Lisa Kleypas

Cizí muž v mém náručí

„Lady Hawksworthová, váš manžel není mrtev.“

Lara se bez mrknutí zadívala na správce Jamese Younga. Věděla, že se přeslechla…, snad byl opilý, ačkoli ji nikdy předtím nenapadlo, že holduje alkoholu. Služba u současného panstva ho zřejmě vyváděla z míry. Lord a lady Hawksworthovi dříve nebo později dohnali k šílenství každého.

„Vím, že je to pro vás všechny velké překvapení,“ vážně pokračoval Young a soucitně se podíval na Laru: „Pro vás obzvlášť, má paní.“

Kdyby zprávu přinesla méně spolehlivá osoba, Lara by to okamžitě pustila z hlavy. James Young však byl rozvážný a důvěryhodný muž a rodině Hawksworthových sloužil celá desetiletí. Po smrti Lařina manžela skvěle spravoval její vdovský důchod, třebaže přitom neměl na starosti žádné bohatství.

Arthur, lord Hawksworth, a jeho žena Janet rovněž zírali na Younga, jako kdyby pochybovali o jeho zdravém rozumu. Byl to ideální pár – plavý, štíhlý a vysoký. Měli dva syny, kteří stu-dováli v Etonu. Vídali je málokdy, ale tím častěji o nich mluvili. Arthura a Janet totiž zajímalo jediné – jak nejlépe a nejnápadněji užívat nově nabytého bohatství a společenského postavení.

„Žvást!“ vybuchl Arthur. „Jak se opovažujete vykládat takové nesmysly?! To mi okamžitě vysvětlíte!“

„Ovšem, můj pane,“ odpověděl Young. „Včera jsem dostal zprávu, že do Londýna připlula fregata s velmi zvláštním cestujícím na palubě. Prý se nápadně podobá zesnulému hraběti.“ S uctivým pohledem na Laru dodal: „Prohlašuje se za lorda Hawkswortha.“

Arthur přetékal opovržením a nedůvěrou, jeho hubený cynický obličej prudce zčervenal a zobanovitý nos se chvěl zlostí. „Co je to za zločince a podvodníka? Hawksworth je už přes rok mrtvý. Ztroskotání u Madrasu nemohl přežít. Panebože, ta loď se přece rozlomila vejpůl! Všichni na palubě zahynuli. Snažíte se mi namluvit, že se mému synovci jako jedinému podařilo přežít? Ten člověk musí být blázen, jestli si myslí, že mu někdo uvěří.“

Janet sevřela rty. „To se brzy ukáže,“ prohlásila ostře, uhlazujíc si cípy tmavé vandykovské krajky, která zdobila živůtek a pas její smaragdově zelené róby.

Young ignoroval opovržlivý tón rozhořčených manželů a přistoupil k vdově. Larissa seděla v pozlacené lenošce u okna a sklopenýma očima pozorovala pestrý vzor na koberci. Perský koberec, přepychový a nevkusný jako ostatně veškeré zařízení Hawksworth Hallu, zdobila vetkaná, barvami hýřící kytice v čínské váze. Špičkou obnošeného černého střevíce, která vykukovala zpod jejích smutečních šatů, roztržitě obkreslovala jeden šarlatový květ. V hlubokém zamyšlení si nevšimla, že se k ní Young přiblížil. Když si to uvědomila, narovnala se jako přistižená školačka a zvedla oči.

Larissa Crosslandová byla i v černých, ke krku upnutých jeptiškovských šatech jemná, elegantní a krásná. Tmavé hedvábné vlasy, které stále unikaly vlásenkám, i živé světle zelené oči byly zvláštní a působivé, ale jaksi odtažité. Mnozí ji obdivovali, ale nikdo ji nedobýval, nezatoužil po ní, ba ani s ní neflirtoval. Snad si tím smíškovským pohledem, pokud je to vůbec možné, držela muže od těla.

Mnoho obyvatel městečka Market Hill považovalo Laru za světici. Jiná stejně krásná a stejně vznešená žena by si pořídila nového manžela, Lara však zůstala na panství a věnovala se dobročinnosti. Svou laskavostí a soucitem zahrnovala stejným dílem žebráky i šlechtice. Lady Hawksworthová nikdy o nikom neutrousila nevlídné slůvko, ani o svém manželovi, který ji opustil, ani o příbuzných, kteří pro ni měli jen pohrdání.

Vystupovala velmi důstojně, ale její průzračné zelené oči v sobě skrývaly neklid – city a myšlenky, které se neodvažovala vyslovit. Všichni říkali, že by potřebovala nového manžela, ale nikdo nevěděl o tom pravém.

A ještě že tak – pokud se nyní ukáže, že současný hrabě nezahynul, vznikla by naprosto prekérní situace.

„Nechtěl jsem vás zarmoutit, má paní,“ zamumlal Young omluvně. „Domníval jsem se, že zejména vás bude zajímat každá zpráva o osudu zesnulého hraběte.“

„Myslíte, že je to pravda?“ zachmuřila se Lara.

„Nevím,“ odpověděl Young opatrně, „ale vzhledem k tomu, že mrtvé tělo hraběte nebylo nalezeno, se domnívám, že jistá možnost…“

„Ovšemže to není pravda!“ zařval Arthur. „Cožpak jste oba přišli o rozum?“ Odstrčil Younga a položil ruku na Lařino útlé rameno, jako by ji chtěl chránit. „Jak se ten darebák opovažuje takhle trápit lady Hawksworthovou!“ vykřikl a do zvolání vložil tolik falešného soucitu, kolik byl schopen.

„Jsem v pořádku,“ přerušila ho Lara, která při jeho doteku ztuhla a hladké čelo se jí zachmuřilo. Vymanila se ze sevření a odešla k oknu, protože chtěla uniknout z přeplácaného salonu. Jeho stěny pokrývalo křiklavě růžové hedvábí a zlacené vyřezávané lišty, v koutech stály květníky s exotickými palmami. Každou volnou plochu zaplňovala sbírka „tretek“, jak tomu říkala Janet – směsice skleněných ptáčků na skleněných stromech pod skleněnými ochrannými poklopy.

„Pozor!“ vykřikla Janet ostře, když se Lara širokou sukní otřela o skleněnou kulatou nádobu, stojící na mahagonové třínožce.

Lara se podívala na smutný pár zlatých rybiček, které v ní plavaly, a pak vzhlédla k Janetině špičatému úzkému obličeji.

„Neměly by být u okna,“ zamumlala mechanicky. „Světlo jim nedělá dobře.“

Janet se pohrdavě zasmála: „No ovšem, ty víš všechno nejlíp.“ Lara se dovtípila, že rybičky zůstanou na místě.

S povzdechem se zadívala na krajinu kolem Hawksworth Hallu. Pozemky obklopující původně normanskou pevnost byly porostlé kaštanovými a dubovými lesíky a přetínala je široká prudká řeka, která poskytovala vodu mlýnskému náhonu a sloužila jako vodní cesta k blízkému bohatému a živému přístavu v Market Hillu.

Hejno kachen mallardek přistálo na umělém jezírku před zámkem a narušilo tak královskou plavbu párku labutí. Za jezírkem byla cesta do města a starý kamenný most, který místní obyvatelé nazývali „prokletý“. Podle legendy ho postavil sám ďábel a prohlásil, že si vezme duši prvního člověka, který jej překročí. Jediný, kdo se toho odvážil, byl jakýsi předek rodu Crosslandů, který se postavil ďáblu na odpor a odmítl vydat duši. Ten na oplátku stihl rod kletbou, podle níž měli mít Crosslandové potíže s plozením mužských dědiců.

Lara té pověsti skoro věřila. V každé generaci Crosslandů se rodilo málo dětí a všichni dědicové mužského pohlaví umírali poměrně mladí. Včetně Huntera.

Přinutila se vrátit myšlenkami do přítomnosti a se smutným úsměvem se obrátila k panu Youngovi. Byl to malý hubený mužíček, vysoký přibližně jako ona. „Jestliže je ten muž opravdu můj manžel, proč se nevrátil dřív?“ zeptala se klidně.

„Údajně ho dva dny po ztroskotání unášelo moře,“ odpověděl Young, „a pak ho vylovila rybářská loď, která plula do Kapského Města. Při ztroskotání byl raněn a ztratil paměť.

Nevěděl ani, jak se jmenuje. Teprve před pár měsíci se mu paměť vrátila a okamžitě se vydal do Anglie.“

Arthur nevěřícně zafuněl. „Že by nevěděl, kdo je? Takovou hloupost jsem v životě neslyšel.“

„Zřejmě se takové věci stávají,“ opáčil správce panství.

„Hovořil jsem o tom s doktorem Sladem, vaším rodinným lékařem, a ten potvrdil, že podobné případy, třebaže nejsou časté, lékařská věda zná.“

„Jak zajímavé,“ odfrkl Arthur. „Neříkejte, že takové pitomosti věříte, Youngu.“

„Pravda vyjde najevo, ale napřed musí s tím cizincem promluvit lidé, kteří Hawkswortha dobře znali.“

„Pane Youngu,“ vmísila se Lara, pečlivě skrývajíc zmatek, který se jí zmocnil, „vy jste mého manžela znal dlouhá léta. Byla bych vám vděčná, kdybyste zajel do Londýna a setkal se s tím člověkem. Snad to není zesnulý hrabě, ale zřejmě se ocitl v nesnázích a potřebuje pomoc. Měli bychom mu ji poskytnout.“

„To jste celá vy, lady Hawksworthová,“ poznamenal Young. „Troufám si tvrdit, že jen málo lidí by pomohlo cizímu člověku, který se je pravděpodobně snaží podvést. Ale vy jste opravdu laskavá žena.“

„To jistě,“ odpověděl Arthur suše. „Vdova po mém synovci je patronka žebráků, sirotků a zatoulaných psů. Je schopna rozdat všechen svůj majetek.“

„A proto nemáme v úmyslu přispívat na její apanáž,“ dodala Janet. „Stejně by jí ty peníze protekly mezi prsty, protože na ni dokáže vyzrát i nemluvně. Všechno, co dostává, obětuje tomu mizernému sirotčinci.“

Lařin obličej zaplál pobouřeným ruměncem. „Sirotci potřebují peníze více než já,“ řekla. „Potřebují spoustu věcí, které jim mohou poskytnout jiní, šťastnější lidé.“

„Mám za úkol uchovat rodinné jmění dalším generacím,“ odsekl Arthur. „Nehodlám je rozházet mezi bastardy.“

„Takže, s vaším svolením,“ zasáhl Young ve snaze odvrátit hrozící hádku, „odjedu do Londýna s doktorem Sladem, který zná hraběte od narození. Jistě dokážeme poznat, zda jsou

nároky toho muže oprávněné.“ Usmál se na Laru a ujistil ji:

„Neobávejte se, má paní, určitě vše dobře dopadne.“

Lara vzápětí unikla současným Hawksworthům a odebrala se do staré hájovny na břehu vrbami lemované řeky. Byl to pozůstatek původního alžbětinského hrázděného domu, ve kterém byli ubytováváni hosté a příbuzní. Ten před rokem vyhořel, když nedbalý návštěvník převrhl petrolejovou lampu. Arthur a Janet usoudili, že nemá smysl dům opravovat a že přístavek je pro Laru dost dobrý. Mohla se sice obrátit na své příbuzné, kteří by jí určitě poskytli pohodlnější útočiště, nebo využít tchyniny nabídky, aby jí dělala společnici na cestách, ale nechtěla obětovat své soukromí. Raději zůstala poblíž přátel a

spokojila se s tím málem, které jí strýc poskytl.

Kamenný příbytek byl tmavý a vlhký a plísňový pach neodstranilo ani nejdůkladnější drhnutí. Sluneční paprsek jen zřídka pronikl jediným úzkým oknem. Lara se pokusila zútulnit místnost přikrývkou, sešívanou z hadříků, kterou umístila na jednu stěnu, a zařízení doplnila nábytkem, jež vyhodili z Hawksworth Hallu. Křeslo u ohniště pokrýval modročervený přehoz, který upletly starší chovanky sirotčince. Na krbové římse stál dar starého muže z města, vyřezávaný dřevěný salamandr, mající zajistit bezpečí domácnosti.

Lara za sebou zavřela dveře a rozsvítila lojovou svíčku.

Stála v jejím chabém kouřícím světle a najednou se roztřásla.

Hunter… žije. Nemůže to být pravda, ale pouhé pomyšlení na něco takového ji zneklidnilo. Poklekla u svého úzkého lože, zpod matrace vytáhla balíček, rozbalila ho a podívala se na zarámovaný portrét svého zesnulého manžela.

Obraz jí velkomyslně věnovali Arthur a Janet, ale Lara dobře věděla, že se tím gestem chtěli zbavit vzpomínky na bývalého držitele rodového šlechtického titulu. Původně chtěla tento dar odmítnout, ale nakonec si ho vzala jako upomínku na to, že Hunter je minulost. Jak strašně změnil její život! Až čas změkčí vzpomínky, možná pověsí portrét na zeď.

Díval se na ni vysoký mohutný muž, obklopený psy. Prst velké pravice držel na spoušti své oblíbené pušky. Byl to pohledný muž. Měl husté zlatohnědé vlasy, pronikavé tmavě hnědé oči a jeho tvář nikdy neopouštěl pohrdlivý úšklebek.

Před třemi lety odplul do Indie. Hunter byl akcionářem Východoindické společnosti a vzhledem k tomu, že měl jistý politický vliv, stal se poradcem Společnosti v Indii.

Ve skutečnosti se chtěl zařadit mezi lenivé prostopášníky, kteří si užívali v Kalkatě. Žili si jako králové v nekonečných hostinách a orgiích. Říkalo se, že taková domácnost zaměstnává nejméně stovku domorodých sluhů, kteří vyplní každé pánovo přání. Indie byla navíc loveckým rájem, oplývajícím exotickými zvířaty, což Huntera obzvlášť lákalo.

Lara si vzpomněla, jak se její manžel těšil na cestu, a smutně se usmála. Anglie ho netěšila a manželství ho zklamalo. Manželka je nezbytná přítěž, říkal Hunter. Má jediný úkol: rodit děti. Lara úkol nesplnila, což se ho hluboce dotklo. Nesnesl pomyšlení, že on, tak silný a mocný muž, nemá dědice. Při pohledu na lože se jí sevřely útroby. Vybavila si Hunterovy noční návštěvy, jeho tělo, které ji drtilo, a nekonečné bolestivé průniky. Ohromně se jí ulevilo, když začal hledat útěchu v ložích jiných žen. Lara nikdy nepoznala tak silného a vitálního muže. Skoro uvěřila, že jako jediný přežil

strašlivé ztroskotání.

Hunter byl natolik dominantní, že se Lařina duše za ty dva roky, které spolu prožili, skoro vytratila. Když odplul do Indie, zase se našla. Veškerou péči a lásku věnovala místnímu sirotčinci a jeho malým obyvatelům. Vědomí, že může být někomu užitečná, ji těšilo natolik, že kromě dětí začala navštěvovat staré a nemocné, pořádala dobročinné akce a dokonce se pokusila sjednat několik sňatků. Zpráva o Hunterově smrti ji zarmoutila, ale příliš ho nepostrádala.

A, jak si provinile přiznala, po jeho návratu netoužila.

V příštích třech dnech nedošly zprávy ani od pana Younga, ani od Hawkswortha. Lara se snažila chovat jako obvykle, ale služebnictvo z Hawksworth Hallu rozšířilo novinky po celém Market Hillu.

Jako první ji navštívila sestra Ráchel, lady Lonsdaleová. Její černě lakovaná bryčka zastavila vpůli cesty k zámku a Rachelina štíhlá postava se objevila na stezce vedoucí k domku. Ráchel byla Lařina mladší sestra, ale byla vyšší a tvářila se vážněji, takže působila dojmem, že je starší a dospělejší.

Měly pověst nejkrásnějších sester v Lincolnském hrabství, ale Lara věděla, že Ráchel je krásnější. Měla dokonale klasické rysy: oválný obličej, velké oči, ústa jako růžové poupě a lehce zdvižený nosík. Lařin obličej byl kulatý, ústa příliš široká a tmavé rovné vlasy se nedaly zkrotit.

Láskyplně uvítala sestru na prahu. Ráchel byla draze oblečená, obklopovala ji jemná fialková vůně a dozadu sčesané hnědé vlasy odhalovaly delikátní cípek na čele.

„Larisso, miláčku,“ zvolala poté, co se rozhlédla po místnosti. „Po tisící se tě ptám, proč se nepřestěhuješ k Terrellovi a ke mně? Máme spoustu volných pokojů a měla bys veškeré pohodlí..:“

„Díky, Ráchel,“ přitiskla ji k sobě Lara. „Nedokázala bych žít pod jednou střechou s tvým manželem. S mužem, který se k tobě chová hnusně. A jsem si jistá, že lord Lonsdale ke mně chová stejné city.“

„Není tak zlý…“

„Je to prachšpatný manžel, ať říkáš co říkáš. Lord Lonsdale je sobec a jediné, co ho zajímá, je on sám.“

Ráchel zachmuřeně usedla ke krbu. „Někdy si myslím, že Terrell měl ze všech bytostí mužského i ženského pohlaví rád jen jedinou – lorda Hawkswortha.“

„Byli si podobní jako vejce vejci,“ souhlasila Lara, „snad s jednou výjimkou – Hunter na mě nikdy nevztáhl ruku.“

„Terrell to udělal jen jednou,“ protestovala Ráchel. „Neměla jsem ti o tom říkat.“

„Modřina na tvé tváři by mi to stejně prozradila.“

Při vzpomínce na událost, která se odehrála před dvěma měsíci, se odmlčely. Lord Lonsdale tehdy v hádce udeřil Rachel do tváře. Jeho úder zanechal stopy, takže trvalo několik týdnů, než se odvážila vyjít mezi lidi. Ráchel mu odpustila, protože se jí omluvil a hluboce litoval své prchlivosti, a chtěla, aby mu odpustila i Lara.

Ta však nemohla odpustit muži, který ublížil její sestře, a navíc se obávala, že se to bude opakovat. Skoro si tenkrát přála, aby Hunter žil. Měl sice mnoho chyb, ale ženu by nikdy neuhodil a vysvětlil by Lonsdaleovi, že se takové věci prostě nedělají. Lonsdale by ho poslechl, protože Hunter patřil k hrstce lidí, které respektoval.

„Kvůli tomu jsem za tebou nepřišla, Larisso,“ řekla Ráchel a láskyplně sledovala starší sestru, která se vedle ní posadila na podnožku. „Slyšela jsem o lordu Hawksworthovi. Pověz, opravdu se vrací?“

Lara zavrtěla hlavou. „Ale ne. To se jen nějaký blázen vydává v Londýně za mého manžela. Jel tam pan Young s doktorem Sladem a určitě mu zajistí místo v Bedlamu nebo v Newgate, podle toho, jestli je to šílenec, nebo zločinec.“

„Takže není žádná naděje, že lord Hawksworth žije?“ zeptala se Ráchel, a když si na Lařině tváři přečetla odpověd, povzdechla si. „Je mi líto, že to říkám, ale v hloubi duše se mi ulevilo. Vím, že se tvé manželství nevydařilo. Přála bych ti jen samé štěstí.“

„A já tobě taky,“ ujistila ji Lara upřímně. „Ty jsi na tom daleko hůř, než já kdy byla, Ráchel. Netvrdím, že byl Hunter ideální manžel, ale vycházeli jsme spolu celkem dobře, až na…“ Zarazila se a polil ji ruměnec.

O intimních věcech se jí těžko hovořilo. Byly s Ráchel vychovávány velmi puritánsky. Rodiče byli sice laskaví, ale

chovali se k nim s odstupem. Lara i Ráchel se o tajemství pohlavního aktu dozvěděly až při svatební noci. Pro Laru to nebylo nic příjemného.

Ráchel jí jako obvykle četla myšlenky.

„Ach Laro,“ zamumlala a začervenala se. „Lord Hawksworth se k tobě asi nechoval tak ohleduplně, jak by měl. Ujišťuji tě, že milování není tak strašné,“ pokračovala tišším hlasem. „Na počátku našeho manželství mi bylo s Terrellem velmi dobře. Později už to bylo jiné, ale stále vzpomínám na ty příjemné okamžiky.“

„Příjemné?“ užasla Lara. „Ty mě šokuješ, Ráchel. Nechápu, jak se ti může líbit něco tak ponižujícího a bolestivého – nebo snad nevkusně žertuješ?“

„Copak tě lord Hawksworth nikdy něžně neobjal, nepolíbil, a ty jsi se necítila tak nějak dobře – žensky?“

Lara se ohromeně odmlčela. Nechápala, jak by mohlo být milování – tak se ten hnusný akt ironicky nazývá – příjemné a bezbolestné. „Ne,“ odpověděla zamyšleně. „Nevzpomínám si. Hunter si na něžná objetí a polibky nepotrpěl. Byla jsem ráda, když bylo po všem.“

Rachelin obličej byl plný soucitu. „Nikdy ti neřekl, že tě miluje?“

Lara se pochmurně zasmála. „Panebože, to tedy ne. Hunter by se k ničemu takovému nepřiznal. Proč taky, když mě nemiloval?“ Matně se pousmála. „Měl si vzít tamtu ženu. Myslím, že svého omylu často litoval.“

„To jsi mi nikdy neřekla,“ zvolala Ráchel. „Kdo to je?“

„Lady Carlysleová,“ zamumala Lara. Překvapilo ji, že i po letech vyslovila její jméno s hořkostí.

„Znáš ji? Jak vypadá?“

„Několikrát jsem se s ní setkala. Přestože se ona i Hunter chovali velmi diskrétně, bylomi jasné, že v sobě už dávno našli zalíbení. Ona milovala stejné věci jako on – lov, jízdu na koni a koně vůbec. Nepochybně ji navštěvoval i po svatbě.“

„A proč si ji tedy nevzal místo tebe?“

Lara si objala kolena a položila na ně bradu. Vlastně se nevědomky stočila do klubíčka. „Já byla o mnoho mladší, od ní už nemohl čekat dítě. Hunter chtěl dědice… Asi si myslel, že mě vychová podle svého. Snažila jsem se mu zalíbit. Naneštěstí jsem mu nedokázala poskytnout to hlavní.“

„Dítě,“ zašeptala Ráchel. Lara z jejího výrazu uhodla, že myslí na to, jak před několika měsíci sama potratila. „V tomhle směru jsme obě zklamaly, nemyslíš?“

Lara zrudla. „Ty jsi alespoň dokázala, že můžeš počít. S trochou štěstí jednoho krásného dne dítě porodíš. Já jsem vyzkoušela všechno možné – pila jsem všelijaké lektvary, radila se s astrology a podstoupila jsem směšné a zahanbující procedury – marně. Když Hunter konečně odjel do Indie, byla jsem šťastná. Usínala jsem sama a nemusela jsem se bát, že uslyším jeho kroky přede dveřmi své ložnice.“ Při tom pomyšlení se otřásla. „Spát s mužem se mi nelíbí. Už to nikdy neudělám.“

„Chudáčku Larisso,“ zašeptala Ráchel. „Proč jsi mi to neřekla dřív? Stále řešíš problémy jiných lidí, a na sebe zapomínáš.“

„Myslíš, že by k něčemu vedlo, kdybych se ti svěřila?“ křečovitě se usmála Lara.

„Kdyby bylo po mém, našla bych ti vhodnějšího manžela než byl lord Hawksworth. Otce i matku patrně okouzlilo jeho bohatství a postavení a na to, jestli se k tobě hodí, se neohlíželi.“

„Ba ne,“ odpověděla Lara, „byla to moje chyba… Já bych pro nikoho nebyla dobrá manželka. Vůbec jsem se neměla vdávat. Nejšťastnější jsem sama.“

„Moc se nám ty vdavky nevyvedly, co?“ poznamenala Ráchel se smutnou ironií. „Terrell je surovec a tvůj muž byl sukničkář… Pohádkoví princové se zkrátka nekonali.“

„Ještě že žijeme blízko sebe,“ prohlásila Lara ve snaze zaplašit chmury, které visely ve vzduchu. „To je pro mě velká útěcha.“

„Pro mě také,“ vstala Ráchel a pevně ji objala. „Modlím se, abys byla šťastná, má nejdražší. Duši lorda Hawkswortha přeji věčný pokoj a tobě, ať brzy najdeš muže, který tě bude po zásluze milovat.“

„Za to se prosím nemodli,“ polekala se Lara. „Netoužím po muži. Raději se pomodli za děti v sirotčinci, za ubohou starou paní Lumleyovou, která ztrácí zrak, za pana Peachama, který trpí revmatismem a…“

„Ach ano, ten tvůj nekonečný seznam trpících,“ povzdechla si Ráchel a láskyplně se na sestru usmála. „Dobrá, pomodlím se za ně.“

Když se Lara konečně odvážila vyjít do města, ocitla se pod palbou otázek. Kdekdo chtěl dopodrobna vědět, jak její manžel vstal z mrtvých. Přestože stále opakovala, že člověk, který se v Londýně vydává za Hawkswortha, je podvodník, obyvatelé Market Hillu si přáli uvěřit v opak.

„Mám tu čest uvítat nejšťastnější ženu v Market Hillu,“ zahlaholil sýrař ve chvíli, kdy Lara vstoupila do jeho krámu, jednoho z mnohých, které lemovaly ulici vedoucí od Maingate. Krám příjemně voněl mlékem a sýrem v kulatých bochnících a hranatých cihlách, uložených na dřevěných pultech.

Lara se slabě usmála, položila košík na pult a čekala, až do něj hokynář uloží kulatý sýr, který jednou týdně kupovala pro sirotčinec. „Opravdu jsem šťastná, pane Wilkinsi,“ odpověděla,

„ale jestli máte na mysli pověsti o mém zesnulém manželovi…“

„Náramně rád vás zase uvidím jako zámeckou paní,“ přerušil ji sýrař a s dobromyslným výrazem v nosatém obličeji vložil do Lařina nákupního košíku sýr, jehož povrch byl nejprve osolen, poté zabalen do mušelínu a nakonec obalen voskem, aby zůstal vonný a vláčný.

„Děkuji,“ poděkovala odměřeně, „ale musím vás, pane Wilkinsi, varovat: je to nesmysl. Lord Hawksworth se nevrací.“ V tu chvíli vstoupily do obchodu slečny Withersové, staré panny, a při pohledu na Laru se zachvěly rozkoší. Naklonily k sobě šedovlasé hlavičky, pokryté čepci s květinami, šeptem se poradily, a pak jedna z nich přikročila k Laře a položila jí křehkou žilnatou ručku na rukáv. „Má drahá, ráno jsme se tu novinu dozvěděly. Ani vám nemůžeme vypovědět, jak nás

potěšila…“

„Děkuji, ale není to pravda,“ protestovala Lara. „Muž, který se vydává za mého manžela, je podvodník. Hrabě by mohl přežít zkázu lodi jen zázrakem.“

„Naděje umírá poslední,“ odtušil pan Wilkins. Za jeho zády se vynořila jeho tlustá manželka Glenda, přistoupila k pultu a strčila do Lařina koše kytičku sedmikrásek se slovy: „Jestli si někdo zaslouží zázrak, pak jste to vy.“

Všichni předpokládali, že ji Hunterův návrat potěší a že to nechce zakřiknout. Lara rozpačitě poděkovala a vyšla z obchodu.

Pustila se podél řeky a rychlým krokem minula úhledný hřbitůvek a řadu obílených domků. Mířila k sirotčinci, který sídlil ve zchátralém panském domě na východním předměstí. Půvabnou stavbu z pískovce a modrých cihel, pokrytou modře glazurovanými taškami, obklopovaly duby a borovice. Mrazuvzdornou modrou glazuru na střešních taškách provedl místní hrnčíř. Jednoho krásného dne tento postup čirou náhodou objevil a přísahal, že si ho vezme do hrobu.

Celá zadýchaná rychlou chůzí a těžkým nákladem vstoupila Lara do domu. Bývalo to pěkné sídlo, ale po smrti posledního majitele se skoro rozpadlo. S pomocí darů místních měšťanů se je podařilo opravit a nyní v něm přebývaly dva tucty sirotků, hrstka učitelek a několik dalších zaměstnanců.

Při pomyšlení na obnosy, které dříve mívala k dispozici, se Laře sevřelo srdce. Co všechno by teď dokázala! Sirotčinec toho ještě tolik potřeboval! Jednou se dokonce natolik ponížila, že

požádala o příspěvek Arthura a Janet, ale se zlou se potázala. Noví páni Hawksworthského panství pevně věřili, že čím dřív se sirotci naučí, že svět není růžový sad, tím lépe pro ně.

S povzdechem postavila košík na práh. Celá paže se jí tou tíhou roztřásla. Vtom zahlédla za rohem kudrnatou tmavou hlavičku. To musí být Charles, ten jedenáctiletý uličník, který si pořád koleduje o potíže.

„Ach, kéž by mi někdo pomohl odnést tento koš do kuchyně,“ zaprosila hlasitě a Charles se okamžitě vynořil.

„Až sem jsi to donesla sama/’ poznamenal nevlídně.

Lara se zadívala na jeho pihovatou modrookou tvářičku a usmála se: „No tak, Charlesi, pomoz mi a cestou mi snad prozradíš, proč dnes ráno nejsi ve třídě.“

„Slečna Thorntonová mě poslala za dveře,“ odpověděl, zvedl víko košíku a hladově čichal k obsahu. Společnými silami se chopili koše a nesli ho síní do kuchyně. Zvuk jejich kroků tlumil prošoupaný koberec. „Nedával jsem pozor a rámusil jsem.“

„Proč?“

„Já už umím počítat. Proč bych se tam měl nudit, když jsem z nich nejchytřejší?“

„Aha,“ odpověděla Lara a uvědomila si, že má asi pravdu. Charles byl inteligentní chlapec a potřeboval více péče, než mu škola mohla poskytnout. „Promluvím si se slečnou Thorntonovou, ale zatím se musíš chovat co nejlépe.“

V kuchyni je uvítala paní Daviesová s úsměvem v kulatém obličeji, růžovém od plotny, na které se vařil velký hrnec polévky. Hnědé oči jí vzrušeně jiskřily. „Lady Hawksworthová, donesla se nám skvělá zpráva…“

„Je to nesmysl,“ utrhla jí Lara řeč. „Nějaký ubožák si namlouvá, nebo se nám pokouší namluvit, že je lord Hawksworth. Kdyby byl můj manžel naživu, jistě by se už dávno vrátil.“

„Asi ano,“ odpověděla paní Daviesová zklamaně,“ ale byla by to pěkná romantická historka. Promiňte mi mou upřímnost, milady, ale na vdovu jste moc mladá a hezká.“

Lara zavrtěla hlavou a usmála se. „Já si nestěžuji, paní Daviesová.“

„Nejlíp by bylo, kdyby zůstal mrtvěj,“ prohlásil Charles a paní Daviesová zděšeně zalapala po dechu. „Ty dáblíku,“ zvolala.

Lara se sklonila, podívala se chlapci do očí a pohladila ho po vlasech. „Pročpak jsi to řekl, Charlesi?“

„Kdyby to byl vopravdovskej hrabě, už sem nikdy nepřijdeš. Zůstaneš doma a budeš dělat, co ti poručí.“

„Ba ne, Charlesi,“ odpověděla Lara vážně. „Ale proč si dělat starosti? Hrabě je mrtev a mrtví z hrobu nevstávají.“

Lara se celá uprášená vracela na Hawksworthské panství a cestou míjela domky chudých drobných zemědělců, ukryté za ploty ze spletených větví a hlíny. Na vlnkách pod „prokletým“ mostem jiskřilo slunce. Už se blížila ke svému obydlí, když tu na ni někdo zavolal. Při pohledu na svou bývalou komornou, běžící se sukněmi v hrsti od zámku, se překvapeně zastavila.

„Co to vyvádíš, Naomi,“ vykřikla, „vždyť si ublížíš!“ Baculatá komorná zalapala po dechu: „Lady

Hawksworthová…, ach, má paní…, posílá mě pan Young… On je tu…, všichni jsou tam…, musíte hned přijít!“

Lara zmateně zamrkala. „Kdo je kde? Pan Young pro mě poslal?“

„Ano. Přivezl ho z Londýna.“

„Jeho?“ zašeptala Lara.

„Ano, paní. Hrabě se vrátil domů.“

Hunter se vrátil domů, domů, domů… Ta slova bzučela Laře kolem uší jako hejno moskytů. „To nemůže být pravda,“ zašeptala.

Ale proč by pan Young vozil z Londýna cizího Člověka? Olízla si suché rty. Vnitřek úst měla jako z pergamenu. Když promluvila, vlastní hlas jí zněl cize: „V-viděla jsi ho?“

Komorná přikývla, ale nezmohla se na slovo.

Lara se upřeně zadívala na zem a zajíkavě se zeptala: „Ty jsi mého manžela znala, Naomi. Pověz…, je to on…, ten člověk…?“ Nedokončila větu a pátravě se na služebnou zadívala.

„Myslím, že ano, milady. Ba ne, jsem si tím jista.“

„Ale… hrabě přece zemřel. Utopil se.“

„Dovolte, abych vás doprovodila do zámku,“ uchopila ji Naomi za paži. „Jste celá bledá a zmatená, a taky se není co divit. Mrtví manželé se ke svým manželkám nevracejí každý den.“

Lara se jí vytrhla. „Prosím…, nech mě chvíli o samotě. Až se vzpamatuju, přijdu.“

„Jak si přejete, milady. Vyřídím to.“ Naomi se na ni ještě jednou vzrušeně a zároveň soucitně podívala a kvapně se vzdálila.

Lara vklopýtala do domku a nalila odstátou vodu do otlučeného umyvadla. Pečlivě smyla prach a pot z obličeje,

zatímco se jí v hlavě splašeně honily znepokojivé myšlenky. Ještě nikdy se neocitla v tak podivné situaci. Vždycky se řídila zdravým rozumem, v zázraky nevěřila a ani o ně nestála. Zvláště o tento.

Jenomže to není zázrak, ale skutečnost, upamatovala se, když si rozpustila vlasy a snažila se je znovu stočit a upevnit do uzlu. Ruce ji neposlouchaly, takže nakonec vlásničky upustila a ty s veselým cinkotem dopadly na podlahu.

Ten člověk, který na ni čeká v Hawksworth Hallu, není Hunter. Je to nějaký cizinec, velmi mazaný cizinec, když se mu podařilo oklamat pana Younga i doktora Sladea. Lara prostě sebere síly, prohlédne si ho a pak všechny ujistí, že to není její manžel. Tím celá aféra skončí. Několikrát se zhluboka nadechla a začala si strkat sponky do vlasů hlava nehlava.

Dívala se přitom do čtvercového zrcadla z doby královny Anny a najednou si uvědomila, že se atmosféra v místnosti změnila – jakoby ztěžkla. Bylo tu tak ticho, že slyšela, jak jí tluče srdce. V zrcadle zahlédla jakýsi pohyb. Strnula. Někdo vstoupil.

S husí kůží po celém těle omráčeně sledovala, jak se v zrcadle k její tváři připojila další. Dobronzova opálený mužský obličej…, zlatohnědé krátké vlasy…, tmavě hnědé oči…, tvrdá široká ústa, která si tak dobře pamatovala. Mohutná ramena a hrudník…, vysoká postava… Vyzařovala z něho taková jistota, že jí byla v mžiku plná místnost.

Lara přestala dýchat. Chtěla utéct, křičet, omdlít, ale nedokázala se pohnout. Stál těsně za ní a převyšoval ji o hlavu a kus ramen. Zachytil její pohled v zrcadle… Barva očí byla stejná, ale… takhle se na ni nikdy nedíval. Pod jeho upřeným pohledem se zachvěla. Dívala se na ni šelma.

Celá se roztřásla, když k ní vztáhl ruce a překvapivě jemně jí začal vytahovat vlásničky z tmavé hedvábné hřívy a pokládal je na prádelník. Lara ho sledovala v zrcadle. „To nemůže být pravda,“ zašeptala.

„Ale já nejsem duch,“ odpověděl Hunterovým hlubokým a lehce ochraptělým hlasem.

Vší silou se přiměla otočit a pohlédnout na něho zpříma. Byl štíhlejší, ale o to víc vystupovaly jeho mocné svaly. Na

Angličana byl až příliš opálený a vlasy mu zezlátly jako lví hříva.

„Ne…, nevěřím,“ zalapala Lara po dechu. Vlastní hlas slyšela jakoby z velké dálky a srdce jí tlouklo tak prudce a rychle, až se zalykala. Konečně jí mysl zahalila milosrdná temnota. Omdlela.

Hunter ji zachytil. Byla lehoučká jako pírko. Odnesl ji k úzkému lůžku, usedl na chatrnou matraci a položil si Laru na klín. Měla zvrácenou hlavu a vysoký černý límec smutečních šatů lehce odhaloval alabastrově bílé hrdlo. Okouzleně si prohlížel její půvabný obličej. Dávno zapomněl, jak jemná a svěží může být ženská pleť.

Ústa měla měkká a trochu smutná a obličej dětsky bezmocný. Na vdovu vypadala pozoruhodně nedotčeně, téměř panensky. Strašně se mu líbila a prudce po té půvabné osůbce se smutnými ústy a malýma ručkama zatoužil. S chladností sobě vlastní se rozhodl, že bude jeho. Se vším, co k tomu patří.

Otevřela oči a vážně se na něho zadívala. Oplatil jí pohled, aniž dal najevo, co se právě odehrálo v jeho nitru, a povzbudivě se na ni usmál.

Zřejmě jeho úsměv nevzala na vědomí, jen mu bez mrknutí zírala do obličeje. Pak se jí v očích, připomínajících průzračné zelené tůňky, objevila zvláštní něha a soucit…, jako by se dívala na ztracenou duši, kterou musí zachránit. Vztáhla ruku a dotkla se jizvy, která se ztrácela ve vlasech. Z jejích prstů do něj prošlehl oheň. Tiše seděl a zhluboka dýchal. Jak se na mě může takhle dívat? ptal se sám sebe v duchu. Vždyť jsem pro ni, pokud vím, bud naprostý cizinec, nebo nenáviděný manžel. Soucit, který se zračil v Lařiných očích, ho překvapil i vzrušil a jen s největším úsilím potlačil touhu ukrýt tvář na jejích ňadrech. Rychle ji sundal z klína a odsunul se o pár

metrů.

Poprvé v životě se bál vlastních citů – on, který se vždy pyšnil železnou vůlí a sebekontrolou.

„Kdo jste?“ zeptala se tiše.

„To přece víš,“ odtušil.

Zavrtěla hlavou, podívala se stranou a vydala se k polici, kde měla pár kousků nádobí a malou čajovou konvici. Ve snaze uklidnit se prastarým rituálem našla balíček čaje a vzala konvici. „U-udělám trochu čaje,“ zakoktala. „Promluvíme si. Snad vám dokážu pomoci.“

Ale ruce se jí třásly tak silně, že se šálky a talířky rozcinkaly. Asi došla k přesvědčení, že jsem nějaký mizerný podvodník, který od ní očekává peníze, uvědomil si. Přistoupil k ní s trpkým úsměvem na tváři a sevřel její ledové ruce v horkých dlaních. Znovu se při tom dotyku sladce zachvěl. Všemi nervy cítil její drobné kosti a jemnou pokožku. Chtěl k ní být něžný, protože v něm dokázala probudit lidskost. Přál si být mužem,

jakého potřebuje.

„Jsem tvůj manžel,“ řekl. „Vrátil jsem se.“

Celá se rozechvěla a bezvýrazně na něj pohlédla.

„Neboj se,“ pokračoval něžně. „Jsem Hunter.“

Lara se při pohledu na jeho napůl důvěrně známé a napůl docela cizí rysy zajíkavě zasmála. Tolik se Hunterovi podobal, ale přitom byl úplně jiný.

„Můj manžel je mrtev,“ prohlásila.

„To tedy ne,“ ujistil ji a v pohublé tváři mu zacukal sval.

Oběma rukama jí lehce chytil hlavu, jemně k ní přiblížil ústa a, nedbaje jejích protestů, políbil ji tak, jak ještě nebyla políbena. Lara ho uchopila za svalnatá zápěstí a snažila se vymanit. Dotek jeho rtů, zubů a jazyka ji ohromil. Konečně pustil její hlavu a přivinul ji k svalnaté hrudi. V jeho náručí se cítila bezmocná i bezpečná zároveň a do nosu jí zavanula známá vůně vzduchu, půdy a santalového dřeva.

Sklouzl rty dolů a našel citlivé místo na krku. Zhluboka se nadechl a přitiskl k ní obličej, až na tváři ucítila šimrání jeho

řas. Takhle ji nikdy nikdo neobjal a neochutnal. Připadala si jako nějaké vzácné koření.

„Prosím, ne,“ zasténala, když se jazykem dotkl prudce tepající krční tepny.

„Vyslov mé jméno,“ zašeptal.

„Ne…“

„Řekni to!“ Jeho dlouhé prsty sevřely něžný pahorek jejího ňadra. Bradavka v teplé jeskyňce jeho dlaně ztuhla a dožadovala se dalšího dráždění. Nakonec se mu Lara vykroutila a prudce odskočila.

Užasle se na něj zadívala, držíc si ruku na pálícím prsu. Jen jeho přerývaný dech svědčil o tom, že stejně jako ona zápasí o klid. Tvářil se však naprosto lhostejně.

„Co si to dovolujete!“ zalapala po dechu.

„Jsi moje žena.“

„Hunter neměl líbání rád,“ konstatovala. „Změnil jsem se.“

„Vy nejste Hunter,“ hodila po něm přes rameno a rozběhla se ke dveřím.

„Laro,“ zavolal, ale nevšímala si toho. „Laro, podívej se na tohle!“

Cosi v jeho hlase ji zarazilo, takže se na prahu neochotně obrátila.

„Na co?“ zeptala se. „Pojd blíž!“

Váhavě se přiblížila s očima upřenýma na malý předmět, který držel v dlani. Palcem stiskl uzávěr, zdobený medailonek se otevřel a objevila se její miniatura.

„Díval jsem se na ni celé dlouhé měsíce, každý den,“ tiše přiznal. „I když jsem tě hned po ztroskotání nepoznával, věděl jsem, že patříš ke mně.“ Zavřel medailon a strčil ho do kapsy.

Lara k němu zvedla nedůvěřivý pohled. To se jí snad zdá!

„Jak jste k tomu přišel?“ zašeptala.

„Sama jsi mi to dala,“ odpověděl. „V den, kdy jsem odjížděl do Indie. Nevzpomínáš si?“

Ovšemže si vzpomínala. Hunter tehdy tolik spěchal, že se skoro nerozloučil. Laře se však podařilo odtáhnout ho na poslední chvíli stranou a při té příležitosti mu věnovala svůj miniaturní portrét. Podobnou upomínku dostávali všichni manželé a milenci na cestu do ciziny, a zvláště do Indie, kde hrozila smrt na každém kroku – od divé zvěře, krvežíznivých povstalců či nebezpečných chorob. Hunter, který se domníval, že je nesmrtelný, však radostně podstupoval jakékoli riziko.

Lařin dárek ho tehdy natolik dojal, že jí vtiskl na čelo nedbalý polibek. „To je krása,“ zamumlal. „Díky, Larisso.“ Loučení proběhlo ve znamení vzpomínek na dvouleté nešťastné manželství, na zklamání a hořkost dvou lidí, kteří si byli natolik vzdálení, že se mezi nimi nevyvinula ani stopa přátelství. Lara se o Huntera přesto bála.

„Budu se za tebe modlit,“ ujistila ho, ale on se jí vysmál do tváře.

„Nenamáhej se,“ odpověděl tenkrát. Muž, který nyní stál před ní, zřejmě četl její myšlenky.

„Patrně jsi mě neposlechla. Tvoje modlitby mě přivedly zpátky domů.“

V tu chvíli Lara zesinala, protože si uvědomila, že slova na rozloučenou mohl znát jen jediný člověk. „Huntere?“ zašeptala a zapotácela se.

Zachytil ji, sklonil hlavu a zadíval se na ni s otázkou v tmavých očích. „Snad mi zase neomdlíš?“

Nezmohla se na odpověd. Nechala se dovést k blízké židli a vyčerpaně se na ni svezla. Muž před ní poklekl, čímž se jejich obličeje ocitly ve stejné výši. Zasunul jí kadeř za ucho a drsnými konečky prstů objel jeho jemný tvar. „Už mi začínáš věřit?“ zeptal se.

„Napřed mi musíte říct něco, co by mohl vědět jen můj manžel.“

„To už jsem přece stokrát probral s Youngem a Sladem,“ zaprotestoval a upřel pohled na její vdovsky zahalené tělo, až se zachvěla. „Na vnitřní straně levé nohy máš černou

bradavičku,“ odpověděl něžně, „a tmavé mateřské znaménko na pravém ňadře. A jizvu na patě. Památka na to, jak jsi se jako holčička poranila o skálu. Mám pokračovat?“ usmál se, když zahlédl, jak se tváří. „Klidně popíšu barvu tvého…“

„To stačí,“ přerušila ho Lara, temně zčervenala a poprvé se na něho pořádně podívala: na tmavé strniště, pevnou bradu, propadliny ve tvářích, které byly kdysi plné a kulaté. „Váš obličej se změnil,“ řekla a plaše se dotkla jeho lícní kosti.

„Hodně jste pohubl, jinak bych vás poznala.“

Zareagoval tím, že jí políbil dlaň. Když ucítila jeho horké rty, instinktivně ucukla.

„A taky nosíte jiné šaty,“ pokračovala při pohledu na jeho těsné šedé kalhoty, obnošenou bílou košili a úzkou vázanku. Hunter vždycky nosil drahé šaty: kabáty z jemného sukna, brokátové vesty, vlněné nebo kožené spodky. A večer nažehlené kalhoty nebo spodky, bělostné lněné košile, do tuha naškrobené nákrčníky a límce a lakýrky leštěné šampaňským.

Hunter se pod jejím zkoumavým pohledem suše usmál.

„Chtěl jsem se převléci, než za tebou půjdu, ale moje staré šaty někam zmizely.“

„Arthur a Janet se všeho zbavili.“

„Včetně mé ženy, jak vidím.“ Přejel zrakem po místnosti a ztuhly mu rysy. „Za to mi strýc zaplatí! Nechápu, jak jsem mohl doufat, že se o tebe postará.“

„Ale já tu byla spokojená…“

„Tady by neměla bydlet ani pradlena, natož moje žena,“ zasyčel Hunter a Lara se otřásla. Hunter si toho všiml a trochu se uklidnil. „Nic se neboj, ted už se o tebe budu starat sám.“

„Ale já nechci…,“ uniklo jí, než si uvědomila, co vlastně říká. Stiskla rty a zoufale se zahleděla do klína. Hunter se vrátil, nadále bude řídit její život a těžkou botou zašlape její nezávislost.

