou silné kávy, bez přestání kouřil, až se mu z pachu tabáku dělalo zle. Zmítal jím zcela nový pocit - z práce byl nesmírně vyčerpaný, zároveň však nabuzený z přemíry kofeinu. Hluboce se nad sebou zamyslel a usoudil, že se s tím nedá nic dělat. Holt si na to bude muset zvyknout. Druhá možnost nepřipadala v úvahu.

Sotva vstoupil do rezidence, přiřítil se k němu komorník. Ne-mohl se dočkat, až pánovi sdělí ohromující novinky. „Pane…, McKenna neodjel do New Yorku, jak bylo naplánováno. Vrátil se sem. V dámském doprovodu.“

Gideon se na sluhu zadíval prázdným pohledem. Dlouho přemítal o právě pronesených slovech, potom se zachmuřil a znepokojeně si promnul bradu. „Smím se otázat, zda se nejednalo o lady Aline?“

Komorník ochotně přisvědčil.

„Panenko skákavá,“ ulevil si Gideon tiše a mrzutou náladu vzápětí vystřídal líný úsměv. „Jsou dosud tady?“ „Ano, pane Shawe.“

Gideon se široce zazubil, potom se spokojeně ušklíbl. S tímhle zvratem rozhodně nepočítal. „Takže nakonec dostal, co chtěl,“ zamumlal. „Dobrá. Nicméně lépe by udělal, kdyby v tom miliskování pokračoval v New Yorku. Někdo ty zatracené slévárny řídit musí.“

„Ano, pane.“

Zajímalo by jej, jak dlouho se u něho přítel hodlá zdržet. Opatrně se připlížil ke dveřím ložnice a zaposlouchal se. Zrovna se chystal odkrást pryč, když se ozvalo hlasité: „Shawe?“

Opatrně pootevřel a vzniklou skulinou zamžoural do útrob komnaty. Spatřil přítele, opírajícího se o loket. Jeho opálená pleť ostře kontrastovala s bělostí ložního prádla. Z lady Aline vykukovalo jenom několik dlouhých kadeří, přepadajících přes okraj matrace. Tulila se ke svému partnerovi a jemně pochrupovala. Milý jí přitáhl pokrývku až k bradě.

„Ale…, zmeškal jsi loď, vid?“ otázal se s pochopením Gideon.

„Musel jsem,“ přikývl McKenna. „Ukázalo se, že jsem si tu zapomněl něco důležitého.“

Gideon si přítele pátrávě prohlížel. Neušlo mu, že se zásadně změnil. Ještě nikdy ho neviděl tak uvolněného a bezstarostného, s pramínkem rozcuchaných vlasů padajícím mu klukovsky do čela. Lady Aline se ve spánku nespokojeně zavrtěla. Zřejmě ji rušili svými hlasy. McKenna se k ní sklonil a cosi jí broukal.

Shaw už nesčetněkrát sledoval přítele ve společnosti žen, ale McKenna se nikdy k žádné nechoval tak něžně. Znenadání se zastyděl. Uvědomil si, že narušil důvěrné soukromí. Nečekaně se zapýřil. Krucifix! zlobil se v duchu, vždyť já se naposledy červenal ve svých dvanácti.

„Nuže,“ zadrmolil rozpačitě. „Zdá se, že se musím poohléd-nout po jiném přístřeší. Kdyby se jednalo pouze o tebe, s radostí bych tě vykopl, kamaráde, ale kvůli lady Aline učiním výjimku.“

„Přestěhuj se do Marsden Terrace,“ poradil mu přítel s uličnic-kým blýsknutím v oku. Potom opět stočil oči ke spící krásce, jako by od ní nedokázal odtrhnout zrak na víc než několik vteřin.

„Westcliff je tam sám. Řekl bych, že mu společnost přijde k duhu.“

„Báječný nápad,“ ucedil Shaw kysele. „Mohl bych s ním kupříkladu dlouze diskutovat o tom, proč bych se měl držet dál od jeho mladší sestry. Ne že by na tom záleželo, protože Livia na mě bezpochyby brzy zapomene. Šest měsíců odloučení je přece jenom znát.“

„O tom upřímně pochybuji,“ ujistil ho McKenna. „Hlavně ne-přestávej doufat. Nic není nemožné - snad jsem toho dostatečným důkazem.“

Na okna salonu útočil ostrý únorový vichr a odváděl Liviinu pozornost od dopisu, jejž držela v ruce. Choulila se v rohu pohovky, přikryta měkkou kašmírovou dekou. Vychutnávala si pronikavý rozdíl mezi venkovní plískanicí a útulným teploučkem panujícím v místnosti. Po boku jí ležela mahagonová skříňka na dopisy. Obsahovala dvě hraničky obálek. Jednu úhledně složenou, druhou poněkud ledabyleji, zato převázanou modrou stuž-kou. Menší kopička pocházela od Aline. Listy z New Yorku přicházely pravidelně, čemuž se Livia divila, jelikož vyřizování korespondence činilo sestře vždycky potíže.

Zbylé zprávy pocházely ze zcela odlišného zdroje, vyznačo-valy se typicky pánským škrabopisem. Občas hravé, někdy dojemné, všechny ji důvěrně informovaly o zápasu jednoho člověka, který se rozhodl být lepším. Vypovídaly o lásce, která se prohloubila a vyzrála. Livii připadalo, že přicházejí od naprosto jiného muže než toho, jehož kdysi potkala ve Stony Cross Parku. Tehdy nedokázala odolat jeho kouzlu. Avšak současnému Gideonovi mohla plně důvěřovat a v případě potřeby se o něho opřít. Bezděčně pohladila modrou saténovou mašli bříškem ukazováku a vrátila se k rozečtenému dopisu od Aline.