„Co se děje, má lásko?“ zeptal se tiše. Lara zvedla oči k jeho vážnému obličeji. „Nikdy jste mi tak neříkal.“

Přejel rukou po jejím útlém hrdle a bříškem palce obkroužil křehkou bradu, nevšímaje si jejího úleku. „Měl jsem spoustu času na přemýšlení, Laro. Měsíce jsem se zotavoval v Kapském Městě a další měsíce trvala cesta domů. Pozvolna jsem si vybavoval naše manželství a uvědomil jsem si, že jsem se choval jako hnusný sobec. Přísahal jsem si, že začneme znovu.“

„T-to asi nepůjde.“ „Proč?“

„Už je to dlouho a já…,“ zarazila se Lara a vší silou polykala slzy. Zaplavil ji smutek a pocit viny. Proč se vůbec Hunter vracel? Zásah osudu ji znovu nutí vést život, který nenáviděla. Připadala si jako vězeň, jehož na okamžik propustili, jen aby ho znovu uvěznili.

„Chápu,“ spustil ruku. Kupodivu se na ni díval, jako kdyby jí opravdu rozuměl, ačkoli jinak chápavostí právě neoplýval.

„Nebudeme žít jako dřív,“ ujistil ji.

„Nemůžete za to, jaký jste, ani se nemůžete změnit,“ odpověděla Lara a po tváři se jí skutálela slza.

Zaslechla, jak se Hunter zprudka nadechl a pak slanou kapku setřel. Lara ucukla, ale on se k ní naklonil a uvěznil ji v židli. Opěradlo jí bránilo v pohybu.

„Laro,“ zašeptal, „nikdy ti neublížím.“

„Nebojím se vás,“ řekla vzdorně, „ale nechci už žít jako vaše manželka.“

Starého Huntera by podobná známka odporu rozzuřila a několika ostrými slovy by jej v zárodku potlačil. Místo toho se však na ni zadíval tak procítěně, že pod jeho pohledem zneklidněla. „Vynasnažím se, abych to změnil. Žádám jen, abys mi dala šanci.“

Lara pevně sevřela opěradla židle. „Raději bych žila odděleně, jako před vaším odjezdem do Indie.“

„V tom ti bohužel nevyhovím, má drahá,“ odpověděl jemně, ale rozhodně. „Jsi moje manželka. Zaujmu své místo ve tvém životě… i v loži.“

Lara zbledla. „Proč nezajdete za lady Carlysleovou?“ vyhrkla zoufale. „Váš návrat ji určitě strašně potěší. Stejně jste vždycky chtěl ji, a ne mě.“

Hunter se zatvářil opatrně. „Už pro mě nic neznamená.“

„Vždyť jste se milovali,“ naléhala Lara a přála si, aby ji pustil.

„To nebyla láska.“

„Ale podivuhodně se jí to podobalo!“

„Spát se ženou není totéž, jako ji milovat.“

„To vím moc dobře.“ přinutila se Lara pohlédnout mu do očí. „Mnohokrát jste mi to dal jasně najevo.“

Hunter mlčky vstal. Lara se vymrštila a přeběhla na druhý konec místnosti.

Zachmuřeně si přísahala, že už nikdy nedovolí, aby navštívil její lože. „Vynasnažím se, abych vám byla dobrou manželkou,“ ujistila ho, „až na jednu věc. Nevidím sebemenší důvod, proč bychom se k sobě měli chovat důvěrně. Stejně jsem vás nikdy neuspokojila a navíc jsem neplodná. Bude pro nás oba lepší, když si najdete k uspokojení svých potřeb někoho jiného.“.

„Nikoho jiného nechci.“

„V tom případě budete muset použít násilí,“ prohlásila a zesinala, když k ní vykročil. Ve výrazu jeho tváře se nevyznala. Zlobí se? Opovrhuje jí, nebo se prostě baví? Jemně, ale pevně jí sevřel paže. Lara se zadívala do jeho neproniknutelné tváře a projelo jí zoufalství.

„Ne,“ řekl měkce, „nenavštívím tvé lože, dokud nebudeš připravena.“

„To si počkáte. Připravena nebudu nikdy.“

„Snad,“ zamyšleně se na ni zadíval. „Vyskytl se v mé nepřítomnosti nějaký jiný muž?“

„Ne,“ odpověděla a usmála se jeho domněnce, že důvodem odmítnutí by mohl být milenec. „Tolik se mi ulevilo, když jste odjel! Nechtěla jsem mít s muži nic společného!“

Ironicky se té nelichotivé poznámce usmál. „To je dobře. Vím, že bych ti to nemohl vyčítat, ale pomyšlení, že se tě dotýkal cizí muž, bych nesnesl.“ Unaveně se podrbal na zátylku. Lařinu pozornost znovu upoutala bledá, čerstvě zahojená jizva.

„Vaše hlava…,“ zašeptala.

„Při ztroskotání,“ povzdychl si, „byla obrovská vichřice. Vlny s námi pohazovaly, až loď nakonec najela na útes. O něco jsem se silně praštil do hlavy; ale zaboha si nevzpomenu, co to bylo. Celé týdny jsem si nemohl vybavit ani to, jak se zatraceně jmenuju.“ Zlehka ji objal.

Proti své vůli pocítila prudkou vlnu soucitu. Nesnesla pomyšlení, že trpěl. „To je mi líto,“ řekla.

„Asi je ti líto, že rána nebyla smrtelná,“ zašklebil se.

Nevšímala si jeho ironie a dotkla se rukou jizvy. Byla dlouhá a mizela v jeho hustých vlasech. Rána jen zázrakem neroztříštila lebku. Prudce se nadechl. „Bolí to?“ zeptala se a ucukla.

Zavrtěl hlavou a krátce se zasmál. „Bojím se, že mi působíš bolest na jiném místě.“

Lara se mu zmateně podívala do očí a pak je sklopila. Ke svému zděšení zjistila, že ho její nevinný dotek vzrušil, o čemž svědčila nepřehlédnutelná boule na kalhotách. Zarděla se a uskočila.

„Promiň, má drahá,“ usmál se škádlivě. „To dělá rok celibátu.“ Podíval se na ni tak, že se uvnitř celá zachvěla, a nabídnul jí rámě. „A ted spolu půjdeme domů, Laro.“

Lara by se byla ráda převlékla, ale rozhodně tak nechtěla učinit před svým manželem – už si byla skoro jistá, že je to on. A tak si pod jeho upřeným pohledem pouze stočila vlasy, jak nejlépe dokázala. Když skončila, přikročil k ní s lehce zdviženým obočím. „Půjdeme? Všichni čekají se zatajeným dechem, jestli se se mnou vrátíš.“

„Mám snad na vybranou?“ zeptala se.

Ironicky na ni mrknul: „Kdybys chtěla vřískat a kopat, násilím tě tam nepotáhnu.“

Lara si uvědomila, že přijme-li nabízené rámě, vykročí na cestu, ze které nebude návratu. Zarazila se.

Hunter upustil od dvorného postoje a uchopil ji za ruku.

„Pojd,“ pobídl ji, a tak společně vykročili k Hawksworth Hallu.

„Hraběti a hraběnce bude chvíli trvat, než si odstěhují věci,“ podotkla Lara.

„Už to není hrabě a hraběnka,“ odpověděl krátce. „To jsme teď my. Oni do večera vypadnou.“

„Dnes večer?“ užasla Lara. „Přece je nemůžete jen tak vyhnat.“

„Ze ne?“ Najednou vypadal jako ten muž, kterého si vzala před pěti lety. „Nedopustím, aby Arthur a Janet jen ještě jedinou noc znesvěcovali můj domov. Ten ted zase patří nám.

„A Arthur a Janet se přestěhují do pokojů pro hosty?“

„Ne,“ odpověděl pevně. „Můžou bydlet tam, co ty, a když se jim to nebude líbit, ať si najdou něco jiného.“

Při té představě se Lara poplašeně rozesmála. „Ale to bychom zašli příliš daleko. Nabídneme jim hostinské pokoje v Hawksworth Hallu.“

„Ta stará hájovna byla dobrá pro tebe, a bude zatraceně dobrá i pro ně.“

„Stejně se jich tak snadno nezbavíte,“ namítla Lara. „Udělají všechno, co je v jejich silách, aby dokázali, že jste podvodník.“

„Já z toho vyjdu jako vítěz,“ ujistil ji Hunter a otočil ji čelem k sobě. „Než tam dojdeme, rád bych věděl, jestli o mně stále ještě pochybuješ?“

„Jen trochu,“ přiznala Lara pod jeho pátravým pohledem.

„Hodláš se o tom zmínit před ostatními?“ Lara zaváhala a nakonec zašeptala: „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože…,“ kousla se do rtu a hledala slova, kterými by vysvětlila, co jí říká instinkt – že by nebylo moudré zapřít ho hned na začátku. Počká a uvidí. Jestliže není tím, za koho se vydává, dříve či později se prozradí sám. „Protože jestli nejste můj manžel, raději na to přijdu sama.“

Chladně se usmál. „To jistě,“ odpověděl a po zbytek cesty mlčeli.

„Musím říci, že to, co udělali s domem, na mě hluboce zapůsobilo,“ poznamenal Hunter pohrdavě, když vstoupili do Hawksworth Hallu. Starobylé vlámské tapiserie a stolky s porcelánovými vázami nahradily mramorové nahotinky a křiklavé purpurové a broskvové hedvábné závěsy. Místo původní tesané kamenné římsy nad obrovským středověkým krbem, do kterého by se pohodlně vešlo dvanáct lidí, viselo těžké zrcadlo v rámu zdobeném zlacenými troubícími anděly.

Hunter se zamračeně rozhlédl. „Jen málokomu se podaří změnit elegantní obydlí na bordel v tak krátkém čase.“

„Protože nemám s bordely tolik zkušeností jako někdo, nedokážu to posoudit,“ odsekla Lara.

Huntera její břitká odpověď pobavila. „Pokud si vzpomínám, byla jste raději, když jsem trávil noci v bordelu, než když jsem sdílel vaše lože.“ *.

Lara neklidně změnila téma. „Naneštěstí to nebude možné vrátit do původního stavu.“

„Proč ne?“

„Bylo by to příliš drahé.“ „Můžeme si to dovolit.“

„Doporučuji vám, abyste si prohlédl účetní knihy,“ varovala ho Lara. „Váš strýc vede nákladný život. Obávám se, že ve vaší nepřítomnosti rodinné jmění rozházel.“

Hunter chmurně přikývl, uchopil ji za loket a sebevědomě ji vedl halou. Podvodník by jevil známky nejistoty, on však byl naprosto klidný.

Lara si nikdy nepomyslela, že se ještě jednou ocitne v tomto domě po jeho boku. Za společným životem s Hunterem zavřela dveře. Vrátil se tak nečekaně, že se jí z toho zatočila hlava. Nechtěla tomu uvěřit, třebaže cítila jeho velkou ruku na své paži a na rtech jí dosud ulpívala chuť jeho polibku.

V prostoru pod dvojitým schodištěm se shromáždilo na padesát lidí: panské, lokajové, komorníci, poslíčkové, kuchyňský personál a ostatní sloužící. Přivítali je radostnými výkřiky. Lařina přítomnost potvrzovala Hawksworthovu totožnost. Byli moc rádi, že se zbaví náročného Arthura a Janet. Jim bylo nemožné vyhovět.

Předstoupila hospodyně se zářivým úsměvem na kulaté vrásčité tváři. „Lorde Hawksworthi,“ řekla slavnostně, „jste to opravdu vy? Nemůžu uvěřit vlastním očím. Vítejte doma, pane!“

Ostatní služebnictvo se k jejímu uvítání připojilo a Hunter se usmál. „Děkuji vám, paní Gorstová. „Byl jsem pryč tak dlouho, že jsem se rozhodl Anglii už nikdy neopustit.“ Krátce se rozhlédl. „Kdepak je Townley?“ zeptal se na lokaje, který byl ve službách Hawksworthů alespoň tucet let.

„Obávám se, že se současným hrabětem příliš dobře nevycházel,“ odpověděla hospodyně opatrně. „Našel si zaměstnání v jiné domácnosti.“

‘Hunter se zamračil a paní Gorstová rychle pokračovala:

„Doufám, že se na něj nehněváte, pane. Zpráva o vaší smrti ho velmi rozrušila…“

„Na něj se nezlobím,“ ujistil ji Hunter a vedl Laru do přijímacího salonu. „Nejvyšší čas, abychom v tomto domě zavedli pořádek, má drahá.“

„Už je tu!“ vykřikl kdosi, když vystoupali do přijímacího pokoje v poschodí, a vzápětí se přidaly další hlasy. Uvnitř čekal Arthur s Janet, správce Young, doktor Slade a několik Crosslandů, kteří chtěli vidět vetřelce na vlastní oči.

Než se kdokoli zmohl na slovo, předstoupil Arthur, pohrdavě si změřil Huntera a poznamenal: „Zdá se, že jsi získal Laru na svou stranu.“ Pak se na obrátil na ni a zavrčel:

„Udělala jsi velkou chybu, má drahá. Nečekal bych, že tě ten darebák tak snadno přesvědčí. Netušil jsem, že máš tak slabý charakter.“

Lara mu pohled bez mrknutí vrátila. „Není to žádný darebák, pane.“

„Ujišťuji vás, lorde Arthure,“ vmísil se do řeči pan Young,

„že tento muž je opravdu Hunter Cameron Crossland, lord Hawksworth.“

„Bezpochyby vám za vaši podporu pořádně zaplatil,“ odsekl Arthur. „Nuže, půjdu s tím před soud. Nedopustím, aby se kdejaký podvodník vydával za lorda Hawkswortha. Vždyť ten ubožák váží nejméně o čtvrt metráku méně!“

Muž po Lařině boku se pousmál. „Zhubnout přece není žádný zločin, strýčku Arthure.“

Ten ho zpražil pohledem. „A jakpak sis vzpomněl, že se jmenuješ jako dědic velkého majetku, když jsi údajně ztratil paměť?“

Pan Young klidně zakročil. „Totožnost tohoto muže byla potvrzena, lorde Arthure. Vyzkoušeli jsme jeho paměť a zjistili jsme, že je přesná. Prozkoumali jsme zvláštní znamení včetně rány na rameni, kterou jako chlapec utrpěl na lovu. I rukopis ve všem připomíná rukopis lorda Hawkswortha. Jeho vzhled se poněkud změnil, avšak všichni, kdo ho dříve znali, potvrzují, že podoba s lordem Hawksworthem je nesporná.“

„Já jsem ho nepoznal,“ odsekl Arthur. „A moje žena také ne.“

„Není divu, vy byste přece jeho návratem nejvíc ztratili,“ poznamenal doktor Slade s cynickým úsměvem na drsné tváři.

„A navíc ho přijala jeho vlastní manželka. Zena tak počestná jako hraběnka by nikdy nepodporovala podvodníka.“

„Pokud by z toho neměla prospěch,“ zahrozila na Laru Janet kostnatým prstem. „Ta by vlezla do postele s prvním mužem, který by se naskytl, kdyby tím získala zpátky Hawksworth Hall.“

„To si nezasloužím!“ Laře nečekaná urážka vyrazila dech.

„Pěkná mladá vdovička, která touží po mužském,“ pokračovala Janet jízlivě. „Tím žvatláním o sirotčinci jsi oklamala hodně lidí, ale mě ne…“

„Dost!“ zahřměl Hunter a upřel na Arthura tak vražedný pohled, až se strýček začal potit. „Zmizte mi z očí! Neopovažujte se vstoupit na mé panství. Váš majetek vám pošleme. A ted odejděte. Máte velké štěstí, že jsem vás nepotrestal za to, jak jste se chovali k mé manželce.“

„Chovali jsme se k Laře až moc slušně,“ ohradila se Janet.

„Copak ti napovídala?“

„Ven!“ Hunter přikročil k Janet se zdviženýma rukama, jako by ji chtěl uškrtit.

S očima vyvalenýma hrůzou pospíchala ke dveřím. „Chováš se jako zvíře,“ vyštěkla po něm přes rameno. „Nemysli si, že někoho oklameš. Každý pes v našem psinci je lordem Hawksworthem víc než ty!“ Arthur se k ní připojil a za vzrušeného mumlání přítomných společně odešli.

Hunter sklonil hlavu k Lařině uchu. „Odpusť mi. Netušil jsem, jak špatně se k tobě zachovají.“

Lara na něho ohromeně pohlédla. Ještě nikdy se jí za nic neomluvil – nebyl toho schopen. „Skoro bych souhlasila s Janet,“ zašeptala. „Nechováte se jako muž, za kterého jsem se provdala.“

„Dala bys přednost mému starému já?“ zeptal se tiše.

Lara zmateně zamrkala. „Nevím,“ odpověděla a couvla, zatímco se přítomní shlukli kolem Huntera a jásali nad jeho zázračným návratem.

Služebnictvo zmateně pobíhalo, balilo Janetin a Arthurův majetek a snažilo se vyhovět dvěma pánům současně. Hunter trval na tom, aby provinilci neprodleně opustili panství, kteréžto pokoření mu, jak Lara dobře věděla, Crosslandové nikdy neprominou. Janet řádila jako fúrie a chrlila nadávky a rozkazy na každého, koho potkala.

Rozpačitá Lara bloudila po domě. Několik místností v patře si zachovalo původní vkusný a prostý vzhled. Okna halily bledě zelené hedvábné a sametové závěsy a příjemný dojem dotvářel elegantní francouzský nábytek.

„Děláš inventuru, co?“ ozval se úlisný hlas ze dveří dámského salonku. Lara se prudce otočila a spatřila Janet, útlou a pevnou jako ostří nože.

V duchu ji politovala, protože věděla, že Janet ztráta panství a titulu těžce zraní. Návrat k prostému životu bude tato pyšná žena těžce snášet. „Je mi to líto, lady Crosslandová,“ řekla upřímně, „vím, že je pro vás tato situace nepříjemna…

„Ušetři si falešný soucit! Myslíš si, že jsi vyhrála, co? To se ale pleteš. Stejně titul získáme zpátky. Arthur zůstává prvním dědicem, navíc máme dva syny, zatímco ty jsi, jak každý ví, neplodná. Už jsi to řekla tomu podvodníkovi, který se vydává za tvého manžela?“

Lara zbledla jako plátno. „Cožpak nemáte kouska studu?“

„Rozhodně víc než ty. Jak nadšeně lezeš do postele s cizím chlapem!“ Janet se hnusně zašklebila. „Měsíce sis hrála na mučednici, spoléhalas na ten svůj andělský obličej a vybrané chování, ale ve skutečnosti jsi mrouskavá kočka…“

Přerušil ji zvířecí řev „a do místnosti rychlostí útočící kobry vpadl Hunter. Popadl Janet za ramena zatřásl jí. „Máte štěstí,

že jste žena,“ zasyčel. „Jinak bych vás za vaše slova na místě zabil.“

„Pusť mě!“ vřískla Janet.

„Prosím, Huntere,“ přispěchala Lara, „prosím ne!“ Hunter se zarazil, když uslyšel své jméno. „Proč dělat scény,“ pokračovala Lara. „Nechte ji být, už kvůli mně.“

Hunter neochotně uvolnil sevření a Janet prchla.

Když se k ní otočil, Lara překvapeně zamrkala. Nikdy předtím neviděla v Hunterových očích divokou krvežíznivost. Ať zuřil sebevíc, neztrácel vrozenou vnější uhlazenost. V době mezi jeho odjezdem do Indie a překvapivým návratem však civilizovaná slupka popraskala… a za ní se vynořil úplně jiný muž.

„Janet je mstivá potvora,“ zamumlal.

„Mluvil z ní hněv a lítost,“ řekla Lara. „Neublížila mi…“ Hunter udělal několik dlouhých kroků, uchopil ji kolem pasu, druhou rukou jí pozvedl hlavu a majetnicky si prohlížel její obličej.

Lara si špičkou jazyka navlhčila vyprahlé rty. Útroby jí zahřál znepokojivý žár a při pohledu na široký hrudník a při vzpomínce na vzrušující polibek a pevné tělo, ke kterému se nedávno tiskla, se celá zadýchala.

Janet mířila dobře. Lara si musela přiznat, že ji tento muž na rozdíl od jejího manžela přitahuje. Změnili se snad oba…, nebo to znamenalo, že to není Hunter?

Seběhlo se to hrozně rychle. Potřebovala klid na přemýšlení.

„Nedotýkejte se mě,“ zašeptala. „Nesnesla bych to.“

Hunter ji pustil a ustoupil o krok. Díval se na ni zářivýma hnědýma očima, které v jistém osvětlení přecházely do černé.

Byly to Hunterovy oči…, a přece se v nich objevil cit, který nikdy předtím nespatřila.

„Je možné, že jste můj manžel?“ vykřikla mimovolně. „Ale kdo jiný byste mohl být? Nevím, co cítím, nevím, co si o tom všem mám myslet…“

Hunter klidně vydržel její pátravý pohled. „Máš-li pochyby, řekni to ostatním,“ řekl. „Je to na tobě. Bez tvé podpory nedokážu přesvědčit o své pravé totožnosti ani myš.“

Lara si otřela zvlhlé čelo. Nechtěla rozhodnout sama a ještě méně se jí zamlouvalo, že by nesla odpovědnost za chybné rozhodnutí. „Počkejme, až se vrátí vaše matka,“ řekla. „Jakmile se dozví o vašem návratu, okamžitě přijede. Její rozhodnutí bude konečné. Matka zná svého syna nejlépe.“

„Ne.“ Jeho obličej byl jako ze žuly. „Rozhodnutí je na tobě.

Tak co – jsem tvůj manžel, Laro?“

„Jak říkal pan Young – vše tomu nasvědčuje.“

„Kašlu na svědectví. Jsem tvůj manžel?“

„Nejsem si úplně jistá,“ odpověděla vyhýbavě. „Nikdy jsem vás moc neznala. Nebyli jsme si blízcí, jen snad tělesně, ale ani to neplatí tak docela…,“ zarazila se s tvářemi v ohni.

„Bývali jsme si cizí,“ přiznal. „Neměl jsem ponětí, jak zacházet se ženou – měl jsem se k tobě chovat jako k milence, kterou je třeba každý večer znovu svést. Byl jsem sobecký pitomec.“

Lara sklopila oči. „Toužil jste po jiné.“

„Za to jsi nemohla.“

„Vzal jste si mě, protože jste očekával dědice, a já vás zklamala.“

„Laro,“ přerušil ji, „to je ted vedlejší. Podívej se mi do očí.“ Neposlechla. Uchopil ji za uzel vlasů v týle a přinutil ji. „Je mi jedno, jestli jsi plodná, nebo neplodná. Už mě to nezajímá.“

„Ale bude vás to zajímat…“

„Změnil jsem se, Laro. Dej mi čas, abych to dokázal.“ Odmlčeli se a po zdánlivě nekonečné době se Lara odvážila pohlédnout na jeho široká pevná ústa. Hlavou jí vířila úzkostná představa, že ji možná znovu políbí.

Náhle se rozhodl a pohladil jí hrud tak rychle a lehce, že nestačila zareagovat. Bradavky jí však pod dotekem jeho dlaně ztuhly. Pak sklonil hlavu a Lara ucítila na krku jeho horký dech. Když se dotkl jazykem tepny, celá se otřásla. „Máš

hebkou pokožku, jako miminko,“ šeptal. „Chtěl bych tě na místě svléknout…, sevřít tvé nahé tělo v náručí… Miluji tě, jak jsem tě měl milovat už dávno.“

Lara se zarděla a pokusila se mu vymanit. Bezúspěšně. Svíral ji pevně. Našel citlivé místečko mezi krkem a ramenem a jemně ji kousal přes šaty. Lara se pod tím erotickým dotekem vzepjala a celé tělo se jí rozechvělo. Z úst jí uniklo slabé zasténání.

„Indové věří, že ženin život bez manžela je bezcenný,“ řekl škádlivě a rozséval polibky po jejím krku a do jemných jamek za ušima. „To znamená, že jsi měla velké štěstí, že jsem vstal z mrtvých.“

„Docela dobře jsem se bez vás obešla,“ vydechla Lara a oběma rukama ho popadla za ramena, protože jí podklesávala kolena.

Cítila, že se jeho rty za jejím uchem roztáhly úsměvem. „Má drahá, v Indii by tě zaživa upálili na mé pohřební hranici, aby tě zachránili před zoufalým životem beze mě.“

„To je barbarské!“ Když sevřel přes záhyby sukně pevnou křivku jejího zadečku, zavřela oči. „Prosím, já nechci…“

„Dovol, abych se tě dotkl. Tak dlouho jsem neobjal ženu.“

„Jak dlouho?“ zeptala se mimovolně.

„Víc než rok.“

Svádivě postupoval dlaní vzhůru po páteři. „A co když vdova nechce zemřít?“ vydechla. „Nemá na vybranou.“

„Přiznám se, že mnou sice zpráva o vaší smrti otřásla, ale ne natolik, abych spáchala sebevraždu.“

Zasmál se. „Tebe zpráva o ztroskotání patrně potěšila.“

„Ne,“ odpověděla automaticky, ale ke své hrůze cítila, že se provinile červená.

Hunter se odtáhl, aby jí viděl do tváře. „Lhářko,“ usmál se kysele a na okamžik se zmocnil jejích úst.

„Opravdu jsem nebyla…,“ pokusila se Lara ospravedlnit, ale Hunter náhle změnil téma. Důkladně si ji prohlédl.

„Chci, aby sis pořídila nové šaty. Má žena nebude chodit v hadrech.“

Lara sklopila oči na své vdovské šaty a uchopila záhyb bombazínové smuteční látky. „Ale to bude stát spoustu peněz,“ zaprotestovala naoko, ale v jejím hlase zazněla naděje, protože si představovala, jak by bylo pěkné mít pár nových šatů. Z šedé a černé už se jí dělalo zle.

„O to se nestarej. Prosím tě, zbav se těch smutečních hadrů. Klidně je spal.“ Promnul krajku, která vykukovala zpod cudného výstřihu. „A objednej si při té příležitosti nové negližé.“ Jakživa na sebe v noci nevzala nic jiného než dlouhou bílou bavlněnou košili. „Žádné negližé nepotřebuju!“ zvolala.

„Jestli si je neobjednáš, sám ti nějaké obstarám.“

Lara si nervózně popotahovala manžety, límeček i sukně.

„Nic nemravného na sebe nevezmu. Asi vás zklamu, ale… pochopte, že za vámi dobrovolně nepřijdu. Vím, že pro muže je těžké obejít se bez… toho…, zvlášť pro muže, jako jste vy…“ Lara celá zrudla. „Doufám, že si najdete…“ Sebrala poslední zbytky sil a důstojně pokračovala: „Prosím, klidně si k ukojení svých mužských potřeb najděte jinou ženu. Nečiním si na vás žádné nároky, stejně jako tomu bylo před vaším odjezdem.“

Hunter se zatvářil rozzlobeně, pobaveně a uraženě zároveň.

„Tentokrát tak snadno nevyvázneš, má lásko. Moji touhu uspokojí jediná žena…, a tou jsi ty. Dokud se mi neoddáš, zůstanu neukojen.“

Lara vzdorně zvedla bradu. „Nedám se obměkčit.“

„Ani já ne.“

Vzduch zhoustl výzvou. Lařino zrdce tlouklo tak silně, že rozechvívalo celou její bytost. Hunter se vyzývavě usmíval.

Až do této chvíle si nikdy nevšimla, jak je přitažlivý. Nezajímalo ji to. Vybrali ho její rodiče a ona jejich rozhodnutí přijala. Když po prvních dnech manželství zjistila, jak moc se jí hnusí, sotva na něj pohlédla. Nyní si vůbec poprvé uvědomila, že je velmi, až znepokojivě pohledný.

„Uvidíme, kdo to vydrží déle,“ uzavřel debatu Hunter. Výraz tváře musel Laru prozradit, protože se její manžel před odchodem z místnosti potměšile zasmál.

Hunter se večer pokoušel najít své deníky, ale nedokázal se soustředit. Metodicky propátral bedny, které si dal přinést ze skladiště, ale našel jen pár osobních drobností a nějaké oblečení, které mu bylo příliš velké.

S povzdechem bloudil zrakem po rudozlatém brokátu, který pokrýval stěny. Přepychově zařízená místnost útočila na jeho smysly. Celý minulý rok pobýval v prostém, někdy primitivním prostředí a kajuta na lodi, kterou se vracel do Anglie, rovněž neoplývala přehnaným pohodlím.

Převlékl se do francouzského brokátového županu, který našel v jedné z beden. Byl ušit pro mohutnější postavu, ale když pevně utáhl šňůru v pase, docela mu padl. Vanula z něj zatuchlina, ale zlatě protkávané hnědé a krémové hedvábí bylo měkké a hebké.

Vrátil se k zpřeházenému obsahu beden. Zamračeně uvažoval, kde by ty deníky mohly být. Možná je našli po jeho

„smrti“ a zničili, nebo je uložili na jiném místě. Zamyšleně si promnul bradu, na které od rána vyrašilo strnisko, a uvažoval, jestli Lara o těch denících něco ví.

Od večeře se neukázala. Jedla málo a brzy uprchla jako poděšený králíček. Služebnictvo se chovalo – zřejmě na příkaz

paní Gorstové – velmi nevtíravé. Asi si mysleli, že s Larou oslavuje návrat domů.

Naneštěstí tuto a ještě mnoho dalších nocí bude sám. Třebaže po ní silně toužil, nedokázal by se jí vnutit násilím. Věděl, že jedině trpělivostí si časem získá místo v Lařině loži, a byl ochoten tuto zkoušku podstoupit. Způsob, jakým odpoledne zareagovala na jeho polibek, ho povzbudil. Byla odměřená, ale rozhodně ne chladriá. V jednu chvíli odpovídala na jeho laskání velmi sladce a tak ohnivě, že se ještě při vzpomínce vzrušil.

S hořkým úsměvem se ovládl. Jedno bylo jisté – žil v celibátu příliš dlouho a vzal by zavděk každou ženou. Přesto se rozhodl žít jako mnich. Krásnou a okouzlující manželku od něho dělilo jen několik dveří.

Položil Lařinu miniaturu na oválný stolek a přejel prstem po oprýskaném, smaltovou malbou zdobeném pouzdře. Navyklým pohybem stiskl uzávěr. Pohled na tu krásnou jemnou tvář ho jako obvykle osvěžil a posílil.

Malíři se sice nepodařilo dokonale zachytit její smyslná ústa, sladký výraz a oči zelené jako louka v mlze, ale to by žádný štětec nedokázal.

Hunter se rozhodl, že se o ni postará. Lara je na tuto dobu neobyčejně citlivá žena. Laskavě a velkoryse přijímá lidi se všemi chybami. Kdekdo ji ošálí. Potřebuje mužnou ochranu a ještě spoustu dalších věcí.

Zatoužil se na ni ještě jednou podívat. Opatrně otevřel a přešel chodbou k jejím dveřím.

Tiše zaklepal a zašeptal její jméno. Neozval se ani hlásek.

„Laro,“ zašeptal a zkusil kliku. Dveře byly zamčené.

Pochopil sice, že Lara cítila potřebu postavit mezi ně překážku, ale přesto se rozzuřil jako primitivní samec. Patřila mu a on ji chtěl vidět. „Okamžitě odemkni dveře, Laro!“ přikázal a varovně zalomcoval klikou.

„N-nechci vás dnes v noci vidět,“ odpověděla rozechvěle.

„Pusť mě dovnitř!“

„Něco jste mi slíbil,“ obvinila ho pohrdavě. „Řekl jste, že se mi nebudete vnucovat!“

Hunter se opřel ramenem do dveří a vyrazil je. Mosazný zámek byl spíše na ozdobu. „Žádné zamčené dveře mezi námi nebudou,“ oznámil úsečně.

Bledá Lara stála u postele a rukama si objímala hrud. Z jejího postoje bylo zřejmé, že má co dělat, aby nevzala nohy na ramena. V rozevlátém mušelínovém nočním rouše a s rozpuštěnými tmavými vlasy vypadala jako anděl. Hunter si však připomněl dotek jejích něžných ňader, pevných boků a sladkost jejích úst a v bedrech mu zaplál žár. V životě po žádné ženě tolik netoužil. Každá buňka jeho těla se jí chtěla dotknout a ochutnat ji.

„Odejděte, prosím,“ naléhala.

„Neznásilním tě, Laro. Kdybych to měl v úmyslu, už bys ležela pode mnou,“ ujistil ji drsně. „Proč jste tedy přišel?“

„Domníval jsem se, že bys mi mohla říct, kam se poděl zbytek mých osobních věcí.“

Lara se zamyslela. „Když se Arthur nastěhoval, většinu z nich zničil nebo prodal. Nemohla jsem mu v tom zabránit.“

Hunter se zamračil a v duchu strýce proklel. Doufal, že ten mizera nenašel jeho deníky a neobjevil tajemství, která skrývají…

„Řekla jsem sluhům, aby všechno přenesli do vašeho pokoje,“ ujistila ho Lara. „Postrádáte snad něco?“

Mlčky pokrčil rameny. Snad jsou deníky ukryty někde v domě, uklidňoval se. A pokud ano, bude lepší, když se o nich Lara nedozví.

Pokročil do pokoje a povšiml si, že Lara s rozhodně zdviženou bradičkou si od něho udržuje bezpečný odstup. Přelétla pohledem po jeho županu, který v ní zřejmě probudil nepříjemné vzpomínky.

„Co se děje?“ zamručel.

„Copak si nevzpomínáte?“ zeptala se a mezi hebkým temným obočím se objevila vráska. Zavrtěl hlavou. „Na co?“

„Měl jste to na sobě, když jste mě… naposledy navštívil v mojí ložnici.“ Z výrazu její tváře usoudil, že to není příjemná vzpomínka.

Slyšel se mumlat omluvu a pak zavládlo tísnivé ticho. Hněvivě a zároveň lítostivě pohlížel na manželku a uvažoval o tom, jak vymazat obvinění v jejích očích.

„Řekl jsem, že se to nebude opakovat.“

„Ano, můj pane,“ odpověděla, ale bylo jasné, že mu nevěří. Se zaťatými zuby přešel po perském koberci. Věděl, že si

Lara přeje, aby co nejdříve odešel, ale přesto zůstal. Tak dlouho nehovořil s vlídnou duší. Byl strašně osamělý a její společnost ho utěšovala, přestože si byl vědom, že jí se nezamlouvá.

Její ložnice byla zařízena ještě nevkusněji než jeho. Postel vypadala jako pomník se čtyřmi vyřezávanými, těžce zlacenými sloupy po stranách, s brokátovými závěsy a rudým ložním prádlem. Strop hyzdily zlaté mušle a delfíni a výsledný nevábný dojem zvyšovalo oválné zrcadlo, rámované polonahými mořskými pannami.

Lara si s úlevou všimla, kam se zatoulal jeho pohled, a podotkla: „Janet se asi měla moc ráda. Proč by se jinak chtěla pozorovat i v posteli?“

Její nevinost ho okouzlila. „Ale ona se nedívala, jak usíná. Zajímaly ji ty další věci, které se provozují v posteli,“ vysvětlil suše.

„Chcete říct, že se na sebe dívala při…“ Lara zrudla až po kořínky vlasů. „Ale proč?“

„Někteří lidé se při aktu rádi pozorují.“ „Ale Janet byla tak počestná…“

„Překvapilo by vás, co počestní lidé dělají v soukromí svých ložnic,“ řekl a přistoupil blíže.

Očekával, že uskočí, ale ani se nepohnula a podívala se na něj průzračnýma zelenýma očima. Pochopil, že je zvědavá, a uhodl, co ji zajímá. „Vy jste taky…,“ začala a zajíkla se.

„Ne, pod zrcadlem nikdy,“ uklidnil ji, třebaže jej to pomyšlení silně vzrušilo. Představil si, jak pokládá Laru na

lože, vyhrnuje jí noční košili, noří hlavu mezi její štíhlá stehna a jejich propletená těla se zrcadlí na stropě.

„To je tedy hloupý nápad,“ prohlásila Lara.

„Osobně se řídím pravidlem, že člověk nemá odsuzovat nic, co sám nevyzkoušel.“

Proti své vůli se krátce zasmála. „Takové pravidlo by vás mohlo přivést do nesnází.“

„Už se stalo,“ odpověděl smutně.

Výraz jeho tváře Laře napověděl, že si vybavuje nepříjemné zážitky z Indie. „Našel jste na cestách to, co jste hledal?“ zeptala se rozpačitě. „Vzrušení a dobrodružství, po kterém jste tolik toužil?“

„Ne, dobrodružství a vzrušení je silně přeceňováno,“ odpověděl. „Jediné, co jsem na cestách získal, je touha někam patřit. Touha po domově.“ Odmlčel se a zadíval se na ni.

„Touha po tobě.“

„Jak dlouho vám to vydrží?“ zeptala se tiše. „Za chvíli vás domov i lidé včetně mě začnou nudit jako předtím.“

Ale po tobě budu toužit až do smrti, ozval se vnitřní hlas a jeho naléhavost Huntera ohromila. Chtěl tu zůstat. Chtěl ji. Věděl, že o ni bude bojovat do posledního dechu.

„Nenudil bych se ani po tisíci nocí strávených ve tvém náručí,“ ujistil ji.

Neklidně a nedůvěřivě po něm střelila pohledem a usmála se. „Můj pane, po roce celibátu je pro vás jistě žádoucí každá žena.“

Přešla k toaletnímu stolku a začala si štíhlými prsty splétat hedvábné vlasy. Bylo to znamení, aby odešel, ale Hunter je ignoroval. Šel za ní, opřel se ramenem o zeď a sledoval’ji.

„Indové celibát obdivují,“ poznamenal.

„Opravdu?“ opáčila chladně.

„Svědčí o mužově vůli nad sebou i okolím a přibližuje ho duchovnímu světu. Posilují sebekontrolu tím, že zdobí své chrámy erotickými výjevy. Návštěva takového chrámu je

zkouškou víry a disciplíny. Jen nejsilněji věřící nevzruší pohled na milostná vyobrazení.“

Lara se soustředila na splétání copů. „Navštívil jste takové místo?“

„Přirozeně. Obávám se, že jsem se jako opravdu věřící neosvědčil.“

„To mě překvapuje,“ řekla Lara tónem, který na jeho tváři vyloudil škádlivý úšklebe“k.

„Průvodce mě ujistil, že jsem reagoval jako typický Angličan. Indové dokážou lépe ovládat bolest i rozkoš, mysl i tělo.“

„Pohani,“ vyjádřila se Lara a dopletla cop.

„Ach ovšem. Klaní se mnoha božstvům, včetně Sivy, což je pán tvorstva a bůh plodnosti. Vynalezl prý miliony milostných pozic, i když svým následníkům popsal jen několik tisíc.“

„M-miliony…“ Laru to tak ohromilo, že se k němu otočila.

„Ale vždyť je jen ta jedna…“

Huntera najednou přestalo škádlení bavit a zadíval se na ni s výrazem, který zrcadlil ten její. Takže milování pro ni byl jen nepříjemný neradostný akt. Není divu, že ho nevítala s nadšením.

„Laro,“ ozval se něžně, „některé věci jsem ti neukázal…, nikdy jsem je s tebou nedělal, třebaže jsem měl…“

„To nevadí,“ přerušila ho neklidně. „Prosím, nechci mluvit o minulosti a zvláště ne o této její části. Ráda bych šla spát. Jsem velmi unavená.“ Odhodila cíp pokrývky a drobnýma rukama uhladila vyšívanou tkaninu.

Hunter věděl, že by měl odejít, ale místo toho uchopil její ruku a políbil ji do dlaně. Cítil na rtech, jak se zachvěla, ale neodtáhla se.

„Přijde den, kdy mi vedle sebe uděláš místo,“ přelétl pohledem z jejích velkých zelených očí na prázdnou polovinu postele. Pomalu ji pustil. Třela si dlaň, jako kdyby ji pálila.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se starostlivě.

„Ne, jen jsem…, ne.“ Přitiskla si ruce k tělu a zvláštně na něho pohlédla.

Bodlo ho u srdce a se smutným úsměvem zavrtěl hlavou. Okamžitě opustil místnost, protože věděl, že kdyby zůstal o vteřinu déle, neovládl by se. Když za sebou zavíral dveře, stála bez hnutí, tvář jako krásnou masku.

K Lařině úžasu byl dav lidí, který přišel první den, pouhá kapka proti záplavě, která dopadla na Hawksworth Hall nazítří. Hosté zaplnili všech čtyřiasedmdesát pokojů v panském sídle. Byli mezi nimi místní politické veličiny, šlechta i měšťané a všechny přivedla zvědavost a překvapení nad Hunterovým návratem. Příjezdovou cestu lemovaly kočáry s čtyřspřežími i šestispřežími a místnosti pro služebnictvo přetékaly kočími a sluhy v pestrobarevných livrejích.

„Mám je odmítnout? Paní Gorstová jim může oznámit, že se necítíte dobře,“ navrhla Lara ráno, když nápor začínal.

„Ať je uvedou.“ Hunter se s odevzdaným výrazem usadil do lenošky v knihovně. „Rád bych viděl staré známé.“

„Ale doktor Slade doporučil, abyste v prvních dnech po návratu odpočíval o samotě, než si zvyknete na domácí prostředí.“

„Na odpočinek o samotě jsem měl celé dlouhé měsíce.“

Lara se na něho překvapeně zadívala. Hunter, který vždy dbal na rodinnou důstojnost, si musel být vědom, že se od něho sice očekává, že se oficiálně vrátí do společnosti, ale až po několika dnech, prožitých v rodinném kruhu. „To bude cirkus,“ utrousila. „Nemůžete je přijmout všechny najednou.“

Hunter se mile usmál. „Trvám na tom.“

Přivítal každého návštěvníka tak přívětivě a potěšené, že to Laru ohromilo. Hunter byl sice vždycky dobrý hostitel, ale své hostitelské povinnosti vykonával bez velkého nadšení, zvláště když přijímal nižší šlechtu a měšťany, kterým opovržlivě říkal křupáni. Dnes se choval ke všem stejně vlídně.

Okouzloval je historkami z cest po Indii, konverzoval s několika lidmi současně, s jedním či dvěma vybranými přáteli se prošel po galerii a po zahradě. Před polednem otevřel několik lahví jemného koňaku a pánům, kteří se kolem něho shlukli, nabízel vonné doutníky. V kuchyni se připravovalo občerstvení a služebnictvo roznášelo podnosy s výtečnými chlebíčky, kandovanými fíky a citrony a dále mísy koláčků, které hostům očividně chutnaly.

Lara se starala o podávání čaje a čelila otázkám chichotajících se žen, na nichž bylo patrné dychtivé vzrušení.

„Co jste si pomyslela, když jste ho spatřila?“ zeptala se jedna, zatímco druhá naléhala: „Jaká byla vaše první slova?“

„Přiznám se,“ odpověděla Lara váhavě, „že jsem byla velmi překvapená.“

„Rozplakala jste se?“

„Omdlela jste?“

„Objal vás?“

Lara se zmateně zadívala do šálku čaje. Zachránil ji příchod sestry, která ode dveří suše poznamenala: „Podle mého názoru vám do toho nic není, milé dámy.“

Lara vzhlédla a při pohledu na Rachelin laskavý obličej se málem rozplakala. Ráchel věděla, co pro ni Hunterův návrat znamená. Pokusila se nedat najevo úlevu a s omluvou si

odvedla Ráchel stranou. Zastavily se v koutku pod schodištěm a Ráchel povzbudivě stiskla Lařinu ruku.

„Tušila jsem, že vás přepadnou hosté. Chtěla jsem počkat, ale nevydržela jsem to.“

„Je to neskutečné,“ odpověděla Lara tiše, aby ji nezaslechlo nepovolané ucho. „Ještě jsem nestačila popadnout dech, tak to šlo rychle. Arthur a Janet najednou zmizeli a já jsem zpátky, s Hunterem…, který se chová jako cizí člověk.“

„Cizí člověk – to myslíš obrazně, nebo doslova?“ zeptala se Ráchel vážně.

„Víš dobře, že bych ho nepřijala, kdybych si nebyla jistá, že je to můj manžel,“ ujistila ji Lara překvapeně.

„Ovšem, má drahá, ale… trochu se změnil, že?“ Vyznělo to spíš jako konstatování než otázka.

„Takže jsi se s ním setkala.“

„Narazila jsem na něj, když šel s panem Cobbettem a lordem Grimsonem do kuřáckého pokoje. Okamžitě mě poznal a přátelsky mě pozdravil. Chvíli jsme spolu hovořili o samotě a on se vyptával na příkoří, která jsi utrpěla v jeho nepřítomnosl i . Pak se zeptal na mého manžela a upřímně se zaradoval, když jsem mu řekla, že ho Terrell zítra navštíví.“ Ráchel se nejisté usmála. „Chová se, vypadá a reaguje jako lord Hawksworth, ale…“

„Já vím,“ přiznala Lara. „Změnil se. Po tom, co prožil, je to docela přirozené, ale jsou věci, kterým nerozumím a nedokážu si je vysvětlit.“

„Jak se chová k tobě?“

Lara pokrčila rameny. „V zásadě moc dobře. Snaží se být příjemný a… šíří kolem sebe šarm a porozumění, na které si z dřívějších dob nevzpomínám.“

„To jsem blázen,“ poznamenala Ráchel. „Stal se z něj okouzlující muž, po kterém šílí většina žen. Je úplně jiný než dřív.“

„Ano,“ souhlasila Lara, „opravdu se změnil.“

„Jsem zvědavá, co si o něm pomyslí Terrell, byli přece důvěrní přátelé. Jestli je to podvodník…“

„Není,“ zarazila ji Lara. Pomyšlení na to, že by mohla žít pod jednou střechou s lhářem a podvodníkem, ji k smrti vyděsilo.

„Larisso, pokud máš sebemenší podezření, že je to podvodník, můžeš být v nebezpečí. Neznáš jeho minulost a netušíš, čeho by mohl být schopen…“

„Je to můj manžel.“ Lara se nedala zviklat, třebaže malinko pobledla. „Jsem si tím jistá.“

„Pokusil se včera v noci…“

„Ne.“

„Domnívám se, že bys svého manžela poznala, kdyby tě sevřel v náručí.“

Lara si vzpomněla na jeho horký dech, na pocit, když pročísla jeho vlasy, a na vůni santalového dřeva. Cítila, že mezi nimi panuje zvláštní, pevné pouto. „Nevím, kdo to je,“ zašeptala neochotně, „ale musím věřit, že je to můj manžel, protože ví věci, které by cizí muž nemohl znát.“

Přiblížil se večer a hosté přes protesty doktora Sladea zůstávali. „Už toho dneska zvládl dost,“ řekl starý lékař Laře a společně se zadívali na Huntera, který stál u postranního stolku v přijímacím pokoji. „Měl by si odpočinout, lady Hawksworthová.“

Lara pozorovala, jak si její manžel nalévá brandy a zároveň se směje nějakému žertu jednoho ze svých společníků. Vypadal uvolněně…, pokud si člověk nevšiml napjatého výrazu očí a prohlubujících se vrásek podél úst.

On to hraje, uvědomila si. Je to dokonalé představení, které mu má získat podporu obyvatel města…, a to se mu povedlo. Byl pohostinný, přátelský a uhlazený – každým coulem šlechtic na svém místě. Pokud o něm někdo pochyboval, Hunter ho dnes přesvědčil.

Přestože navrátilce obklopoval dav lidí, vypadal velmi osaměle a Lara pocítila záchvěv soucitu. „Vypadá trochu unaveně. Snad byste na něj mohl zapůsobit,“ požádala Lara doktora Sladea.

„Už jsem to zkusil,“ odpověděl starý pán a podrbal si licous. „Má svou hlavu, jako vždycky. Bude si hrát na hostitele tak dlouho, až padne.“

Lara manžela zamyšleně pozorovala. „Nikdy nedbal na názory jiných lidí,“ souhlasila a potěšilo ji, že alespoň v tomto bodě se nezměnil. „Pokusím se ho přesvědčit.“

S roztomilým úsměvem přistoupila k Hunterovi a jeho třem společníkům. Začala s tím, který byl nejblíž – se sirem Ralphem Woodfieldem, vášnivým lovcem. „Moc mě těší, že jste přišel, sire Ralphe!“ zvolala nadšeně.

„Potěšení je na mé straně, lady Hawksworthová,“ odpověděl srdečně. „Dovolíte, abych vám blahopřál k šťastnému návratu vašeho manžela? Všichni jsme ho postrádali. Ale vy se z jeho návratu zajisté těšíte nejvíce,“ zamrkal lascivně.

Lara se začervenala. Toho dne vyslechla řadu podobných poznámek, jako by ji celý Market Hill i s okolím považoval za vdovu prahnoucí po tělesné lásce. Spolkla urážlivou repliku a sladce se usmála. „Je to velké štěstí, pane. A jsem si jista, že když společnosti oznámím, co mě právě napadlo, potěší je to všechny ještě víc.“

„Opravdu?“ naklonil sir Ralph hlavu a jako by trochu vystřízlivěl.

„Vím, že chováte nádherné plnokrevníky a že o ně skvěle pečujete, a tak mě napadlo, zda byste si nechtěl v Market Hillu otevřít domov pro staré a chromé koně.“

„D-domov pro…,“ sklesla mu čelist.

„Místo, kde by prožili pokojné stáří, až zchromnou a nebudou dále sloužit. Nepochybuji, že vás zarmucuje

pomyšlení na ta věrná zvířata, která jsou po tolika letech služby utracena.“

„To ano, ale…“

„Věděla jsem, že vás pomyšlení na záchranu životů těch ubohých zvířat nadchne,“ pokračovala Lara. „Jste skvělý muž. Brzy si o tom promluvíme a naplánujeme celou akci.“

Sir Ralph zoufale zabručel, že se musí vrátit k manželce, kvapně se rozloučil a vyklouzl z místnosti.

Lara se obrátila k další oběti – tentokrát to byl zarytý pětačtyřicetiletý starý mládenec. „Pane Parkere, hodně jsem o vaší situaci přemýšlela.“

„O mé situaci?“ opakoval a nechápavě se zamračil, až se mu obočí spojilo v jedinou linku.

„Víte, dělá mi starosti, že tak dlouho postrádáte společnost a laskavou péči, kterou vám může poskytnou jedině milující manželka… Nuže, našla jsem tu pravou.“

„Ujišťuji vás, lady Hawksworthová, že nepotřebuji…“

„Je to perla,“ přerušila ho Lara. „Jmenuje se slečna Mary Falconerová. Má podobnou povahu jako vy – je nezávislá, praktická, má pevnou vůli… Zkrátka: dokonale se k vám hodí. Co nejdřív vás seznámím.“

„Mám to potěšení slečnu Falconerovou znát,“ zaskřípal zuby Parker. „A rozhodně tuto odkvetlou protivnou starou pannu nepovažuji za dokonalou partii.“

„Odkvetlá? Protivná? Ujišťuji vás, pane, že slečna Falconerová je úplný anděl. Až ji lépe poznáte, určitě si opravíte úsudek.“

Parker se urychleně odporoučel, drtě kletby mezi zuby. Než odešel, podíval se přes rameno na Huntera, jako by mu doporučoval, aby byl na ženu přísnější. Hunter pokrčil rameny a nevinně se usmál.

Lara hodlala věnovat vlídnou pozornost dalším hostům, ale zjistila, že všichni mají pádné důvody, proč musejí okamžitě odejít, houfně se shánějí po kloboucích a rukavicích a prchají ke kočárům.

Když odcházel poslední host, připojil se v hale Hunter k Laře. „Má drahá, dokonale ovládáš umění jak vyprázdnit místnost.“

Nebyla si jistá, zda je to míněno jako poklona, nebo jako stížnost, a unaveně odpověděla: „Někdo se jich zbavit musel, jinak by tu zůstali celou noc.“

„Výborně, zbavila ses našich hostů a máš mě celého pro sebe. Copak plánuješ na dnešní večer?“

Laru zneklidnil jeho škádlivý tón, propletla si prsty a řekla:

„Pokud si chcete odpočinout, dám vám poslat večeři do ložnice…“

„Naznačuješ snad, že bych se měl odebrat na lože tak brzy a navíc sám?“ zašklebil se na ni koketně. „Doufal jsem, že mi nabídneš něco lákavějšího. Myslím, že půjdu do knihovny a napíšu pár dopisů.“

„Má vám tam poslat večeři?“

„Nemám hlad,“ zavrtěl hlavou.

„Musíte přece něco sníst,“ protestovala.

Podíval se na ni s úsměvem, který jí sevřel žaludek. „Zdá se, že ses mě rozhodla vykrmit. Dobrá, povečeříme nahoře v rodinném salonu.“

Lara si uvědomila, že se místnost nachází blízko jeho ložnice, a rozpačitě zavrtěla hlavou. „Dala bych přednost dolní jídelně.“

Zamračil se. „Tam bych nedokázal pozřít ani sousto. Viděl jsem, co s ní Janet provedla.“

„Egyptské motivy jsou ted v módě,“ usmála se Lara.

„Sfingy a krokodýlové,“ bručel si pod vousy. „Nohy od stolu omotané vyřezávanými hady. Myslel jsem, že hlavní síň je nejhorší. Nechám to tu zrestaurovat do původní podoby. Náramně divný návrat, když člověk nepozná polovinu místností. Turecké stany, čínští draci, sfingy… Je to noční můra.“

„Taky si to myslím.“ Lara se neubránila smíchu nad jeho zoufalým výrazem. „Když jsem viděla, co tu provádějí,

nevěděla jsem, jestli mám plakat, nebo se smát… A vaši matku málem ranila mrtvice. Zapřísáhla se, že už sem nikdy nevkročí.“

„Inu, to by mohl být jediný důvod, proč zachovat dům v této podobě,“ odtušil suše.

Lara si dala ruku před ústa ve snaze zadržet smích, ale jeho ozvěna přesto doznívala mezi mramorovými stěnami.

Hunter se ušklíbl, uchopil ji za ruku a než stačila ucuknout, zalechtal ji palcem na dlani. „Pojd nahoru, povečeříme spolu.“

„Nemám hlad.“

Sevřel jí ruku. „Ale ty musíš jíst víc než já. Viděl jsem, jak jsi hubeňoučká.“

„Nejsem hubená,“ bránila se a marně se mu snažila vyškubnout ruku.

„Vešla by ses mi do kapsy,“ prohlásil a přitáhl ji k sobě, usmívaje se nad jejím neklidem. „Pojďme nahoru. Už se přece nebojíš zůstat se mnou o samotě, že ne?“

„Ovšemže ne.“

„Myslíš si, že se tě pokusím políbit, co?“

Lara se rychle rozhlédla. Bála se, že jejich rozhovor vyslechne nějaký sluha. „O tom nemám zájem diskutovat…“

„Nepolíbím tě,“ řekl vážně. „Ani se tě nedotknu. Řekni, že se mnou povečeříš.“

„Huntere…“

„Řekni to!“

Pobouřeně se zasmála. „Tak tedy ano, když vám tolik záleží na tom, abychom večeřeli spolu.“

„Ano, hrozně moc mi na tom záleží,“ odpověděl měkce a blýskl zuby ve vítězném úsměvu.

Janet s Arthurem udělali během své vlády na panství mnoho změn, ale kuchařku si ponechali, za což jim byla Lara z hloubi duše vděčná. Paní Rouilléová pracovala u Hawksworthů přes deset let a mistrovským spojením

francouzské a italské kuchyně předčila nejlepší londýnské šéfkuchaře.

Lara se až dosud musela spokojit s prostou stravou, kterou si sama v hájovně uvařila, střídanou občas dušeným masem, jež jí nosila kuchyňská služtička z vesnice. Proto si na pokrmech, připravených na počest Hunterova návratu do Hawksworth Hallu, opravdu pochutnala. Paní Rouilléová přichystala Hunterovo oblíbené jídlo: pečenou koroptev s citronem, obloženou zadělávaným lilkem, vařenými artyčoky a makarónovým pudingem, zapečeným s máslem a strouhaným sýrem.

„Ach, to mi chybělo,“ neovládla se, když přišel na stůl v rodinném salonu první chod. Blaženě nasála libou vůni a povzdechla si. „Musím se přiznat, že mi nejvíc scházela kuchyně pani Rouilléové.“

Hunter se usmál. Tvář měl ozářenou jemným svitem svíček, ale ani ten nedokázal změkčit pevné elegantní obrysy jeho lícních kostí a vyzývavou bradu. Pohled na tak známý a přece jiný manželův obličej Laru mátl.

Pokoušela se rozpomenout, jestli si svého muže za celou dobu manželství opravdu prohlédla. Neuhnula jeho pohledu, který pátral po jejích nejtajnějších myšlenkách.

„Měl jsem ti přivézt vzorek lodní stravy, kterou jsem se živil cestou domů,“ poznamenal. „Solené maso, sušený hrách a grog. Kamenný sýr a kyselé pivo. A porce červů nádavkem.“

„Červů?“ zděsila se Lara.

„Zabydleli se v sušených potravinách,“ zasmál se Hunter nad jejím zděšením. „Nakonec jsme si je oblíbili, protože navrtávali dírky v lodních sucharech, takže se daly lépe lámat.“

Lara se zatvářila znechuceně. „Už o červech nechci nic slyšet. Zkazíte mi večeři.“

„Ach promiň,“ omlouval se zkroušeně, čímž jí připomněl provinilce v sirotčinci. „Změníme téma.“ Zadíval se na její levou ruku, která zrovna drobila krajíček chleba. „Proč nenosíš prsten, který jsem ti dal?“

Nechápavě se na něho zadívala a najednou pochopila. „Víte, já…,“ zarazila se. Zrudla a hrála o čas.

„Tak kde je?“ naléhal jemně.

„Já – ani vlastně nevím…“

„Myslím, že víš.“

Lara se dusila výčitkami svědomí. Gravírovaný zlatý prsten byl jediný šperk, který od něho dostala. „Je mi to líto, ale prodala jsem ho,“ vyrazila. „Nic jiného jsem neměla a potřebovala jsem peníze. Stejně byste se o tom nedozvěděl, kdyby…“

„Na co jsi ty peníze potřebovala? Na šaty? Na jídlo?“

„Pro sebe ne, pro…“ Zhluboka se nadechla a pak to vyklopila. „Pro děti. V sirotčinci. Je jich skoro třicet, od nejmenších do největších, a každé něco potřebuje. Neměly dost přikrývek, a když jsem si pomyslela, jak se ti chudáčkové v noci třesou zimou…, nesnesla jsem to. Šla jsem za Arthurem a Janet, ale ti mi řekli… Na tom vlastně nezáleží. Musela jsem něco udělat a ten prsten už pro mě nic neznamenal.“ Omluvně se na něho podívala. „Netušila jsem, že se vrátíte.“

„Kdy ses začala starat o sirotčinec?“

„Před pár měsíci, když se Arthur a Janet nastěhovali do Hawksworth Hallu. Požádali mě, abych se odstěhovala do hájovny a já…“

„Takže na panství byli jen dva měsíce.“

Lara pokrčila rameny. „Nechtěla jsem mermomocí zůstat na zámku. Stejně bych musela odejít. A v tom domku mi bylo dobře. Cítila jsem se tam v bezpečí. A život v chudém prostředí mě naučil vidět potřeby bližních. Sirotků, starých, nemocných, osamělých…“

„Dnes mi několik lidí řeklo, že jsi působila jako městská dohazovačka.“

Lara se zapýřila. „Pomohla jsem jen dvakrát. To ze mě ještě nedělá dohazovačku.“

„Také tě popsali jako všetečku.“

„Všetečku!“ zvolala pobouřeně. „Ujišťuji vás, že nikdy nestrkám nos do cizích věcí.“

„Ty můj hlupáčku.“ V jeho očích pobaveně zajiskřilo.

„Dokonce i tvoje sestra připouští, že se snažíš řešit problémy jiných lidí. Jednou týdně předčítáš slepé stařeně – jakési paní Lumleyové. Dva dny trávíš v sirotčinci, další den pochůzkami pro starší manželský pár a zbytek času intrikováním, dohazováním a přesvědčováním lidí, kteří nemají o konání dobrých skutků nejmenší zájem.“

Laru ohromilo, že ho Ráchel tak dobře informovala.

„Nevěděla jsem, že pomáhat potřebným je zločin,“ řekla se vší důstojností, jaké byla schopna.

„A co tvoje potřeby?“

Otázka byla tak důvěrná, překvapivá a zároveň nevinná, že uvedla Laru do rozpaků. „Nevím, na co narážíte. Mé potřeby jsou plně uspokojeny. Dny trávím zajímavě a s přáteli.“

„Nikdy jsi po ničem nezatoužila?“

„Máte-li na mysli nové manželství, pak odpověď zní – ne. Zjistila jsem, že žena může žít příjemně a plně, aniž by musela být něčí manželkou.“ A nečekaně dodala: „Mně… mně se… manželství nelíbí.“

Tvářil se vážně a neproniknutelně. Lara si myslela, že se na n i zlobí, ale on řekl s lítostí: „Moje chyba.“

Zneklidněla. „To nebyla ničí chyba. Nehodili jsme se k sobě. Nesdíleli jsme stejné zájmy. To lady Carlysleová – opravdu si myslím, že byste ji měl navštívit.“

„Nestojím o lady Carlysleovou,“ odsekl.

Lara si pohrávala s kouskem koroptve, ale její potěšení z jídla zmizelo. „Je mi líto toho prstenu.“

Netrpělivě mávl rukou. „Dám ti udělat jiný.“

„Není třeba. Nechci ho.“ Lara se na něho úkosem, ale pevně podívala a celým tělem se chystala ke vzpouře. Teď začne poroučet a vynutí si poslušnost. Hunter se však pohodlně opřel

a zamyšleně jí vracel pohled, jako by řešil nějakou zajímavou hádanku.

„Budu tě tedy muset pokoušet.“

„Šperky mě nezajímají, můj pane.“

„To se uvidí.“

„Chcete-li utrácet – ostatně pochybuji, že ještě máte co – a udělat mi tím radost, věnujte peníze na úpravy sirotčince.“

Zadíval se na její levou ruku, která sevřela stříbrnou vidličku jako zbraň. „Sirotci mají velké štěstí, že se o ně stará tak obětavá patronka. Tak dobrá, připrav seznam všeho, co potřebuješ, a promluvíme si o tom.“

Lara přikývla a odložila ubrousek. „Děkuji, pane. Když dovolíte, ráda bych se vzdálila.“

„Před moučníkem?“ usmál se šelmovsky. „Snad jsi nepřišla o svůj mlsný jazýček?“

Lara jeho úsměv mimovolně opětovala. „Nepřišla,“ přiznala

se.

„Požádal jsem paní Rouilléovou, aby upekla hruškový

koláč.“ Hunter vstal, přešel za její židli, položil jí ruce na ramena a zabránil jí vstát. „Zůstaň a ochutnej.“

Sametový hlas s drsným podtónem ji rozechvěl. Patrně to ucítil, protože jí sevřel ramena. Skrytá síla a majetnický dotek způsobily, že se polekaně pokusila vyprostit, ale když ucítila teplo jeho dlaní, zarazila se a rukama začala opatrně zkoumat jeho dlouhé prsty a pevná silná zápěstí. Stahoval a natahoval prsty jako předoucí kočka. Hluboké ticho přerušovalo jen slabé praskání svíček.

Hunter se s nejistým smíchem odtáhl, jako by ho její ruce popálily.

„Promiňte,“ řekla Lara jemně a překvapeně se začervenala.

„Netuším, proč jsem to udělala.“

„Neomlouvej se. Vlastně…“ Poklekl u její židle a vzhlédl k ní. Pokračoval tichým hlubokým hlasem. „Přál bych si, abys to udělala ještě jednou.“

Jeho ohnivě temné oči ji hypnotizovaly. Klečel bez hnutí, jako by ji povzbuzoval, aby se ho znovu dotkla. Lara sevřela ruce v klíně, aby se ubránila pokušení. „Huntere?“ zašeptala.

Změnil výraz – klidnou bronzovou masku vystřídal pokřivený úsměv. „Vyslovuješ moje jméno, jako kdybys nevěděla, kdo jsem.“

„Možná to nevím.“

„A kdo bych tedy mohl být?“

„Nemám zdání,“ čelila klidně jeho škádlení. „Kdysi dávno se mi zdávalo…,“ odmlčela se, když si uvědomila, s čím se mu málem svěřila. Měl nad ní strašnou moc, dokázal by z ní vylákat všechna tajemství.

„O čem se ti zdávalo, Laro?“

Zdávalo se jí o muži, který se k ní choval tak něžně jako on v této chvíli. O tom, že ji miluje, okouzluje, hladí… Ale s těmito sny se nesvěřila ani Ráchel. Když se setkala s Hunterem a poznala, co manželství obnáší, sny vybledly. Nahradily je povinnosti, zklamání, bolest… Beznaděj.

Netušila, že se jí myšlenky zračí na tváři. Pochopila to, teprve když Hunter suše poznamenal: „Jak vidím, žádné sny nezbyly.“

„Však už také nejsem mladá nevěsta.“

Krátce se zasmál. „To tedy nejsi. Jsi stará čtyřiadvacetiletá matrona, která se dokáže postarat o všechny, jen o sebe ne.“

Lara vstala, odsunula židli a postavila se mu tváří v tvář.

„Zatím jsem se o sebe dokázala postarat dost dobře!“

„To jistě,“ odpověděl Hunter vážně. „Ale tentokrát na tom budeš lépe. Hodlám sepsat poslední vůli, takže kdyby se se mnou ještě jednou něco stalo, budeš dostatečně zaopatřená. Žádné chatrče, obnošené šaty a děravé střevíce!“

Takže mu neunikly ani díry v jejích podrážkách. Unikne mu vůbec něco? Odkráčela ke dveřím, a když je otvírala, ohlédla se. „Myslím, že na moučník nepočkám. Už bych nepozřela jediné sousto. Dobrou noc.“

K její velké úlevě zůstal stát a spokojil se zamumláním.

„Sladké sny.“

„Vám také,“ nuceně se usmála. Tiše za sebou zavřela dveře.

Teprve pak se Hunter pohnul a jeho velká dlaň sevřela mosaznou oválnou kliku, které se před okamžikem dotkla, pátraje po stopě tepla, kterou tam zanechala. Položil tvář na chladné lesklé dveře a zavřel oči. Toužil po jejím sladkém těle, po jejích laskajících rukách, po tom, aby pro něho rozvírala nohy a aby jí z hrdla unikaly výkřiky rozkoše… Pokusil se ovládnout, ale pozdě, jeho vzrušení bylo příliš bolestné a nepotlačitelné.

Jak dlouho bude trvat, než ho vezme na milost? Co vlastně chce? Kdyby mu uložila nějaký herkulovský úkol, jak rád by ho pro ni splnil. Řekni, co ode mne chceš, zašeptal zmučeně, a přisámbůh, že to splním desetkrát.

Po chvíli se zastyděl nad svým roztoužením a přešel k mahagonovému stolku, jehož prohnutou přední stanu zdobily zlacené vyřezávané ornamenty. Stál na něm stříbrný podnos s broušenými sklenicemi a karafami. Nalil si brandy a jediným douškem sklenku vyprázdnil.

Se svěšenou hlavou křečovitě svíral hranu stolku a čekal, až oheň v hrdle ohřeje jeho útroby… Vtom cosi nahmatal konečky prstů. Zvědavost mu nedala. Položil stříbrný podnos se sklenicemi na podlahu a zatápal pod spodním okrajem desky. Ucítil hrbolek, stiskl – a vrchní deska se s cvaknutím odklopila. Objevila se tajná schránka. Při pohledu na její obsah si

Hunter hlasitě oddechl.

V tu chvíli vstoupil lokaj, který měl sklidit talíře a přinést moučník. „Ted ne,“ štěkl Hunter. „Vypadněte.“

Sluha za sebou zavřel dveře s tlumenou omluvou na rtech. Hunter hlasitě vydechl a zmocnil se štůsku tenkých, v kůži vázaných zápisníků, odnesl je k židli u krbu a seřadil je.

Začal číst a přečtené stránky po dvou po třech trhal a házel do ohně. Plameny v krbu vesele tančily a nadšeně vítaly další

sousta. Hunter se co chvíli zarazil a zamyšleně pozoroval slova, která polykal oheň.

Ráno Lara vstoupila do jídelny, a když spatřila Huntera, zmocnila se jí neblahá předtucha. Jak měl ve zvyku, pil černou kávu a při jejím příchodu odložil Timesy. Odsunul jí židli, vzápětí sluha přinesl šálek čokolády a misku jahod, načež zmizel do kuchyně.

„Dobré jitro,“ pozdravil Hunter, prohlédl si její obličej a neušly mu temné kruhy pod očima. „Spatně jsi spala?“

Lara zavrtěla hlavou. „Skoro vůbec ne.“

„Měla jsi přijít za mnou,“ řekl nevinně, ale v tmavých očích mu blýsklo. „Já bych tě uspal.“

„Děkuji, nechci,“ odrazila ho Lara. Zvedala jahodu k ústům, ale najednou vyprskla.

„Co se děje?“ zeptal se Hunter.

Sevřela rty, ale smála se ještě víc. „Myslím,“ dusila budete okamžitě potřebovat krejčího.“

Hunter si oblékl své staré šaty a ztrácel se v záhybech přebytečné látky. Kabát i vesta na něm visely a o tom, jakým zázrakem na něm drží pytlovité kalhoty, Lara raději nepřemýšlela. Chápavě se ušklíbl. „Mám radost, že se směješ, drahá. Třebaže jsem terčem tvého posměchu já.“

„Promiňte, ale…,“ a Lara znovu vybuchla, odstrčila židli a přišla si ho prohlédnout zblízka. Zkoumavě potáhla záhyby po stranách a v pase. „Takhle nemůžete chodit… Snad by to spravilo pár stehů…“

„Jsem zcela ve tvých rukách.“ Opřel se a s pobaveným úsměvem sledoval, jak kolem něho pobíhá.

„Vypadáte jako vagabund,“ vykřikla.

„Však jsem také byl vagabund,“ konstatoval. „Než jsem se vrátil domů, k tobě.“ »

Lara se setkala s jeho pohledem. Oči mu vesele jiskřily. Při náhodném pohybu se dotkla jeho břicha a přes látku košile ucítila pevné svalstvo. V té chvíli se jí zatajil dech, ale vzápětí polekaně ucukla. „Promiňte, já…“

„Nemáš se zač omlouvat,“ jemně sevřel její paži.

Tiše se na sebe dívali: Vypadali jako živý obraz. Hunter svíral Lařino zápěstí jen zlehka. Tak snadno by si ji mohl přitáhnout na klín, ale neudělal to. Zdálo se, že se zrychleným dechem čeká na nějaké znamení. Lara si uvědomila, že kdyby k němu přistoupila jen o jediný krůček, strhl by ji do náručí… Při tom pomyšlení se jí rozechvěly nervy. Podívala se na jeho ústa a připomněla si jejich žár a chuť… Ano, chtěla, aby ji políbil… Než se odhodlala přiblížit, Hunter ji se smutným úsměškem pustil.

Namísto úlevy pocítila zklamání. V rozpacích nad jeho nevysvětlitelným jednáním se vrátila ke stolu a sklonila hlavu nad jahodami.

„Zítra ráno pojedu do Londýna,“ oznámil Hunter.

„Tak brzy?“ překvapeně vzhlédla. „Vždyť jste sotva přijel.“

„Mám tam co dělat a chci se setkat s panem Youngem a s našimi právními zástupci a bankéři.“ Na její tázavý pohled dodal: „Musím dojednat úvěr.“

„Jsme tedy na mizině,“ konstatovala Lara. Hunter přikývl. „Kvůli Arthurově hospodaření.“

„Proč si ale dále půjčovat?“ zeptala se. „Cožpak to nezatíží panství ještě více?“

Povzbudivě se usmál. „Je to jediný způsob, jak z toho vybřednout. Neobávejte se, madam, nezklamu vás.“

Vráska z jejího čela nezmizela, ale když promluvila, zajímalo ji něco jiného. „Jen proto jedete do Londýna? Domnívám se, že se tam setkáte i se starými přáteli.“ Usrkla čokolády a zdánlivě lhostejně pokračovala. „Třeba s lady Carlysleovou.“

„Proč mě pořád strkáš do náručí té ženy?“

„Jen mě to tak napadlo.“ Lara vlastně ani nevěděla, proč zavedla řeč na toto téma. Přinutila se sníst další jahodu.

„Už jsem řekl, že o ni nemám zájem.“

Lara pocítila nesmyslnou úlevu, přestože věděla, že by ji obnovený vztah mezi Hunterem a lady Carlysleovou zbavil jeho nevítaného zájmu. „Po tom všem, co jste spolu prožili, mi připadalo pravděpodobné, že ji zamýšlíte navštívit. Před časem jste o ni hodně stál.“

Hunter se zamračil a vstal od stolu. „Pokud hodláš hovořit o podobných věcech, raději se odeberu do své pracovny.“

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a důstojně vstoupil starší sluha. „Lorde Hawksworthe, někdo si s vámi přeje mluvit.“ Hunter přikývl, přijal navštívenku, podanou na stříbrném podnose, a lhostejně přečetl jméno. „Uveďte ho,“ přikázal.

„Přijmu ho zde.“

„Zajisté, pane.“

„Kdo je to?“ zeptala se Lara, když osaměli. „Lonsdale.“

Rachelin manžel. Lara se podivila, proč Hunter neprojevil větší nadšení. Terrell, lord Lonsdale, byl po léta jeho nejlepší přítel, ale Hunter se tvářil, jako kdyby ho čekala nepříjemná povinnost. Díval se na dveře a ve chvíli, kdy se za nimi ozvaly kroky, vykouzlil na rtech nepřirozený úsměv. Vypadal jako herec, který se vžívá do role.

Lord Lonsdale vstoupil s rozzářenou tváří, což bylo netypické, protože byl znám svou náladovostí. Na setkání s Hunterem se očividně těšil. „Hawksworthe!“ zvolal a krátce ho sevřel v medvědím objetí.

Oba muži se smáli a pak se od sebe odtáhli, aby se mohli navzájem prohlédnout. Lord Lonsdale byl skoro stejně vysoký jako Hunter. Byl silný a svalnatý a lov a sporty miloval ještě více než Hunter. Měl tmavé vlasy a modré oči, zděděné po irské babičce, a když se mu zachtělo, byl velmi milý a přitažlivý. Často však popouštěl uzdu svému nezkrotnému temperamentu, což občas vedlo k nepříjemnostem. Dokázal se ovšem vždycky tak upřímně omlouvat a kát, že mu každý odpustil. Laře by se docela zamlouval, kdyby se ovšem neoženil s její sestrou.

„Panebože, člověče, vždyť je tě polovic,“ zvolal Lonsdale se smíchem. „A opálený jsi jako divoch!“

„Zato ty ses vůbec nezměnil,“ odpověděl Hunter s úšklebkem. „Ani trochu.“

„Měl jsem tušit, že utečeš hrobníkovi z lopaty,“ zadíval se na něj Lonsdale s úžasem. „Strašně jsi se změnil. Kdyby mě na to Ráchel nepřipravila, vůbec bych tě nepoznal.“

„Jsem moc rád, že tě zase vidím, starý brachu.“

Lonsdale odpověděl úsměvem, ale jeho pronikavý pohled neopouštěl Hunterovu tvář. Lara chápala, proč Lonsdaleovo nadšení pohasíná. Byl to sice mazaný chlapík, ale tady stál před stejným dilematem jako ostatní. Jestliže to je opravdu Hunter, velmi se změnil… Je-li to cizí člověk, překvapivě se Hunterovi podobá.

„Starý kamaráde,“ opakoval Lonsdale opatrně.

Hunter vycítil jeho pochybnosti a drsně se rozesmál, až sebou Lara škubla. „Napijeme se,“ vyzval Lonsdalea. „Je mi jedno, kolik je hodin. Zajímalo by mě, jestli se tu najde alespoň jedna láhev martellu ročník devadesát sedm, nebo jestli můj zatracený zlodějský strýček všechny vypil.“

Lonsdale se uklidnil. „Ano, dáme si martell,“ souhlasil.

„Tak ty si pamatuješ, jak ho mám rád?“

„Vzpomínám si, jak nás jednou večer v hostinci U Spěchajícího sluhy tvoje záliba v tomto nápoji málem složila.“

Lonsdale se dusil smíchy. „Byl jsem jako motyka. A ta zrzavá děvka v červených šatech se mi…“

Hunter varovně zakašlal. „Necháme si vzpomínky na jindy, až nebude přítomna moje paní.“

Lonsdale si teprve teď všiml Lary a zakoktal: „Promiňte, Larisso… Setkání s Hawksworthem mě tak rozrušilo, že jsem nevnímal okolí.“

„To je pochopitelné,“ chabě se usmála Lara. Pohled na oba muže v ní oživil řadu nepříjemných vzpomínek. Zdálo se, že jeden ve druhém probouzejí nejhorší vlastnosti: sobectví a nesnesitelnou mužskou nadřazenost. Nejisté se podívala na Huntera. Jestliže není její manžel, pak je dokonalý chameleón a mění chování přesně podle očekávání svých společníků.

Lonsdale se na ni sladce usmál. „Má drahá švagrová, povězte mi, jaké to je, mít zpátky svého drahého zesnulého?“ V jeho modrých očích četla výsměch. Věděl, že její manželství nebylo šťastné, a před osudnou cestou povzbuzoval Huntera k nevěrám.

„Jsem samozřejmě velmi šťastná,“ odpověděla Lara se sklopenýma očima.

„Samozřejmě,“ poškleboval se Lonsdale a Hunter se smál s ním. Jejich veselí naplnilo Laru záští.

Pak ale postřehla, jak se Hunter na Lonsdalea dívá, když se domnívá, že ho přitom nikdo nepozoruje, a nabyla dojmu, že svého švagra ve skutečnosti rád nemá. Co se to u všech všudy děje?

Když muži odešli, zmatená Lara zůstala sedět u stolu a pohrávala si se zbytky snídaně. Hunter ji určitě připraví o rozum. Čemu měla věřit – tomu, co měla před očima, nebo svým stále se měnícím pocitům? Všechno si odporovalo. Natáhla se a vzala do dlaní šálek, ze kterého pil, dotýkajíc se konečky prstů míst, kterých se dotkly jeho ruce. Kdo to jenom je? přemýšlela zoufale.

Nazítří brzy ráno Hunter odjel. Vešel do Lařina pokoje, když se probouzela. Sluneční paprsky proklouzly mezi závěsy a dopadaly na její polštář. Když si uvědomila, že není sama, lekla se a přitáhla si přikrývku pod bradu.

„Huntere,“ zašeptala ospale, když usedl na kraj lože, a zabořila se do polštářů.

Úsměv rozjasnil jeho opálenou tvář. „Nemohl jsem odjet bez rozloučení.“

„Jak dlouho budete pryč?“ zeptala se opatrně. Nejisté zamrkala a neodvažovala se pohnout, zatímco Hunter hladil její hebký cop.

„Ne víc než týden, předpokládám,“ odpověděl, protáhl cop v dlani, jako by se těšil z jeho doteku, a opatrně ho vrátil na polštář. „Vypadáš tak spokojeně a teploučce,“ zamumlal. „Kéž bych si k tobě mohl lehnout.“

Při pomyšlení, že by si k ní vlezl pod přikrývku, se jí poplašeně sevřelo srdce. „Šťastnou cestu,“ vydechla. „Na shledanou.“

Tolik si přála, aby odešel, až to Huntera pobavilo.

„Nepolíbíš mě na rozloučenou?“ Naklonil se nad ní a s úsměvem čekal na odpověd. Když se nedočkal, měkce se zasmál a jeho dech, vonící kávou, jí ovanul bradu. „Tak tedy ne. Připíšu to na účet. Sbohem, poklade.“

Lara ucítila, že se zvedl, ale dokud neuslyšela, že za ním klaply dveře, oběma rukama svírala přikrývku pod bradou. Teprve po několika minutách vyskočila z postele a pospíchala k oknu. Zlatý a zelený kočár Hawksworthů se skvěle sladěným čtyřspřežím odjížděl alejí. Pocítila, že se v ní mísí úleva se smutkem. Když ji Hunter opouštěl naposledy, tušila, že už ho nikdy neuvidí. A přece našel cestu domů.

Uličky a dvorky vedoucí k londýnským slumům se nalézají co by kamenem dohodil od obchodní tepny Strandu. Jsou hustě obývané lidmi bez domova, bez počestného zaměstnání, bez úcty k manželství, k rodinnému životu a morálce vůbec. Páchne to tam špínou a všude volně pobíhají krysy.

Padala tma a poslední sluneční paprsky mizely za barabiznami, když se Hunter zachmuřeně prodíral davem prostitutek, zlodějů a žebráků, až ho točitá ulička konečně dovedla na tržiště, které hledal. Bylo to rušné místo, kde se obchodovalo s ukradeným masem a s dalším zbožím a kde ovocnáři nabízeli nahnilé plody z trakařů a primitivních stánků.

Bleskla mu hlavou vzpomínka na indický trh, který byl stejně bídný, ale lišil se vůněmi – pepř a koření, mrtvolný puch hnijícího manga, sladký závan máku a opia, to vše se mísilo ve zvláštní odér, tak typický pro východní země. Nestýskalo se mu po Kalkatě, ale chyběla mu indická krajina, široké udupané cesty, lemované pásy sloní trávy, neproniknutelná džungle, tiché chrámy a všudypřítomný klid a mír.

Indové považují Angličany za nečistou rasu, protože pojídají hovězí maso, pijí alkohol, smilní a touží po bohatství. Hunter se rozhlédl a nemohl potlačit krátký ironický úšklebek. Indové mají pravdu.

Opilá babice ho zatahala za rukáv a prosila o almužnu. Hunter ji podrážděně setřásl, protože věděl, že kdyby ukázal laskavou tvář, okamžitě by se na něho sesypali všichni žebráci

z okolí. A navíc kapsáři, kteří se shlukovali a prohlíželi si ho jako šakalové.

Pokoutní trh se z pochopitelných důvodů otevíral pod pláštíkem noci, třebaže do těchto míst by se žádný rozumný policista neodvážil ani ve dne. Plynové lampy a petrolejové svítilny páchly a kouřily. Hunter musel přimhouřit podrážděné oči, než našel podivně oděného muže, sedícího na vratké stoličce. Měl temnou pleť a rysy, které svědčily o tom, že pochází z francouzské Polynézie, oblečen byl do dlouhého modrého manšestrového kabátu s kostěnými knoflíky a na tváři měl vytetovaný zvláštní obrázek – letícího exotického ptáka.

Střetli se očima a Hunter ukázal na obrázek. „Uměl byste tohle udělat?“ zeptal se a muž přikývl.

„Říká se tomu tetování,“ odpověděl s lehkým francouzským přízvukem.

Hunter vytáhl z kapsy kabátu kousek papíru, poslední list ze zničených deníků. „Dokázal byste to okopírovat?“

Francouz pozorně prozkoumal kresbu. „Bien s?r… To je

jednoduchý obrázek. Nebude to trvat dlouho.“

Sebral stoličku a naznačil Hunterovi, aby šel za ním. Opustili tržiště a v postranní uličce sestoupili do sklepa, který ozařovaly oranžové plamínky svíček. Na vratkých lehátkách pilně souložily dva páry a před sklepením se potloukalo několik prostitutek různého stáří, které lákaly zákazníky.

„Ven!“ zařval Francouz. „Mám tu práci.“ Kvákající a protestující ženštiny zmizely a v místnosti zůstaly jen dva páry, které dokončovaly obchod. Francouz se s náznakem omluvy podíval na Huntera. „Ta místnost patří mně,“ vysvětlil.

„Dostávám procenta z výdělků.“

„Umělec a pasák,“ konstatoval Hunter. „Jste muž mnoha talentů.“

Francouz nevěděl, jestli se má urazit, nebo zasmát, ale nakonec zvolil to druhé. Zavedl Huntera ke stolu v rohu a

připravil si nástroje a inkousty. „Kam mám umístit tetování?“ zeptal se.

„Sem,“ ukázal Hunter na vnitřní stranu paže těsně pod podpažím.

Muž překvapeně zvedl obočí, ale přikývl. „Svlékněte košili,

s’il vous plaît.“

Několik děvek navzdory rozkazu zůstalo ve sklepní místnosti. „Je to fešák,“ poznamenalo děvče s ohnivě rudými vlasy a vyslalo k němu úsměv, vykládaný zkaženými zuby.

„Nechceš si zaskotačit, až s tebou Zabožrout skončí?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Hunter zdvořile, třebaže se mu dělalo špatně. „Jsem ženatý.“ Následoval nadšený povyk.

„To je ale drahoušek!“

„Dám ti zadarmo,“ nabídla prsatá chichotající se blondýna. Dámičky se nemínily vzdálit, ani když Hunter svlékl kabát,

vestu i košili, což mu působilo nemalé rozpaky, zvláště když při spatření jeho hrudníku obdivné vydechly.

„Je to pěknej kousek chlapa, holky!“ vřískla ta nejodvážnější, když se dotkla jeho bicepsů. „Ježkovy voči, koukněte na ty muskle. Ouplnej bejk!“

„S náramně pěkným tuhým bachorem,“ šťouchla ho druhá do břicha.

„Co je tohle?“ podivila se zrzka, když objevila jizvy na rameni, na boku a hvězdicovitou jizvu na kříži. „Koukám, že ses neflákal, co, mladej?“ usmála se lichotivě.

Hunter dělal, že se ho to netýká, ale ruměnec ho prozradil, takže škádlení a smích nebraly konce. Ulevilo se mu, když tetovací umělec konečně skončil přípravy a vykázal je ven.

„Nemohu v tomto hluku pracovat, dámy,“ postěžoval si.

„Jděte pryč a nevracejte se, dokud neskončím.“

„A kam si máme vodit kunčafty, co?“ zeptala se jedna.

„Ke zdi,“ poradil jim domácí a „dámy“ otráveně odešly.

Mistr se přátelsky podíval na Huntera a navrhl: „Snad by bylo pohodlnější, kdybyste při proceduře ležel na lůžku, monsieur.“

Hunter se podíval na zaneřáděné prostěradlo a znechuceně zavrtěl hlavou. Posadil se na stoličku, opřel se o zeď a zvedl paži.

„Dmccord,“ souhlasil Francouz. „Ale varuji vás. Jen trochu se pohnete a obrázek je pokažen.“

„Nepohnu se,“ ujistil ho Hunter a sledoval, jak se k němu blíží s dvěma nástroji ze slonové kosti, z nichž jeden byl na konci opatřen jehlou. Muž chvíli pozoroval nákres, pak namočil jehlu do inkoustu, přiložil ji na kůži a poklepal na násadu druhým nástrojem.

Při prvním bolestivém vbodnutí Hunter ztuhl, a než se vzpamatoval, tetovací umělec znovu namočil jehlu a vytvořil dlouhou řadu jemných vpichů. Strašně to bolelo. Jednotlivý vpich se dal vydržet, ale neustálé pokračování, doprovázené poklepáváním kostěných nástrojů, bylo nesnesitelné. Cítil, jak mu pot stéká po čele, po hrudi a dokonce i po kotnících, a paži měl v jednom ohni. Snažil se bojovat proti bolesti pravidelným dýcháním.

Francouz mu dopřál chvilku odpočinku. „Ta bolest dožene k pláči i nejstatečnější muže,“ podotkl. „Ještě jsem neviděl člověka, který by to tak dobře snášel.“

„Tak dál,“ vybídl ho Hunter se sevřenými zuby.

Francouz pokrčil rameny a chopil se nástrojů. „Skorpion,“ uvažoval nahlas a pokračoval v díle, „to je nezvyklý obrázek. Co pro vás znamená?“

„Všechno,“ odvětil Hunter a zaťal zuby, až ho zabolela čelist.

Francouz na chvíli přestal, protože zasáhl citlivý nerv.

„Prosím, monsieur, zůstaňte klidný.“

Hunter zůstal klidný a neukápla mu ani slzička. Myslel na budoucnost a na Laru, takže bolest pro něho nic neznamenala. Dokázal by obětovat daleko víc.

Podle Hunterových instrukcí Lara najala známého architekta, pana Smithe, aby vrátil Hawksworth Hallu původní eleganci. Spolu se správcem panství, panem Youngem, ho provázela zámkem.

„Sám vidíte, pane Smithi“ smála se nešťastně, „že stojíte před svým životním úkolem.“

Smith, robustní pán s dlouhou hřívou stříbrných vlasů, něco neurčitě zabručel a pilně psal do notýsku se zlatou ořízkou. Jmenoval se Hugh Smith, ale byl znám pod přezdívkou „Smith Velkomožný“, kterou získal, protože často tvrdil: „Toto místo má velké možnosti“. Lara se pověstných slov zatím nedočkala.

Vzala ho na prohlídku egyptské jídelny s příborníky ve tvaru sarkofágů, barokní vstupní haly, čínských salonků s napodobeninami vyřezávaného bambusového nábytku a poté ho zavedla do marockého plesového sálu, lemovaného mramorovými mouřeníny, oblečenými do růžových rouch. Čím víc toho Smith Velkomožný viděl, tím víc se mračil a jeho mlčení bylo stále tíživější.

„Co myslíte, má vůbec smysl to předělávat?“ zeptala se Lara a pokusila se zavtipkovat: „Nebo to máme vypálit do základů a začít znovu?“

Stříbrná hříva se k ní zvolna otočila. „Je mou smutnou povinností vám oznámit, že jsem se ještě nesetkal s tak čistou ukázkou špatného vkusu.“

„Dovolte, abych vás ujistil, pane, že vkus lady Hawksworthové je dokonalý a že se na tomto zařízení nikterak nepodílela,“ taktně zasáhl pan Young.

„To rád slyším,“ povzdechl si pan Smith. „Ještě jednou se podívám na ten plesový sál, a pak navštívíme horní patro.“ Odloudal se, nesouhlasně potřásaje královskou hřívou.

Lara si představila jeho výraz, až uvidí její zrcadly obloženou ložnici, a s dlaní na ústech potlačila smích. Měla jsem dát odstranit alespoň to zrcadlo na stropě, pomyslela si.

Pan Young si všiml jejího ruměnce a přátelsky se na ni usmál. „Předchozí obyvatelé po sobě zanechali pěknou spoušť, že?“

Lara přikývla. „Myslím, že si nemůžeme dovolit změnit všechno, ale cožpak lze v takovéhle hrůze žít?“

„Domnívám, se, že si s náklady zanedlouho nebudete muset lámat hlavu,“ uklidnil ji pan Young. „Jeho lordstvo se mnou probralo své velmi rozumné plány. Majetek se trochu přeorganizuje, něco se rozumně investuje, a pokud vyjde ta půjčka, panství ponese víc než kdy jindy.“

Lara se na něho zvědavě zadívala. „Nezdá se vám, že se hrabě změnil?“

„Ano… i ne. Podle mého skromného názoru se změnil k lepšímu. Lord Hawksworth je zodpovědnější a daleko rozvážněji přemýšlí o finančních problémech panství. Dříve se o to moc nestaral, jak sama víte. Daleko více jej zajímal lov na lišku a střílení divokých kachen.“

„Ovšem, to dobře vím,“ obrátila Lara netrpělivě oči v sloup,

„ale proč se změnil? A domníváte se, že to je trvalá změna?“

„Vzhledem k tomu, co prožil, je to jen přirozené,“ odpověděl pan Young věcně. „Člověk, který si tak náhle musel uvědomit, že je smrtelný, jakoby zázrakem se vrátil domů a zjistil, co se zatím stalo s jeho rodinným majetkem, zajisté utrpí šok, ale ve skutečnosti je to dar. Ano, věřím, že změna je trvalá. Hrabě si uvědomil, jak jsme ho všichni postrádali.“

Lara přikývla, protože nechtěla vysvětlovat, že ona Huntera nikterak nepostrádala. „Pane Youngu…, nezapochyboval jste o jeho totožnosti?“

„Ani na okamžik,“ užasl. „Vy snad ano?“

Než stačila odpovědět, připojil se k nim Smith Velkomožný.

„Nuže,“ povzdechl si z hloubi duše, „podívejme se na zbytek.“

„Pane Smithi,“ poznamenala Lara suše, „zdá se, že jste znechucen.“

„Znechucen jsem byl před hodinou. Nyní jsem zděšen.“ Nabídl jí rámě. „Můžeme pokračovat?“

Pan Smith s dvěma asistenty po zbytek týdne opanoval dům. Radili se, pořizovali nákresy a všude trousili vzorky látek a počmárané papíry. Lara si ve všem tom zmatku našla čas k návštěvě přátel v Market Hillu a hlavně sirotčince. Když spatřila šest dětí, jak při hodině přírodopisu kreslí na zahradě rostliny pod dohledem slečny Chapmanové, zapomněla na starosti a trápení. S úsměvem se k nim rozběhla, nedbajíc na trávu a hlínu, která špinila lem její šedé sukně.