Povídá se, že do dvou let bude žít v New Yorku půl milionu obyvatel. Docela tomu věřím, jelikož denně sem přijíždí spousta takových přistěhovalců, jako jsem já. jedinečná směs národností propůjčuje městu zvláštní kosmopolitní ráz. Všichni mi tu připadají velice vstřícní a otevření, díky čemuž občas mívám pocit, že mám značně úzkoprsé názory. Konečně si začínám zvykat na to, jak to v New Yorku chodí, a začínám na sobě pracovat. Naučila jsem se mnoha novým věcem. Najednou se umím rychle rozhodovat a umění nakupovat jsem dovedla k dokonalosti. Až se znovu shledáme, jistě mě nepoznáš. Paní Fairclothová se bez rozpaků ujala chodu domácnosti. Jistě tě nepřekvapí, že má všechno dávno pevně v rukou. Očividně si zamilovala tržiště na západ od Manhattanvilleu, kde je k dostání všemožné zboží. Připadá mi pozoruhodné, že necelé čtyři kilometry od vysokých osmipatrových budov narazíš na typicky venkovskou krajinu s množstvím miniaturních farem. Město je nádherně vystavěné, ale prozkoumala jsem ho pouze z nepatrné části. Přesto ti s radostí oznamuji, že tady toho podniknu za týden mnohem víc než ve Stony Cross Parku za celé měsíce.

Abys však nepropadla mylnému dojmu, že se tu snad nezastavím, připouštím, že občas s McKennou slavíme takzvané

„líné dny“, kdy dočista nic neděláme. Včera jsme kupříkladu podnikli projížďku na saních. Za zvonění stříbrných rolniček na koňských postrojích jsme pro-svištěli Washingtonovým náměstím a zbytek dne jsme strávili lelkováním u krbu. Zakázala jsem McKennovi zabývat se prací a on mě rád poslechl. V amerických domácnostech totiž vládneme my ženy (třebaže chytře předstíráme, že otěže svírají pevně v rukou naši muži). Upřímně přiznávám, že jsem benevolentní diktátorka, a jak to tak vypadá, McKenna je s daným stavem věcí náramně spokojený…

Rozesmátá Livia náhle vzhlédla. Zvenku k ní dolehlo drkotání kol. Salon byl situován v přední části sídla, tudíž dobře viděla na příjezdovou cestu. To, že před domem zastavil černý kočár tažený čtyřspřežím, ji nikterak nepřekvapilo. Hosty přijímali často. Se zaujetím pozorovala ušlechtilé koně, jimž od nozder stoupaly obláčky páry. Narůstala v ní zvědavost. Markus dnes nikoho neočekával a na přátelská setkání bylo trochu brzy.

Vstala z pohovky, zabalila se do pokrývky a přesunula k oknu. K vchodovým dveřím mířil jeden z lokajů, zatímco druhý chvátal otevřít kočár. Vyloupla se z něho vysoká postava. Ignorujíc přistavené schůdky, seskočila měkce na zem. Jednalo

se o muže v černém kabátě a elegantním klobouku, z něhož se draly zlatavé kadeře.

Livii zachvátilo vzrušení. Náhle nemohla popadnout dech. Třeštila oči do šera a v duchu rychle počítala… Ano, dneska je to přesně na den šest měsíců…Tehdy jí dal Gideon jasně na srozuměnou, že se k ní nevrátí, pokud si nebude absolutně jist, že je jí hoden. Potom se objevím u tvých dveří a požádám tě o ruku, napsal jí. Již teď je mi tě líto.

Připadal jí mnohem pohlednější než dřív, pokud je něco takového vůbec možné. Stopy cynismu zmizely, černé kruhy pod očima se rozplynuly, vypadal plný energie a života. Liviino srdce poskočilo radostí a rozbušilo se jako o závod.

Aniž se pohnula či vydala hlásku, upoutala Gideonovu pozornost. Zíral na ni skrze skleněnou tabulku, zjevně fascinován svěží dívčí krásou. Livia pocítila příval tak silné touhy, až sebou trhla. Ach, už abych spočinula v jeho náruči, pomyslela si ohromeně. Konečky prstů se dotkla chladného okna, na němž rozkvetly ledové květy.

Na mužově tváři se rozlil líný úsměv, oči mu zajiskřily. S po-kornou úklonou hlavy se chytil za srdce, jako by tíhu odloučení už nemohl dál snést.

Livia se rozesmála, hravě pohodila hlavou ke vchodu. Pospěš si! naznačila mu němě.

Vmžiku přikývl, věnoval jí pohled plný příslibů a odlepil se od okna.

Jakmile jí zmizel z dohledu, odhodila Livia přikrývku a shledala, že v dlani stále svírá sestřin dopis. Chvatně jej uhladila, krátce přitiskla k ústům. Zbytek listu bude muset počkat.

„Později, Aline,“ zašeptala. „Až i můj příběh skončí happyendem.“ Spokojeně se zachichotala, vhodila psaní do mahagonové skříňky a rozběhla se vstříc svému osudu.