Děti odhodily tužky a bloky a s radostným křikem se kolem ní shlukly. Lara si klekla a postupně je všechny objala. „Tom, Meggie, Maisie, Paddy, Rob…“ Tomu poslednímu rozcuchala vlasy. „A ty, Charlesi…, choval ses dobře?“

„Ale jo,“ sklopil hlavu a lišácky se usmál.

„Opravdu se snažil, lady Hawksworthová,“ řekla učitelka.

„Zatím to není žádný andílek, ale lepší se.“

Lara se usmála a přes vřeštivé protesty k sobě Charlese přitiskla. Prohlédla si kresby a pak si vzala slečnu Chapmanovou stranou. Učitelka, drobná světlovlasá žena asi v

jejím věku, na ni přátelsky pohlédla modrýma očima. „Díky za malířské potřeby, lady Hawksworthová. Jak vidíte, velice se nám hodí.“

„To jsem ráda,“ provinile se usmála Lara. „Nebyla jsem si jistá, jestli je moudré pořizovat právě malířské potřeby, papír a knížky, když se nedostává šatů a jídla.“

„Myslím, že knížky jsou stejně důležité jako jídlo.“ Slečna Chapmanová naklonila hlavu a zvědavě se na ni podívala. „Už jste viděla nového chlapce, lady Hawksworthová?“

„Nového chlapce?“ opakovala Lara překvapeně. „O tom nic nevím… Jak a kdy…“

„Přivezli ho včera večer, chudáčka.“ „Kdo ho poslal?“

„Patrně doktor z Halbeachské věznice. Hned potom, co pověsili chlapcova otce. Nevíme, co si s ním počít. Není tu jediná volná postel.“

„Otce mu pověsili?“ zamračila se Lara. „Jaký zločin spáchal?“

„Neznám podrobnosti,“ snížila slečna Chapmanová hlas.

„Chlapec s ním žil ve vězení, protože neměl kam jít. Ani v místní robotárně ho nechtěli.“

Laře se udělalo nevolno. Nevinné dítě muselo žít mezi drsnými zločinci. Vždyť se to příčí zdravému rozumu! „Kolik je tomu chlapci let?“ zeptala se.

„Něco mezi čtyřmi až pěti, i když děti, které vyrůstají v takových podmínkách, bývají na svůj věk menší.“

„Musím ho vidět.“

Slečna Chapmanová se na ni povzbudivě usmála. „Snad budete mít větší úspěch než my. Ještě nepromluvil, a když jsme se ho pokusily vykoupat, rozzuřil se.“

„Panebože.“ Lara se rychle rozloučila se žáky botanické třídy a plna zármutku spěchala ke starému panskému domu. Bylo tam ticho, protože děti se zrovna učily nebo se zabývaly ručními pracemi. Kuchařka, paní Daviesová, krájela kořenovou zeleninu a házela ji do hrnce se skopovým gulášem. Nikdo netušil, kde se dítě ukrývá.

„Je to divné stvoření, to tedy ano,“ poznamenala slečna Thorntonová, která vyšla ze třídy, jakmile se dozvěděla o Lařině přítomnosti. „Bude těžké ho najít. Jsem si jista jen tím, že je někde v domě. Zdá se, že se bojí vyjít ven, což je u dítěte neobvyklé.“

„Nenašlo by se pro něj nějaké místečko?“ zeptala se Lara ustaraně.

Slečna Thorntonová rozhodně zavrtěla hlavou. „Uložily jsme ho na slamníku v jedné třídě, ale pochybuji, že tam spal. Vůbec mě to nepřekvapuje vzhledem k tomu, co prožil.“ Povzdychla si. „Budeme ho muset poslat pryč. Ale kdo se ho ujme?“

„Nevím,“ odpověděla Lara. „Musím si to promyslet. Vadilo by vám, kdybych se ho pokusila najít?“

Slečna Thorntonová se na ni nejisté podívala. „Přála byste si, abych vás doprovodila, lady Hawksworthová?“

„Ne, věnujte se svým povinnostem. Věřím, že ho najdu sama.“

„Ovšem, lady Hawksworthová,“ ulevilo se ředitelce.

Lara prohledávala třídu po třídě. Plachý chlapec se určitě ukryl před hlučnými dětmi někde v tichém koutku.

Nakonec ho našla schouleného pod psacím stolem v bývalé pracovně, jako kdyby v tom těsném prostoru hledal bezpečí. Lara zahlédla, jak se ve chvíli, kdy vstoupila do místnosti, stočil do klubíčka. Objal si hubená kolena a tiše ji pozoroval. Byl to uzlíček hadrů, korunovaný černou hřívou nemytých vlasů.

„Tady jsi,“ řekla Lara něžně a klekla si. „Neztratil jsi se, drahoušku? Pojd ke mně.“

Stáhl se hlouběji a díval se na ni jasně modrýma očima, které lemovala špína a únava.

„Jakpak se jmenuješ?“ zeptala se Lara, sedla si na zem a usmála se na něho. Ani se nepohnul. Nikdy by nevěřila, kolik smutku a nedůvěry se může skrývat v dětských očích. Povšimla si, že má jednu ruku v kapse, jako kdyby tam cosi chránil, a tázavě se usmála: „Copak to tam máš?“ Asi kus

provázku, malou hračku, nebo jinou, pro malé chlapce důležitou věc.

Pomalu vytáhl malé chlupaté šedivé tělíčko – živou myšku, která se na ni dívala malýma jiskrnýma očkama.

Lara zdusila výkřik. „To je opravdu zajímavé…,“ chabě se pousmála. „Našel jsi ji tady?“

Hošík zavrtěl hlavou. „Přišla se mnou.“ Ušmudlaným prstíkem pohladil myšku mezi ušima. „Tohle má ráda.“ Osmělil se, když vycítil, že ho Lara s účastí sleduje. „Jsme pořád spolu, Myška a já.“

„Tak to je Myška.“ Laře se sevřelo hrdlo. Ten chudáček měl jediného přítele – drobného hlodavce.

„Chceš si ji pohladit?“ zeptal se klouček a vztáhl k ní ruku s pískajícím stvořením.

Lara nechtěla. „Děkuji, zatím ne.“

„Tak jo,“ souhlasil, strčil si myš do kapsy a lehce na ni poklepal.

Ubohé dítě, myslela si Lara. Nemá nic – rodinu, přátele, budoucnost – a přesto najde sílu, aby se o někoho staral. I když je to jen malá vězeňská myš.

„Ty jsi krásná,“ prohlásil hošík a vylezl jí na klín. Laru to překvapilo a chvilku zaváhala, než ho k sobě přivinula. Byl jako toulavé kotě: kostnatý, lehounký a umolousaný. A kysele páchl. Obešla ji hrůza. Nejspíš si z vězení přinesl kromě myšího mazlíčka i drobnější zvířátka. Když naklonil hlavu a s důvěrou se na ni podíval, Lara ho pohladila po zcuchaných tmavých vlasech. Napadlo ji, jestli vůbec poznal mateřské objetí. Takový klouček…, a je tak sám.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se. Neodpověděl, jen blaženě zamhouřil oči a stulil se jí do náručí. Ušmudlanými prstíky však nepřestal svírat rukáv jejích šatů. „U všech všudy, ty ale potřebuješ vykoupat,“ prohlásila Lara a uhlazovala mu vlasy dozadu. „Pod tou strašnou špínou se schovává moc hezký chlapeček.“

Chovala ho a něžně mu šeptala, až ucítila, jak mu hlava klesla na její rameno. Byl u konce sil. Věděla, že za chvilku usne. Postavila ho na zem a naznačila, aby ji následoval.

„Půjdeme za slečnou Thorntonovou,“ řekla. „Je to moc hodná paní a musíš mi slíbit, že ji budeš poslouchat. Najdeme ti domov, chlapečku. Máš mé slovo.“

Chytil se Lary za sukni a poslušně ji následoval do kanceláře slečny Thorntonové. Seděla u malého psacího stolku. Přivítala je úsměvem. „Zdá se, že to s malými dětmi umíte, lady Hawksworthová. Já ho nedokázala ani najít.“ Přistoupila k hošíkovi a uchopila ho za zápěstí. „Pojďte se mnou, mladý pane. Už jste lady Hawksworthovou obtěžoval příliš dlouho.“

Chlapec se přitulil k Laře a na slečnu Thorntonovou vycenil zuby jako malá šelma. „Ne,“ odmítl rozhodně.

Ředitelka si ho překvapeně prohlédla. „Podívejme se, tak on dokonce umí mluvit! Tak pojd, hochu, nikdo ti nechce ublížit,“ a znovu se ho pokusila odtáhnout.

„Ne, ne…,“ rozplakal se a pevně objal Lařiny nohy a boky.

Lara se smutně sehnula a hladila jeho úzká zádíčka. „No tak, můj drahoušku, pěkně tu zůstaň a já za tebou zase zítra přijdu.“

Chlapeček vřískal a držel se Lary za sukně. Slečna Thorntonová odešla a přivedla si na pomoc další učitelku. „Jste skvělá, lady Hawksworthová,“ poznamenala, zatímco se pokoušely chlapce odtrhnout. „Jen byste neměla říkat takovému dítěti ,můj drahoušku’, když to nemyslíte vážně.“

„Je to hodný hoch,“ řekla Lara a marně se pokoušela utišit plačící dítě.

Učitelky spojily síly a odtrhly zoufale a zuřivě řvoucího chlapce od Lary. Dívala se na to vlčí mládě se smíšenými pocity.

„Nevšímejte si ho,“ poradila jí slečna Thorntonová. „Je to divoké zvířátko. Bůh vám žehnej, milady, už jste pro něj udělala dost.“

„Jen jsem chtěla…“ Laře selhal hlas, když viděla, jak ty dvě táhnou vzpouzející se dítě z místnosti. Jedna učitelka ho jemně plísnila a pevně přitom svírala jeho ruku, aby neutekl.

„Postaráme se o něj,“ ujistila slečna Thorntonová Laru.

„Bude v pořádku.“

„Nééé!“ zavřískal ještě jednou.

Uprostřed zápasu myška vylezla z kapsy chlapcových kalhot a seskočila na podlahu. Jakmile učitelky zahlédly drobného hlodavce na naleštěných parketách, jednohlasně zaječely a chlapce pustily.

„Myško!“ vykřikl zoufale a po čtyřech se pustil za prchajícím miláčkem. „Myško, vrať se!“

Neposlechla. Našla škvíru mezi dřevěnými panely a zmizela v ní. Hošík omráčeně zíral na díru a pak se usedavě rozplakal.

Lara sledovala plačící dítě, polekané učitelky i napjatý výraz ředitelky a najednou se slyšela říkat: „Svěřte mi toho chlapce.

Já… já ho chci.“

„Lady Hawksworthová?“ zeptala se se slečna Thorntonová, jako by se obávala, že se Lara zbláznila.

„Vezmu ho s sebou,“ pokračovala Lara spěšně. „Najdu mu domov.“

„Ale to přece nemyslíte vážně?“

„Ano, myslím.“

Hošík se vrátil do bezpečí Lařiných sukní a hrudníček se mu rozčileně zdvíhal. „Já chci Myšku,“ popotahoval.

Položila mu ruku na záda. „Myška musí zůstat tady,“ pošeptala mu. „Bude jí tu dobře, slibuju ti to. Chceš tu zůstat s ní, nebo půjdeš se mnou?“

Místo odpovědi ji pevně popadl za ruku.

Lara se trpce usmála na ředitelku. „Dobře se o něj postarám, slečno Thorntonová.“

„O tom nepochybuji,“ odpověděla ředitelka. „Jen se obávám, že vám bude na obtíž, milady.“ Sklonila se a přísně se

zadívala do chlapcova zrudlého obličeje. „Doufám, že si uvědomuješ, jaké tě potkalo štěstí, mladý pane Cannone. Kdybych byla na tvém místě, snažila bych se ze všech sil, abych dělala lady Hawksworthové jen radost.“

„Cannon?“ opakovala Lara. „To je jeho jméno?“

„Jen příjmení. Křestní jméno nám neprozradil.“

Malá ruka zatahala za Lařinu a k její tváři vzhlédly uslzené modré oči. „Johnny,“ řekl zřetelně.

„Johnny,“ opakovala Lara a jemně mu sevřela prstíky.

„Lady Hawksworthová,“ varovala ji ředitelka, „podle mých zkušeností by nebylo vhodné dítě v jeho postavení rozmazlovat. Mohl by to později považovat za samozřejmost. Zní to možná krutě, ale svět se k chudým sirotkům nechová laskavě – bude pro něj lépe, když bude odmalička srozuměn s tím, kde je jeho místo.“

„Chápu,“ odpověděla Lara a úsměv na její tváři pohasl.

„Děkuji vám, slečno Thorntonová.“

Služebnictvo v Hawksworth Hallu při pohledu na malého ošuntělého hosta, držícího se Lařiných sukní, užaslo. Ten však velkolepé prostředí nevzal na vědomí a veškerou pozornost soustředil na Laru.

„Johnny je trochu ostýchavý,“ vysvětlila Lara polohlasně své osobní komorné Naomi, čímž odrazila případné otázky.

„Bude potřebovat čas, aby si na nás všechny zvykl.“

Buclatá Naomi se na chlapce pochybovačně zadívala.

„Vypadá, jako kdyby vyrostl v lese, milady.“

Lara si pomyslela, že les by byl mnohem zdravější prostředí než to, ve kterém Johnny opravdu vyrůstal. Lehce prohrábla hošíkovy zcuchané vlasy a nahlas řekla: „Naomi, pomůžeš mi ho vykoupat.“

„Ano, milady,“ odpověděla zaraženě komorná.

Zatímco dav služek běhal nahoru a dolů s konvicemi teplé a studené vody a plnil Lařinu osobní vanu, nechala přinést talíř zázvorových sušenek a sklenici mléka. Dítě snědlo a vypilo vše

do posledního drobku a kapky, jako kdyby hladovělo celé dny. Když se nasytilo, dovedla je Lara do své šatny a s Naomi z něho stáhly potrhané šaty.

Nejtěžší bylo přesvědčit Johnnyho, aby vstoupil do vany, protože na vodu pohlížel s nejvyšší nedůvěrou. Stál tam nahý a jeho tělíčko bylo dojemně vyhublé a křehké. „Nechci,“ prohlásil rozhodně.

„Ale musíš,“ snažila se Lara potlačit smích. „Jsi strašně špinavý.“

„Táta říkal, že když se koupeš, umřeš na horečku.“ „Tvůj otec se mýlil,“ ujistila ho Lara. „Já se koupu stále a je to moc příjemné. Tak honem, Johnny, dokud je voda teplá!“

„Ne,“ trval na svém tvrdohlavě.

„Musíš se vykoupat,“ naléhala Lara. „Každý, kdo žije v Hawksworth Hallu, se pravidelně koupe, že mám pravdu, Naomi?“

Komorná nadšeně přikývla.

Po delším přemlouvání a lichocení se jim podařilo dostat ho do vany. Seděl tam zpříma a na zádech se mu rýsoval každičký obratel. Lara mu prozpěvovala, zatímco ho myly od hlavy k patě a voda se barvila na šedo.

„Podívejte na ty chumáče,“ dotkla se Naomi zauzlovaných vlasů. „Budeme ho muset ostříhat.“

„Jak je běloučký,“ obdivovala Lara jeho pokožku. „Jsi bílý jako sněženka, Johnny.“

Prohlédl si kostnaté paže a hrudník. „Sundaly jste mi spoustu kůže,“ postěžoval si.

„To nebyla kůže,“ zasmála se Lara. „Jenom špína.“

Přikázala mu, aby se postavil ve vaně, a zabalila jej do velké osušky. Když ho utírala, opřel si o ni hlavu a zmáčel jí živůtek.

Lara ho k sobě přitiskla. „Byl jsi moc hodný, Johnny,“ pochválila ho. „Ve vaně jsi se choval statečně.“

„Co mám udělat s tímhle, milady?“ zeptala se Naomi a nohou se opatrně dotkla hromádky špinavých šatů na podlaze.

„Kdybych je vyprala, určitě by se rozpadly.“

„Spal to,“ rozhodla Lara, když se s ní setkala pohledem. Naomi souhlasně přikývla. Lara sáhla pro čistou košili a jezdecké kalhoty, vypůjčené od malého stájníka. Oděv byl příliš velký, ale v tak krátkém čase se nedalo nic vhodnějšího sehnat.

„Zatím to musí stačit,“ rozhodla, připínajíc chlapci vypůjčený psí obojek kolem pasu, aby mu nepadaly kalhoty. Sklonila se a zatahala ho za bosý palec, až s překvapeným smíchem ucukl.

„Brzy ti necháme ušít boty a slušné šaty, vlastně už…“ Zamračila se, protože si vzpomněla, že má švadlena přijít tento týden. Nebo dokonce dnes?

„Musím říct, že mě vždycky dokážeš překvapit,“ ozval se náhle ode dveří hlas její sestry a přerušil jí úvahy.

Lara se na Ráchel s úsměvem podívala. „Ach jé! Úplně jsem zapomněla, že jsem tě požádala, abys mi pomohla vybrat látku na šaty. Doufám, že jsem tě nenechala čekat.“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Přijela jsem trochu dřív.

Švadlena tu ještě není.“

„Díky Bohu,“ oddychla si Lara a odhrnula si zvlhlý pramen vlasů z čela. „Nebývám tak zapomnětlivá, ale dneska jsem měla moc práce.“

„To vidím,“ podotkla Ráchel, pokročila do místnosti a usmála se na rozcuchaného hošíka. Johnny opětoval její pátravý pohled s tichým děsem ve tváři.

Lara uvažovala, jestli to dítě někdy vidělo zblízka tak krásnou ženu. Dneska Ráchel vypadala zvlášť půvabně. Tmavé vlasy měla zatočené do ruliček a vyčesané, takže odhalovaly její labutí krk. Oblečena byla do smetanových mušelínových šatů, vyšitých růžovými poupátky. Lara si s pyšným úsměvem řekla, že se v celé Anglii nenajde tak nádherná žena.

„Larisso, ty vypadáš!“ zvolala Ráchel se smíchem. „Vidím, že jsi zase byla navštívit ty svoje sirotky, že? A to jsi bývala taková parádnice!“

Lara se provinile podívala na své mokré tmavé šaty a marně se pokusila upevnit uvolněné prameny rovných vlasů. „Dětem nezáleží na tom, jak vypadám,“ ušklíbla se. „Ty jediné mě

zajímají.“ Posadila si chlapce na klín, přehodila mu ručník přes ramena a poručila: „Sed klidně, Johnny! Ostříhám ti vlasy.“

„Ne!“

„Ano! Když se budeš dobře chovat, pořídím ti čepici se štítkem a mosaznými knoflíky. Nebude to krásné?“ „Tak jo,“ podřídil se hošík.

Lara se pustila do stříhání, opatrně se propracovávala neproniknutelnou houštinou. Pokračovala pomalu, protože musela utěšovat Johnnyho, který se otřásl při každém cvaknutí nůžek.

„Pusť mě k tomu,“ zarazila ji po chvíli Ráchel. „Vždycky jsem to uměla líp. I otce jsem stříhala, než přišel o všechny vlasy.“

Lara se zasmála a svěřila dítě do Racheliných zkušených rukou. Zpovzdálí sledovala chomáče zauzlených vlasů, padající na podlahu. „To jsou krásné vlásky,“ říkala Ráchel a tvarovala účes podle hochovy hlavy. „Černé jak uhel a lehce vlnité. Řeknu ti, Laro, tohle je ale pěkný hošík! Vydrž, chlapečku, jen co blecha poskočí, budu hotová.“

Má pravdu, pomyslela si Lara překvapeně. Johnny byl hezké dítě, měl pevné rysy, smělý nos, lesklé černé vlasy a jasně modré oči. Pokusil se oplatit Lařin úsměv, ale místo toho široce zívl a zakymácel se na stoličce.

„Ty nezbedo!“ zvolala Ráchel. „Málem jsem ti ustřihla ucho.

Seď klidně!“

„Je unavený,“ řekla Lara, odstranila ručník z Johnnyho ramen a zvedla ho ze stoličky. „Zatím to stačí, Ráchel.“ Odnesla dítě na mahagonovou, sametem potaženou pohovku a obrátila se ke komorné. „Děkuji, Naomi. Moc jsi nám pomohla. Už můžeš jít.“

„Jak si přejete, milady,“ uklonila se Naomi a kvapně odešla. Dítě se schoulilo na Lařině klíně. Připadalo jí to naprosto přirozené. „Spinkej, Johnny.“ Pohladila jeho hebké vlásky.

„Budu u tebe, až se probudíš.“

„Slibuješ?“

„Ano, slibuju.“

To bylo zřejmě vše, co potřeboval. Uvelebil se pohodlněji a za chvíli začal pravidelně oddychovat.

Ráchel si sedla do křesla poblíž a upřela na Laru tázavý pohled. „Kdo je to, Larisso? Proč jsi ho sem přivedla?“

„Je to sirotek,“ odpověděla Lara a položila ruku na chlapcova záda. „Nikde se pro něj nenašlo místo. Poslali ho z Holbeachské věznice, kde pověsili jeho otce.“

„Odsouzencův syn!“ zvolala Ráchel tak hlasitě, až sebou dítě ve spánku cuklo.

„Tiše, Ráchel,“ napomenula ji Lara a zamračila se. „On za to nemůže.“ Starostlivě se sklonila nad dítětem a drbala ho na zádech, dokud se zase neuklidnilo.

Ráchel překvapeně vrtěla hlavou. „Vím dobře, že máš pro děti slabost, ale tohle jsem od tebe nečekala. Co řekne Hunter tomu, že sis ho přivedla domů?“

„Nevím, ale zamlouvat se mu to asi nebude. Přesto v sobě má tenhle klouček cosi, kvůli čemu ho chci chránit.“

„Laro, tenhle pocit v tobě vzbuzuje každé dítě, se kterým se setkáš.“

„To ano, ale ted je to něco zvláštního.“ Lara byla na rozpacích a hledala slova, kterými by vysvětlila situaci. „Když jsem se s ním setkala, měl v kapse myš, kterou si přinesl z vězení.“

„Myš,“ otřásla se Ráchel. „Živou, nebo mrtvou?“

„Až moc živou,“ odpověděla Lara smutně. „Johnny se o ni staral. Není to zvláštní? Byl zavřený ve vězení, tváří v tvář hrůzám, které si ty ani já nedokážeme představit, a přece tam našel malé stvoření, které miloval a o něž pečoval.“

Ráchel zavrtěla hlavou a s úsměvem pohlédla na Laru. „Tak takhle to tedy je. Sbližuje tě s ním potřeba starat se o bezmocné ztracence. Jste spřízněné duše.“

Laru zaplavila něha a zadívala se na spící dítě. Důvěřuje jí a ona by raději zemřela, než by ho zklamala. „Dobře vím, že nedokážu zachránit všechny děti na světě,“ přiznala. „Alespoň

pár nešťastníkům však pomohu – a Johnny určitě patří mezi ně.“

„Jaké s ním máš plány?“

„Ještě jsem o plánech neuvažovala.“

„Snad si ho nechceš nechat?“ Lařino mlčení mluvilo za ni.

Ráchel se posadila vedle ní a začala jí důrazně domlouvat.

„Má nejdražší, netvrdím, že jsem kdy znala Huntera dobře a ted se v něm vyznám ještě méně, ale vím, jak tě trápil, když jsi nedokázala otěhotnět. On chce vlastní dítě a dědice, a ne nějakého sirotka, vychovaného ve vězení.“

„Ráchel,“ řekla Lara vyčítavě.

Sestra se zastyděla, ale neustoupila. „Moje řeč se ti nezamlouvá, ale musím být upřímná. Navykla sis rozhodovat sama, protože ti do toho nezasahoval žádný manžel. To se změnilo – Hunter se vrátil. Žena musí manžela poslouchat.“

Lara vzdorně vysunula bradu. „Nemám v úmyslu vydávat tohoto chlapce za náhražku dětí, které nemohu porodit.“

„Přesně takhle na to ovšem bude Hunter pohlížet.“

„Ba ne, bude si myslet, stejně jako já, že je to malý klouček, který potřebuje naši pomoc.“

„Drahoušku!“ Na Racheliných krásných ústech se objevil smutný úsměv. „Nepřeju si, abys zažila zklamání. Proto se domnívám, že bys neměla vyvolávat potíže tak krátce po Hunterově návratu. Není větší požehnání než mírumilovné manželství.“

Laře neunikl zasmušilý výraz Racheliny tváře. Podívala se na ni pozorněji a všimla si starostlivých vrásek kolem očí a na čele a napjatého držení těla. „Co se děje, Ráchel? Další problémy s lordem Lonsdalem?“

Sestra rozpačitě potřásla hlavou. „Ani ne, ale v poslední době… je tak urážlivý. Terrell se nudí, je nešťastný, a když se napije, snadno se rozčílí…“

„Jen rozčílí?“ zeptala se Lara tiše. „Nebo ti zase ublížil?“

Ráchel sklopila oči a odmlčela se. Zřejmě se k něčemu odhodlávala. Po chvíli uchopila bílou krajku košilky, vyčnívající z jejího výstřihu, a odhrnula ji. Lara zděšeně pohlédla na dvě velké modřiny a deset podlitin od prstů, které pokrývaly Rachelin krk a horní část hrudi. Tohle jí udělal lord Lonsdale…, ale proč? Ráchel je nejmírnější a nejlaskavější stvoření, vždy dbá o své povinnosti a stará se jedině o pohodlí svého manžela a svých blízkých.

Lara se roztřásla vzteky a do očí jí vhrkly slzy. „Je to netvor!“

Ráchel si spěšně upravila krajky. „Larisso, to ne, ne… Nechci, abys ho nenáviděla. Nevím, proč jsem ti to vlastně ukázala. Je to moje vina. Vyprovokovala jsem ho – stěžovala jsem si na jeho hráčskou vášeň. Musím mu být lepší manželkou. Bohužel se mi nedaří plnit jeho očekávání. Kéž bych mu lépe rozuměla…“

„Požádám Huntera, aby si s lordem Lonsdalem promluvil,“ přerušila ji Lara.

„Ne, pokud nechceš, aby mi natloukl znovu – nebo třeba ještě víc…“

Lara tiše a smutně bojovala se slzami. Ona i Ráchel byly vychovány ve víře, že muži jsou ochránci a že manželé tvoří moudřejší polovinu svazku. Jako nevinnou, dobře vychovanou dívku, by ji dříve nenapadlo, že je muž schopen udeřit vlastní manželku, nebo jí jinak ublížit. Jak něco takového mohlo postihnout ze všech lidí na světě právě Ráchel, nejsladší a nejlaskavější ženu, jakou kdy poznala? Copak si Ráchel opravdu myslí, že vinna je ona, a ne Terrell?

„Ráchel, tohle si nezasloužíš,“ řekla nejisté. „Lord Lonsdale dokázal, že jeho slovo nestojí za falešný pětník. Bude k tobě hrubý tak dlouho, dokud někdo nezakročí.“

„Ne aby tě napadlo říct o tom lordu Hawksworthovi,“ zaprosila Ráchel. „Strašně by mě to ponížilo. A jsem si jistá, že Terrell by všechno popřel a později by se mi pomstil. Prosím, považuj to za tajemství.“

„Takže nemám nic podnikat?“ protestovala Lara pobouřeně.

Ráchel něžně položila ruku na její. „Miluji ho,“ řekla tiše.

„Chci s ním zůstat. Většinou je ke mně velmi laskavý. Jen občas, když se přestane ovládat…, je to horší. Ale rychle to pomine.“

„Jak dokážeš žít s člověkem, který ti ubližuje? Lonsdale je zlý sobec…“

„Ne.“ Ráchel zvedla ruku a její krásný obličej zkameněl. „Už ani slovo proti němu, Larisso. Je mi líto, že jsem tě zatěžovala svými starostmi.“

Vstoupila služebná, ohlásila švadlenu a sestry se ji odebraly přivítat v dolním saloně. Ráchel vyšla první a Lara se chvilku zdržela nad spícím dítětem. Přikryla ho vyšívaným šálem a pohladila jeho čerstvě ostříhané vlásky. „Klidně spinkej,“ zašeptala, poklekla u pohovky a zadívala se na Johnnyho klidný obličejík. Byl tak bezmocný, vydaný napospas velkému lhostejnému světu. Lara si vybavila jeho nešťastný úděl, utrpení svých přátel v Market Hillu a Rachelino neštěstí a nakrátko zavřela oči.

„Drahý Otče na nebesích,“ zašeptala. „Tolik lidí potřebuje Tvoji lásku a ochranu. Napověz mi, co pro ně mohu udělat. Amen.“

Na tento den připadlo velké prádlo, které zaměstnávalo polovinu domácnosti. Lara si od prvních dní manželství navykla dohlížet na praní, žehlení, skládání i spravování. V tak velkém domě jako Hawksworth Hall bylo nutné našívat látkové cedulky na veškeré povlečení, péřové matrace a na všechna prostěradla, aby se poznalo, kam patří. Příliš potrhané kusy, které nestály za opravu, se schraňovaly v pytli a prodávaly hadrářovi. Výtěžek se dělil mezi služebnictvo.

„Pánbůh vám žehnej, milady,“ ozvala se jedna služebná, když v prádelně skládaly vyprané prádlo. „Všichni jsme postrádali ty peníze od hadráře. Lady Janet si je nechávala pro sebe.“

„Inu, vrátíme se ke starým zvykům,“ odpověděla Lara.

„Díky Bohu,“ řekla služebná vroucně a odešla pro nový košík prádla.

Lara se zamračila a začala si utahovat bílou zástěru. Vzduch v prádelně byl plný páry z velkých kotlů, v nichž se namáčelo prádlo. Asi by se měla z návratu k povinnostem domácí paní těšit. Vždycky ji působilo uspokojení, když viděla, že Hawksworth Hall je řádně veden. Nyní se radost kupodivu nedostavovala.

Než „ovdověla“, vedení domácnosti jí zabíralo tolik času, že si nestačila všímat, co se děje za hranicemi panství. Ted jí připadal chod sirotčince daleko důležitější než chod vlastní domácnosti.

Tkanice od zástěry jí vyklouzly z prstů, a když po nich za zády šátrala, ucítila, že se někdo přiblížil. Než se stačila otočit, propletly se teplé mužské prsty s jejími. Ani se nehnula, jen se jí rozechvěla hruď prudkým tlukotem srdce. Dotek těchto rukou by poznala i na smrtelné posteli.

Hawksworth jí pečlivě uvázal zástěru v pase a jeho horký dech jí přitom čechral vlasy. Nepřitáhl ji k sobě, ale přesto si byla vědoma výšky a síly těla, které se za ní tyčilo.

„Co tu děláte?“ zeptala se chabě.

„Já tady bydlím,“ připomněl a jeho hlas jí projel po páteři jako sametové pohlazení.

„Víte dobře, že jsem měla na mysli prádelnu. Pokud vím, do této budovy jste nikdy nevkročil.“

„Nemohl jsem se dočkat, až tě uvidím.“

Lara koutkem oka zahlédla dvě služebné, jak zaváhaly mezi dveřmi, když zahlédly pána domu. „Jen vstupte, děvčata,“ vyzvala je hlasitě k plnění povinností, ale dívky se zřejmě domnívaly, že bude s Hawksworthem ráda chvíli o samotě, a s chichotem se vzdálily.

„Měl jste mi dát čas, abych se upravila,“ vyčítala Lara, když ji její manžel otočil k sobě. Byla rozcuchaná, přes zarudlou zpocenou tvář jí padaly vlhké pramínky vlasů a tělo se ztrácelo v obrovské zástěře. „Převlékla bych se a vy kartáčovala…“ Když se na něho podívala, naráz zmlkla.

Vypadal skvěle. V tmavých očích mu tančily skořicové plamínky a sluncem vybledlé zlatohnědé vlasy měl sčesané dozadu. Dokonale ušité šaty odhalovaly – či spíše zvýrazňovaly – sílu jeho těla. Béžové kalhoty sledovaly každý sval mužných nohou, což vehnalo Laře krev do tváří. Jeho dokonalý vzhled doplňovala oslnivě bílá kravata, elegantně vzorovaná vesta a nažehlený tmavomodrý kabát. Exoticky temná pleť ho činila ještě přitažlivějším. Lara nepochybovala o tom, že by při pouhém pohledu na něho řada žen omdlela.

Koneckonců sama pocítila, jak se jí nitro svírá vzrušením. Zřejmě to způsobil jeho pohled, který postrádal laskavost a úctu. Díval se na ni jako na prostitutku. Měla pocit, že před ním stojí nahá, přestože její tělo zahalovala obrovská zástěra, pod níž se skrývalo několik vrstev oblečení.

„Prožil jste pobyt v Londýně příjemně?“ zeptala se ve snaze získat čas.

„Ani ne,“ odpověděl a sevřel ji pevněji v pase, když se pokusila odtáhnout. „Ale nepromarnil jsem ho.“

„Já také nemámila čas,“ řekla. „Musím si vámi později promluvit o spoustě věcí.“

„Promluvíme si hned,“ prohlásil Hawksworth, objal ji kolem pasu a vedl ji z prádelny.

„Musím pomáhat s prádlem.“

„Služky si s tím poradí.“ Sestoupil ze dvou schůdků na stezku, která spojovala prádelnu s hlavní budovou.

„Raději bych to probrala při večeři,“ trvala na svém Lara. Zastavila se na horním schůdku, takže se jejich tváře ocitly ve stejné výši. „Až vypijete pár sklenic vína.“

Hawksworth se zasmál, zvedl ji a postavil na zem, až zalapala po dechu. „Špatné zprávy, co?“

„Špatné ne,“ odpověděla, neschopna odtrhnout zrak od jeho širokých, výrazných úst. „Ráda bych tu několik věcí podstatně změnila. Třeba s tím nebudete souhlasit.“

„Změny!“ Bílé zuby mu zasvítily v ironickém úsměvu.

„Jsem připraven udělat s tebou dobrý obchod.“

„Ale já nemám s čím obchodovat.“

Než došli do domu, Hawksworth se zastavil a odtáhl ji do koutku mezi keři, které obklopovaly kuchyňskou zahradu. Vzduch voněl kořením a sluncem prozářenými květinami. „Má sladká ženuško, za tebe bych nabídl celý svět.“

Lara pochopila, co má v úmyslu, a pokusila se vykroutit, ale Hunter ji pevně přitiskl ke svému tělu. Přes několik vrstev látek, které je od sebe dělily, vnímala jeho ocelové svaly. Na břiše cítila horký mužný výběžek, vzrušený její blízkostí.

„Panebože,“ vydechla. „Huntere, neopovažujte se…“

„Nepředstírej, že jsem tě pohoršil. Jsi přece vdaná žena.“

„Byla jsem. Teď už delší čas nejsem. Okamžitě mě pusťte!“ vzepřela se o jeho hrud.

Zašklebil se a sevřel ji pevněji. „Napřed mě polib!“ „Proč?“ opáčila chladně.

„V Londýně jsem se nedotkl jediné ženy,“ prohlásil. „Myslel jsem jen na tebe.“

„A očekáváte odměnu? Myslím, že jsem vám dala jasně najevo, abyste si našel milenku.“

Přiblížil k ní rty, jako kdyby chtěl zdůraznit své vzrušení.

„Ale já chci jen tebe.“

„Už vám někdo řekl, že nemůžete mít všechno, co chcete?“ Usmál se. „Nevzpomínám si.“

Navzdory velké síle se choval jako šibalský chlapec a Lara si uvědomila, že se jí tep divoce zrychlil něčím jiným než strachem. Okouzlil ji pocit, že poprvé v životě drží v šachu vzrušené mužské tělo. Odtáhla se, zkřížila před sebou ruce a odvrátila obličej. „Co dostanu, když vás políbím?“ zeptala se hlubokým vyzývavým tónem, který vůbec nepoznávala.

Otázka zcela zničila jeho sebeobranu, takže se ukázalo, jak moc po ní touží. Sevřel ji jako obručemi a tvrdě se k ní přitiskl.

„Řekni si, o co chceš,“ zamumlal. „Pokud to bude rozumné, vyhovím.“

„Jsem si skoro jistá, že moje přání je rozumné,“ odvětila smutně.

Hawksworth vnořil prsty do jejích rozcuchaných vlasů a přinutil ji zvednout hlavu. „Napřed mě polib. Pak budeme mluvit rozumně.“

„Jeden polibek?“ smlouvala unaveně.

Přikývl a zadržel dech, když se Lařiny prsty setkaly za jeho krkem a přiměly ho, aby se sklonil. Její rty v očekávání zněžněly…

V tu chvíli se ozvalo volání: „Laro, Laro!“ a Lara se vymanila z objetí a otočila se k Johnnymu. Polekaně jí zabořil hlavu do sukní a pevně si ji přidržel.

„Co se děje?“ zeptala se. Pak přiklekla, objala ho a konejšivě mu hladila záda.

Johnny se po chvíli uklidnil, zvedl tmavou hlavičku a s nedůvěrou pohlédl na Hawkswortha. „On ti ubližoval!“

Lara pevně sevřela rty, které se jí pobaveně rozechvěly. „Ale ne, miláčku. Tohle je lord Hawksworth. Je to v pořádku, jen jsem ho vítala doma.“

Nepřesvědčila ho a klučina dál nevlídně zíral na vetřelce.

Hunter ho nevzal na vědomí, ale na Laru se podíval jako hladový tygr na unikající kořist. „Toto je patrně jedna ze změn, o nichž ses zmínila.“

„Ano,“ přisvědčila Lara a postavila se k němu čelem, protože si uvědomila, že v tuto chvíli nesmí projevit slabost.

„Chtěla jsem si o tom s vámi pohovořit, než ho spatříte, ale… Zkrátka chci, aby s námi Johnny žil.“

Z Hunterových očí se vytratila vášeň i láska a obličej získal neproniknutelný výraz. „Jedna z těch krysek ze sirotčince?“

Lara ucítila, jak jí do dlaně vklouzla malá Johnnyho tlapka, a pevně ji sevřela. Nepřestala se upřeně dívat do Hawksworthových očí. „Vysvětlím vám to mezi čtyřma očima.“

„To tedy budeš muset,“ odpověděl tónem, který ji zamrazil.

Lara svěřila Johnnyho do péče starého zahradníka, pana Moodyho, který aranžoval skleníkové květiny do váz pro Hawksworth Hall. Usmála se, když viděla, jak dítě uvijí vlastní kytičku a vkládá ji do malé otlučené konvičky. „Pěkně to děláš, chlapečku,“ pochválil ho zahradník, pečlivě olámal trny z malé růžičky a podal mu ji. „Máš cit pro barvy. Ukážu ti, jak udělat pěkný pugétek pro lady Hawksworthovou. Pak jej dáme do malé skleněné trubičky s vodou, aby nezvadl.“

Podal mu bílou růži, ale Johnny zavrtěl hlavou. „Tuhle ne,“ zaprotestoval plaše. „Ona má ráda růžové kytky.“

Lara se překvapeně a potěšené zastavila mezi dveřmi. Bylo to poprvé, co Johnny promluvil s někým jiným než s ní.

„Opravdu?“ vrásčitý obličej pana Moodyho změkl úsměvem. Ukázal na svazek skleníkových růží a vyzval ho:

„Tak si vyber růžičku, která se ti zamlouvá, mládenče, a já ti ji připravím.“

Laru k tomu dítěti zaplavil tak vřelý proud lásky, až ji to zarazilo. Jako by se v ní probudily city, které v ní už dlouho dřímaly. Styděla se a vyčítala si, že nedokáže dát Hawksworthovi dědice. Přitom si však neuvědomovala, že sama touží po dítěti. Po někom, kdo bezpodmínečně přijme její

lásku – kdo ji potřebuje. Doufala, že jí Hawksworth dovolí, aby si Johnnyho nechala. Byla odhodlaná platit za něho vlastním tělem.

Protože se v šedých, ke krku uzavřených šatech z bavlny celá zpotila, odebrala se do své ložnice a zavřela za sebou dveře. Potřebovala se převléknout do něčeho lehčího a hlavně stáhnout štípavé pletené punčochy. Odhodila zástěru na podlahu a sedla si, aby rozšněrovala praktické kožené botky. S úlevným oddychem si protáhla prsty a začala rozepínat knoflíčky na zápěstí a vzadu na krku. Naneštěstí se šaty daly sundat, jen když se rozepnuly všechny háčky na zádech, a k tomu potřebovala pomoc. Ovívajíc si zpocený obličej, přistoupila k táhlu zvonce poblíž lože, aby přivolala Naomi.

„Není třeba,“ zarazil ji tichý Hawksworthův hlas. „Pomohu

ti.“

Lařino srdce se prudce rozbušilo. Když se otočila, spatřila

Hawkswortha v rohu místnosti, jak sedí v křesle s vysokým opěradlem. „Pro lásku Boží, proč jste se neozval?“ zalapala po dechu.

„Právě jsem tak učinil.“ Shodil kabát i vestu a zůstal v tenké lněné košili, která přiléhala k jeho širokým ramenům a k útlému pasu. Když se přiblížil, ucítila vůni jeho pokožky, skládající se z potu, toaletní vody a slabého, ale příjemného zápachu koní.

Lara si ve snaze potlačit vzrušení, které v ní vzbuzoval, založila ruce a upřela na něho veledůstojný pohled. „Byla bych vám vděčná, kdybyste odešel, neboť se hodlám převléknout.“

„Nabízím ti své služby jako komorná.“

Zavrtěla hlavou. „Děkuji, ale dám přednost Naomi.“

„Bojíš se, že tě znásilním, když tě uvidím ve spodním prádle?“ škádlil ji. „Pokusím se ovládnout. Otoč se.“

Proti své vůli ho poslechla. Dráždivě pomalu začal rozepínat malinké háčky. Otřásla se, když chladný vzduch ovál její rozpálenou kůži. Šaty se postupně rozvíraly, až si nakonec

přidržela živůtek a řekla: „Děkuji, velmi jste mi pomohl. Zbytek zvládnu sama.“

Hawksworth zareagoval tím, že jí uvolnil lehkou šněrovačku. Lara se zapotácela a zavřela oči. „To stačí,“ chabě se ho pokusila zastavit, ale on vytrhl živůtek z jejího sevření, stáhl jí šaty přes boky a nechal je spadnout na podlahu. Následovala šněrovačka, takže Lara zůstala jen v košilce, spodních kalhotkách a punčochách. Přelétl jí dlaněmi přes ramena a po pažích. Vlastně se jí nedotkl, ale přesto jí naskočila husí kůže, jemné chloupky po celém těle se zježily. Lara zoufale zaryla prsty u nohou do koberce.

Naposled se takhle cítila jako mladičká dívka o svatební noci, kdy netušila, co se bude dít.

Hawksworth zůstal stát za ní a rozpínal perleťové knoflíčky na předním díle její košilky. Považovala ho za nešiku, takže ji překvapilo, jak zručně si počínal. Jemná tkanina se zadrhla na hrotech jejích ňader a vánek ochladil mezeru mezi nimi.

„Chceš, abych přestal?“ zeptal se.

Ano, chtěla říct, ale nevydala hlásek. Zvědavost jí to nedovolila. Rozpustil jí vlasy a přihladil dozadu pramínky, které se přilepily na zpocené tváře. Pak vklouzl prsty pod ten vodopád z černého hedvábí a jemně jí třel zátylek. Bylo to tak příjemné a uklidňující, že se jí v hrdle rodil blažený ston. Prohnula záda a s velkým úsilím potlačila touhu opřít se o něho.

Masíroval jí svaly na krku a na ramenech, uvolňoval napětí, které si přivodila ranní prací v prádelně. Zaháněl tím bolest, ale zároveň budil rozkoš. „Důvěřuješ mi, Laro?“ zašeptal jí do ucha.

Celá se otřásla, ale nebyla mocna slova. Jemně se zasmál.

„Sám nemohu uvěřit, jak jsi krásná. Strašně po tobě toužím.“ Stál blízko, ale dotýkal se jen její bolavé šíje. Spíše vytušila,

než ucítila, že je vzrušen. Pomyslela si, že by se měla vzdálit, ale neudělala to a dále se „nechala trýznit jeho dotekem. Z

divokých myšlenek se jí zatočila hlava. Kdyby ji políbil jako předtím, kdyby ucítila jeho pevné a zároveň sladké rty…

Hrudí jí proběhla slastná bolest, jež našla svůj cíl v bradavkách. Lara se kousala do rtů, aby si zabránila uchopit jeho teplé prsty a přitisknout si je k tělu. Najednou se zastyděla a modlila se, aby neuhodl její pocity. Neuvědomila si, že zadržovala dech tak dlouho, až ji prudký výdech prozradil.

„Laro,“ zašeptal, vyhrnul jí košilku a sáhl po šňůře v pase kalhotek. Začala se třást a kolena pod ní podklesávala tak, že se o něho musela opřít. Hrud měl pevnou jako skálu. Mohutný tvrdý úd se opřel o její kulaté hýždě.

Rozvázal tkanici a kalhotky jí klesly ke kotníkům. Slyšela, jak se mu zrychlil dech a rozechvěla dlaň, když ji na okamžik přidržel na jejím nahém boku.

Zvedl ji tak, že se musela podrobit jeho síle, ale ovládla se natolik, že neprotestovala, ale také si nepoložila hlavu na jeho rameno. Když ji přenášel přes místnost, zpanikařila. Chystá se ukojit svoje choutky? A najednou se uklidnila. Tak ať. Ať mě znásilní, jako to dělal dřív. Alespoň si vzpomenu na tu hrůzu a osvobodím se od něj. Už nade mnou nebude mít žádnou moc.

K jejímu velkému překvapení ji však neodnesl k loži, ale usadil ji na židli u toaletního stolku a poklekl u jejích nohou. Lara se omámeně zadívala na jeho přitažlivou tvář. Ticho rušily jen domácké zvuky – zvonky pasoucích se zvířat, vzdálený štěkot psů a harašení služebnictva, plnícího své denní povinnosti. Byl to poklidný svět. Drama se odehrávalo jen v tomto pokoji, mezi nimi.

Hawksworth nespouštěl zrak z její tváře a začal prsty jemně hladit její kotník, přičemž mučivě pomalu postupoval vzhůru. Lara se chvěla, a když jí vyhrnul košilku a rozepnul háčkovaný podvazek, unikl jí polekaný vzlyk. Pozvolna jí stáhl štípavou punčochu a prsty jí přitom hladil vnitřní stranu stehna, koleno i lýtko. Pokaždé, když se dotkl její jemné kůže, pocítila drobný sladký otřes. Pak stáhl punčochu i z druhé nohy a odhodil ji na podlahu.

Lara před ním seděla polonahá a prsty obou rukou svírala okraj židle. Vzpomínala na staré časy, na jeho dech, páchnoucí alkoholem, na to, jak na ni padl a bez okolků se jí zmocnil. Bylo to bolestivé, pokořující…, a když bylo po všem, cítila se zneužitá a odhozená. Matka jí poradila, aby pak zůstala ještě nějaký čas ležet na zádech, aby jeho semeno mělo čas ji oplodnit.

Potají se vždycky zaradovala, když se tak nestalo. Pomyšlení na to, že by v jejím břiše rostlo jeho dítě, zatímco on by se vychloubal svou plodností, se jí pranic nezamlouvalo.

Proč se jí nikdy předtím nedotýkal tak jako teď?

Hladil ukazováčkem zarudlý proužek, který jí na stehně vytlačil podvazek, a natáhl se pro modrý křišťálový kelímek na jejím toaletním stolku, který obsahoval krém s přísadou růžových lístků a okurkové šťávy. „Tohle používáš na pleť?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla tiše.

Otevřel nádobku, ze které se šířila svěží květinová vůně, trochu nabral, rozetřel mezi dlaněmi a věnoval se jejím nohám.

„Ach…“ Lara přesunula těžiště a svaly se jí zachvěly. Soustředil se na podrážděné proužky na jejích stehnech.

Sledovala jeho štíhlé hnědé dlaně, které se jí tak něžně dotýkaly. V marné snaze zachovat zbytek cudnosti si stáhla lem košile, ale nebylo to nic platné. Jeho dlaně kroužily nahoru a dolů a pokaždé, když se dotkly vnitřní strany jejích stehen, zatajila dech. Nechápala reakci svého těla, náhlou touhu rozevřít se a vzepnout se proti němu, horkost i zduření nejtajnějšího místečka. Konečky prstů se dotkl tmavé houštinky pod košilí.

Prudce vydechla a popadla ho za zápěstí. Ve slabinách cítila sladkou bolest a zvláštní vlhkost. „Přestaň,“ zašeptala třesoucím se hlasem. „Přestaň.“

Zdálo se, že neslyší. Díval se na tmavé kučery, prosvítající pod tenkou látkou košile, a sevřel jí stehna ještě pevněji.

Přestaň. Žádala nemožné, ale Hunter se přinutil poslechnout. Zavřel oči, aby ho pohled na hebkou bílou kůži a tmavé chmýří, lákající jeho prsty, nepřivedl k šílenství. Nemohla tušit, jak zoufale toužil ochutnat, kousat, líbat každý kousíček jejího krásného těla. Všechny svaly mu ztvrdly jako ocel a nejtvrdší z nich byl ten, který napínal těsnou látku v jeho rozkroku. Každou chvíli mohl vybuchnout.

Když byl zase schopen pohybu, uvolnil sevření a vstal. Nedbaje toho, kam jde, přešel pokoj a málem vrazil do zdi. Opřel se o ni oběma rukama a snažil se uklidnit. „Obleč se,“ přikázal jí drsně s pohledem upřeným na vzorovanou tapetu.

„Nebo za sebe neručím.“

Slyšel, jak se mu za zády pohybuje jako vyděšený králíček a hledá šaty ve skříni. Zatímco se oblékala, začal dýchat klidněji. Na dlaních mu ulpěla vůně jejího krému. Chtěl se k ní vrátit a sevřít dlaněmi její ňadra a vnitřek stehen.

„Díky,“ zaslechl její hlas jakoby z velké dálky.

„Za co?“ zeptal se, ale neodvážil se odtrhnout zrak ode zdi.

„Mohl jste si vynutit svá práva bez ohledu na mé přání.“

Hunter se otočil, opřel se zády o stěnu a zkřížil paže před mohutným hrudníkem. Lara si oblékla bílé cudné roucho, zdobené množstvím sámků, které dokonale zakrývalo její vnady, ale Hunterovu touhu neumlčelo. Tváře jí zdobil jemný ruměnec. Byla tak líbezná. Vyzývavě se na ni usmál: „Až se s tebou budu milovat, budeš po tom nejen toužit, ale sama mě poprosíš.“

Nejisté se zasmála. „Vaše drzá slova nestojí za odpověď.“

„Budeš mě prosit,“ opakoval. „A vychutnáš si to až do dna.“

Obličej se jí zkřivil leknutím, ale za okamžik se opět zatvářila chladně a pohrdavě. „Když vás to pomyšlení těší…“

Hunter sledoval, jak se posadila u toaletního stolku a před zrcadlem si česala dlouhé lesklé vlasy. Spletla tmavé prameny a stočila je do uzlu na temeni. Zdála se být klidná, jen na čele jí

zůstala utrápená vráska. Co by za to většina mužů dala, aby ji vymazala!

„Pověz mi o tom chlapci,“ požádal ji Hunter.

Přestala si lehkými doteky upravovat účes. „Johnnyho poslali do sirotčince z Holbeachské věznice. Jeho otec byl oběšen. Přivedla jsem ho sem, protože pro něj v sirotčinci neměli místo.“

„A chceš, aby s námi žil. Jako co? Jako sluha? Jako adoptované dítě?“

„Jestli si to nepřejete, nemusíme ho adoptovat,“ odpověděla Lara úmyslně lhostejně. „Ale poněvadž nejsme úplně chudí, myslela jsem si, že bychom ho mohli vychovat… jako člena rodiny.“

Překvapený a pobouřený Hunter se na ni zadíval do zrcadla. „Laro, nemluvíme o tom, že se ujmeme sirotka z příbuzenstva. Tenhle kluk má pravděpodobně mezi předky pěknou řádku lupičů a vrahů.“

„Johnny za svůj rodokmen nemůže,“ odpověděla pohotově, čímž dala najevo, že o tomto problému již uvažovala. „Je to nevinné dítě. Když se mu dostane slušného vychování, nikdo nepozná, z jakého prostředí pochází.“

„Možná,“ připustil Hunter. „To je teorie. Ale řekni mi, máme snad otevřít dveře každému dítěti bez domova, na které narazíš? Anglie je plná zatracených sirotků. Nemám zájem dělat všem náhradního otce. A když na to přijde, nemám zájem nahradit otce ani tomu jednomu.“

„To nebude potřeba,“ sevřela Lara ruce v klíně. „Já si v tom vystačím. Budu se o něj starat a milovat ho a nezanedbám přitom své povinnosti.“

„Ani povinnosti vůči mně?“ Kývl hlavou směrem k posteli.

„Dej mi vědět, až se odhodláš splnit svou manželskou povinnost, a pak si promluvíme o tvém nejnovějším chráněnci.“

Zalapala po dechu. „To nemyslíte vážně… Chcete snad říci, že mi nedovolíte, abych si nechala Johnnyho, dokud se s vámi nevyspím?“

Hunter se jízlivě usmál. Mysli si co chceš, řekl si v duchu, bude po tvém, ale něco zaplatíš. „Už jsem řekl, že můžeme uzavřít obchod, ale než začneme smlouvat, rád bych tě upozornil, že jsi na něco patrně zapomněla. Klidně si vychovej toho kluka jako člena rodiny. Jeho rodokmen tím nevylepšíš, a až dospěje, urozená společnost ho nepřijme. Nebude ani služebník, ani pán, a pro třídu, ze které pochází, bude příliš dobrý.“

Lara sevřela rty. Umíněně si odmítla přiznat, že Hunter má pravdu. „To nevadí. Sama mu najdu místo na světě.“

„To teda vadí,“ odporoval krutě. „Vůbec netušíš, co to je, žít mezi dvěma světy a nepatřit do žádného z nich.“

„Vy to snad víte? Jste Hawksworth a od chvíle, kdy jste se narodil, se před vámi každý klaní a dělá vám pomyšlení.“

Hunter zaťal zuby, až ho rozbolela čelist, aby zadržel proud slov, která se mu drala na jazyk. Ona se jím opovažuje pohrdat! Pokládá ho za cynického neřáda a sama se stylizuje do role svaté patronky opuštěných tvorů. Nuže, on je připraven výzvu přijmout.

„Dobrá,“ prohlásil. „Nech si ho. Nebudu ti bránit.“

„Děkuji vám,“ odpověděla unaveně, jako kdyby tušila, co bude následovat.

„Na oplátku mi však uděláš něco k vůli,“ pokračoval sladce, přešel ke křeslu, zvedl lehounký balíček v hnědém papíru a hodil jí ho. Automaticky ho chytila.

„Co je to? Dárek?“

„Rozbal to.“

Pomalu poslechla, jako by čekala nějakou čertovinu, a také se dočkala. Byl to totiž dárek spíše pro něho než pro ni. Lara odložila papír na toaletní stolek a roztřepala jemné prádélko z černého hedvábí a krajek. Hunter koupil toto negližé u londýnského výrobce prádla. Původně bylo navrženo pro

slavnou kurtizánu. Zákaznice ho však postrádat nebude, ujistil Huntera, dychtiv získat nového zákazníka.

Negližé připomínalo průsvitnou pavučinku. Živůtek byl z jemné krajky a širokou sukni zdobily dva rozparky až do pasu.

„Tohle by nosila jedině prostitutka“ zašeptala Lara a zelené oči se jí zděšením rozšířily.

„Velmi, velmi drahá prostitutka, drahoušku,“ opravil ji Hunter, kterého jejího úlek nesmírně bavil.

„Nikdy to na sebe…“ Nedopověděla, jako by pouhé pomyšlení bylo tak hrůzné, že se nedalo vyslovit.

„Ale vezmeš,“ ujistil ji s úsměvem. „Dneska v noci si to oblečeš kvůli mně.“

„Vy jste se zbláznil! Jak bych si mohla obléci něco takového? Je to nestoudné. Je to…“ Zrůžověla až po krk. „To rovnou mohu být nahá!“ vykřikla.

„Inu, můžeš si vybrat,“ uvážil to.

„Vy dáble! Vy zkažený, hnusný…“

„Chceš, aby Johnny zůstal?“

„Kdo mi zaručí, že toho nezneužijete?“

„Že na tebe v záchvatu chlípnosti neskočím?“ napověděl.

„Jako býk na krávu? Kohout na slepici?“

„Mlčte už!“ zarazila ho s planoucími tvářemi.

„Nedotknu se tě,“ slíbil s úšklebkem. „Stačí mi, když si na jediný večer oblečeš tu zatracenou věc.“

„Ne,“ upustila negližé a skryla si tváře ve dlaních.

„Nedokážu to. Prosím, požádejte o něco jiného.“

„Ba ne.“ Po ničem na světě netoužil tolik, jako vidět ji v černém negližé. „Sdělila jsi mi své přání a já ti sdělil mé. A byl bych moc špatný obchodník, kdybych ustoupil. Uvědom si, že to dítě tu bude celá léta, zatímco tobě na splnění smlouvy postačí jediný večer.“

Lara znechuceně zvedla průsvitný háv. Rozhodně by dala přednost žíněné košili, která by jí sedřela několik vrstev kůže. Pevně se na Huntera zadívala svýma zelenýma studánkovýma

očima. „Jestli se mě odvážíte dotknout nebo si ze mě tropit šprýmy, budete toho litovat! Já…“

„Má lásko,“ přerušil ji Hunter smutně, „lítosti už jsem plný. Lituji, jak jsem se k tobě choval dříve, protože jsem si vědom, že kdybych byl býval laskavější, už jsem tě mohl svírat v náručí. Místo toho musím smlouvat, abys mi dovolila jediný pohled.“

Lařin hněv vystřídaly bolestné rozpaky. „Nebyla to jen vaše vina,“ přiznala nešťastně. „Nehodila jsem se k vám. Nelíbí se mi důvěrnosti. Myslím, že už jsem tak stvořená, asi mi chybí nějaký instinkt…“

„Ne, Laro. Bože! Nic ti nechybí.“ Hunter zavřel oči a hořkost naplnila jeho ústa, zatímco neobyčejně opatrně volil slova: „Kdybys na okamžik uvěřila, že to není ani bolestivé, ani nepříjemné…“

„Snad budete jemnější, než dříve,“ připustila se sklopenými řasami. „Věřím, že to nemusí vždycky bolet. Přesto si nemyslím, že mé pocity vůči tomu aktu dokážete změnit.“

Její krásná tvář byla tak smutná a ztracená, že se k ní málem rozběhl. „Jaké pocity?“

Lara váhavě odpověděla. „To, co se odehrává mezi mužem a ženou je… špinavé, hanebné… a mně se to z hloubi duše příčí. Mám svoji hrdost, víte?“ Zvedla negližé, které svírala ve zpocených rukou. „Nechápete, že když mě přinutíte, abych vzala tohle na sebe, budu to považovat za výsměch? Že mi tím dáte najevo, jaká jsem špatná manželka?“

„Ne,“ odpověděl prudce. „Selhal tvůj manžel, Laro. Ty ne.“ Lara se na něj překvapeně podívala. Řekl „tvůj manžel“ – jako kdyby hovořil o nějakém jiném muži. Pravda, mohl o sobě hovořit jako o druhé osobě, ale stejně to bylo divné. Srdce se jí rozbušilo strachem a zatímco uvažovala, jestli se odváží vyjádřit nahlas své pochybnosti, Hawksworth zamířil ke

dveřím.

Na prahu se zastavil. „Obchod je uzavřen, Laro. Chceš-li, aby tu dítě zůstalo, musíš mi vyhovět. Víš dobře jak.“

Lara němě přikývla, a když odešel, nenávistně zmačkala necudný kus prádla v dlaních.

Když, převlečená do lehkých šatů, vyšla ze svého pokoje, na chodbě čekal Hawksworth. Vypadal skoro provinile, i když v hloubi duše pochybovala, že je schopen něčeho litovat. „Myslel jsem, že bys mě mohla provést po domě a ukázat, jaké změny jste s panem Smithem naplánovali,“ navrhl.

„Snad by bylo vhodnější, kdybyste si o tom promluvil s panem Smithem a jeho pomocníky. Jistě vám dokážou odpovědět daleko lépe než já, a pokud byste s něčím nesouhlasil, můžete to hned vyřídit.“

„Předem souhlasím se vším, co jsi navrhla,“ vzal ji s úsměvem za ruku a pohrával si s jejími prsty. „Smith mě nezajímá. Chci tebe. Takže prosím… proved mě po domě.“ Zaprosil tak lichotivě, že nedokázala odmítnout.

Lara přesto zaváhala, ale když se jeho prsty zatoulaly k vnitřní straně jejího zápěstí, svolila. „Tak pojdme. Řeknu vám všechno, co si pamatuji, ale pan Smith používal mnoho italských výrazů, které neumím vyslovit.“

Hawksworth se zasmál, a když vykročili, propletl prsty s jejími, takže se její malá ručka v jeho velké dlani docela ztratila.

Začali v plesovém sále, kde měla mouřeníny nahradit okna a mramorové sloupořadí. „Myslím, že říkal, že použije mramoru v barvě broskvových květů,“ řekla Lara, když se zastavili na lesklých parketách plesového sálu. Ozvěna slabě vracela její slova. „Podle pana Smithe skrývá mnoho krásných jantarových odstínů. Tamtu stěnu překryjí slonovinově zbarvenými panely, takže zesvětlí.“ Otočila se, aby zjistila, co o tom Hunter soudí. Jeho oči byly tak temné a bezedné, že skoro ztratila řeč. „Ty sádrové reliéfy…“

Hawksworth jemně přerušil delší odmlčení. „Ano?“

Lara zavrtěla hlavou a fascinovaně zírala na jeho tvář, tak anglickou a aristokratickou…, a přesto… jaksi cizí. Změnu však nepředstavovala jen měděná barva pokožky a oslnivě bílé

zuby. Jako kdyby v tomto civilizovaném domě neměl co dělat, natož posuzovat jeho vnitřní zařízení.

Lara se přinutila pokračovat ve výkladu. „Strhnou všechny ty pozlacené sádrové štuky a nahradí je velmi vkusnými basreliéfy.“ Ucítila jeho ruku kolem pasu a zajíkla se. Olízla si suché rty a skončila výklad. „Pan Smith povolal z Benátek dva umělecké štukatéry.“

„Výborně,“ zamumlal.

Jak je vysoký! pomyslela si Lara náhle. Stál těsně za ní a její hlava mu sahala sotva k ramenům. Najednou zatoužila zaklonit hlavu a ucítit tlukot jeho srdce. Dříve se ve společnosti vysokých mužů cítila nejistá, pokořená, ale nyní ji jeho síla lákala. Znenadání si uvědomila, že se jí jeho dotyky už nehnusí.

Nervózně se zasmála a ustoupila o krůček. „Doufám, že se sem Arthur s Janet nevrátí. Neumím si představit, jaké hrůzy by si vymysleli.“

Hawksworth nesdílel její veselí. „To tedy ne,“ odpověděl vážně, dostihl ji a objal kolem boků. „Crosslandů se už nemusíme bát.“

Zadíval se do jejího zvednutého obličeje a klouby prstů jí lehce přejel po krku. Lara polkla a zachvěla se.

„Ale jistě víte, že proti vám… nám… podniknou nějaké soudní akce,“ řekla.

„V pravou chvíli si s nimi poradím,“ prohlásil a zadíval se temnýma očima do jejích zelených. „Postarám se se o tebe, Laro! Ničeho se neboj.“

„Já se nebojím…,“ začala, ale když ucítila, jak jeho dlaň postupuje od pasu vzhůru a jak se hřbetem ruky dotýká jejích prsů, zarazila se. „Přála bych si, abyste se mě takto nedotýkal,“ zašeptala. Sklonil hlavu a otřel se jí rty o hrdlo.

„Pročpak ne?“ zeptal se a vyhledal jemnou prohlubinku za uchem.

„Protože je mi z toho tak…“ Nedopověděla. Přitáhl ji k sobě a v tu chvíli přestala rozumně myslet.

Mučivě jemně položil ruku na její ňadro, jehož něžný objem přesně vyplnil jeho dlaň. Zároveň sevřel její ušní lalůček mezi zuby a dotkl se ho jazykem. „Jak se cítíš?“ zeptal se, ale ona se místo odpovědi jen pevněji přivinula, jako by podvědomě žádala o pokračování.

Ihned poslechl, zmocnil se jejích rtů a jazykem lehce prozkoumal vnitřek jejích úst. Zkušeně prodlužoval polibek, střídal dráždění s jemností, až Lara musela zareagovat. Mozek se vzpíral dříve nepředstavitelné situaci: Že v objetí manžela nachází tolik rozkoše. Byli si stále blíž, její drobné ruce se zachytily jeho širokých ramen. Vzrušení vzrostlo natolik, že zasténala a přitiskla se k němu celým tělem.

V tu chvíli ji Hunter, prudce zápasící o dech, s nejistým smíchem pustil z náručí. Podíval se na její naběhlé rty a zardělý obličej a jemně si postěžoval. „Ale je to sakra těžké, aby se člověk v tvé společnosti soustředil na sloupy a táflování.“ Oči mu přitom pobaveně jiskřily.

Lara se zhluboka nadechla a pokusila se vzpamatovat. Pohled na něho neriskovala, protože si nebyla jistá, jestli by se rovnou nevrátila do jeho náručí. „Mohli bychom pokračovat v prohlídce?“ zeptala se tiše.

Hunter k ní přistoupil a zvedl jí bradu. „Ano,“ odpověděl teskně. „Jen mi nesmíš ukazovat ložnice – neručil bych za sebe.“

Večeře byla nekonečná záležitost, které se zúčastnilo čtrnáct hostů. Vyhlídka na setkání se slavným Smithem Velkomožným byla lákavá, takže drobní šlechtici z Market Hillu prahli po pozvání stejně jako starosta, rektor, doktor Slade a slečny Withersovy, staré panny s vášní pro zahradničení. Na poslední chvíli pozvala Lara ještě kapitána Tylera s chotí, manželský pár, který si nedávno pronajal panský dům nedaleko od města. Hosté se začali scházet v sedm hodin a byli uváděni do salonu, kde je Lara před cestou do jídelny diskrétně párovala. Poslední dorazil kapitán Tyler s chotí. Vypadali jako dobře sladěný pár, oba byli drobní a měli příjemné obličeje. Lara se s

nimi ještě nesetkala, a tak je spěchala uvítat.

„Kapitáne a paní Tylerová!“ zvolala vřele. „Buďte vítáni v Hawksworth Hallu!“

Paní Tylerová něco plaše zašeptala a udělala pukrle. Kapitán Tyler, tmavovlasý pán s úpravným černým knírkem, odpověděl za oba. „Jak se vám daří, lady Hawksworthová?“ pravil a sklonil se nad její rukou v rukavičce. „Jsme opravdu poctěni vaším laskavým pozváním. Děkujeme vám.“

„Nemáte za co. Už bylo na čase, aby to tu oživili noví přátelé.“ Naklonila hlavu a tázavě se na něho usmála. „Slyšela jsem, že jste se nedávno vrátil ze služby v Indii.“

„Ano,“ připustil. „Je dobré být zase na anglické půdě.“

„Jistě budete mít hodně společného s mým manželem. Ten tam také nějakou dobu žil.“

„Obávám se, že jsem neměl potěšení a čest se s ním setkat, i když jsem o něm hodně slyšel. Pohybovali jsme se v rozdílných kruzích.“ Výraz kapitána Tylera se nijak nezměnil, ale Lara měla pocit, že poslední poznámku pronesl váhavě. Jako voják patrně nesouhlasil s Hunterovým životním stylem, s obrovským domem a s nejméně padesáti domorodými služebníky, kteří sloužili potřebám jediného muže. Hunter byl znám jako hýřil, milovník krásných žen a tělesných požitků. V Londýně se hovořilo o nekonečných kalkatských orgiích a slavnostech a Lara si byla dobře vědoma, že její manžel není žádný svatoušek.

Myšlenka na Hunterovu sexuální nevázanost v ní vzbudila nepříjemný pocit, který zastřela společenským úsměvem.

„Jestliže jste se dosud neseznámil s lordem Hawksworthem, musíme to okamžitě napravit.“ Rozhlédla se po místnosti a objevila Huntera, hovořícího s lordem Lonsdalem. Určitě si povídali o lovu, pití a jiných mužných zábavách. Zachytila jeho pohled a on se omluvil a šel přivítat nové příchozí.

V zářivě bílé vestě a vázance, v krémových kalhotách a čokoládově hnědém kabátě se zlatými knoflíky vypadal každým coulem jako aristokrat se staletým rodokmenem. Jen opáleným obličejem a tygří chůzí se lišil od muže, kterým byl dříve. Blížil se s úsměvem na tváři… a vtom si všiml obličeje kapitána Tylera. Zvolnil krok a Lara by přísahala, že se v jeho pohledu na okamžik kmitlo poznání. Ihned se mu však vrátil jeho neproniknutelný výraz.

Stejně se tvářil i kapitán Tyler, jen pobledl a zaujal napjatý postoj.

Určitě se znali, za to by Lara dala krk.

Chovali se však, jako kdyby se nikdy nesetkali. Užaslá Lara je navzájem představila a sledovala jejich strojený rozhovor.

Kapitán Tyler se díval na jejího manžela jako na ducha.

„Gratuluji k vašemu zázračnému návratu do Anglie, pane. Vyprávějí se o tom úplné legendy.“

Hunter zavrtěl hlavou. „To vy jste předmětem legend, kapitáne, ne já. To, čeho jste dosáhl v Indii a jak jste se vypořádal s thágy, je obdivuhodné.“

Kapitán se uklonil. „Děkuji vám.“

Lara se podívala na paní Tylerovou, která vypadala stejně překvapeně jako ona sama. Proč ti dva muži předstírají, že se neznají? Určitě se v Indii setkali, snad měli společné přátele nebo je spojoval nějaký tajemný zážitek.

Hunter Lařin tázavý pohled ignoroval. Všechny své myšlenky skryl pod maskou dokonalého hostitele. Hosté byli uvedeni do jídelny, kde nadšenými výkřiky projevili obdiv nad nádherně prostřeným stolem plným křišťálu, stříbra, svící a květin. Lara seděla daleko od manžela a roztržitě se snažila bavit hosty kolem sebe, trpělivě snášejíc žvatlání slečen Whithersových o pěstování rezedy a výklad doktora Sladea o jeho nejnovějších medicínských úspěších.

Byl servírován první chod, skládající se z lákavého výběru polévek a ryb. Následovala zvěřina, nákypy, zelenina, bažanti, divoké kachny, křepelky, sýrové nákypy a nakonec sladkosti, ovoce a sušenky. Jídlo provázely proudy vína a sklepník zkušeně otvíral jednu láhev sauternského, bordeauxského a šampaňského za druhou, zatímco lokajové pobíhali kolem stolu a dbali, aby měli hosté plné sklenice.

Lara si s nelibostí všimla, že Hunter pije hodně. Vždycky byl silný piják, ale tentokrát nepil, protože mu to chutnalo, ale záměrně, jako by se snažil utopit nějakou vnitřní bolest. Znovu a znovu mlčky zvedal sklenici a jen občas utrousil nějakou kousavou poznámku, která hosty rozesmála. S kapitánem Tylerem promluvil jen jednou, to když se rozhovor obrátil na Indii a Tyler tvrdil, že si Indové nejsou schopni vládnout sami.

„…historie ukázala, že domorodci jsou zkorumpovaná sebranka, které se nedá věřit,“ tvrdil kapitán Tyler. „Jen Anglie dovede Indii do devatenáctého století. I tak však budou Indové potřebovat dohled a vedení britských důstojníků.“

Hunter postavil sklenici a upřel na něho chladný pohled.

„Znal jsem řadu Indů, kteří měli tu drzost, že tvrdili, že jsou schopni vládnout si sami.“

„Opravdu?“ Tyler se odmlčel a do tváře se mu vloudil zlomyslný výraz. „Jak zajímavé. Dohaduji se – a myslím, že správně – že jste v Indii myšlenku místní samosprávy důsledně odmítal.“

„Změnil jsem názor,“ odsekl Hunter.

„Indové dokázali, že pro takové poslání ještě nedozráli,“ navázal Tyler. „Společnost, která zaživa upaluje vdovy na hranici mrtvých manželů, která vraždí děti, loupí a uctívá modly…“

„Ničemu z toho však britský zásah nezabránil. Pleteme se do věcí, do kterých nám nic není,“ přerušil ho Hunter, nevšímaje si pobouřených výkřiků ostatních stolovníků.

„A co křesťanství? Nechcete snad tvrdit, že šíření víry Indům neprospělo?“

Hunter pokrčil rameny. „Proč jim nenechat jejich vlastní bohy? Vystačili si s nimi několik tisíc let. Pochybuji, že se průměrný hinduista či muslim příliš liší od průměrného křesťana.“

Celý stůl nad tímto rouháním oněměl.

Pak se kapitán Tyler rozesmál, čímž zlomil napětí a na tvářích ostatních hostů se objevily úlevné úsměvy. Rozhodli se rozhovor považovat za žert.

Zbytek večeře proběhl klidně, ale Lara se jen stěží udržela, aby na Huntera neustále nezírala. Nikdy s ním o politice nemluvila, protože jej ženský názor na podobné věci nezajímal. Věděla však, že kdysi s britským panstvím v Indii z celého srdce souhlasil. Čím to, že nyní zastává opačný názor?

Večer se nesnesitelně táhl a obřadné popíjení portského a čaje zdrželo hosty až dlouho přes půlnoc. Konečně odešel poslední návštěvník a sluhové začali odklízet zbývající talíře, sklenice a příbory. Lara se pokusila vytratit, doufajíc, že Hunter vypil tolik, že si toho nevšimne, ale zmýlila se. Už byla na schodišti, když na paži ucítila jeho velkou dlaň.

Prudce se otočila se srdcem v krku. Táhlo z něho portské, oči mu plavaly, ve tváři byl brunátný a lehce se potácel. „Je namazaný jako carský důstojník,“ řekl by její otec. Někteří muži byli v tomto stavu krotcí jako beránci, jiní hlučeli a naparovali se. Hunter byl úplně jiný. Ústa měl umíněně sevřená a tvářil se nebezpečně.

„Kampak, kampak?“ zeptal se a sevřel ji pevněji.

Lara si polekaně uvědomila, že Hunter bude trvat na splnění obchodu. Musí ho nějak zarazit. Rozhodně se před ním nemínila předvádět ve svůdném negližé, když se celý večer naléval vínem. Pamatovala si, že nejhorší noci jejího života začínaly právě takhle, kdy se na ni opilý Hunter nemilosrdně vrhal. „Myslela jsem, že si chcete vypít ještě pár skleniček portského,“ chabě se usmála třesoucími se rty.

„A doufala jsi, že se zpiju do němoty,“ doplnil ji s ironickým úsměvem. „Kdepak, tolik štěstí mít nebudeš, má milá.“

Vlekl ji do schodů jako tygr táhne zadávenou oběť na místo, kde si ji může v klidu vychutnat. Lara za ním zoufale klopýtala. „Dnes večer jste nebyl ve své kůži,“ začala, a pak si uvědomila, že od návratu nikdy nebyl ve „své kůži“ a že netuší, co od něho může čekat. „Proč jste se tak pustil do kapitána Tylera?“

„Ach ano, Tylerovi.“ Jeho hlas byl hebký jako samet a přitom ostrý jako rána bičem. „Pověz mi, má lásko, co je dnes večer přivedlo k mému stolu?“

„Najali si Morland Manor,“ odpověděla nejisté. „Slyšela jsem, že kapitán Tyler sloužil v Indii, a myslela jsem, že se s ním rád setkáte.“

Došli na vrchol schodiště. Prudce ji obrátil tváří k sobě a Lara před jeho pátravým pohledem zamrkala. Díval se na ni zuřivě, žalobně, jako kdyby ho zradila. „Huntere,“ zeptala se měkce, „co jsem pokazila?“

Po chvíli ho zuřivost opustila, ale oči se mu nepřestaly nebezpečně lesknout a vypadal, že v sobě potlačuje nepříjemné vzpomínky. „Už žádná překvapení,“ zamumlal a důrazně s ní zatřásl. „Nemám to rád.“

„Žádná překvapení,“ opakovala Lara v naději, že se bouře přehnala.

Hunter se zhluboka nadechl a pustil ji. Oběma rukama si prohrábl vlasy, až se jeho zlatohnědé kučery změnily ve vrabčí hnízdo. Vypadal unaveně a Lara doufala, že si půjde lehnout do své ložnice.

Marně. „Jdi se převléct do negližé,“ poručil.

„Ale…,“ koktala, „…snad by byla jiná noc vhodnější… Dnes v noci…“

„Dnes v noci,“ přerušil ji s výsměšným úsměvem. „Celý den na to čekám a neodradil by mě ani sud vína, o jedné či dvou lahvích nemluvě.“

„Raději bych to odložila,“ zaprosila Lara.

„Ne, ted hned! Nebo si budu myslet, že chceš, abych ti pomohl s převlékáním.“

Lara tiše zvážila jeho opileckou rozhodnost a podřídila se. Vyhoví mu, už jen proto, aby mu dokázala, že se ho nebojí.

„Dobrá,“ řekla klidně. „Přijdte za deset minut.“

Souhlasně zabručel a sledoval ji, jak odchází s hrdě vzpřímenou šíjí.

Lara vstoupila do své ložnice a zavřela za sebou dveře. Naplňoval ji neskutečný pocit. Opravdu se přinutí, aby před ním stanula oděná do tak provokativní róby, která má muže vzrušovat více než nahota? Hunter nikdy předtím nic takového nežádal. Domýšlela se, že je to následek sexuálních zkušeností z Indie. Nebo tím chtěl nad ní získat moc, zahanbit ji a potlačit v ní veškerou hrdost?

Nuže, to se mu nepodaří. Může mě ponižovat, jak se mu zachce, ale mou sebeúctu nezničí, umínila si. Obleču si ten vulgární šat a každou vteřinu, co ho budu mít na sobě, budu Hunterem opovrhovat.

Rozechvělá zlostí přistoupila k prádelníku, kde uschovala necudné negližé pod svým cudným prádlem. Znechuceně ho nahmatala a vytáhla. Bylo tak jemné, že by ho klidně mohla protáhnout prstýnkem.

Lara se svlékla sama, protože nechtěla, aby jí Naomi pomáhala. Nechala šaty i boty ležet na hromádce na podlaze. Černá pavučinka jí sklouzla po těle s tak jemným zašustěním, až se Lara zachvěla. Živůtek se zavazoval na malé mašličky, které jej sotva držely pohromadě. Sukně – bylo-li to možno tak nazývat – měla po obou stranách rozparky, které při chůzi odhalovaly celé nohy a část boků.

Má si rozpustit vlasy? Byla v pokušení vyndat vlásničky a s pomocí dlouhých loken částečně zakrýt nahoru. Ne… Hunter by se jí vysmál, že je zbabělá.

Někdo bez zaklepání vstoupil do místnosti a Lara strnula. Stáhla se za skříň a opatrně vykukovala. Její manžel se s lahví vína v ruce přišoural ke křeslu. Svlékl si kabát i vázanku a rozhalená košile odhalovala opálený krk. Rozvalil se v křesle, a když si všiml jejího upjatého výrazu, posupně se usmál. Přiložil láhev ke rtům, zhluboka se napil a nedočkavým gestem ji přivolal z úkrytu.

To Laru ještě víc rozzuřilo. Je koneckonců jeho manželka a ne nějaká prostitutka, která se musí na povel předvádět. „Co mám dělat?“ zeptala se opovržlivě.

„Pojd ke mně blíž.“

V krbu hořel oheň, ale byl příliš daleko a Laře naskočila husí kůže. Zaťala zuby a přinutila se poslechnout. Udělala jeden krok, pak druhý, a cítila, jak ji krásný aubussonský koberec šimrá na bosých chodidlech. Oheň z krbu prosvěcoval průsvitné černé hedvábí. Věděla, že Hunter vidí vše – slonovinovou pleť, tvar jejího těla i tmavý trojúhelník klína.

S hořící tváří se před ním zastavila.

Hunter seděl jako socha s tváří a vlasy odrážejícími světlo plamenů. „Ach Laro,“ vzdychl. „Jsi tak neskutečně krásná. Já…“ Odmlčel se, patrně nemohl dál mluvit. Slabý úsměv na jeho tváři zmizel a nešikovnými prsty odložil víno. Bez dechu bloudil zrakem od jejích bosých nohou k ňadrům a utkvěl na růžových bradavkách, prosvítajících černou krajkou.

V pokoji nebyla zima, ale Lara se nepřestávala chvět.

„Slíbil jsem, že se tě nedotknu,“ řekl chraptivě, „ale nejsem si jistý, že to dokážu dodržet.“

Kdyby ji popadl násilím, zuřivě by se bránila. On však zvolna vztáhl ruce a jemně ji uchopil za boky, jako by si byl vědom, že ji prudký pohyb vyleká. Měl skloněnou hlavu, takže neviděla, jak se tváří, ale slyšela jeho rychlý chrčivý dech.

„Tak dlouho jsem o tom snil,“ zašeptal, „vidět tě… dotknout se tě…“ Velkými dlaněmi sklouzl níž, sevřel jí hýždě a pomaloučku polehoučku ji přitáhl mezi svá rozevřená kolena. Lara omámeně dovolila jeho rukám, aby započaly pomalou průzkumnou pouť po jejím těle, přes záda, útlý pas, plné boky a stehna až k něžným jamkám pod koleny. Horkost jí pronikala, jako kdyby na sobě neměla ani to tenoučké hedvábí.

Srdce jí bušilo a chtěla se odtáhnout, ale tělo ji zradilo. Hunter k ní vzhlédl temně zářícíma očima a pomalu přesunul ruce k jejím prsům, zahaleným průsvitnou krajkou. Lehce je hladil a tiskl tuhnoucí bradavky. Prudce vydechla, kolena se pod ní podlomila a musela vyvinout značné úsilí, aby mu neklesla na klín. Naklonil se dopředu a žhavým dechem ovanul její pokožku.

Když sevřel rty jednu bradavku, horkost a vlhkost jeho úst pronikla přes jemnou pavučinu krajky. Cítila, jak jeho laskající jazyk vysílá záchvěvy rozkoše do celého jejího těla.

„Laro,“ řekl vážně, „strašně po tobě toužím. Dovol, abych tě políbil…, okusil…“ Neobratně zatáhl za živůtek a odhalil ramena.

Lara zanaříkala. Zápasil v ní odpor se vzrušením. „To stačí,“ rozhodla se a opřela se mu dlaněmi o ramena.

„Nesmíš… tohle ne…“

Hunter mezitím našel jednu z hedvábných stužek, rozvázal ji a v rozevřeném krajkovém živůtku se ukázala Lařina nahá ňadra. Naplnil jimi své dlaně a pokryl její hebkou kůži polibky, sál růžové bradavky, zatímco se Lara chvěla a pokoušela se vyprostit.

„Řekni, že to nechceš,“ poručil.

Lara mlčela. Jeho jazyk bloudil po prsou, ruce hmataly po těle. Pak trhl druhou stužkou a živůtek klesl na boky. Sténaje rozkoší, líbal Hunter její nahé břicho, kroužil jazykem kolem pupku a nakonec jemně vklouzl dovnitř. Lara překvapeně vyjekla, ucukla a sevřela jeho rozcuchané vlasy.

Hunter zmučeně přitiskl čelo k její hrudi a sevřel ji v pase.

„Nebraň mi,“ vydechl. „Prosím.“

Zvedl ji jako dítě a několika opilými kroky ji přenesl k posteli. Sklonil se nad ní, dlaněmi jí stiskl hlavu a hladově ji políbil. Jazykem zkoumal vnitřek jejích úst a ona sténala děsivou rozkoší. Proti své vůli ho objala kolem krku a on s potěšeným zamručením sklouzl jednou rukou dolů, kde chomáč tmavých kudrn ještě halilo negližé.

„Ne, počkej,“ zarazila ho Lara a stiskla stehna.

Kupodivu ji poslechl, položil ruku na její břicho a s hlubokým povzdechem zabořil čelo do podušky. Oba mlčeli a horko jejich rozpálených těl se mísilo.

Jindy, před dlouhými časy, by ji znásilnil.

Překvapená a vděčná Lara položila dlaň na těžkou paži, která spočívala na jejím břiše, a přejela po silných svalech až k rameni. V duchu si přála, aby si svlékl košili a odhalil svou opálenou pokožku, která ji tak mátla.

„Děkuji,“ zašeptala. „Děkuji, že jsi nepoužil násilí.“

Osmělena jeho mlčením, pohladila ho po rameni. Bylo to její první láskyplné gesto. „Nemysli, že se mi hnusíš,“ pokračovala a zarděla se. „Vlastně jsi docela… přitažlivý.“ Otočila se a

přitiskla rty na jeho horký krk. „Jsem ráda, že ses vrátil. Opravdu.“

Poblíž jejího ucha se ozvalo jemné zachrápání.

Lara se překvapeně odtáhla a prohlédla si ho. Její manžel měl zavřené oči a pootevřená ústa jako spící dítě. „Huntere,“ oslovila ho zkusmo. Spokojeně odfoukl, zavrtěl se a chrápal dál.

Lara se kousla do rtu, aby potlačila smích. Vyprostila se zpod jeho ruky, vstala a pospíchala k prádelníku, cestou skopávajíc negližé, které se jí omotalo kolem nohou. Rychle si oblékla noční košili a župan. Hunter zůstal ležet, dlouhé tělo mírumilovně natažené a pokojně oddychující.

Lara přistoupila k manželovi a s ironickým úsměvem mu sundala boty. Po malém zaváhání rozepnula vestu, neustále očekávajíc, že se náhle probudí. Nic se nedělo, a tak mu svlékla vestu, nechala mu kalhoty a košili a opatrně přes něho přetáhla přikrývku.

Než zhasla, ještě jednou se na něho zadívala. Vypadal jako obrovská odpočívající šelma s dočasně zataženými drápy. Ráno však bude zase provokovat. Bude se hádat a okouzlovat… pokoušet se ji svést.

Zneklidnilo ji, když si uvědomila, že se na to vlastně těší. Zamračila se a odešla se vyspat do jeho ložnice.

Johnny seděl vedle Lary na sloupci knih naskládaném na židli, aby dosáhl na stůl. Bílý ubrousek, který měl uvázaný kolem krku, byl potřísněný čokoládou, lahůdkou, kterou, jak se Lara domyslela, nikdy předtím neochutnal. Spolykal první šálek tak rychle, že si určitě spálil jazyk, a hned se dožadoval dalšího.

„Napřed musíš něco sníst,“ řekla Lara a přistrčila před něho misku vajec na smetaně. „Tohle je moc dobré, ochutnej!“

Johnny si nedůvěřivě prohlédl zlatobílý pokrm a rozhodně prohlásil: „Nechci.“

„Když to sníš, budeš silný a rychle vyrosteš,“ lákala ho Lara.

„Ne!“

Lara sebou v duchu cukla, když uviděla nesouhlasný výraz v lokajově obličeji. Služebnictvo pokládalo vejce za delikatesu, která nesmí přijít nazmar. Třebaže byli všichni natolik diskrétní, že nedali najevo otevřený nesouhlas, někteří odmítali obsluhovat chlapce s tak mizerným rodokmenem, jako měl Johnny. Kdyby se jen snažil trochu lépe chovat a ukázal, že si nového prostředí váží, kdyby si získal jejich oblibu a především, kdyby v něm našel zálibu i pán domu, lord Hawksworth, bylo by jeho postavení mnohem pevnější.

„Vezmi si alespoň trošku,“ žadonila Lara a nabrala vajíčka na stříbrnou lžičku.

Johnny zuřivě zavrtěl hlavou. „Eště čokoládu,“ poručil. Zřejmě neměl toho rána v úmyslu chovat se jako hodný chlapeček.

„Později,“ trvala na svém Lara. „Teď sníš tuhle topinku a kousek šunky.“

Podíval se na ni, a když zjistil, že se tváří rozhodně, kapituloval. „Tak jo.“ Kousl si topinky a ignoruje vidličku vedle talíře, utrhl kousek šunky rukama a nacpal si ho do pusy. Lara s úsměvem potlačila touhu sevřít ho v náručí. Zatím měla v úmyslu vykrmit ho tak, aby se jeho kostnatá postavička

zakulatila. Na výchovu u stolu bude čas později.

Třebaže strávila tolik času v sirotčinci, nikdy neprožila s dětmi celý den, a tak si užívala každý okamžik. Poprvé v životě na ni její neplodnost nedoléhala tak silně. Není sice schopna porodit dítě z vlastní krve, ale přece má rodinu.

Zrovna uvažovala o tom, jak by Hunter reagoval, kdyby si přivedla více dětí, když vstoupil a vypadal značně schlíple.

„Dobré ráno,“ pozdravila Lara opatrně.

Hunter neodpověděl, jen vrhl znechucený pohled na postranní stůl pokrytý jídlem. Pod opálením byl nezvykle bledý. Otočil se na čekajícího lokaje: „Řekněte paní Gorstové, aby připravila svůj čarodějný nápoj,“ zasténal. „A přineste prášek proti bolení hlavy.“

„Ano, milorde,“ odpověděl lokaj a zmizel. Recept na nápoj proti kocovině byl řadu let rodinným tajemstvím, jehož přesné složení znala jen paní Gorstová.

Johnny s rozšířenýma očima sledoval, jak si Hunter nalévá sklenici vody, a tázavě se podíval na Laru. „To je vévoda?“

„Ne, miláčku,“ odpověděla pobaveně. „To je hrabě.“

Zjevně zklamaný Johnny nespustil oči z Hunterových širokých zad a zatahal Laru za rukáv.

„Copak?“

„On bude teď můj táta?“

Hunter se zakuckal a Lara třesoucími se rty zašeptala: „Ne, Johnny.“

„Proč nic neříká?“ vyzvídal klouček vysokým hláskem, který Hunterovi drásal nervy.

„Tiše, drahoušku,“ uklidňovala ho. „Myslím, že ho bolí hlava.“

„Aha.“ Johnny ztratil o Huntera zájem, zadíval se na drobečky na svém talíři a povzdechl si. „Rád bych věděl, jak se vede Myšce.“

Lara se usmála a uvažovala, jak odvést jeho myšlenky od ztraceného mazlíčka. „Co kdybys dneska zašel do stájí?“ navrhla. „Mohl bys pohladit koníky a dát jim mrkev.“

„To jo,“ zaradoval se a vyšplhal na hromadu knih.

„Počkat!“ zarazila ho Lara a rozvázala mu ubrousek.

„Napřed ti Naomi pomůže umýt pusu a ruce.“

„Dyť už jsem se dneska myl,“ rozhořčil se.

Lara se rozesmála a otřela mu ubrouskem upatlané tváře.

„Musíš se umýt, nebo se na tu čokoládu slétnou všechny mouchy z Market Hillu.“

Johnny odešel s Naomi a lokaj přinesl sklenici zázračné medicíny. Lara se otočila k Hunterovi a vybídla ho: „Prosím, posaďte se. Třeba vám topinka udělá dobře.“

„Panebože, jen to ne,“ zavřel oči zděšeně. Opatrně se napil čarodějného nápoje a odložil sklenici. Stál u okna a po očku se na Laru podíval. Zdálo se, že se jí zdráhá pohlédnout do očí, skoro jako kdyby…

Snad se nestydí, že se včera v noci opil? Lara tuto myšlenku okamžitě zamítla. Tolikrát už přece slyšela, že muž, který vypil příliš mnoho, se nemá za co stydět. Hunter a jeho přátelé naopak považovali za mužné, když do sebe nalili tolik alkoholu, kolik se do nich vešlo.

Lara zmateně pohlížela na jeho odvrácený profil. Napřed si myslela, že je nabručený, ale při bližším prozkoumání zjistila,

že vypadá jako muž, kterého čeká nepříjemná povinnost. Její zvědavost rostla, až nakonec poslala lokaje pryč, aby měli soukromí.

Ticho houstlo. Lara vstala a zdánlivě lhostejně přešla k postrannímu stolu. Snad se Hunter stydí za důvěrnosti a slova, která jí předešlé noci řekl, za to, jak se jí dotýkal… Lara se při tom pomyšlení zarděla po kořínky vlasů.

„Můj pane,“ poznamenala, „dnes ráno jste nějaký zamlklý. Doufám, že vás neznepokojuje, co se včera v noci… přihodilo.“ Hunter k ní po chvilce přistoupil a oba se nepřítomně zadívali na výběr jídel k snídani. Zhluboka se nadechl. „Laro…, co se týče včerejší noci…,– vlastně si nic nepamatuju…“ Sevřel okraj stolu, až mu zbělely klouby. „Doufám, že… Neublížil jsem ti, že ne?“

Lara překvapeně zamrkala. On si myslí, že ji znásilnil! No ovšem, co jiného si může myslet, když se probudil napůl svlečený v její posteli. Ale proč si s tím láme hlavu? Vždyť už to udělal tolikrát. Rychle na něho pohlédla. Tvářil se velmi zahanbeně.

Taková ironie osudu! V dobách, kdy jí opravdu působil bolest, mu výčitky svědomí starost nedělaly. A ted se stydí za něco, co neudělal. Situace jí najednou připadala tak směšná, že se otočila, aby schovala úsměv.

„Měl jste dost vypito,“ pokusila se o důstojnost.

„Předpokládám, že jste nevěděl, co děláte.“

Proud dušených kleteb ji rozveselil tak, až se jí potlačovaným smíchem roztřásla ramena.

„Bože, neplač,“ prosil Hunter nejisté. „Laro, prosím… Musíš mi věřit, že jsem nechtěl…“

Lara se k němu otočila, a když Hunter spatřil její rozesmátý obličej, překvapeně otevřel ústa. „Nic jste mi neudělal,“ vyrazila ze sebe. „Us-usnul jste…,“ řekla a odskočila od něho, zalykajíc se smíchy.

„Ty malá čertice!“ vybuchl Hunter a rozběhl se za ní. Ulevilo se mu, ale zároveň se rozvzteklil. „Dneska ráno jsem si prožil peklo!“

„Patří vám to,“ prohlásila spokojeně a zastavila se na opačné straně stolu. „Za to, že jste mě přiměl obléci to strašné negližé.“

Hunter se pokusil překonat vzdálenost mezi nimi několika dlouhými kroky, ale Lara uskočila za židli. „Vůbec nelituju, že jsem tě k tomu přinutil, lituju pouze toho, že si na to vzpomínám jen matně. Budeme to muset zopakovat.“

„Nikdy!“

„Včerejšek neplatí, protože se na to nepamatuju!“ „Zato já si pamatuju dost za oba. V životě jsem se necítila tak pokořená!“

Hunter se opřel dlaněmi o stůl a pohlédl na ni zářícíma tmavýma očima. „Byla jsi překrásná, na to si vzpomínám dobře.“ Lara s obtížemi potlačila potěšení z lichotky. Napětí mezi nimi se překvapivě uvolnilo. Usedla ke stolu a Hunter se zadíval na drobečky posypané Johnnyho místo. „Už jsi řekla tomu chlapci, že s námi bude žít?“ zeptal se náhle.

Lehce se usmála. „Ani jsem nemusela. Zdá se, že to pokládá za samozřejmé.“

„Má z pekla štěstí. Každé jiné dítě na jeho místě by skončilo v robotárně, nebo ještě hůř.“

Lara se chopila vidličky, a zatímco si pohrávala se zbytky na svém talíři, zamumlala: „Ráda bych si s vámi o něčem promluvila. Přemýšlela jsem o Johnnyho osudu. Musel žít ve vězení se svým otcem, protože se o něj nikdo nepostaral, a… Jsem si jistá, že takových chudáčků je víc. Poměry v Holbeachi jsou stejné jako v mnoha dalších věznicích. V tuto chvíli žije za mřížemi se svými rodiči hodně dětí a já si pro ně nedokážu představit horší podmínky…“

„Okamžik.“ Hunter vytáhl židli, sedl si proti ní, sevřel jí ruce a pevně se jí zadíval do očí. „Jsi citlivá žena, Laro. Ví Bůh,

že si nedáš pokoj, dokud nebude postaráno o každého sirotka, žebráka, toulavého psa a kočku na světě. Ještě chvíli však s tou křížovou výpravou počkej.“

Lara mu rozhořčeně vytrhla ruce. „Nic takového jsem neměla v úmyslu.“

„Zatím.“

„Chtěla jsem jen vypátrat, jestli v takových podmínkách, v jakých žil Johnny, žijí ještě jiné děti. Zamýšlela jsem napsat ředitelům věznic, ale obávám se, že by to nepřiznali, zvláště když zjistí, že se ptá žena.“ Odmlčela se a tázavě na něho pohlédla.

„Takže chceš, abych se toho ujal já,“ zamračil se Hunter. „K čertu, Laro, mám,teď svých starostí dost.“

„Míval jste vlivné politické známosti,“ nedala se odradit Lara. „Kdybyste se obrátil na vládní inspektory nebo úředníky… Nebo snad existuje nějaká reformní společnost, která by byla schopna poskytnout…“

„V Anglii jsou nejméně tři stovky věznic. Předpokládejme, že zjistíme, že v nich se svými odsouzenými rodiči žije deset, dvacet, možná sto dětí. Co by sis s nimi sakra počala? Adoptovala bys je všechny?“ Hunter se pobaveně usmál. „Pusť to z hlavy, Laro.“

„Nemohu,“ odpověděla vášnivě. „Nemám tak tvrdé srdce jako vy. Neustanu, dokud nezjistím, co chci. I kdybych měla osobně navštívit každou věznici v zemi.“

„Ať mě čert vezme, jestli dopustím, abys překročila práh jediné z nich!“

„Nemůžete mi v tom zabránit!“

Zírali na sebe a Lara cítila, jak rudne vzrůstající zuřivostí, která se zdála být silnější, než situace vyžadovala. Kdyby si po Hunterově odjezdu do Indie nezvykla žít bez manžela a rozhodovat se sama, určitě by uznala jeho argumenty a podřídila se. Nyní však bylo pomyšlení na to, že jí někdo poroučí a něco jí zakazuje, nesnesitelné. Na rty se jí drala

strašná slova – aby se vrátil do Indie nebo na dno moře, zkrátka aby byl kdekoli jinde, než ve stejném pokoji jako ona. Všechny ty výpady jí uvízly v hrdle, ale do očí jí vyhrkly slzy.

Zdálky zaslechla jeho tichý hlas. „Laro, zaujímáš v mém životě příliš důležité místo, než abych riskoval, že ti bude zkřiven jediný vlásek na hlavě. Nechci tě přivázat k posteli, abych ti zabránil navštěvovat věznice, ale… mám návrh.“

Jeho nečekaná něžnost Laru překvapila. Sklonila hlavu a kreslila si prstem kroužky na sukni. „Upozorňuji vás, že ať je váš návrh jaký chce, to negližé už na sebe nevezmu.“

Natáhl ruku a sevřel jí stehno. „Lásko, můj návrh je následující… Opatřím informace, které si přeješ, ale ty mi slíbíš, že se mezitím nepřiblížíš k Holbeachi ani k jiné věznici. A až zjistím, co jsi žádala, nepodnikneš nic, aniž se se mnou neporadíš.“

Lara vzhlédla a chystala se odporovat.

„Já jsem neměl námitky, když jsi mi oznámila, že s námi bude žít Johnny,“ připomněl jí. „Rozhodla ses sama a mně jsi neřekla ani slovo. Uvědomil jsem si, jak moc toho chlapce chceš, a nestál jsem ti v cestě. Napříště však budeme jednat jako spojenci. Souhlasíš?“

Lara nevěřila vlastním uším. Hunter Cameron Crossland, šestý hrabě z Hawksworthu, jí nabízí spojenectví! Dřív pro něho byla jen přívažek…, část majetku.

„Souhlasím,“ zamumlala a podezíravě po něm střelila okem. „Čemu se smějete?“ zeptala se pobouřeně.

„Tobě.“ Díval se na ni s mužným zájmem, na který už si začala zvykat, a lenivě se usmíval. „Vsadil bych se, že každý, kdo tě zná, bude tvrdit, že jsi vlídná, měkká a přizpůsobivá. Ale to se sakra plete.“

„Jaká tedy jsem?“

Hunter si přitáhl její hlavu a přiblížil k ní rty. Lara ucítila jeho teplý dech a žaludek se jí vzrušeně sevřel. „Jsi lvice,“

odpověděl a pustil ji bez polibku. Proti své vůli pocítila zklamání.

Halou se šířilo zoufalé dětské pofňukávání. Hunter se zastavil v klenutém vchodu a přelétl sloupy lemované stěny. Chlapec se krčil v koutě. Měl červené tváře a pláč na krajíčku. Vzhlédl k Hunterovi a neklidně se zatahal za ostříhané černé vlasy.

„Pročpak tu sedíš?“ zeptal se Hunter podrážděně, protože s dětmi neměl žádné zkušenosti.

„Já jsem se ztratil,“ odpovědělo dítě nešťastně.

„Proč jsi sám?“ Toho kluka by měl mít někdo na starost. Bůhví, jakých lumpáren je schopen. Nedostal odpověď, a tak se zeptal znovu. „Kam jsi měl namířeno?“

Pokrčil úzkými ramínky v nadměrné košili. „Chci čůrat.“

Hunter se proti své vůli s pochopením pousmál. „Nemůžeš najít záchod? Pojď, jeden ti ukážu.“

„Já už nemůžu chodit.“

„Tak tě ponesu, ale varuju tě, ještě to vydrž.“ Hunter zdráhavě zvedl drobnou postavičku a zamířil přes síň. Překvapilo ho, jak je chlapec lehký. Má zvláštní oči, pomyslel si, tak čisté a tmavě modré, že připomínají fialky.

„Ty jseš ženatej s milady?“ zeptal se Johnny a objal ho kolem krku.

„Ano.“

„Až budu velkej, taky se s ní ožením.“

„Ale ona se nemůže provdat za dva muže najednou,“ namítl Hunter pobaveně. „Co uděláš se mnou?“

„Můžeš tu zůstat,“ nabídl mu chlapec velkoryse. „Když bude milady chtít.“

Hunter se podíval do malého vážného obličejíčku, který byl tak blízko jeho, a ušklíbl se. „Tak to ti pěkně děkuju.“

Johnny pohlédl na zem. „Jsi velikej. Větší než můj táta.“

Poznámka Huntera zaujala. „Pověz mi, skvrně, proč tvého otce pověsili?“

„Von byl lovec štěnic. Někoho zabil, ale vomylem.“

Lovci štěnic byli muži, kteří v noci okrádali opilce. Nebyl to tedy žádný velký zločinec, jen součást londýnského podsvětí. Hunter potlačil odpor a přehodil si chlapce na druhou ruku.

„Kde máš matku?“

„Máma je v nebi.“

Kluk byl tedy na světě sám.

Nevinně se usmál, jako kdyby četl Hunterovy myšlenky.

„Teď mám tebe a milady, že jo?“

V tu chvíli Hunter pochopil, proč Lara to dítě tak miluje.

„Ano, máš mě,“ řekl beze stopy ironie. Ten uličník má z pekla štěstí, že dovede lidi získat na svou stranu.

Došli do malé místnosti se zdrojem vody a odpadovou mísou a Hunter složil náklad na zem. „A jsme tu. Zvládneš to, nebo… hm, ti mám pomoct?“

„Ne, já to umím,“ řekl chlapec, vstoupil a bázlivě se ohlédl.

„Počkáš tu na mě?“

„Počkám,“ slíbil Hunter a zadíval se na dveře, které se za Johnnym zavřely. Ač se tomu bránil, to dítě ho upoutalo. Zatoulané kachňátko, které osud zavedl mezi labutě. Až na to, že Hunter není žádná labuť.

Nebude nic příjemného žít den po dni s dítětem, které v něm bude nevědomky vyvolávat vzpomínky na jeho největší trápení. Hinduista by pokrčil rameny a prohlásil, že to je boží vůle. Každý člověk je odpovědný za vlastní spásu, svěřil mu kdysi jeden svatý muž. Křesťanovi by to znělo jako rouhání, ale Hunter to chápal. V některých případech člověk dojde spásy jedině tehdy, když se odpoutá od společnosti. Johnny jednou dospěje ke stejnému poznání, jestliže přežije v tomto koutě světa, zvaném Anglie.

Kapitán Tyler seděl zabořen do koženého křesla v pánském pokoji, ozářeném pouze ohněm v krbu. Oběma dlaněmi ohříval sklenici brandy a zvolna usrkával. Byl to zkrátka muž, který si cení drobných radostí.

Morland Manor, malý, ale dobře udržovaný dům, seděl na kopci jako elegantní ptáček, střežící své teritorium. Bezmračná noc byla chladná, takže Tyler o to více oceňoval svoje útulné útočiště. Bylo pozdě, jeho hezká žena s pasem rozšířeným nadcházejícím mateřstvím už dávno spala nahoře.

Ani radostné očekávání prvního dítěte, ani návrat do Anglie, na který čekal osm let, však nenaplňoval Tylera uspokojením. Kýžený klid ani radost ze života se nedostavily. Zabránil tomu nečekaný zvrat událostí.

„Čert tě vem,“ zabručel Tyler a pevněji sevřel sklenici. „Proč jsi nezůstal v Indii?“

Vtom se stalo něco podivného, něco, co, jak později přiznal, mohl očekávat. Stíny v místnosti se pohnuly a z temného kouta se vynořila tmavá postava. Tyler, neschopen pohybu, sledoval, jak se k němu blíží současný hrabě z Hawksworthu.

„Měl jsem lepší plány,“ řekl Hunter měkce.

Budiž Tylerovi připsáno k dobru, že zachoval klid, třebaže to v něm vřelo. Prozradila ho jenom sklenice v jeho chvějících se rukou. „Ty drzý parchantě,“ řekl. „Jen ty jsi schopen obtěžovat mě v mém vlastním domě.“

Pak zvedl sklenku a vypil ji do dna. „Myslel jsem, že jsi mrtev,“ postěžoval si. „Který čert tě přivedl do Anglie?“

„Do toho ti nic není. Přišel jsem tě jen varovat. Neopovažuj se plést do mých věcí.“

„Ty se mi odvažuješ poroučet?“ zrudl Tyler. „A co lady Hawksworthová? Ta ubohá žena má právo vědět…“

„O ni se postarám,“ opáčil Hunter hrozivě. „A ty budeš mlčet, Tylere. Po tom, co všechno jsem pro tebe udělal, si to zasloužím.“

Tyler spolkl námitku, ale jeho svědomí se bouřilo. Nakonec poraženě svěsil ramena. „Snad ano,“ zamumlal. „Musím to vzít

v úvahu. Pro smilování Boží, ted odejdi. Připomínáš mi věci, na které jsem se pokoušel zapomenout.“

K Lařině zklamání slíbená zpráva o poměrech v britských trestnicích nedošla ani příští týden, ba ani za čtrnáct dní. Byla skoro vděčná, že jí spoustu času zabírala přestavba interiérů domu, do které se s velkou vervou pustil Smith Velkomožný a jeho armáda pomocníků a řemeslníků. Často také navštěvovala přátele v Market Hillu a sirotčinec. Většinu času jí však zabíral Johnny a úkol seznámit ho s novým prostředím.

A pochopitelně tu byl také Hunter.

Staral se o rodinné záležitosti, navštěvoval společenské události a naslouchal stížnostem nájemců. Navíc se snažil rozmnožit rodinný majetek obchodem, což ostatní šlechtici, kteří se obchodování snažili vyhnout jako čert kříži, považovali za ošemetné a ponižující. Pravý šlechtic měl být vlastníkem půdy a nezabývat se takovou nízkostí, jako je obchod. Hunter však byl ochoten v zájmu rodiny potlačit veškerou pýchu.

Byl to manžel, jakého by si Lara přála už dříve – zodpovědný, dvorný, laskavý… a přátelský. Ta poslední vlastnost ji překvapivě rozčilovala. Zdálo se, že Hunter změnil taktiku a zajímá ho její přátelství – a nic jiného. Přestal se na ni dívat jako na ženu.

Byly časy, kdy by ji tento stav nanejvýš uspokojoval. Požívala všech výhod manželství – bezpečí, pohodlí a společnosti – bez tělesného styku, který se jí tak hnusil. Co ji tedy neustále dráždilo? Proč se v rtoci budila a plála touhou po čemsi, co nedokázala pojmenovat? Prahla po společnosti svého manžela a nakonec si začala vymýšlet záminky, aby ho mohla vyhledat.

A Hunter se k ní pokaždé choval tak přátelsky a zdvořile, až z toho skřípala zuby.

Lara nevěděla, co od něho vlastně chce. Snila o jeho polibcích, ne o těch bratrských klofnutích, kterými ji nyní občas počastoval, o sladce nekonečném spojení rtů a jazyků, ze kterého se točí hlava. Dál si však nebyla jistá. Jestliže mu dovolí, aby se s ní vyspal, začne to Hunter považovat za samozřejmost a vezme si ji, kdykoli se mu zachce. Bude lepší nechat věci tak, jak jsou. Proč se k ní ale Hunter chová jako k mladší sestře?

V náhlém hnutí mysli vzkázala švadleně, která jí šila šaty, aby zvětšila výstřihy o plné dva palce. Konečně byla kolekce dodána – pastelová róba z hedvábí, mušelínu a batistu s patřičnými doplňky – s klobouky zdobenými pery a květinami, s hedvábnými šálami, rukavicemi, střevíčky a pantoflíčky, vějíři z papíru, slonoviny a krajek…

V návalu čistě ženské radosti z nových věcí si Lara oblékla světle zelené šaty, které se hodily k jejím očím a daly vyniknout její zářivé pleti. Ňadra v těsném, hluboce vystřiženém živůtku zakrýval pouze průsvitný šátek. Věděla, že Hunter pracuje v knihovně, a hned se za ním rozběhla. Je to přece jen zdvořilé, poděkovat mu za jeho velkomyslnost.

Její manžel seděl u psacího stolu v rozhalené košili s vyhrnutými rukávy, aby zachytil každý chladivý závan větru. Krátce na ni pohlédl, usmál se a vrátil se ke své práci. Za vteřinu však opět zvedl oči a tentokrát na ni pohledem setrval.

„To jsou nové šaty?“ zeptal se, třebaže dobře věděl, že jsou.

Lara postoupila do místnosti. „Líbí se vám?“

Výraz jeho tváře se nezměnil, ale sevřel brk tak pevně, že jej málem zlomil. Hltal ji očima, pásl se na jejím štíhlém těle a nevynechal žádný detail. „Látka je velmi pěkná,“ utrousil zastřeným hlasem a její nervy se radostně zachvěly. Stále po ní touží. Netušila, proč ji to těší, ale bylo tomu tak.

Koketně se usmála. „Látka je pěkná? Víc k tomu neřeknete?“

V očích se mu nebezpečně zablesklo. „Rád bych pochválil i střih, ale zdá se, že živůtek byl skoro vynechán.“

„Hluboce vystřižené živůtky jsou poslední módní výkřik,“ odpověděla.

Hunter neurčitě zabručel a vrátil se k otevřené účetní knize na stole. Lara si stoupla za něho a předstírala zájem o účty. Naklonila se a prsem zavadila o jeho paži. Byla to náhoda, ale tělem jí projela jiskra a cítila, že Hunter je na tom stejně. Prudce se nadechl a upustil brk, takže pokaňkal celý psací stůl.

„Pokouším se pracovat,“ zavrčel, „ale copak se můžu soustředit, když mi máváš poprsím před obličejem?“

Lara se zaraženě odtáhla. „Vy jste trval na tom, abych si pořídila nové šaty. Chtěla jsem vám je předvést a… poděkovat vám.“

„Aha…,“ zasmál se chraptivě a popadl ji, než stačila uskočit. Sevřel ji kolem boků a přitáhl si ji mezi nohy. „Šaty jsou krásné,“ zíral na ni hladově, „a ty také. Pohled na tebe až bolí.“

„Bolí?“

„Celé mé tělo je jedna veliká rána.“ Přitáhl si ji blíž, stáhl hedvábný šátek a odhodil ho na podlahu, načež pohřbil tvář mezi jejími ňadry tak prudce, že se nezmohla na odpor. Pootevřenými ústy a jazykem přejížděl po její chladné pokožce, hladké jako slonovina. „Přivádíš mě k šílenství,“ mumlal. Při doteku strniště na jeho bradě jí naskočila husí kůže. „Ne, neodtahuj se…, nech mě…“

Lara šokované poskočila, když se jeho ústa přes jemný mušelín sevřela kolem její bradavky. „Přestaňte… Přestaňte!“

Pustil ji se zoufalým povzdechem a postavil se, aby na ni mohl pohlédnout z celé své výše. „Věděla jsi dobře, co děláš, když jsi sem přišla v těchto šatech. Nediv se, že jsem tu návnadu spolknul.“

Lara se shýbla pro šátek. „Já – nechtěla jsem být spolknutá.“

„Jestlipak víš, jak se nazývá žena, která úmyslně dráždí muže a v poslední chvíli couvne?“

„Ne.“

„Svůdnice.“

„Ale já vás nechtěla svádět. Očekávala jsem kompliment, snad polibek, ale…“

„Moje touha se však nespokojí polibky. Zatraceně, copak nechápeš, jak je pro mě těžké žít s tebou pod jednou střechou, dívat se na tebe každý den a nikdy se tě nedotknout?“

Lara na něho poplašeně a trochu provinile zírala. Mýlila se v něm – nechápala, že ji stále ještě chce a že život bez ní je pro něho peklem.

„Chci se s tebou milovat,“ pokračoval zastřeným hlasem.

„Chci tě vidět nahou, líbat tě a laskat, až mě budeš prosit, abych přestal. A ráno se budit v tvém náručí, slyšet tvůj hlas, který mi říká…“ Zarazil se a pevně stiskl čelist.

Lara si nervózně pohrávala se svými šaty. „To je mi líto,“ řekla měkce. „Neuvědomila jsem si, že po mně stále toužíte.“

„Můžeš se o tom přesvědčit.“ Popadl ji za zápěstí a přitáhl si její ruku přímo do rozkroku. Nedbaje jejích protestů zavedl její dlaň na svůj ztopořený úd, jehož horkost ji skoro popálila. Druhou rukou ji k sobě pevně přitiskl.

„To se mi stává pokaždé, když jsem s tebou v jedné místnosti. Tuhý pták a modré vejce, podle toho bezpečně poznáš, že tě mužský chce,“ vzpomněl si na oplzlou říkačku.

Vzpomínky na staré zkušenosti zamlžily Lařinu mysl. Tuhý pulzující předmět pod svou dlaní nedokázala považovat za nic jiného než za zbraň. Vybavila si, jak ji jeho úd probodával jako

nůž, v mysli jí vytanuly útoky, po kterých zůstávala bolavá, poražená a pokořená. Nikdy, už nikdy víc! „Nemám zájem hovořit o vašich pohlavních orgánech,“ zajíkla se a pokusila se odtáhnout ruku, ale nedovolil jí to.

„Jsem muž, nikoli eunuch. Nespokojím se s polibky a doteky. Chci tě celou.“ Přitiskl rty k jejímu hrdlu. Zachvěla se.

„Dovol mi, abych k tobě dnes večer přišel. Dlouho jsem zkoušel být trpělivý. Už to nevydržím.“

Lara, blízka slzám, se konečně vyprostila a ustoupila o několik kroků. „Je mi to moc líto… Opravdu. Ale nemůžu.

Nevím proč, ale nemůžu… Prosím, musíte zajít za lady Carlysleovou.“

Zmínka o jeho bývalé milence byla zřejmě poslední kapkou.

Hunter zuřivě a opovržlivě utrousil: „Asi ano.“

Lara stála jako socha a sledovala, jak se vrátil ke stolu a zvedl z něj dopis.

„Mimochodem,“ usekával, „právě jsem dostal dopis od lorda Newmarshe – pracoval v parlamentním vězeňském výboru. Tady jsou informace, které jsi chtěla.“

Hodil jí dopis, ale ten proklouzl mezi jejími chvějícími se prsty a snesl se na podlahu.

Hunter vyšel z místnosti a přes rameno utrousil: „Běž pomáhat chudým a potřebným, bohyně milosrdenství.“

Lara sebrala dopis a s pohledem na dveře, které za sebou přibouchl, zašeptala: „Chlípný kozle,“ ale cítila se provinile. Hunter měl pravdu – věděla, co dělá. Chtěla, aby ji obdivoval. Chtěla, aby po ní toužil. Proč ho provokovala, když se s ním nechtěla vyspat? Proč se nespokojila s odtažitým, ale příjemným vztahem, který se mezi nimi vyvinul?

Strašně si přála usmířit se s Hunterem, ale bylo jí jasné, že v tuto chvíli ho usmíří jedině to, že s ním bude sdílet lože.

Lara si povzdechla, přešla k jeho židli u psacího stolu a posadila se. Pohladila kožený potah, který dosud podržel teplo Hunterova těla. Kdyby zavřela oči, mohla by cítit jeho vůni – čerstvou, svěží a zároveň exotickou, s nádechem santalového

dřeva. Omlouvám se, málem řekla nahlas, třebaže tu nebyl nikdo, kdo by ji slyšel. Litovala, že není jako jiné ženy, kterým důvěrnosti s muži zřejmě nevadí, a litovala Huntera, který chtěl víc, než mu byla schopna dát. Zmocnily se jí výčitky svědomí a osamělost.

Sklonila se nad dopisem a začala číst.

Hunter odjel na koni, aniž se zmínil o tom, kam jede, a zůstal pryč celé odpoledne a večer. Lara na něj čekala v rodinném salonu stočená na sametem potažené pohovce. Kolena měla přikrytá červenomodrou pokrývkou, kterou jí upletla jedna dívka ze sirotčince. Pokojské ji už alespoň třikrát nahradily elegantnějšími vyšívanými pokrývkami, ale Lara si ji pokaždé vyžádala zpátky. „Tahle červenomodrá se mi líbí,“ řekla Naomi a usmála se do jejího udiveného obličeje. „Vím, že není dokonalá, ale každé puštěné oko nebo uzlík mi připomíná dítě, které ji upletlo. A navíc je ze všech, co máme, nejhřejivější.“

„Na vašem místě, madame, bych nechtěla mít nic, co by mi připomínalo, jak mě Crosslandovi vyhnali z domu,“ odvážila se Naomi poznamenat a s nelibostí se podívala na přikrývku.

„To byly moc ošklivý časy pro nás všechny.“

„Ale já na to nechci zapomenout,“ přihladila Lara láskyplně pokrývku. „Získala jsem tehdy mnoho důležitých zkušeností. Doufám, že jsem o něco lepší.“

„Ach, milady,“ teple se na ni usmála Naomi. „Vy jste byla vždycky zlatá. Všichni si to o vás myslíme.“

„A co si myslíte o lordu Hawksworthovi?“ zeptala se Lara znenadání. „Zamlouvá se služebnictvu od svého návratu více, či méně?“

Naomi se zamyšleně zamračila. „Vždycky to byl dobrý pán, oblíbený. Ale ted se víc stará o služebnictvo. Třeba jak poslal pro doktora, když se jedné pokojské udělal na ruce bolák, nebo jak dovolil lokajovi Georgovi, aby si přivedl svou snoubenku na čaj do kuchyně, když má volno. Tohle předtím nedělal…“

Lařiny myšlenky přerušilo jemné odbíjení stojacích hodin v hale. Rozhodla se, že si půjde lehnout, ospale se zavrtěla na pohovce a odhodila pokrývku. V tu chvíli se mezi dveřmi objevila tmavá postava.

Vetřelec byl pochopitelně Hunter. Šaty měl v nepořádku a jeho chůze byla poněkud nejistá. Pil, ale opilý nebyl. Vstoupil do místnosti s nepříjemným a zároveň provinilým úsměvem jako kluk, který něco provedl a je na to pyšný.

Lara si objala kolena. „Doufám, že se vám ulevilo,“ řekla kousavě. „Podle vůní, které šíříte – tabákový kouř, alkohol a těžký parfém – soudím, že jste našel nějakou couru, která vás uspokojila.“

Hunter se před ní zastavil s škádlivým úsměvem na tváři.

„Na dámu, která nechce mít nic společného s mými privátními orgány, tě náramně zajímá, kde se nacházely.“

„Jen mě těší, že jste uposlechl mé rady a našel si nějakou ženu,“ odpověděla.

„Pil jsem s Lonsdalem a s nějakými přáteli a byly tam ženy.

Ale žádnou jsem neměl.“

„Jaká škoda,“ poznamenala Lara. Nemohla si pomoci, ale ulevilo se jí. „Přesto bych ocenila, kdybyste si našel milenku a ušetřil mě svých pozorností.“

„Opravdu?“ zeptal se nebezpečně klidným hlasem. „Proč jsi na mě tedy čekala?“

„Nečekala jsem na vás…, nemohla jsem usnout. Musela jsem pořád myslet na ten dopis od lorda Newmarshe a na ty ubohé děti, které žijí ve stejně strašných podmínkách, jako žil Johnny.“

„Dvanáct,“ přerušil ji. „Těch vězeňských krysek je jenom dvanáct.“ Ironicky zvedl obočí. „Předpokládám, že s tím chceš okamžitě něco podniknout.“

„Raději si o tom promluvíme zítra, až budete mít vlídnější náladu.“

„Pár hodin spánku mou náladu k lepšímu nezmění.“ Hunter se usadil v protějším rohu pohovky s mužně roztaženýma nohama a gestem ji vyzval, aby pokračovala.

Lara zaváhala a snažila se odhadnout jeho náladu. Tvářil se zvláštně – pozorně a trpělivě – jako šelma na lovu. Čekal na příležitost, a až se dostaví, využije jí. Nevěděla, co zamýšlí, ale obávala se, že se jí to nebude líbit.

„Nepochybuji, že vězeňská správa bude jen ráda, když někdo nabídne uspokojivé řešení, aby se ti ubožáci dostali z toho ohavného prostředí,“ začala opatrně. Hunter přikývl na souhlas. „Je jasné, že je budeme muset převézt do sirotčince v Market Hillu,“ pokračovala, „ale ten je příliš malý. Dvanáct dětí…

Budeme tedy muset ústav rozšířit, přijmout další personál a najít peníze na více jídla, šatů a dalších zásob…, což nebude jednoduché. Kéž bychom na to měli prostředky!“

„Nemáme,“ skočil jí do řeči. „Alespoň zatím ne.“

„Ano, jsem si toho vědoma.“ Lara si odkašlala a pečlivě si uhladila sukně. „To znamená, že budeme muset najít jiné zdroje. Máme tolik přátel a známých, že by to nemělo být těžké. Kdybych – tedy kdybychom – zorganizovali nějakou dobročinnou akci ve prospěch sirotčince…“

„Jaký druh dobročinné akce máš na mysli?“

„Ples. Velký ples. Přilákali bychom dárce, a abychom zajistili účast, mohli bychom to vydávat za oslavu… vašeho návratu domů.“ Přinutila se neuhnout před jeho upřeným temným pohledem. Vlastně to nebyl tak špatný nápad. Společenská smetánka si jistě nenechá ujít setkání se zázračně se navrátivším lordem Hawksworthem a bude chtít vyslechnout jeho vyprávění o dobrodružstvích, které prožil. Už ted toho byl plný Londýn a jistě se z toho stane událost sezóny.

„Takže mě hodláš vystavit jako dvouhlavou zrůdu na venkovském jarmarku a peníze, které vybereš, použiješ pro svůj sirotčinec.“

„Ale ne, takhle to není…,“ protestovala Lara.

„Ale přesně tak to bude.“ Pomalu se naklonil kupředu a neustále ji probodával tím bezedným temným pohledem.

„Vzhledem k tomu všemu, co jsem prožil, se ode mne očekává, že budu celý večer odpovídat na pitomé otázky troubu ze společnosti. Kvůli čemu?“

„Kvůli dětem,“ odpověděla Lara vážně. „Stejně se s tou společenskou sebrankou dříve či později budete muset setkat. Proč to neudělat hned a sám si vybrat čas a místo? A proč při té příležitosti nezachránit děti, které si zaslouží dostat šanci na lepší život?“

„Má drahá, ty mě přeceňuješ. Nejsem žádný dobroděj. Pomyšlení na sirotky a žebráky mi neruší spánek. Viděl jsem jich příliš mnoho. Jsou součástí života – nikdy nezmizí. Zachráníš jich tisíc, deset tisíc, ale bude jich stále více.“

„Nerozumím vám,“ zavrtěla Lara hlavou. „Jak můžete být tak laskavý k vlastnímu služebnictvu a tak nelidský k ostatním ubožákům?“

„Mohu si dovolit starat se jen o lidi, kteří žijí pod mou střechou. Ostatní ať jdou k čertu.“

„Zdá se, že jste se vůbec nezměnil.“ Lara byla zklamaná a zhnusená. „Jste stejně bezcitný jako dřív. Já bláhová jsem si myslela, že mi pomůžete ty děti zachránit.“

„Já ti přeci nezakazuji, abys uspořádala ten ples. Pod jednou podmínkou.“

„Jakou podmínkou?“ zeptala se opatrně.

„Zeptej se mě, proč jsem si neužíval s děvkama, se kterýma jsem byl dnes večer,“ řekl Hunter. „Klidně jsem mohl. Jedna měla prsa jako melouny a pořád mi strkala jazyk do ucha.“

„To mě nezajímá.“

„Lonsdale a ostatní je klátili ostošest – na stolech, na zemi, opřené o zed, ale já jsem zmizel, hned jak s tím začali, a šel jsem domů za tebou. Víš proč?“ Hunter se ušklíbl, jako kdyby se chystal vyprávět necudný vtip. „Protože raději prosedím celou

noc před tvými dveřmi a budu po tobě, spící na svém panenském loži, toužit a výt jako pes. Držet tě za ruku, slyšet tvůj hlas, cítit tvou voňavku, to mě vzrušuje daleko víc než milování se stovkou jiných žen.“

„Chcete mě jen proto, že vás odmítám,“ řekla.

„Chci tě, protože jsi sladká, čistá a nevinná,“ odporoval chraptivým hlasem. „V posledních letech jsem viděl tak strašné věci, že si je nedokážeš představit…, a dělal jsem věci, které…“ Zarazil se a drsně vydechl. „Toužím po pár hodinách klidu. Radosti. Už jsem zapomněl, co je štěstí, jestli jsem to vůbec kdy věděl. Přál bych si spát ve své vlastní posteli a se svou vlastní ženou – a ať mě čert vezme, jestli je to zločin.“

„O čem to mluvíte?“ polekala se Lara. „Co se vám v Indii přihodilo?“

Zvrtěl hlavou a zatvářil se nepřístupně. „Na tom nezáleží. Zdá se, že budu muset noc s tebou vydražit. A budu mít velké štěstí, když se mi to povede.“

„Jestli se domníváte, že se s vámi vyspím výměnou za…“ Vytřeštila oči. „To nemyslíte vážně. Nedovolíte mi uspořádat dobročinný ples, když se s vámi…“

„Přesně to mám na mysli. Zařiď to, pozvi si tisíc hostů, všichni tě budou obdivovat a sirotci ti budou vděčni. Každý bude šťasten. Včetně mě. Protože úderem jedné hodiny tě odvedu do své ložnice, položím tě na svou postel a ty mi dovolíš, abych si s tebou dělal, co se mi zachce.“

„Už jste někdy myslel na někoho jiného než na sebe?“ zrudla Lara. „Jak se opovažujete zneužít bídu těch dětí k tomu, abyste se se mnou mohl vyspat?“

„Protože jsem zoufalý,“ usmál se. „Tak co, uzavřeme obchod?“

Neodpověděla.

„Už jsi se mnou přeci spala,“ připomněl.

„Hnusilo se mi to,“ umíněně vysunula spodní ret.

„Ale přežila jsi,“ poznamenal. Seděl tam a čekal, pevný jako žulová skála a právě tak netečný k jejím chabým útokům. Byla

v koncích, neměla nic, co by mu mohla nabídnout náhradou. Sobecký osel! Jak může zneužít vznešenou ideu ke svému vlastnímu pohlavnímu uspokojení? Toužila mu vmést do tváře, že ji nic na světě nepřiměje, aby ještě jednou podstoupila podobné ponížení, ale pomyšlení na dvanáct dětí, trpících jako Johnny, a na to, co by pro ně mohla udělat, ji zarazilo.

Bude to tak strašné, strávit noc s Hunterem? Má pravdu, vždyť to přežila. Potlačila všechny city a pocity, myslela na jiné věci a nebrala na vědomí, co se v ní děje.

Laře se sevřelo srdce, když si uvědomila, že bude muset udělat něco, co se jí hnusí, aby získala to, po čem touží.

„Souhlasím,“ řekla netečně. „V noci, kdy se bude konat dobročinný ples. Jedinkrát. A pak…,“ pátrala po dostatečně silných slovech, „…pak jděte k čertu!“

Nedal najevo uspokojení, ale vycítila, že ho její podrobení nesmírně potěšilo. „Ale já už jsem dávno v pekle,“ namítl.

„Přál jsem si jen propustku na jednu noc.“

Hunter opustil svou bledou a pohoršenou manželku a dovrávoral do ložnice. Podařilo se mu zout vysoké boty a do postele ulehl, aniž se namáhal s dalším svlékáním. Točila se mu hlava – dílem to způsobil alkohol a dílem city, které ho naplňovaly. Čekal triumf, ale žádný se nedostavil, jen úleva. Představil si, jak objímá Laru, miluje se s ní a pije její sladkost jako vyprahlá duše v pekle, které byla dopřána sklenice chladné vody. „Bože, díky,“ zamumlal a zabořil tvář do podušky. „Díky Bohu.“

„Ale ne!“ žasla Ráchel. „Ještě jsem neslyšela, že by manžel obchodoval se svou manželkou. Pochopitelně vím, že tak muži jednají se svými milenkami, ale tohle…“ Zavrtěla se a dokončila chabě: „To je divné.“

„Moc divné,“ souhlasila Lara chmurně. „Poté, co jsem šťastně ovdověla a uvěřila, že už nikdy nebudu mít co do činění s muži a jejich hnusnými choutkami, se budu muset s Hunterem vyspat.“ Schoulila se na židli a zachmuřeně

obhlížela Rachelin krásně zařízený salon. „A je to ještě horší, když o tom člověk ví dopředu.“

Ráchel se na ni dívala překvapeně, ale i soucitně. „Zamýšlíš dodržet slib?“

„Ovšemže ne,“ odsekla Lara. „Musíš mi pomoci vymyslet nějakou lest. Proto jsem za tebou přišla.“

Ráchel polichotilo, že se na ni starší sestra obrátila o pomoc, odložila vyšívání a zamyslela se. „Co kdyby ses udělala tak ošklivá, že už by tě nechtěl?“ navrhla. „Nebo se nakaz neštovicemi a doufej, že ti poznamenají obličej.“

Lara pokrčila nos. „To není nejlepší nápad.“

Ráchel horečně přemýšlela. „A co kdybys předstírala nemoc?“

„To dlouho nevydrží.“

„Možná, že existuje nějaká rostlina nebo prášek nebo kouzlo…, víš, aby už nemohl…“

Lara návrh pochybovačně zvážila. „Ne… Nechtěla bych, aby onemocněl. Je to moc nebezpečné. Byla bych strašně neklidná a všechno by se prozradilo.“

„Hm.“ Ráchel zvedla modrou hedvábnou nitku a zamyšleně si ji stočila kolem prstu. „Snad,“ řekla váhavě, „by ses mu mohla jednou oddat a pak mít navždycky pokoj.“

„Ale já se takhle zneužít nenechám!“ rozzuřila se Lara.

„Nejsem ničí majetek ani hračka!“

„V tom s tebou nesouhlasím, Larisso. Netuším, kde jsi tyhle divné názory získala. Lord Hawksworth je tvůj manžel. Patříš mu. Slíbila jsi, že ho budeš poslouchat.“

„Já ho poslouchala. Chovala jsem se tak, jak mě žádal, přátelila jsem se s lidmi, které schválil, a nedělala jsem nic bez jeho dovolení. Trpěla jsem jeho nevěru a nikdy jsem mu neodepřela své lože. Pak odjel do Indie a tři roky jsem měla svatý pokoj… Už se nedokážu znova přizpůsobit.“

„Asi budeš muset,“ řekla Ráchel. „Jestli nás ovšem nenapadne něco lepšího.“

Odmlčely se. Nevyřčené myšlenky podbarvoval liják, který bušil na dlažbu a na okna. Byl to pochmurný den a dokonale se hodil k Lařině náladě.

Konečně promluvila. „Jediné, co mi zbývá, je najít někoho, po kom by Hunter zatoužil víc než po mně. Pak by mohl zapomenout na náš obchod.“

„Ale… neříkal snad, že chce jenom tebe?“

„To nemyslel vážně,“ ujistila ji Lara. „Dobře vím, že ho jedna žena neuspokojí. Má rád změnu. Rád dobývá.“

„Koho mu chceš najít?“ zeptala se Ráchel. „Kdo bude žádoucnější než ty?“

„To bude lehké,“ ujistila ji Lara, poodešla k oknu a sledovala liják, který je bičoval. „Tak si myslím, Ráchel, že by můj plán mohl vyjít.“

Když Lara odjížděla z Lonsdaleského panství, cesty už byly rozbahněné a čtyřspřežím tažený těžký kočár jen těžko a pomalu postupoval mezi promočenými pastvinami, farmami a ostnatými křovinatými ploty, které měly zabraňovat dobytku, aby se nezatoulal. Neuvěřitelně prudký liják bušil na střechu kočáru, jako kdyby na něj někdo chrstal vědra vody. Lara se strachovala o kočího, sluhu a o koně a přála si, aby byla odložila návštěvu u sestry na lepší počasí. Vyrazila v jarním deštíku – a kdo mohl tušit, že se změní v takový lijavec?

Naklonila se na sedadle v marné snaze napomoci kočáru, aby dorazil do cíle bez nehody. Kola se smekala a zapadala do rozbahněných vyjetých kolejí a koně namáhavě táhli. Najednou kočár poskočil, naklonil se na stranu a Lara spadla ze sedadla. Rychle vstala a vrhla se ke dveřím, aby zjistila, co se přihodilo.

Dveře se otevřely a se závanem větru a deště se v nich objevila ustaraná sluhova tvář. „Nejste zraněna, milady?“

„Ne, nic se mi nestalo,“ odpověděla spěšně. „A co vy, Georgi? A pan Colby?“

„Jsme v pořádku, milady. Na cestě byla díra a kočár do ní zapadl. Pan Colby říká, že nejsme daleko od Market Hillu. Pokud nejste proti, vypráhneme koně a já zajedu do Hawksworth Hallu pro lehčí kočár. Pan Colby by tu zůstal.“

„To je dobrý nápad, děkuji, Georgi. Prosím, řekněte panu Colbymu, aby počkal v kočáře, bude tu mít víc pohodlí.“

„Ano, milady.“ Sluha zavřel dveře, poradil se s kočím a za minutu se vrátil. „Lady Hawksworthová, pan Colby říká, že raději zůstane venku. Má deštník a silný plášť do deště a říká, že člověk nikdy neví, jaká sebranka se potlouká po cestách.“

„Tak dobře,“ souhlasila Lara. Kočímu zřejmě více záleželo na její pověsti než na jejím bezpečí. „Vyřiďte panu Colbymu, že jsem o něm řekla, že je gentleman.“

„Ano, milady.“

Na nehybný kočár se lil déšť, těžké kapky jako by útočily ze všech stran. Zablýsklo se a zahřmění, které vzápětí následovalo, Laře málem roztrhlo ušní bubínky. Polekaně poskočila. „Taková smůla,“ řekla nahlas a doufala, žé George a pan Colby nechytnou smrt z nachlazení. Cítila by se odpovědná, kdyby onemocněli.

Čekání se zdálo nekonečné, ale nakonec se venku ozvaly jiné zvuky, než hřmění a šumění deště. Lara vyhlédla oknem, ale v bouřném šeru rozeznala jen nějaké stínové pohyby. Přesunula se ke dveřím a chystala se je otevřít, aby se podívala ven, ale vtom je někdo rozrazil a pustil dovnitř vítr a ledový

déšť. Objevila se v nich obrovská postava a Lara se stáhla ho nejzazšího koutku.

Postava v v černém plášti sňala klobouk. Byl to Hunter.

Lehce se usmíval a dlouhé řasy měl slepené deštěm.

„Myslela jsem, že jste loupežník!“ zvolala Lara.

„Nic tak romantického,“ ujistil ji. „Jenom tvůj manžel.“

Manžel, který je stejně fascinující a nepředvídatelný jako kdejaký loupežník, pomyslela si. „Neměl jste sem jezdit v tomhle lijáku, můj pane. Sluhové by mě přivezli v pořádku domů.“

„Neměl jsem nic lepšího na práci.“ Řekl to lhostejně, ale z pohledu, který na ni vrhl, Lara poznala, že se obával o její bezpečí. Zahřálo ji to u srdce.

Rychle sáhla do mahagonové skříňky pod sedadlem a vytáhla dřeváky s nezvykle vysokou podrážkou, které měly uchránit lemy jejích sukní od zkázy.

Hunter si ty botky, vzdáleně připomínající malé chudičky, nedůvěřivě prohlédl. „Tohle nebudeš potřebovat,“ prohlásil, když se je pokoušela upevnit koženými řemínky kolem kotníků.

„Ovšemže budu. Jinak si zablátím sukně.“

Od srdce se zasmál. „Drahá dámo, já sám teď stojím po kotníky v blátě. Ty bys zapadla po kolena. Nech to být a pojď blíž.“

Lara váhavě poslechla, pečlivě si zavazujíc stuhy elegantního kloboučku. „Vy jste nepřijel kočárem?“ zeptala se.

„Aby tu zůstal trčet jako ten první?“ Natáhl se a v náručí ji vynesl do bouře. Lara zalapala po dechu. Proudy deště ji udeřily do tváře, takže si ji schovala na jeho rameni. Letmo zahlédla pana Colbyho na koni, jak přidržuje Hunterova hnědáka.

Hunter ji zvedl do sedla jako pírko a vyšvihl se za ní. Sedlo bylo mokré a kluzké, Lara se neměla čeho přidržet a začala se smekat stranou, ale silná paže ji zachytila.

„Jen klid,“ ozval se Hunter u jejího ucha. „Snad si nemyslíš, že bych tě nechal spadnout?“

Lara neodpověděla. Mhouřila oči proti dešti a třásla se, jak pronikal její pelerínkou. Hunter si jednou rukou rozepnul plášť a přitáhl ji dovnitř jako do kukly. Bylo tam teplo. Přestala se chvět zimou a začala se chvět rozkoší. Zhluboka vdechovala Hunterovu osobní kořeněnou vůni. Objala ho kolem pevného pasu a navzdory dešti, který se kolem nich jen lil, se cítila v teple a bezpečí. Její klobouček ho zřejmě šimral, takže jedním škubnutím rozvázal stuhy a odhodil ho, než pobídl koně do cvalu.

Lara se rozhořčeně vynořila zpod kabátu. „To byl můj nejmilejší…“ začala, ale když ji sprška deště udeřila do tváře, rychle se zase schovala. Kůň přešel do plynulého rychlého klusu. Takhle se vezla jen jednou v životě. To byla ještě maličká a otec ji vzal do vesnického obchodu, kde jí koupil stuhu do vlasů. Tatínek jí tenkrát připadal tak nesmírně velký a mocný, schopný vyřešit všechny nesnáze. Jak rostla, postupně se smrskl, až nabyl lidských rozměrů. Se zklamáním sledovala, že ve chvíli, kdy se provdaly, ztratil o Ráchel i o ni zájem. Jako kdyby za ně přestal být zodpovědný.

Lord Hawksworth je tvůj manžel, zazněl jí v uších Rachelin hlas. Patříš mu…

Hunterova paže ji pevně držela a jeho stehna usměrňovala koně. Lara si pomyslela, že je zcela v moci tohoto mohutného nepoddajného muže, a neklidně se jí sevřel žaludek. Slíbil, že bude jemný…, ale dá se věřit muži, když se ho zmocní touha?

Při tom pomyšlení jí najednou začala být Hunterova blízkost nepříjemná a zavrtěla se. Slyšela, že se jí na něco ptá, ale pro bouři a dusot koňských kopyt mu nerozuměla.

Proč pro ni přijel sám? Dřív by mu nestála za námahu. Jeho chování v poslední době pro ni bylo hádankou… Proč se snažil koupit si její povolnost, zatímco dříve by ji prostě znásilnil? Choval se k ní tu výsměšně, tu láskyplně, jako by skrýval své pravé city… A ted ji přispěchal zachránit, i když to vůbec

nebylo třeba. Jako kdyby si ji chtěl naklonit. Ale proč by se jí dvořil, když ví, že se s ním do měsíce stejně vyspí?

Lara se zamyslela nad nezodpovězenými otázkami a překvapilo ji, když zjistila, že se nacházejí na příjezdové cestě k Hawksworth Hallu.

Zastavili před hlavním vchodem a sluhové s deštníky jim přispěchali vstříc. Hunter si rozepnul plášť a snesl Laru z koně, což přijala napůl s úlevou a napůl s lítostí. Sluha nad ní přidržel deštník a uvedl ji do vstupní haly, kde ji Naomi zbavila promoklé pelerinky a paní Gorstová poslala služebné, aby připravily horkou lázeň. Lara se třásla v mokrých šatech a sledovala, jak se Hunter zbavuje pláště a klobouku.

Otřel si obličej, prohrábl mokré vlasy a vyslal k ní pokřivený úsměv.

Lara byla zmatená vlastními pocity. Je to její nepřítel, ale zároveň ochránce. Touží po jejím těle. Nechce však získat i její srdce? Váhavě k němu přistoupila, nedbajíc přítomnosti služebnictva.

„Děkuji vám,“ řekla a než se zmohl na odpověď, postavila se na špičky, dlaněmi se opřela o jeho širokou hrud a přitiskla mu rty na hladce oholenou tvář. Hunter klidně stál a jen lehce zadržel dech. Byl to nesporně velmi cudný polibek, ale když se odtáhla a podívala se na něho, tvářil se podivně soustředěně.

Střetli se očima a na jeho rtech se objevil hořký úsměv. „Za jediný takový polibek bych přeplaval Kanál,“ řekl a zamířil do knihovny.

Lara si se zavřenýma očima hověla v obrovské měděné vaně, po bradu ponořená do vody. Teplo jí pronikalo až do morku kostí a do chřípí zase levandulová pára z voňavky, kterou Naomi stříkla do koupele. Ze svázaných vlasů se uvolnilo několik pramenů a vznášely se na hladině. Začala si omývat hrud a hrdlo, když se náhle bez zaklepání otevřely dveře její šatny.

Lara strnula. Naomi se rozběhla zastavit vetřelce. „Ach milorde, lady Hawksworthová je indisponovaná…, tedy… je…“

Hunter vstoupil do šatny a při pohledu na svou manželku, jíž z vany vykukovala jen hlava a bosá chodidla, se zastavil. Lara pevně sevřela okraj vany.

„Myslel jsem, že už budeš vykoupaná,“ řekl a pohlížel na ni bez špetky ostychu.

„Jak vidíte, ještě nejsem,“ snažila se Lara opáčit co možná nejdůstojněji. „Prosím, Naomi, odveďte lorda Hawkswortha.“

„Můžete jít, Naomi,“ otočil se Hunter s úsměvem na komornou své ženy. „O svou ženu se postarám sám. Zajděte si dolů a dejte si trochu čaje. Odpočiňte si. Odpoledne máte volno.“

„Počkej,“ protestovala Lara zamračeně, ale už bylo pozdě.

Chichotající se Naomi využila příležitosti a nechala je o samotě. Dveře za ní s cvaknutím zaklaply.

Lara se vyčítavě podívala na manžela. „Proč jste to udělal?“ Místo odpovědi zamumlal: „Máš oči jako mořská panna.

Měkké, světle zelené, krásné.“

„Tušila jsem, že mě dříve či později přepadnete ve vaně,“ poznamenala Lara a snažila se ovládnout bušící srdce. „Podle toho, jak moc jste si mě přál vidět v tom negližé, jsem uhodla, že jste nestydatý šmírák.“

Hunter se zašklebil. „Zdá se, že jsem byl odhalen, ale moje vina to není.“

„Jak to, že ne?“

„Muž jednoduše potřebuje trochu potěšení po více než ročním hladovění.“

„Mohl byste vybít přebytečnou energii na něčem užitečnějším,“ navrhla Lara, když se blížil k vaně. „Najděte si koníčka… Můžete třeba něco sbírat…, hrát šachy… nebo provozovat pěstní zápas…“

V očích mu nad jejími prudérními návrhy vesele zajiskřilo.

„Ale já už mám koníčka, madam.“

„Jakého?“

„Zbožňování. Tebe.“

Odmítavě se usmála a zavrtěla hlavou. „Kdybyste nebyl tak vtíravý, byl byste docela milý.“

„Kdybys nebyla tak krásná,“ oplatil jí, „nebyl bych tak vtíravý. Ale budu se vtírat tak dlouho, až se vám to začne líbit, madam.“ Postoupil o krok. „Drž se, blížím se.“

Lara ztuhla. Chtěla se něčím zahalit, křičet, postříkat ho…, ale nič z toho neudělala. Zůstala ležet ve vaně jako oběť pohanskému božstvu. Hunter si ji sice otevřeně neprohlížel, ale věděla, že zaznamenal každý detail jejího těla pod průhledným příkrovem voňavé vody. „Co chcete?“ zeptala se a tvář jí hořela, což působila nejen horká lázeň, ale i vzrušení z jeho přítomnosti.

Nebyla si jistá, zda by se bránila, kdyby ji rovnou vytáhl z vody a odnesl na lože. Část její bytosti po něm toužila… a už ji to neděsilo tolik jako dřív.

Hunter měl patrně potíže s dechem. Uvolnil prsty, které svíraly okraj vany, a vtiskl jí do dlaně drobný předmět. „To je pro tebe.“

„Mohl jste počkat, až budu vykoupaná.“

„A riskovat, že tě takhle nespatřím?“ zasmál se nejisté a couvl, jako by si nevěřil.

Lara rozevřela ruku a podívala se na prsten, který jí ležel na dlani. Byl to silný zlatý kruh, zdobený velkým, růžicově vybroušeným diamantem. Jednoduché zafasování zdůrazňovalo krásu bělostného drahokamu. „Ach,“ vydechla a nevěřícně zírala na nádherný klenot.

„Pokud si vzpomínám, nikdy jsi ode mne nedostala snubní prsten,“ poznamenal Hunter.

Lara nespouštěla oči z diamantu, jiskřícího na její dlani.

„Ale… bylo v naší situaci moudré utrácet tolik peněz?“

„Můžeme si to dovolit,“ řekl zhurta. „Tyto starosti nech na mně. Jestli se ti nelíbí, můžeš si ho vyměnit.“

„Ne…, rozhodně ne. Je překrásný.“ Rozpačitě si navlékla skvost s alespoň čtyřkarátovým diamantem na ukazovák levé ruky. Vyjímal se tam naprosto dokonale. Připadalo jí zvláštní nosit prsten po tak dlouhé době. Nakonec se odvážila vzhlédnout k Hunterovi. Tvářil se lhostejně, ale když uviděl její úsměv, zjevně se mu ulevilo.

„V životě jsem od vás něco tak krásného nedostala,“ řekla.

„Nenacházím slov…“

„Poděkovat mi můžeš později,“ odpověděl Hunter, kterému se mezitím vrátila troufalost. „Věřím, že víš jak.“ Nato opustil místnost s arogantním úsměvem, který Laře zkalil radost z dárku. Mohla čekat, že zkazí něžnou chvilku připomínkou toho hnusného obchodu, který mezi sebou uzavřeli.

Ponořila se do vody, zvedla ruku a prohlédla si prsten. Byl to skvost hodný královny. Proč jí věnoval tak drahý dar? Napadlo ji, že je to symbol vlastnictví… Nebo tím chce ukázat ostatnímu panstvu, že ještě nejsou na mizině. Anebo jí chtěl udělat radost? Lara zavrtěla hlavou, podívala se na zavřené dveře a nahlas vyslovila, co jí táhlo hlavou: „Nerozumím vám, můj pane. Nikdy jsem vám nerozuměla… a rozumět patrně nikdy nebudu.“

Smith Velkomožný s Hawksworth Hallem ještě neskončil, ale svůj značný honorář si plně zasloužil už za úpravu plesového sálu. Zmizeli mramoroví mouřeníni v růžových tógách i těžké nevkusné zlacení. Místnost byla světlá a vzdušná, stěny pokrývala smetanová malba a zdobily je jemné štuky. Radu vysokých oken lemovalo jantarově zbarvené mramorové sloupořadí. Ze stropu visely čtyři obrovské lustry a jejich křišťálové přívěsky se zrcadlily na naleštěné parketové podlaze.

Zahradník pan Moody navázal na Lařin příkaz kytice a věnce z růží, lilií a exotických květů, které rozmístil podél celé

místnosti. Jejich vůně se mísila se svěžím vánkem, pronikajícím otevřenými okny.

Ples se rychle přiblížil… Až příliš rychle, pomyslela si Lara.

Zoufale toužila, aby byl večer úspěšný. Podle nadšených odpovědí, potvrzujících pozvání, se dalo soudit, že hostů bude mnoho. Hodlala je okouzlit natolik, aby z nich vyždímala peníze pro sirotčinec i pro děti, které dosud musejí žít v anglických trestnicích. Doufala, že tomu napomůže i Hunter a pobaví hosty vyprávěním o svém pobytu v Indii a zázračném návratu.

„Slibte mi, že se vynasnažíte být co nejpřívětivější,“ poprosila ho, ještě než ples začal. „A že si nebudete dělat legraci z lidí, kteří se vás budou hloupě vyptávat…“

„Vím dobře, jak se mám chovat,“ přerušil ji netrpělivě Hunter, znechucený celou záležitostí. „Sehraju svou roli k všeobecné spokojenosti. Hlavně abys pak splnila naši dohodu.“ Lara se kousla do rtů a vrhla na něho letmý pohled. Věděla, na co naráží, i když měl tolik slušnosti, že se tohoto tématu celý měsíc nedotkl. Utěšila se tím, že v jednu hodinu po půlnoci zaměstná Huntera jiná žena natolik, že si na nějakou dohodu

ani nevzpomene.

S Naominou pomocí se Lara rozkošnicky vykoupala v levandulí navoněné vodě a vonným krémem si natřela paže, ramena a hrdlo. Tvář si lehce přepudrovala perleťovým pudrem a růžová pomáda dodala jejím rtům lesk a růžový nádech. Naomi jí na temeni spletla vlasy do uzlu a ozdobila jej perlovými sponkami.

Lařina róba byla jednoduchá, a přesto krásná. Skládala se z bílého pouzdrovitého základu, překrytého stříbřitým tylem. Výstřih byl nebezpečně hluboký a rukávy tvořily jen průhledné proužky stříbrné krajky. Bylo to velmi elegantní, byť trochu odvážné. Snad neměla přikazovat švadleně, aby zvětšila výstřihy u všech objednaných šatů.

Kriticky se prohlédla v zrcadle. „Díky bohu, že mám ještě čas se převléct.“

„Ach milady, to nesmíte!“ zvolala Naomi. „Tohle jsou nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla. Vypadáte v nich jako obrázek.“

„Jako nestydatý obrázek,“ zasmála se Lara a popotahovala živůtek výš. „Každou chvíli z toho můžu vypadnout.“

„Lady Crosslandová nosila daleko hlubší výstřihy a ani nemrkla okem,“ ujistila ji Naomi. „Taková je teď móda.“

Lara nechtěla připomínat, že Janet si kromě toho dala připevnit zrcadla na strop své ložnice, a zavrtěla hlavou.

„Přines ty růžové, Naomi. Vyndám si perly a místo nich si dám do vlasů růži.“

Komorná otvírala ústa k protestu, když do místnosti vtrhl Johnny a naplnil ji nadšeným výskáním. „Pozor, už jde,“ vykřikl a schoval se za Lařinými sukněmi.

Zaraženě se podívala ke dveřím, odkud se ozýval tygří řev, a vzápětí se v nich objevil Hunter. S šelmí hbitostí přistoupil k Laře a popadl nadšeně se chechtajícího chlapce. Zvedl ho do vzduchu a předstíral, že ho zakusuje jako hladový tygr, což u Johnnyho vyvolalo nový záchvat smíchu a vřískotu.

„Zase si hrajou na lov tygrů v Indii,“ vysvětlila Naomi Laře.

„Už to dělají celý týden.“

Lara je s úsměvem sledovala. Johnny v posledních několika týdnech oživl a vydal za deset chlapců. Byl rozený herec a Laru, která ho učila dobrým způsobům, poslouchal na slovo. Miloval hry všeho druhu a díky vrozené inteligenci v nich většinou vyhrával.

Johnny ve světlemodrém kabátku, tmavomodrých kalhotách a nezbytné čepici se štítkem a s mosaznými knoflíky rozhodně nepůsobil dojmem špinavého nalezence. Byl půvabný, zdravý a pomilováníhodný. A byl její.

Nezajímalo ji, co si o tom myslí jiní a kolik pohrdlivých obočí se nad Johnnym zvedne, třebaže jí bylo jasné, že se ve společenských kuloárech vbrzku začne probírat otázka otcovství – kde k němu Hunter vlastně přišel? Laře to však

bylo lhostejné. Dostala šanci se o Johnnyho starat a hodlala té šance bezezbytku využít.

Nečekala však, že mezi Hunterem a Johnnym vznikne tak důvěrný vztah. Přestože s dětmi neměl žádné zkušenosti a zpočátku s Johnnyho pobytem nesouhlasil, zdálo se, že mu rozumí lépe než Lara. Hbitě pochytil záhadný jazyk malých kluků, týkající se žab, blátíčka, klacíků, kamení a plazů. Hráli si na schovávanou, na lov, vykládal mu neuvěřitelné příběhy… Zkrátka a dobře, Hunter Johnnyho okouzlil.

„Mám toho kluka rád,“ připustil, když se o tom Lara odvážila zmínit. „Proč ne? Je rozhodně lepší než ti dobře vychovaní chcípáčci, kteří vycházejí ze šlechtických dětských pokojů.“

„Myslela jsem, že ho zavrhnete, protože není váš,“ řekla Lara bez obalu.

Hunter se ironicky usmál. „Ale on za svůj původ nemůže, jak říkáš. A mimochodem, mít v sobě krev Crosslandů není záruka ušlechtilosti. Sám jsem toho důkazem.“

Johnny se vykroutil z Hunterova náručí a přiběhl k Laře. Rozevřel modré oči a s obdivem si prohlédl její šaty. „Jé, ty jsi krásná, mami.“

„Děkuji, drahoušku.“ Lara poklekla a přivinula ho k sobě, vyhýbajíc se pohledu na Huntera i na Naomi. Johnny si vlastní matku nepamatoval, a tak začal říkat „mami“ Laře. Neprotestovala. Věděla, že to služebnictvo uvádí do rozpaků, ale nahlas se nevyjádřilo, stejně jako Hunter.

Johnny promnul mezi prsty stříbřitou krajku a překvapeně vykřikl: „Je to kovový, ale taky měkký!“

Lara se zasmála a narovnala mu čepici. „Je čas, abys šel do postýlky. Naomi ti pomůže s mytím a převlékáním do noční košilky a pak se s tebou přijdu pomodlit.“

Zamračil se. „Já chci vidět ten ples.“

Lara se s pochopením usmála. Klouček sledoval přípravy od květinové výzdoby plesového sálu přes rozestavění židlí a stojánků pro muzikanty až po horečnou činnost v kuchyni. „Až

budeš starší, uspořádáme ti dětský ples,“ utěšovala ho. „A až budeš dospělý, sám si vybereš plesy, které budeš chtít navštěvovat. I když si myslím, že zrovna plesy tě zajímat nebudou.“

„No jo, ale než budu velkej, bude to trvat celý roky,“ postěžoval si, strpěl Lařin polibek na dobrou noc a nechal se odvést.

Nyní obrátila pozornost na Huntera. „Ach,“ vydechla. Její manžel vypadal ve večerním obleku skvěle.

Popotáhl smetanovou brokátovou vestu a upravil si naškrobenou bílou vázanku. Dobře ušité béžové kalhoty a tmavomodrý kabát skvěle zvýrazňovaly jeho široká ramena a štíhlou, leč svalnatou postavu. Nenapudrované zlatohnědé kučeravé vlasy měl sčesané dozadu. V poslední době mu pleť vybledla z měděné do lehce jantarové barvy.

Na první pohled by člověk usoudil – hle, to je dobře vychovaný civilizovaný muž, ale při bližším ohledání by zjistil cosi exotického a záhadného.

Prohlížela si ho a náhle ji vyděsily pochybnosti.

Musí to přece být můj manžel, řekla si. Tolik se podobá Crosslandům. A navíc, žádný cizí muž by jistě nedokázal zajít tak daleko a oklamat Hunterovy přátele, rodinu i vlastní manželku a dnes večer předstoupit před společenskou smetánku… To by se příčilo zdravému rozumu. Hraničilo by to s šílenstvím. Musí to být Hunter. Lara zápasila s pochybnostmi a odvrátila od něho zrak. „Vypadáte skvěle,“ prohlásila.

Přistoupil k ní a prsty lehce přejel po jejím nahém rameni, obkroužil výstřih a zastavil se na oblině jejího levého ňadra. Laře se rozbušilo srdce a zatoužila přitisknout se k němu celým tělem. Lehce se chvěla, ale nepohnula se z místa, zmatená, toužící a polekaná.

„Jsi nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl,“ slyšela ho jakoby z dálky. „Krásnější než všechno na světě.“ Naklonil se, až na spánku ucítila jeho dech. „K těmto šatům potřebuješ víc

perel – kolem krku, do pasu, na zápěstí… Jednou tě jimi zasypu.“

Lara musela zatnout pěsti, aby se ubránila přání dotknout se ho, pohladit ho. Diamant na jejím levém ukazováčku se stočil do dlaně. „Nemusíte mi dávat šperky,“ řekla.

„Dostaneš ode mne půl Anglie. Desetkrát znásobím naše jmění a budeš mít, na co pomyslíš. Skvosty…, půdu… a tucet domů plných sirotků.“

Lara se podívala do jeho škádlivých tmavých očí a veškeré pochyby zmizely. Stále ještě byla nervózní, obávala se, aby její plán přichystaný na dnešní večer – na odvrácení Hunterovy pozornosti – vyšel, ale o manželově totožnosti již přestala pochybovat.

„Jediné, co žádám, je dvanáct sirotků,“ řekla. „Ale ráda bych, aby se sirotčinec rozšířil natolik, že bych jich mohla přijmout dvojnásobek. Jistě nebude potíž obsadit volná místa.“ Hunter se usmál a zavrtěl hlavou. „Bůh pomoz komukoli, kdo by ti stál v cestě. Včetně mě.“ Dotkl se perly v jejích vlasech a přihladil lesknoucí se pletence. „Proč ty děti tolik miluješ?“ zamumlal. „Protože jsi neplodná?“

Slovo, které ji dříve tak hluboce zraňovalo, nad ní najednou ztratilo moc. Hunterova přímočarost ji osvobodila od zoufalství a provinilého pocitu. Za to, že je neplodná, nemohla, ale přesto se vždy sžírala pocitem viny. „Nevím,“ odpověděla. „Asi proto, že tolik dětí potřebuje někoho, kdo by se o ně postaral. A když už nemohu být matkou, alespoň chci být jakousi dobrodějkou.“

Hunter couvl a pohlédl na ni jasnýma, hlubokýma tmavýma očima, v nichž se odrážely skořicové plaménky. „Nezapomněla jsi, co se stane v jednu hodinu?“ zeptal se vážně.

Lara mlčky přikývla, žaludek se jí zatřepetal a nervy se napjaly.

Zdálo se, že Hunter chce ještě něco dodat, ale instinkt mu poradil, aby raději mlčel. Lara si uvědomila, že čekal, že s ním bude smlouvat. Zaujalo ji to – co by dělal, kdyby se s ním

prostě odmítla vyspat? Zuřil by, hádal by se, nebo by se urazil? Pokusil by se ji svést, znásilnit, nebo by to zkrátka vzdal?

Dlouhou příjezdovou cestu k Hawksworth Hallu lemovaly kočáry a zástup sluhů a lokajů plynule uváděl panstvo do vstupní haly, kde je vítala Lara s Hunterem. Hunter byl přirozený a okouzlující, ale Lara si byla vědoma jeho ovládaného vnitřního napětí, které prozrazovalo, že by si přál být někde jinde.

Plesový sál i přilehlé místnosti zvučely smíchem a hlasitým hovorem hostí, kteří proudili kolem dobře zásobených stolů s občerstvením, plných porcelánových mis se studeným masem, nákypy, vejci plněnými kaviárem, pečivem, saláty, exotickým ovocem a marcipánovým cukrovím. Otvírání lahví s vínem a šampaňským spolu s hudbou z balkonu tvořilo zvukovou kulisu pro hudebníky.

„Rozkošné!“ zvolala Ráchel, která se připojila k Laře, jakmile se hostitelka začala volně pohybovat mezi hosty. Laře připadalo, že její sestra v poslední době pohubla. Přesto však byla Ráchel se smetanovou pletí a s očima, v nichž se mísila zeleň s hnědí a zlatem, výjimečně krásná. Tmavě jantarová róba, halící její štíhlou postavu, sahala až k drobným zlatým sandálkům.

Laru pobavilo, když si všimla, že si nejeden muž její sestru otevřeně prohlíží, třebaže byla vdaná žena. Takzvaní „urození pánové“ ovšem zřídkakdy brali na vědomí takové drobnosti, jako jsou manželské svazky. Jí samé se dostávalo méně obdivných pohledů a i ty chladně ignorovala. Muži, kteří s ní nyní chtěli flirtovat a vrhali na ni žhavé pohledy, se jí v době, kdy byla chudá vdova, vyhýbali jako moru.

„Tohle je pro Hawksworthovo hrabství největší událost všech dob,“ řekla Ráchel nadšeně. „Připravila jsi to znamenitě, Larisso. Zdá se, že jsi nejlepší hostitelka na světě.“

„V poslední době jsem vyšla ze cviku,“ odpověděla Lara skromně.

„To by nikdo neuhádl.“ Kradmo se rozhlédla a tiše se zeptala: „Už přijela?“

Bylo jasné, na koho naráží. Lara ostatně v posledních dvou hodinách sledovala dveře jako ostříž. Zachmuřeně zavrtěla hlavou. „Ještě ne.“

„Co kdyby nepřišla?“

„Ale přijde, už jen ze zvědavosti,“ uklidnila ji Lara.

„Doufejme.“

Jejich rozhovor přerušil lord Tufton, nesmělý mladý vikomt, který se kdysi ucházel o Rachelinu ruku, avšak Lonsdale ho bohatstvím a společenským postavením vyhodil ze sedla.

Snědý, půvabný a mužný atlet Lonsdale vedle něho vypadal jako pohádkový princ. Tufton byl knihomol drobné postavy, který dával přednost setkáním v úzkém kruhu přátel před velkými slavnostmi. Byl laskavý a inteligentní a Ráchel zbožňoval stejně jako před její svatbou. Tehdy i Lara věřila, že Lonsdale je pro sestru vhodnější partner. Nyní si uvědomila, že by Ráchel byla daleko šťastnější s tímto milým plachým mužem než se surovcem Lonsdaleova ražení.

Tufton se s nimi pozdravil a pak se nadějně usmál na Ráchel. „Lady Lonsdaleova,“ zamumlal, „Poctila byste mě… tedy, byl bych hoden…“

„Zřejmě mě žádáte o tanec, lorde Tuftone?“ zeptala se Ráchel.

„Ano,“ odpověděl s úlevou.

Ráchel se usmála. „Velmi ráda si s vámi…“

„Ale no tak, drahoušku,“ přerušil ji lord Lonsdale a objal svou choť v pase tak pevně, že Lara zahlédla, jak Ráchel bolestně zavřela oči. Tvrdě probodl mírné Tuftonovy oči. „Má žena mi zadala všechny tance, teď i v budoucnosti, Tuftone. Vezměte to na vědomí a ušetřete si pokoření, když vás bude znovu a znovu odmítat. A vzkažte to, prosím, jejím dalším nápadníkům.“

Lord Tufton zrudl, koktavě se omluvil a ztratil se na druhém konci sálu.

Laru toto jednání překvapilo a tázavě se podívala na lorda Lonsdalea. „Počestná vdaná žena, milý pane, může klidně jednou či dvakrát tančit s jiným mužem,“ poznamenala.

„O své ženě rozhoduji sám. Budu vám vděčný, když nebudete strkat nos do našich věcí. Nyní mě omluvte…, dámy.“ Pohrdavě si je změřil, jako kdyby „dámy“ vlastně nebyly, a opustil je s napomenutím, určeném Ráchel: „Prosím, pokus se nechovat jako děvka.“

Sestry za ním ohromeně zíraly.

„Lonsdale tě nazval děvkou?“ jako první se vzpamatovala pobledlá Lara.“

„On je strašně žárlivý,“ zašeptala Ráchel se sklopenýma očima. Vypadala jako povadlý květ.

Lara se rozlítila. „Jak může Lonsdale žárlit na nejčistší a nejvěrnější ženu na světě? Ten nevěrník a pokrytec!“

„Larisso, uklidni se, prosím. Nezkaz si vlastní ples.“

„Nemohu si pomoci,“ odpověděla Lara. „Kdybych byla muž, vyhodila bych ho, a navíc zpráskala.“

„Tady a teď o tom nechci mluvit,“ řekla Ráchel a vzdálila se, jako kdyby se bála každého dalšího slova.

Rozhořčená Lara se odebrala do koutku, kde mohla zuřit o samotě. Vzala si sklenku šampaňského od procházejícího lokaje a naráz ji do sebe obrátila, načež se rozškytala. To se stává, když se vypije šampaňské příliš rychle.

Otáčela prázdnou sklenkou v prstech a najednou se k ni přiblížil sebejistě se usmívající Hunter. Okouzlil staré i nove známé, kterým trpělivě odpovídal i na nejhloupější otázky.

„Bavíte se?“ zeptala se Lara, třebaže odpověd dobře znala.

„Výtečně,“ odpověděl se stejným společenským úsměvem.

„Kam se obrátím, tam stojí nějaký hlupák.“

„Napijte se šampaňského,“ poradila mu Lara, kterou zneklidnilo, že se vedle něho najednou cítí tak dobře – jako kdyby je od světa oddělovala tlustá zed. „Ulehčí se vám stejně jako mně,“ mávla sklenicí a dodala: „Alespoň doufám.“

„Šampaňské nesnáším.“

„Tak si dejte punč.“

„Raději si dám tebe.“

Střetli se očima a Lara zjistila, že jeho poslední poznámka na ni zapůsobila více než šampaňské. V náhlém úleku se jí zatočila hlava, když si uvědomila, že s každou minutou se blíží okamžik, kdy se bezbranná ocitne v jeho náručí. Duše i tělo jí poroučelo uprchnout – ale kam? Zhluboka se nadechla, a přece se dusila.

Hunter jí jemně odebral prázdnou sklenku a přivolal lokaje, který se okamžitě objevil. „Ještě jednu?“ zeptal se Hunter a Lara přikývla.

Rukou v rukavičce uchopila nabízenou sklenku a obrátila ji do sebe stejně rychle jako tu první. Bublinky jí stouply do hlavy a pro jistotu si přikryla ústa rukou.

Hunterovy hnědé oči pobaveně blýskaly. „Tohle ti nevyjde, má nejmilejší.“

„Co mi nevyjde?“

„Klidně se napij jako naložená, uzená či nasolená treska… Vychutnám si tě v každém stavu.“

Zpražila ho pohledem. „Nic takového jsem nezamýšlela. Ale vypiji tolik šampaňského, kolik budu chtít. Navíc – jestli si dobře vzpomínám, ani vy jste do mého lože nepřicházel střízlivý.“

Vyhnul se jejím očím a hněvivě, či smutně sevřel rty. „Lituji toho,“ řekl mrzutě a rozpačitě se rozhlédl po místnosti, „Laro, já…“

Něco upoutalo jeho pozornost, takže se zarazil uprostřed věty. Nevypadal překvapeně, spíš jako člověk, který se na něco usilovně rozpomíná. Lara sledovala jeho upřený pohled a celá se otřásla, když zjistila, na koho se dívá.

Poblíž dveří stála vysoká atraktivní žena. Byla spíše hezká než krásná, štíhlá se svalnatými pažemi, které svědčily o tom, že si libuje v lovu, sokolnictví a střelbě lukem. Něco jako amazonka. Tvrdé, přísné rysy obličeje byly poněkud zjemněny bohatými kaštanovými vlasy, očima barvy sherry a pěkně

vykrojenými ústy. Měla na sobě smetanově zbarvené roucho na způsob řeckého peplosu, které nechávalo jedno rameno nezahalené a volně spadalo podél její sošné postavy.

Laru překvapilo, že se v Hunterově tváři neobjevil ani náznak poznání. Rozhlédl se kolem a zachytil řadu zvědavých pohledů, které se na něho upíraly v očekávání, jak bude reagovat. Pak se znovu zadíval na ženu, která se na něho nerozhodně usmála.

Konečně mu došlo, o koho se jedná, a vrhl na Laru vražedný pohled. „Čert tě vezmi,“ sykl na Laru a vykročil ke své bývalé milence lady Carlysleové.

Nyní se pozornost přítomných obrátila na Laru a vzrušený hovor – pobavený i zvědavý – skoro přehlušil hudebníky. Byla natolik otřesena, že sotva vnímala sestru, která se ocitla po jejím boku.

„Jde to podle plánu,“ poznamenala Ráchel a snažila se tvářit neúčastně. „Usměj se, Larisso, všichni se na tebe dívají.“

Lara se pokusila o úsměv, ale ústa ji neposlouchala.

„Proč se tváříš tak divně?“ zeptala se Ráchel jemně. „Šel za ní, jak jsi plánovala. Takhle sis to přece přála, nebo ne?“

Ano, takhle si to přála…, ale jak sestře vysvětlit, že jí to najednoupřipadá jako strašná chyba? Copak jí může říct o tom hrozném okamžiku, kdy Hunter zjevně nepoznával svou bývalou milenku? Snad byl šokován nečekaným setkáním, a navíc neviděl lady Carlysleovou přes tři roky. Potřeboval trochu času, aby se vzpamatoval.

Lara se snažila uklidnit hlubokým nádechem, ale srdce ji bolet nepřestalo. Podařilo se jí dát Huntera a lady Carlysleovou dohromady. Jejich stará vášeň se obnoví a Lara zůstane zase sama. To přeci chtěla.

Proč se tedy cítí zrazená? Proč má pocit, že udělala osudnou chybu?

„Raději mi to dej,“ vzala jí Ráchel prázdnou sklenku od šampaňského. „Málem jsi přelomila nožku.“ Zadívala se

pozorně do Lařina obličeje. „Sestřičko, co se děje? Můžu ti nějak pomoci?“

„Je tu moc horko,“ zasípala Lara. „Je mi mdlo. Zastaň mě jako hostitelka, Ráchel, jen na pár minut. Dohlédni, aby bylo všechno v pořádku, než se vrátím.“

„Ale jistě,“ stiskla Ráchel její ruku v rukavičce. „Všechno bude v pořádku.“

„Děkuji ti,“ zašeptala Lara, ale ani na okamžik jí nevěřila.

Když Hunter spatřil provinilý výraz na Lařině obličeji, okamžitě mu bylo jasné, co provedla. Pomyšlení na to, že je manipulován vlastní ženou, ho rozzuřilo. Ještě ke všemu si uvědomil, že to mohl očekávat. Lara je inteligentní a tvrdohlavá a udělala by cokoli, jen aby se nemusela vzdát. Byl to skvělý nápad, dát ho dohromady s jeho bývalou milenkou, a navíc znamenitě načasovaný. Bezpochyby počítá s tím, že ho lady Carlysleová tak či onak zaměstná po zbytek večera.

Nemohl se dočkat, až si to s ní vyříká.

Zatím se však musel vypořádal s lady Carlysleovou, které se od návratu do Anglie úspěšně vyhýbal. Ušklíbl se. „Za tohle mi zaplatíš, ženuško,“ zašeptal si pod vousy a přistoupil k lady Carlysleové.

„Esther,“ oslovil ji a sklonil se nad její rukou o vteřinu déle, než bylo nezbytně nutné. Sevření jejích dlouhých a silných

prstů v rukavičce bylo pevné. Moc dobře věděl, čím je tato přímá žena, která nevyžaduje od mužů hrdinství, nýbrž kamarádství, přitažlivá. Jenže… každý muž chce být někdy hrdinou, chce nabídnout ženě svou sílu a ochranu – a to nezmění ani tisíciletá civilizace.

„Bezcitný chlape,“ zamumlala, ale její hnědé oči byly plné lásky. „Proč jste nepřišel? Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla o vašem návratu z Východu, jsem vás očekávala.“ Lehce mu sevřela prsty a odtáhla ruku.

„Rozhodně bych zvolil soukromější místo,“ odpověděl s lehkým úsměvem.

„Výběr nebyl na mně. Vaše drahá Larissa mě velmi roztomilým dopisem pozvala, abych sem dnes večer přišla.“

„To od ní bylo milé,“ poznamenal Hunter potěšené, ale v duchu toužil svoji pletichářskou ženušku vlastníma rukama zaškrtit. „Co stálo v tom dopise, Esther?“

„Ach, něco v tom smyslu, že si po všem, co jste vytrpěl, přeje vaše štěstí, a že k tomu nezbytně patřím já.“ Podívala se mu do očí, a protože byla skoro stejně vysoká jako on, ani nemusela zvedat hlavu. „Měla pravdu, pane?“ Kdyby se takto zeptala jiná žena, vyznělo by to ostýchavě, ale ona to řekla tak upřímně, že to na Huntera zapůsobilo.

K čertu s tím bálem a s těmi zatracenými čumily, pomyslel si. Ani za nic by před nimi tuto ženu neurazil. Už je dost dlouho bavil na vlastní útraty.

„Promluvíme si,“ rozhodl se, uchopil ji za loket a odtáhl ji z plesového sálu.

Lady Carlysleová se zhluboka zasmála v očekávání příštích rozkoší a se slovy: „Vždyť už spolu mluvíme, můj drahý,“ ho dychtivě následovala.

Hunter ji odvedl do knihovny a zabouchl dveře. Ocitli se v příjemném prostředí, vonícím navoskovaným dřevem, knihami, kůží a lihovinami. Když otáčel klíčem v zámku, padl na něho strach a v duchu proklínal Laru za to, že ho přivedla do hrozné situace.

„Esther…,“ řekl a otočil se k ní tváří.

Usmála se a rozevřela náruč. „Vítej doma. Byl jsi pryč tak hrozně dlouho…“

Hunter zaváhal. Byla to příjemná a přitažlivá žena, ale pranic se mu nezamlouvalo pomyšlení, že by k němu přitiskla své dlouhé tělo. Netoužil po ní. Jediná bytost, po které toužil, byla Lara.

Oddychl si, že ho lady Carlysleová nepolíbila, jen zaklonila hlavu a vyčítavě se na něho usmála. „Zhubnul jsi. Dřív tvoje objetí připomínalo velkého medvěda. Slib mi, že sníš každý večer pořádný biftek, dokud zase nepřibereš.“

Hunter její úsměv neopětoval a mlčky na ni zíral, hledaje slova, kterými jí sdělí, že už ho nezajímá.

Ukázalo se, že se zbytečně namáhal. Lady Carlysleová to vyčetla z jeho výrazu. Její přátelské sevření zesláblo a nakonec ho pustila. „Ty už mě nechceš, že?“ zeptala se nevěřícně.

Hunter se přinutil pohlédnou jí do očí a našel v nich zmatek a bolest. „Chci začít znovu žít se svou ženou,“ prohlásil chraptivě.

„S Larou…?“ Úžasem otevřela ústa. „Jestli se mě chceš zbavit, Hawksworthe, stačí slovo. Ale neurážej mě lhaním.“

„Co je divné na tom, že chci žít se svou ženou?“

„Všechno! Je to jedna z mála žen, po kterých jsi nikdy netoužil! Kolikrát jsme si z ní spolu tropili žerty! Vždycky jsi takovými delikátními stvořeními opovrhoval – pamatuji se, že jsi říkal, že ti připomíná medúzu, že je stejně bezpáteřná a stejně studená. A teď si myslíš, že ti budu věřit, že jsi z ničeho nic změnil názor? Nesnese tě u sebe ani pět minut. Není toho schopná a nikdy nebude.“

„Leccos se změnilo, Esther.“

„To vidím,“ odsekla. „Já…,“ začala, zadívala se na něho a najednou pod opálenou kůží zpopelavěla. „Ale ne,“ zašeptala.

„Měla jsem to tušit…“

„Co se stalo?“ polekal se Hunter a vztáhl k ní ruce, ale ona zalapala po dechu a uskočila. Zoufale se podívala na dveře,

jako by chtěla uprchnout, ale místo toho klesla jako podťatá na nejbližší židli.

„Pít,“ zasípala zděšeně. „Prosím.“

Její zjevné zoufalství v Hunterovi nevzbudilo soucit, nýbrž netrpělivost. Zatraceně, myslel si zuřivě, jak dlouho ještě budeš otravovat? A jaké potíže mi způsobíš? Popadl sklenici, nalil brandy, a aniž se zdržoval zdvořilým předehraním v dlaních, nápoj jí přinesl.

Lady Carlysleová usrkávala tak dlouho, až se jí vrátila barva do tváří. „Panebože,“ zadívala se na něj přes okraj sklenice,

„jak jsem mohla být takový blázen! Pořád jsem doufala. Ale on je mrtvý. Nepřežil ztroskotání a ty ses nějak dostal na jeho místo.“ V očích se jí zaleskly slzy, ale hněvivě pokračovala. „Ty nejsi Hawksworth. Nesaháš mu ani po kotníky!“

Její obvinění ho rozzuřilo doběla, ale odpověděl tiše a klidně: „Jsi rozrušená.“

„Zato ty jsi náramně klidný,“ vrátila mu to. „Skutečný Hawksworth by nikdy nedal Laře přednost přede mnou. On mě totiž miloval.“

„Láska netrvá věčně,“ opáčil Hunter, jehož původní sympatie k této ženě, která si byla tak jistá, že převyšuje Laru, rychle hasly.

Lady Carlysleová potlačila žal hlubším douškem koňaku a zadívala se na něho chladným, takřka bojovným pohledem.

„Kdo sakra jsi?“

„Jsem lord Hawksworth,“ odpověděl trpělivě, jako kdyby hovořil s vesnickým hlupáčkem.

Pohrdavě se zachechtala. „Lara ti to věří? Ale ano, ten slepičí mozeček. Nikdy jí na Hawksworthovi nezáleželo ani co by se za nehet vešlo, a nikdy ho neznala. Tu by oklamal každý, zvlášť když mu jsi zvenčí tak pozoruhodně podobný. Ale já ho znala lépe než kdokoli jiný na zemi a v minutě ti dokážu, že jsi podvodník.“

„Zkus to,“ vyzval ji.

„Ty máš ale odvahu,“ řekla téměř s obdivem. „Udělala bych to, kdybych tím mohla něco získat, ale jediné, co chci, je Hawksworth, a toho mi ty nevrátíš. Snad mě trochu utěší, až se dozvím, že tě odhalili jako podvodníka.“

„To se nikdy nestane,“ ujistil ji, „protože to není pravda.“

„Ty mizero! Nekápl bys božskou, ani kdyby tě kousla do koulí.“ Odložila prázdnou sklenici, vstala a trochu se zapotácela. „Hodně štěstí,“ řekla, i když bylo jasné, že mu přeje pravý opak. „Ať se lidi nechají balamutit. Jen do toho, oklamej každého, kdo se dá. Ale mě jsi neoklamal! Bůh s tebou, až budeš přesvědčovat starou hraběnku, že jsi její syn.“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Ale víš. A můžeš přemýšlet ještě o něčem: Larissa je pěkná vosková panenka, ale neuspokojí tě o nic víc než Hawkswortha. Je to prázdná loutka, rozumíš? Nic v ní není – ani trochu tepla, ani špetka ducha. Na tvém místě bych se nenamáhala dostat ji do postele.“

„Esther,“ zeptal se měkce, „co kdybys šla domů?“

Zuřivě, smutně a zklamaně přikývla. „Také mě to napadlo.“

Rozčilená Lara seděla o samotě v salonku u vstupní haly. Už po několikáté si v duchu přehrávala scénu v plesovém sále a lámala si hlavu, co právě ted podniká Hunter se svou bývalou milenkou. Snad mají dost vkusu, aby neoslavili šťastné shledání hned ted. Když však uváží, jak vášniví milenci to byli a že se tři roky neviděli…

Zmocnila se jí žárlivost, která zanechala trpký pocit v ústech. Představa, jak Hunterovy ruce bloudí po těle lady Carlysleové, jak se nad ní sklání jeho hlava, byla nesnesitelná. Proč se nedostavila úleva, kterou tak dychtivě očekávala?

Lara zasténala, vstala a opustila salon. Vypije ještě jednu sklenku a vrátí se do tanečního sálu. Bude předstírat, že ji situace náramně potěšila. Bude se s hlavou hrdě vztyčenou smát a tančit do roztrhání střevíčků. Nikdo, ani její manžel, nepozná, jaký zmatek jí zmítá.

Cestou do velké síně si vyměnila zdvořilůstky s dvěma dámami, které mířily do spodní galerie. Bylo to hojně navštěvované místo, protože hosty lákaly obrazy, sochy a dlouhé mramorové lavice. Ženy pokračovaly v cestě, zavěšené jedna do druhé, a živě štěbetaly. Lara se rozhodla, že zajde do knihovny. Věděla, že Hunter tam má dobře zásobený příruční bar. Dá si doušek něčeho posilujícího a vrátí se k hostům v plesovém sále.

Ke svému zklamání spatřila Huntera, který se právě vracel.

Ve vzdálenosti asi pěti metrů se zarazili a zírali na sebe.

Hunterův obličej vypadal jako vytesaný ze žuly a jen temné jiskry v jeho očích prozrazovaly, jak zuří. Pud sebezáchovy Laře zavelel, aby se dala na útěk. Hunter ji několika skoky dostihl. Popadl ruku v rukavičce a bez okolků vlekl Laru pryč. Tvářil se tak, že vedle něho poslušně klusala, třebaže nepřestávala protestovat.

„Huntere…, co to… Už nemůžu, zastavte se!“

Dotáhl ji do temného zákoutí pod schodištěm, kde si služebnictvo dávalo schůzky a lokajové kradli polibky služtičkám. Laru by v životě nenapadlo, že se ocitne na takovém místě, ale byla tam a navzdory bezdechým protestům ji ke zdi tiskl mohutný rozlícený muž. Jednou rukou ji uchopil za vlasy a druhou sevřel její bok.

„Nepamatuji se, že bych viděl jméno lady Carlysleové na seznamu hostů,“ soptil.

„Myslela jsem, že vás potěším,“ zamrkala Lara bolestí.

„To určitě! Doufala jsi, že se mě zbavíš a že tě přestanu obtěžovat.“

„Kde je lady Carlysleová?“

„Odešla, protože jsem jí dal najevo, že už mě nezajímá.

Otázka je, co udělám s tebou.“

„Měli bychom se vrátit na ples,“ navrhla. „Co si o nás pomyslí hosté?“ navrhla.

„Proč jsi na mínění hostů nepomyslela, když jsi chystala moje veřejné shledání s lady Carlysleovou?“

„Snad jsem měla být diskrétnější…“

„Snad jsi měla zamést před svým vlastním zatraceným prahem. Snad jsi mi mohla věřit, když jsem ti říkal, že už o ni nestojím.“

„Je mi to líto,“ snažila se ho uklidnit. „Omlouvám se.

Udělala jsem chybu. Teď bychom se mohli vrátit k…“

„O omluvu nestojím,“ zaklonil jí hlavu a probodl ji ohnivě planoucím zrakem. „Panebože, nejradši bych ti zakroutil krkem. Ale potrestám tě jinak. Tenhle trest si totiž mnohem víc užiju.“

Přitiskl ji k sobě, až ucítila jeho vzrušení. Když jí kamennou hrudí skoro slisoval ňadra, zalapala po dechu. „Tady ne,“ zaprosila. „Co kdyby nás někdo viděl?“

„Kašlu na to. Jsi moje žena, rozumíš, moje, a budu si s tebou dělat, co se mi zachce.“ Sklonil se a drsně ji políbil. Lara se vzpírala, strachovala se, že je někdo pod schodištěm objeví, ale ve chvíli, kdy jí rozevřel jazykem rty, přestala vzdorovat.

Hunter ji líbal, jako kdyby ji chtěl sníst, hladově a pátravě. Polibky chutnaly po něm – po brandy a jeho vlastní kořeněné vůni. Lara svírala ruce, aby ho neobjala, ale její obrana slábla, až nakonec sevřela jeho rameno. Jen jeden, poslední polibek, a pak ho odstrčím, slíbila si.

Hunter odtrhl rty, pomocí zubů si serval rukavici z pravé ruky a upustil ji na podlahu. Holou ruku jí přiložil na hrdlo a s rozkoší laskal její hebkou pleť. Pak postoupil níže. Škubl živůtkem tak prudce, až se obávala, že jej roztrhne, a odhalil jí ňadro. Uchopil je do dlaně a sevřel ztuhlou bradavku mezi prsty. Třel ji a dráždil, až Lara znovu zaprosila: „Teď ne… a tady ne…“

Nevnímal ji. Sklonil se a zmocnil se rty její bradavky, zatímco volnou rukou jí zajel pod sukně. Spokojeně zamručel, když zjistil, že nemá spodní kalhotky, a sevřel jí zadeček. Lara polekaně vyskočila. Ze sálu sem zaznívala hudba a hlasy. Každou chvíli je někdo mohl objevit. Divoce se vzepřela, ale tím se jí šaty ještě více svezly z těla.

Zmocnil se jejích úst v dalším hladovém polibku, zatímco jeho ruka jí vklouzla mezi nohy a prodírala se mezi chloupky. Lara sténala a snažila se vyprostit až do chvíle, než se dotkl tajné štěrbinky. Pak ztichla a rozechvěla se, bezdechá rozkoší, jak pronikal hlouběji a našel tam zrádnou vlhkost. Opustil její rty a zašeptal jí do ucha:

„Dnes v noci tě tam políbím.“

Ta představa ji šokovala. Roztřásla se a celou vahou se o něho opřela, protože se pod ní podlomily kolena. Konečkem prstu zkoumal její ženský otvor, kroužil kolem něj a dráždil nejcitlivější místo. Objala ho oběma rukama kolem krku a jednou si sevřela zápěstí druhé ruky tak silně, až se jí zaryly nehty do masa. Nikdy by nevěřila, že se jí bude dotýkat takovým způsobem. Koneček jeho prstu se pohyboval jemně a jistě, k čemuž mu napomáhala vlhkost jejího těla. Hladil ji a dráždil tak dlouho, až začala odpovídat drobnými záškuby boků.

Hunter jí líbal krk a zastavil se v citlivé krční jamce. „Chceš ještě?“ zašeptal chraptivě. Srdce jí tlouklo tak silně, že ho sotva slyšela.

„Já… nerozumím vám.“

„Chceš?“

„Ano, ano.“ Opustil ji veškerý stud i rozvaha a bylo jí jedno, co s ní udělá, jen když nepřestane. Tělem jí proběhl křečovitý otřes, když ucítila, jak do ní vniká prstem.

Napřed kroužil jen na okraji, ale za chvíli do ní pronikl. Lara zavřela oči, zaklonila hlavu a zmítala se rozkoší tak silnou, až se bála, že omdlí nebo vykřikne. Zaťala zuby do rtu, aby potlačila steny, které jí stoupaly hrdlem. Jeho prst se v ní pohyboval tam a zpátky a Lara si uvědomila, že napodobuje milostnou hru. Odpovídala na každý pohyb a její vnitřní svaly ho hladově svíraly.

„Polib mě,“ zaprosila a přitáhla si jeho rty ke svým.

„Prosím…“

Hunter sklonil hlavu, ale jeho rty se zastavily dráždivých pár centimetrů od jejích. Lara vnímala jeho horký roztoužený dech i vzrušené napětí jeho těla, které se lehce zpotilo.

„To je tvůj trest, Laro,“ zašeptal. „Ted hoříš jako já.“

Pocítila, že se jeho prst vzdaluje a zadržela dech. Jemně si sáhl za krk, rozpojil její sevřené ruce a sehnul se pro odhozenou rukavici. Lara se opřela o stěnu a nevěřícně ho sledovala. Ne,“ slabě protestovala. „Počkej, já…“

Vrhl na ni žhavý pohled a odešel, zanechávaje ji ve stínu pod schodištěm. Zděšeně, rozhořčeně se za ním dívala. „Jak můžeš?“ slyšela se šeptat. „Jak jsi mohl?“ Za minutu se neobratně pokusila upravit si šaty. Nedokázala se soustředit na nic jiného než na svého manžela a na ty strašlivě vzrušujcí věci, které s ní právě prováděl.

Lara si nikdy nevybavila, jak dokázala přežít zbytek večera. Nějak se jí podařilo zachovat zdání klidu, společensky se usmívat a konverzovat, třebaže v jejím nitru zuřila bouře. Jen v jedné chvíli hrozilo, že její maska dostane trhlinu – když nadešel čas, aby jako hostitelka s Hunterem zahájila tanec. Bála se, že na ní každý pozná, co se mezi nimi odehrálo.

„Já nemůžu,“ zašeptala, když k ní Hunter přistoupil a nabídl jí rámě. Ke své hrůze zjistila, že rudne. „Všichni se na nás dívají.“

„Sama jsi pozvala moji bývalou milenku,“ odpověděl Hunter s neproniknutelným výrazem. „Tak se nediv, že je zajímá, jak to mezi námi stojí.“

„A co si pomyslí, když spolu odejdeme před koncem? Že se spolu hádáme, nebo…“

„Nebo vesele pícháme,“ dokončil její větu a škádlivě se usmál.

„Musíte být tak sprostý?“ zeptala se upjatě.

Hunter zareagoval na její připomínku tak, že se k ní choval s vybranou zdvořilostí, což bylo snad ještě horší, než kdyby ze

sebe vypustil proud dalších vulgarit. Kývl na hudebníky a ti zahráli veselou čtverylku. Pak odvedl Laru doprostřed sálu a počkal na ostatní páry. Za chvíli byla vtažena do víru. Vždycky milovala tanec a už dlouho nezahajovala čtverylku, ale tentokrát ji to pranic netěšilo.

Cítila se bezbranná, vydaná napospas, a stále se jí vracela vzpomínka na to, co se odehrálo pod schody… Když si vzpomněla na manželovy ruce mezi svýma nohama a na ňadrech, pokaždé klopýtla.

Přešla půlnoc a minuty se sypaly dále, až skoro dosáhly určené hodiny. Lara hledala očima manžela v přeplněném plesovém sále, ale nenašla ho. Možná, že už na ni čeká nahoře… Připadala si jako odsouzenec před popravou. Vzpomínka na onu rozkoše plnou chvíli pod schodištěm však ještě nevybledla.

Blíží se jedna hodina. Hunter vybral čas dobře. Hosté jsou plně zaměstnáni tancem a zábavou a její nepřítomnosti si nikdo nevšimne. Nenápadně vyklouzla ze sálu.

Ve chvíli, kdy stojací hodiny v hale odbily hodinu po půlnoci, zavírala dveře své ložnice. S obtížemi se jí podařilo svléknout šaty a nechala je spolu se spodním prádlem a punčochami ležet na podlaze. Pak otevřela skříň a našla černé negližé. Se zašustěním jí pokrylo tělo jako černý obláček.

Nejistýma rukama vyjmula perly ze svého účesu, rozpustila si vlasy a vy kartáčovala je do hladká. Pak se prohlédla v zrcadle u toaletního stolku. Její oči byly obrovské a pleť bílá jako mramor. Štípla se do tváří, aby jim dodala barvu, a nadýchla se tak zhluboka, až ji zabolely plíce.

Určitě to nebude tak hrozné jako dřív, pomyslela si. Věřila, že Hunter bude jemný, přestože se na ni zlobí. Ona se také pokusí být vstřícná v naději, že to brzy skončí. Bude to mít za sebou a zítra se život vrátí do vyjetých kolejí.

Chvějíc se rozčilením vstoupila bez klepání do Hunterovy ložnice. Lampa tlumeně svítila a Hunter seděl na kraji lože,

stále ještě ve večerním obleku. Zvedl hlavu, a když viděl, že je oblečená do černého negližé, takřka neslyšně zamručel, ale neřekl ani slovo, nepohnul se, avšak jeho planoucí zrak vstřebával každý detail, od bílých záblesků bosých nohou přes růžovou kulatost prsů, rýsujících se pod černou krajkou, až po hedvábnou hřívu.

Roztřesenými prsty sevřel pramen jejích vlasů a zamumlal:

„Vypadáš jako anděl v černém, Laro.“

Zavrtěla hlavou. „Po dnešním večeru dobře víte, že mám k andělu hodně daleko.“

Nepopřel to.

Všimla si, že už se nehněvá, a začala se opatrně omlouvat.

„Můj pane, co se týče lady Carlysleové…“

„Nechci o ní mluvit. Nic pro mě neznamená.“ „Ano, ale já…“

„To je v pořádku, Laro.“ Spustil ruku z jejích vlasů a dotkl se jejího hrdla. „Lásko… vrať se do svého pokoje.“ Lara na něho ohromeně zírala.

„Nemysli si, že po tobě netoužím,“ ujistil ji, vstal, svlékl si kabát a přehodil jí ho přes ramena. „Když tě vidím v tom negližé, sotva se ovládám.“

„Tak tedy… proč?“

„Protože jsem si dnes večer uvědomil, že mi nejde jen o tvoje tělo. Myslel jsem, že ano, ale…“ sebeironicky se zasmál.

„Můžeš tomu říkat skrupule. Do této chvíle jsem netušil, že je mám.“

„Přeji si dodržet naši smlouvu.“

„Ale já tě nechci získat jako splátku nějakého dluhu. Nic mi nedlužíš.“ „Ale ano.“

„Ať mě čert vezme, jestli tě budu mít jen jako obchodní transakci. Vrať se do svého pokoje. A zamkni za sebou.“

Její užaslý pohled ho zneklidňoval. Vrátil se k posteli, ulehl a netrpělivě na ni mávnul rukou.

Lara se ani nehnula. Pomalu jí docházelo, že už si ji nikdy nebude brát násilím, a začínala mu důvěřovat. Vždycky se Huntera bála, ale zdálo se, že se mezi nimi v tu chvíli něco změnilo.

Připadala si jako na hraně propasti.

Klidně mohla využít jeho nabídky a uniknout. Zadívala se do bezvýrazné tváře svého manžela. Jak jednou poznamenal, přežila v jeho společnosti mnoho nocí. Dnešní nebude o nic horší, vlastně by mohla být o mnoho lepší. Pomalu shodila kabát z ramen a přikročila ke svému muži.

„Chci s tebou zůstat,“ řekla.

Když na to nezareagoval, lehla si vedle něho. Hunter se na ni tázavě podíval. „Nikdo tě nenutí.“

„Ale já chci.“ Nervózně, ale odhodlaně se dotkla jeho obličeje, jako by ho vybízela, aby ji vzal do náručí. Hunter se na ni bez hnutí díval jako na snovou vidinu.

Vklouzla prsty do horké mezery mezi košilí a hedvábnou vestou smetanové barvy a plochou dlaní mu přejela přes hrud. Jeho nehybnost jí dodala odvahy. Pomalu začala rozepínat perleťové knoflíky, až se vesta rozevřela. Pak zatahala za uzel jeho škrobené bavlněné vázanky a s obtížemi ji rozvázala. Byla si vědoma, že se na ni upřeně dívá, ale nedala se tím vyrušit.

Špičky jeho límce se rozevřely a odhalily zarudlou pokožku. Odhodila dlouhý pás vázanky a jemně mu třela podrážděný krk. „Proč muži nosí tak vysoké a škrábavé kravaty?“ zeptala se.

Hunter při jejím doteku blaženě mhouřil oči. „S tím začal Brummell, aby schoval svoje oteklé krční žlázy,“ zamumlal.

„Ty máš moc pěkný krk,“ namítla Lara a přejela mu prstem po dlouhém opáleném hrdle. „Je hřích ho schovávat.“

Při doteku jejího prstu se prudce nadechl a chytil ji za zápěstí. „Laro, nezačínej nic, co nemůžeš dokončit!“ varoval ji.

S uvězněnými zápěstími se naklonila dopředu a vábivě a jemně přejížděla svými ústy po jeho rtech, až ji začal líbat.

Odpověděla mu na dotek jazyka a zvědavě zkoumala vnitřek jeho úst.

Hunter jí uvolnil zápěstí, položil ji na postel a líbal jí ústa, tváře i krk. Lara ho objala a pohlížejíc na obrys jeho hlavy a ramen, které se nad ní tyčily, zašeptala: „Nepřestávej mě líbat.“ Uposlechl. Vzal její hlavu do dlaní a políbil ji tak, že se jí srdce rozbušilo jako o závod. V příštím okamžiku mimoděk

pokrčila kolena, jako by ho jimi chtěla obejmout.

Nevzpomínala si přesně, kdy se s ní naposledy miloval, věděla jen, že to bylo neosobní milování, bez jediného slova a polaskání. Jak rozdílně se jí dotýkal teď! Laskal ji konečky prstů jako motýlími křídly. Vyhrnul jí negližé ke kolenům a líbal jí nohy – chodidla, hebký vnitřní kotník. Dovolila mu, aby jí zvedl nohu, a když ucítila jemné kousnutí v jamce pod kolenem, lehce sebou škubla.

„Líbí se ti to?“ zeptal se. „Já… ne… Já nevím.“

Přitiskl tvář na vnitřní stranu jejího stehna, až ji přes tenké hedvábí zaškrábalo strniště na jeho bradě. „Musíš mi říct, co se ti líbí,“ požádal ji zastřeným hlasem. „Nebo co se ti nelíbí. Řekni mi všechno, co chceš.“

„Když jsem dnes večer přišla, myslela jsem, že si to chceš rychle odbýt.“

Najednou se rozesmál a sevřel jí nohy. „Chci, aby to trvalo co nejdéle. Tak dlouho jsem na tuhle noc čekal… Bůhví, kdy přijde další.“ Přes hedvábí negližé ucítila jeho horká ústa, líbající její stehno.

Lara se mu polekaně vzepřela koleny o hrudník. Jedinou překážkou mezi ní a jeho ústy byl půlnoční závoj negližé. Sevřel jí boky a pak rukama vklouzl pod její hýždě, zatímco ústy postupoval vzhůru po stehně.

Když se dostal až k zakázanému místu, Lara se pokusila odstrčit mu hlavu. Chytil ji za ruku a zlíbal jí prsty, načež se vrátil k jejímu odtahujícímu se tělu. Ucítila vlhký dotek jazyka přímo mezi stehny, na místě, kde citlivou tkáň nechrání

chloupky. Zasténala a manžel jí ještě více rozevřel stehna a pokračoval v laskání, při kterém jí celé tělo ztuhlo rozkoší.

Něco vyhrkla, nevědouc, zda je to protest, nebo souhlas. Hunter zdvihl hlavu. „Nezkusíme to bez závoje?“ zeptal se chraptivě.

„Ne!“

Zasmál se její rychlé odpovědi a posunul se výš, až se ocitli tváří v tvář. „Svlékni si to negližé,“ žebronil a stáhl jí černé ramínko z bílého ramene.

„Napřed zhasni.“

„Ale já tě chci vidět,“ protestoval a dál líbal hebkou pokožku, kterou odhalil. „A chci, abys ty viděla mě.“

Lara na něho ostražitě pohlédla. Ve tmě by to pro ni bylo lehčí. Snáze by oddělila své denní já od nočního, které seúčastní činnosti, již světlo nesnese. Nechtěla vidět, co se mezi nimi odehraje. „Ne,“ zakňourala, ale Hunter z jejího tónu vycítil nerozhodnost.

„Nejsladší drahoušku,“ zašeptal na jejím rameni. „Jen jednou to zkus.“

Už neprotestovala, když stáhl ramínka a pak celé negližé, zanechávaje ji zranitelnou v matném světle lampy. Přitiskl její nahé tělo k svému plně oblečenému a řekl: „Pomoz mi.“

Lara poslušně rozepnula knoflíčky jeho pomačkané a propocené košile. Trpělivě čekal, ale napjaté svaly se mu nedočkavě chvěly, dýchal, jako by neměl dost kyslíku. Ve chvíli, kdy Lara zápolila s francouzskými knoflíčky od manžet, sevřel ruku v pěst.

„Chci tě,“ řekl chraptivě. „Chci tě ze všeho nejvíc v životě.“

Nečekal, až se jí podaří rozepnout rukáv. Položil ji na záda a naklonil se nad ní, takže jeho rozepnutá košile splývala po obou stranách jejího nahého těla. Nenasytně ji přelétl pohledem, přičemž mu neunikl žádný detail, a pak ji políbil. Lara roztouženě pozorovala jeho svalnatou hrud, která se tyčila přímo nad ní. Tolik věcí si o něm nepamatovala, vlastně se je nikdy neodvážila zkoumat. Váhavě se dotkla pevné hladké

hrudi, hnědých bradavek, útlého pasu. Jeho tělo bylo šelmovitě svalnaté – tolik se lišilo od nepevné těžké hmoty, která ji dříve drtívala!

Sklouzl níže a pohrával si s jejími ňadry, potěžkával je v dlaních a prsty dráždil bradavky. Pak jednu z nich vsál do úst a jemně ji sevřel mezi zuby. Po chvíli přešel ke druhé. Lara si připadala jako v horečce… Cosi v ní povolilo. Zabloudil dlaní na její břicho a ona rozevřela stehna, vybízejíc ho, aby se jí dotkl, pronikl do ní, dělal si s ní, co se mu zamane.

Hunter vycítil, že se mu odevzdává, a líbal ji všude – na břicho, na hruď, na stehna, na jemné chloupky v klíně, a bez ustání se opájel její vůní. Pak prsty rozevřel její nejtajnější místo, odhalil citlivý bod a přitiskl na něj jazyk. Prohnula se pod náporem oslepující děsivé rozkoše a do očí jí vyhrkly slzy. Chvíli ji jemným kroužením dráždil a pak cítila, jak jeho jazyk postupuje hlouběji a s nekonečnou jemností do ní vniká. Vahou hrudníku přidržel její nohy roztažené a jazykem stupňoval její rozkoš k nevydržení.

Lara se zvedla na lokti a prsty druhé ruky zapletla do jeho hustých vlasů. Srdce jí bušilo o žebra, před očima se jí dělaly mžitky a všemi smysly se soustředila na místo, jehož se dotýkaly jeho rty. Kořil se jí, hltal ji a ničil, až to nevydržela a v nekonečné křeči divoce zasténala.

Po odeznění posledního záchvěvu se Hunter zvedl a podíval se do Lařiných vlhkých, užaslých očí. S vážným výrazem jí setřel slzy z tváří a ona se rozechvělými prsty dotkla Hunterových rtů, zvlhčených její tělesnou šťávou.

Vklínil koleno mezi její nohy a ona je okamžitě rozevřela. Chvilku se potýkal s poklopcem a pak ucítila tlak proti své měkké jeskyňce. V očekávání bolesti zaťala zuby. Avšak on do ní vstupoval pomalu a jemně, takže se namísto bolesti dostavil pocit hlubokého naplnění, na který zareagovala překvapeným zasténáním.

Když jejich těla splynula, pohřbil Hunter tvář v jemné křivce Lařina ramene. Cítila, jak se jeho velké tělo chvěje, jak se

snaží ovládnout stoupající rozkoš. „Já ti pomůžu,“ zamumlala, přejela mu dlaní po zádech a vstřícně pozdvihla bedra.

„Laro, ne… Počkej! Ach, už to nevydržím…“

Znovu se vzepjala, aby do ní pronikl ještě hlouběji. Hunter odpověděl hlasitým zasténáním, doprovázejícím vrcholnou rozkoš.

O několik nádherných okamžiků později se převrátil na bok. Prudce ji políbil, stále ještě lapaje po dechu. Jeho ústa byla slaná a dráždivě voněla.

První promluvila Lara s tváří u jeho hladké hrudi. „Teď už můžeme zhasnout?“

Ucítila, jak se mu pod její tváří smíchem otřásá hrudník. Ale vyhověl její prosbě. Na chvíli opustil lože, svlékl si zbytek šatů a zhasnul lampu. Pak se k ní v temnotě vrátil.

Lara se probudila ze sna o Psyche, krásné panně, která měla být obětována okřídlenému hadovi, a místo něho ji unesl Eros…, neznámý manžel, který ji navštěvoval v noci a miloval se s ní, aniž ho mohla spatřit. Lara se převalila na záda, protáhla se a překvapeně se dívala na mužské tělo, které leželo vedle ní. Instinktivně se natáhla pro přikrývku, která se jí shrnula k pasu, ale velká mužská ruka jí v tom zabránila.

„Nedělej to,“ požádal ji Hunter tiše. „Líbí se mi měsíční světlo na tvé pleti.“

Nespal, díval se na ni. Lara se podívala na své nahé tělo, ozářené sříbřitě modrým svitem, pronikajícím pootevřeným oknem, a znovu se pokusila přikrýt.

Hunter jí vzal přikrývku a odhalil ji celou. Dotkl se hrotů jejích ňader a pohladil bílé obliny. Otočila se a hledala jeho ústa. Políbil ji tak, že se jí znovu zrychlil tep. Objal ji kolem zadečku a přitáhl k sobě.

Na břiše ucítila jeho vzrušené pohlaví. Už ho nepovažovala za zbraň, nýbrž za nástroj rozkoše. Opatrně se ho dotkla, objala ho prsty a přejela po horké hedvábné kůži. Zachvěl se. Cítila,

že ji chce mnoho věcí naučit a ukázat, ale prozatím ji nechal, aby jeho tělo zkoumala po svém. Potěžkala váček mezi jeho nohama a postoupila až k citlivému konečku. Zasténal, přitiskl ústa na její krk a šeptal, jak moc ji chce.

Pokrčil a rozevřel jí kolena, usídlil se mezi stehny a zmocnil se jí. Lara zalapala po dechu a zavrtěla se, aby mu ulehčila vstup. Po krátkém zaváhání ho její tělo vlhce přivítalo. Pohyboval se v ní v pravidelném rytmu a ona mu radostně odpovídala boky. Rukama sevřela jeho svalnatá záda. Miloval ji přesně tak, jak si přála, pronikal stále hlouběji a její rozkoš rostla s každým jeho pohybem.

V okamžiku, kdy vyvrcholila, unikl jí divoký výkřik a otřásla se v křeči. Stejnou rozkoš jí působilo, když cítila Hunterovo uspokojení, svírajíc jeho chvějící se tělo v náručí.

Zůstal v ní ještě dlouho, laskal ji a líbal. Lara se zasněně probírala jeho hustými vlasy a hladila dětsky hebké místečko za jeho uchem. Pak ucítila, že se zvedá, a zaprotestovala.

„Ne, ještě ne…“

„Vždyť bych tě umačkal,“ zašeptal a odkulil se na bok.

Vsunul jí stehno mezi nohy a lenivě si pohrával s vlhkými chloupky jejího klína, jako by ji uklidňoval, ale zároveň vzrušoval. „Bylo to takové jako s lady Carlysleovou?“ zeptala se.

„Takové to nebylo s nikým v mém životě.“

Potěšená Lara se přitulila tváří k jeho hrudi. „Huntere?“

„Hmmm?“

„Co ti dneska večer lady Carlysleová řekla?“

Jeho ruka se přestala pohybovat, tělo se napjalo a odpověděl trochu podrážděně. „Esther byla zklamaná, když jsem jí sdělil, že nemám zájem obnovit náš vztah. Byla dokonce tak zklamaná, že mně obvinila, že nejsem skutečný Hawksworth.“

„Skutečně?“ Lara se přitiskla k jeho hrudi pevněji. „Myslíš, že tě obviní na veřejnosti?“ zeptala se opatrně.

Lehce pokrčil rameny. „Pochybuji. Společenská smetánka by si myslela, že z ní mluví uražená ješitnost. Esther ze sebe rozhodně neudělá blázna.“

„To jistě ne,“ zamrkala Lara a její řasy ho pošimraly na hrudi. „Stejně je mi to líto.“

„Co?“

„Že jsem ti tak znepříjemnila večer.“

„Inu…“ zavrtěl prsty ve štěrbině mezi jejími stehny, až se zachvěla. „Však mi to vynahradíš,“ zamumlal. „Že ano?“

„Ano… ano…“ zasténala rozkoší.

„Mami, mami!“

Lara zívla a otevřela oči do nízkého ranního slunce. Ke svému zoufalství zjistila, že vedle postele stojí Johnny v noční košilce, bosé nožky má špinavé a jeho hlava s černými rozčepýřenými vlásky je ve stejné úrovni s její.

Uvědomila si, že ji chlapec našel v manželově posteli, rychle se ohlédla a zjistila, že Hunter se zrovna probouzí. Sevřela přikrývku pod krkem a otočila se k Johnnymu. „Proč jsi tak brzo vzhůru?“ zeptala se.

„Kuřátka se klubou.“

S námahou se rozpomněla na kukaň s kvočnou, kterou spolu posledních pár dní sledovali. „Jak to víš, drahoušku?“

„Byl jsem se na ně kouknout.“ Nevinným pohledem spočinul na Hunterovi, který se posadil a drbal se v rozcuchaných vlasech, do půl těla nahý.

„Dobré ráno,“ pozdravil klidně, jako by to byla běžná situace.

„Dobrý ráno,“ odpověděl Johnny vesele a otočil se k Laře.

„Mami, proč nejseš ve svý posteli?“

Otázka Laru vyvedla z míry, ale pak se rozhodla pro co nejprostší odpověd. „Protože mě lord Hawksworth pozval, abych spala tady.“

„Kde máš noční košili?“

Zrůžověla a pečlivě se vyhnula pohledu na Huntera. „Víš, byla jsem včera v noci tak unavená, že jsem si ji zapomněla vzít.“

„Hloupá stará máma,“ zachichtal se nad její zapomnětlivostí.

Lara se na něho usmála. „Co kdyby sis došel pro župánek a bačkůrky?“

Když dítě odešlo, Hunter se natáhl po Laře, ale ta uskočila a vyklouzla z lože. Popadla jeho košili, odhozenou na podlaze, a přehodila ji přes sebe. Pak se podívala na dlouhé tělo svého manžela, protahující se na posteli. Setkali se očima a letmo se na sebe usmáli.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Hunter měkce.

Lara neodpovídala. Snažila se popsat pocit, který ji naplňoval od hlavy k patě, ale nenacházela slov. Zvláštní, šťastné teplo, něco, co dosud nepoznala. Nejraději by od něho neodešla ani na minutu, toužila být stále s ním, ve dne i v noci.

„Jsem šťastná“ řekla nakonec. „Tak šťastná, až se bojím.“ Jeho oči byly tmavé a sladké jako med. „Čeho se bojíš, má lásko?“

„Strašně se bojím, aby to vydrželo.“

Hunter ji přivolal gestem, ale přiblížila se jen na vzdálenost rychlého polibku a odtančila z jeho dosahu. „Kam jdeš?“ zeptal se.

Lara se zastavila na prahu a usmála se. „Obléknout se a podívat se na kuřata, samozřejmě.“

Bylo nezbytné postarat se o děti z věznic a nečekat na rozšíření sirotčince. Nechat je do té doby ve stávajícím prostředí nepřicházelo v úvahu. Lara nesnesla pomyšlení na to, že by v těch hnusných podmínkách strávily byť jen jedinou další noc. Nezbývalo než přimět obyvatele Market Hillu, aby se jich ujali, dokud nebudou dokončeny úpravy sirotčince. Naneštěstí se však tato myšlenka nesetkala s příznivým ohlasem.

„Jak mohou být tak bezcitní?“ ptala se Lara Huntera, když se vrátila z dopolední obchůzky, při níž byly všechny její žádosti o umístění sirotků zdvořile odmítnuty. Vstoupila do knihovny, odhodila klobouk na židli a ovívala si rozpálený obličej. „Vždyť jsem se obrátila na rodiny, které si to mohou dovolit! Navíc by se jednalo jen o jedno či dvě děti na pár měsíců! Proč se k tomu staví zády? Byla jsem si naprosto jistá, že mohu počítat s paní Hartcupovou, s Wyndhamovými…“

„Uvažuj prakticky,“ přerušil ji Hunter, odsunul židli od stolu, přitáhl si Laru na klín a začal jí odepínat krejzlík. „Musíš si uvědomit, má drahá, že je nežádáš, aby se postarali o obyčejné děti. Počestní občané Market Hillu považují vězeňské sirotky za budoucí kriminálníky, a v takové chvíli jdou dobré úmysly stranou. Kdo by jim to měl za zlé?“

Lara se na jeho klíně napřímila a vyčítavě na něho pohlédla.

„Jak můžeš něco takového říct? Copak Johnny není andílek?“

„Není to špatný kluk,“ přiznal Hunter se suchým úsměvem a podíval se významně k oknu. Lara zaslechla třaskání a

výbuchy, které naznačovaly, že se Johnny věnuje své oblíbené zábavě – buď odpaluje kapsle v pistolce, nebo do nich tluče kamenem. „Ale Johnny je výjimka,“ pokračoval Hunter.

„Mnoho z těch dětí bude potřebovat zvláštní péči a pozornost. Některé budou spíš jako divoká zvířata vypuštěná do města. Nemůžeš očekávat, že si na sebe Hartcupovi, Wyndhamovi nebo jiné rodiny vezmou takovou zodpovědnost.“

„Ale ano, mohu,“ trvala na svém a zamračila se do jeho soucitné tváře. „Co si mám počít, Huntere?“

„Počkej, až bude hotové nové křídlo v sirotčinci. Pak najmeme další učitele a vychovatele,“ odpověděl.

„Ale já nemůžu čekat. Chci dostat ty děti z vězení okamžitě. Přivezu je všechny sem a postarám se o ně sama, když budu muset.“

„A co Johnny?“ poznamenal Hunter klidně. „Jak mu vysvětlíš, že se plně věnuješ dvanácti cizím dětem a na něj už ti nezbývá čas?“

„Řeknu mu…, zkrátka mu vysvětlím…,“ Lara se s bolestným povzdechem zarazila. „Ne, to by nepochopil,“ přiznala.

Hunter nad jejím zoufalstvím zavrtěl hlavou. „Miláčku můj drahý,“ zabručel. „Poradil bych ti, aby ses obrnila trpělivostí a zatvrdila srdce, ale tuším, že to nedokážeš.“

„Nemohu ty ubožáky nechat ve vězení další měsíce,“ namítla.

„Hrome, tak dobře. Uvidím, co mohu dělat, ale pochybuju, že budu mít větší štěstí než ty.“

„Budeš,“ řekla Lara s nadějí v hlase. „Ty umíš přesvědčit lidi, aby udělali přesně to, co po nich chceš.“

Hunter se najednou zašklebil. „Já umím ještě jiné věci, které ti předvedu dnes v noci.“

„To se uvidí,“ odpověděla vyzývavě a sklouzla z jeho klína.

Z Huntera se stal nečekaný spojenec. Chodil po návštěvách, přemlouval, lichotil, smlouval i vyhrožoval, až se mu podařilo

získat dočasné domovy pro všech dvanáct dětí. Lara jako oběť jiné jeho přesvědčovací kampaně, která se ovšem od této podstatně lišila, dobře věděla, jak bylo pro měšťany Market Hillu těžké mu odolat.

Po společné noci, kdy poprvé v životě poznala rozkoš v náručí muže, se na něho dívala jinýma očima. Daleko překvapivější než uspokojení, které jí poskytl, byl pocit jistoty, že mu může důvěřovat.

Hunter je laskavý muž, pomyslela si překvapeně. Její manžel a laskavý, a to nejen k ní, ale i ke svému okolí… Netušila, co tuto proměnu způsobilo, ale byla za ni hluboce vděčná. Třebaže neschvaloval její dobročinné zásahy do života jiných lidí, zdálo se, že je chápe a dokáže je do rozumné míry podporovat.

Hunter byl vždycky velmi zaneprázdněný muž, ale nyní se věnoval docela jiným činnostem než na začátku manželství. Tenkrát nechyběl na žádné lovecké či sportovní události, o jeho častých návštěvách hráčských klubů ani nemluvě. Lara měla podezření, že jeho bývalí kamarádi jsou trpce zklamáni, že se Hunter vrátil z Indie s novým smyslem pro zodpovědnost za lidi, kteří jsou na něm závislí. Zapojil rodinu Crosslandů do lodní dopravy, obchodu a do tovární výroby, navíc zakoupil pivovar, který pravidelně vynášel. Zajímal se o své panství, věnoval pozornost polním pracím a sklizni a postaral se o zlepšení, která nájemci půdy již dlouho požadovali.

Jako mladý muž, zvyklý na dědičné výsady a naplněný pocitem nezranitelnosti, si Hunter zřejmě myslíval, že svět byl stvořen pro jeho potěšení. Jen jedinkrát se mu osud postavil na odpor – když zjistil, že Lara je neplodná. Tenkrát tuto situaci nezvládl. Nyní se zdál vyzrálejší a nekonečně moudřejší, nic nepovažoval za jisté a statečně na svých ramenou nesl odpovědnost, které se dříve všemi způsoby snažil vyhnout.

Ne že by se z něho stal světec… Stále v něm přežívalo rošťáctví, které Laru bavilo. Byl svůdník, trapič a smíšek a nutil ji, aby zapomínala na morálku a skotačila s ním způsobem,

kterého by podle všeho neměla být schopna. Jednou večer navštívil Lařinu ložnici a prohlásil, že si chce užít nástropního zrcadla, dříve než ho Smith Velkomožný a jeho asistenti odstraní. Pomiloval se s ní, nedbaje na její protesty, a srdečně se smál, když se v okamžiku, kdy bylo po všem, schovala pod přikrývkou. Doprovázel ji na důstojný hudební večírek a celou dobu jí šeptal do ucha pikantní pasáže z indických posvátných textů. Na soukromém pikniku ji svedl pod širým nebem.

Byl to manžel, v jakého se nikdy neodvážila doufat: citlivý, vzrušující a silný. Milovala ho – nemohla jinak – i když jí jakási jiskřička pochybnosti bránila přiznat to nahlas. V pravý čas, až si bude naprosto jistá, mu to řekne. V srdci stále ještě čekala, až dokáže, že je jí plně hoden.

Lara se opásala obrovskou zástěrou a v malém kamenném moždíři roztloukala lněné semínko. Olejovitou hmotu opatrně stírala do nádoby se včelím voskem. Podle starého rodinného receptu tak vyráběla mazání proti dně, která trápila jednoho obyvatele Market Hillu, sira Ralpha Woodfielda. Byl to sice hrdý muž a od nikoho nežádal pomoc, ale přesto si ráno poslal sluhu pro vyhlášenou mast.

S potěšením vyzkoušela chladnoucí vosk, nasypala do moždíře další půlšálek lněného semínka a začala ho drtit kruhovitými pohyby tlouku. Na druhé straně kuchyňského stolu hnětly dvě děvečky pod vedením kuchařky chlebové těsto a formovaly je do úhledných bochníků. Při práci je bavila jedna z děveček, která zpívala milostnou písničku, jež byla v současné době ve vsi velmi populární. Hnětla těsto v rytmu písničky:

Já chci kluka bohatýho s kapsama plnejma zlata, s kočárem a koníkem a chci ho nato tata. A je hezkej, kudrnatej a s modrejma očima, hlava se mě hned zatočí a bude nám moc príma…

Písnička dále vypočítávala požadované přednosti pomyslného nápadníka a všechny dívky i ženy v kuchyni se chichotaly. „Jako kdyby se takovej člověk dal v Market Hillu najít!“ zvolala kuchařka.

Do všeobecného veselí vstoupila Naomi v zaprášené vycházkové sukni a přistoupila k Laře, rozvazujíc si se starostlivým výrazem stuhu slaměného klobouku.

„Naomi,“ podivila se Lara a ustala v práci. „Dnes máš přece volno. Myslela jsem, že budeš se svými přáteli ve vesnici.“

„Musela jsem se vrátit, milady,“ odpověděla Naomi tiše, zatímco zábava pokračovala. „Nevím, jestli tomu mám věřit, ale… Ve vesnici se říká…“

Lara odložila paličku a tázavě se na ni zadívala.

„Tejká se to lady Lonsdaleový,“ pokračovala Naomi.

„Kamarádím se s Betty, to je její komorná, víte, a všechno si říkáme…“ Naomi se neklidně nadechla. „Betty mi povídala, že lady Lonsdaleova je nemocná, ale že je to tajný.“

Lara si uvědomila, že je všichni poslouchají, a odtáhla Naomi do kouta. „Nemocná?“ zašeptala polekaně. „Ale to není možné… Proč mě neinformovali?“

„Betty povídala, že si rodina nepřeje, aby o tom někdo věděl.“

„Co jí je?“ zeptala se Lara naléhavě. „Naomi, neřekla ti Rachelina komorná… Neublížil mé sestře lord Lonsdale?“

Komorná sklopila oči. „Lady Lonsdaleova tvrdí, že spadla ze schodů. Betty to neviděla na vlastní oči, ale podle ní to nebyl obyčejnej pád. Lady Lonsdaleový je prej moc špatně a ani neposlali pro doktora.“

Lara se roztřásla hrůzou, zmatkem a vztekem. Lonsdale Ráchel zase udeřil. Tím si byla jistá. A jako dřív toho litoval a styděl se zavolat lékaře, když Ráchel potřebovala ošetřit. Lařin mozek pracoval naplno… Musí jet k Ráchel, odvézt ji do bezpečí, od Lonsdalea, vyléčit ji.

„Milady,“ ozvala se Naomi, „neprozraďte prosím, od koho to víte. Nechtěla bych, aby Betty kvůli mně přišla o místo.“

„Spolehni se, Naomi,“ odpověděla Lara, navenek překvapivě klidná navzdory chaosu, který panoval v jejím nitru. „A děkuji ti, Naomi. Dobře jsi udělala.“

„Ano, milady,“ oddechla si Naomi, sebrala klobouk a zmizela z kuchyně.

Lara, aniž věnovala pohled kuchařce a služtičkám, které si začaly šeptat, se jako ve snách odebrala do pánského pokoje. Jeho stěny pokrývaly lovecké trofeje, shromážděné Hunterem a jeho otcem, a jejich pochmurně zářící skleněné oči svědčily o vítězné mužnosti generací Hawksworthů.

Jako by ji probraly k životu. Přiskočila k zasklené skříni s dlouhou řadou loveckých pušek a ze zásuvek postupně vyndávala pytlíky kulek, čisticí nářadí, růžky se střelným prachem a konečně mahagonové krabice s pistolemi, umístěnými v sametových lůžkách. Měly pažby vykládané perletí, stříbrem, drahým dřevem… Byly vyřezávané, tepané a zdobené jako církevní nádoby.

Lara v životě nevystřelila z pistole, ale často viděla, jak to dělá Hunter a jeho přátelé. Nabíjení a další manipulace nebyla problém. Poháněla ji zuřivost, která každou vteřinu vzrůstala, a tak si nevšimla, že někdo vstoupil. Vyrušil ji teprve Hunterův hlas.

Právě se vrátil z obhlídky nového plotu a měl na sobě jezdecký oblek. „Chystáš se na souboj?“ zeptal se a přikročil blíž, aby jí odebral zbraň z nejisté ruky. „Jestli chceš někoho zabít, rád bych o tom věděl předem.“

Lara si přitiskla pistoli k tělu. „Ano,“ řekla, a při pohledu na jeho nevzrušený výraz se nahromaděná zuřivost rozplynula v proudu slz. „Ano… Chci zabít tvého kamaráda Lonsdalea. Už zase ublížil Ráchel, už zase… Nevím, v jakém je stavu, ale musím ji odtamtud dostat. Měla jsem to udělat už dávno! Jen doufám, že tam ten darebák bude, abych mu mohla prohnat kulku srdcem!“

„Klid.“ Hunterova velká ruka sevřela pistoli a opatrněji odložila na stolek. Otočil se k Laře a pozorně se zadíval do

jejího uslzeného obličeje. S jeho příchodem se jí ulevilo, a když ji sevřel v náručí a zašeptal jí konejšivá slovíčka do vlasů, bylo jí ještě o něco lépe.

Posmrkávající Lara sáhla pod jeho vestu a dlaní nahmatala klidně bušící srdce. Teplý dech ve vlasech ji rozechvěl. Bylo to tak příjemné, vyplakat se v jeho náručí, možná důvěrnější než milování. Nesnášela pocit bezmoci, ale právě v tuto chvíli cítila, že je jí opravdovým manželem. Utišila se, nadechla se známé vůně a naposledy vzlykla.

Hunter našel kapesník, utřel jí uplakaný obličej, nechal ji vysmrkat a něžně požádal: „Ted mi řekni, co se vlastně stalo.“

Lara smutně potřásla hlavou. Věděla, že když se jedná o Lonsdalea, nebude ochoten jí pomoci. Pro muže Hunterova či Lonsdaleova typu je přátelství důležitější než manželství. Manželka, jak už dávno prohlásil Hunter, je nevyhnutelná nutnost. Přátele si muž pečlivě vybírá a je jim věrný po celý život.

„Zmínila ses o Lonsdaleovi,“ naléhal Hunter, protože se Lara odmlčela. „Co se stalo?“

Lara se vykroutila z jeho náručí. „Nechci o tom mluvit. Stejně bys hájil Lonsdalea, jako jsi to dělal vždycky. V takových věcech stojí muži vždycky při sobě.“

„Pověz mi to, Laro.“

„Naomi se ve vesnici doslechla, že je Ráchel nemocná. Že se údajně poranila, když spadla ze schodů. Protože znám Ráchel a jejího manžela, bojím se, že došlo k něčemu daleko horšímu.“

„Takže je to jenom nějaký klep. Dokud nebudeme znát důkazy…“

„Cožpak o tom můžeš pochybovat?“ zvolala Lara.

„Lonsdale si vylévá vztek na mojí sestře pod každou záminkou. Všichni to vědí, ale nikdo se neodváží zasáhnout. A Ráchel by raději umřela, než aby to přiznala. Nikdy ho neopustí a nikdy o něm neřekne špatné slovo.“

„Je to dospělá žena, Laro. Nech ji, ať o svých věcech rozhoduje sama.“

Lara soptila. „Ráchel není schopna rozhodovat o Lonsdaleovi. Věří jako všichni ostatní, že žena je manželovým majetkem. Muž má právo nakopnout svého psa, zbičovat svého koně a zmlátit svoji manželku.“ Lařiny oči se naplnily novými slzami. „Nevím, jak moc Ráchel ublížil tentokrát, ale vím, že se děje něco hrozně zlého. Nežádám tě, abys zasáhl, protože vím, že Lonsdale je tvůj nejlepší přítel. Prosím jen o jedno – nepleť se do toho a já udělám, co musím.“

„Když se mi hrabeš v mé zbrojnici, asi se do toho budu muset plést.“ Zachytil ji ve chvíli, kdy se natahovala pro další mahagonovou skříňku. „Laro, podívej se na mě. Zajedu na Lonsdaleovo panství a zjistím, co se děje. Spokojená?“

„Ne,“ odpověděla tvrdohlavě. „Já chci jet s tebou. A v každém případě chci přivézt Ráchel k nám, ať už je její stav jakýkoli.“

„Mluvíš nesmysly,“ napomenul ji přísně. „Nemůžeš zasahovat do manželství a unést ženu z manželova vlastního domu. To je protizákonné.“

„Zákon mě nezajímá. Zajímá mě jen bezpečí mé sestry.“

„A co uděláme, když tu nebude chtít zůstat?“ posmíval se.

„Zamkneme ji v pokoji? Přivážeme ji k posteli?“

„Ano!“ vybuchla Lara, třebaže dobře věděla, že mluví hlouposti. „Ano, udělám všechno, abych ji dostala ze spárů toho monstra.“

„Nikam nepojedeš,“ rozhodl Hunter. „Jestliže je Ráchel nemocná, jen bys jí přitížila.“

Lara se vykroutila a sápala se po pistolovém pouzdru. „Ty nemáš sestru ani bratra,“ polykala slzy. „Kdybys měl, chápal bys, co k Ráchel cítím. Chtěla jsem se o ni starat od chvíle, kdy se narodila.“ Protřela si pálící oči. „Pamatuju se, jak jednou, když jsme byly ještě malé, chtěla Ráchel vylézt na velký strom na nádvoří. Pomohla jsem jí, přestože nám to tatínek přísně zakázal. Seděly jsme na větvi a houpaly nohama. Najednou ztratila rovnováhu a spadla. Zlomila si ruku a klíční kost. Nestačila jsem ji zachytit a jen jsem s hrůzou sledovala její pád.

Žaludek se mi sevřel, jako kdybych spadla sama. Co bych za to byla dala, kdybych spadla místo ní! A zrovna tak se cítím teď – bezmocně sleduju, jak jí ten mizera ubližuje.“

Třásla se jí brada a pevně sevřela čelist, aby se znovu nerozplakala.

Odmlčeli se. V pokoji bylo takové ticho, že kdyby se Hunterův obraz neodrážel ve skle, myslela by si, že její manžel odešel. „Vím, že nemůžeš nic dělat,“ ozvala se nakonec Lara.

„Nechceš si znepřátelit nejlepšího přítele.“

Hunter zaklel, až se jí zježily vlasy na hlavě. „Čert tě vem,“ zavrčel. „Zůstaň tu a já přivezu Ráchel.“

Prudce se otočila a užasle se na něho zadívala. „Opravdu?“

„Přísahám,“ odsekl.

Zaplavila ji úleva. „Ach, Huntere…“ Zamračeně zavrtěl hlavou. „Neděkuj mi za něco, do čeho se mi zatraceně nechce.“

„Tak proč…“

„Protože je mi jasné, že bys mi jinak nedopřála chvilku klidu.“ Podíval se na ni, jako kdyby ji chtěl zaškrtit. „Na rozdíl od tebe netrpím nepřekonatelnou touhou zachraňovat svět. Mám jediné přání – žít v klidu. Až bude tahle příhoda za námi, ocenil bych pár dní, kdy si nebudu muset lámat hlavu s osudem sirotků, starých lidí a dalších nešťastníků. Přál bych si prožít jeden nebo dva večery v soukromí. Žádám snad příliš?“

Lařin pátravý pohled se střetl s jeho zuřivým. Rozhodně si nepřál vypadat jako dvorný rytíř. Pokoušel se dát jasně najevo, že jedná ze sobeckých, nikoli rytířských pohnutek.

Moc to nepomohlo. Laře bylo jasné, že Hunter ví, že se rozhodl správně. Znovu si uvědomila, jak se změnil. „Musím se ti k něčemu přiznat,“ řekla tiše.

„Opravdu?“ opáčil chladně.

„Byly doby, už je to dávno, kdy jsem Ráchel… záviděla.“ Sklopila oči a zadívala se na koberec. „Když si Ráchel brala Lonsdalea, myslela si, že je do něj zamilovaná. Připadal nám ohromně romantický a okouzlující, a když jsem vás dva v duchu srovnávala, dopadl jsi… hůře. Byl jsi příliš vážný a

chybělo ti Lonsdaleovo kouzlo. Není divu, že jsem tě nemilovala. Sňatek zorganizovali moji rodiče a já jsem jej přijala jako rozumné řešení. Ale když jsem viděla láskyplné pouto mezi Ráchel a Lonsdalem, neubránila jsem se pomyšlení, že dopadla lépe než já. Nikdy jsem ti to nemínila říct…“ Lara pevně sevřela dlaně, až jí klouby zbělely. „Ted vidím, jak jsem se mýlila. Stal jsi se tak…“ Zarděla se a zmlkla, ale pak ji vděčnost a ještě něco hlubšího přinutily pokračovat. „Jsi lepší, než jsem kdy doufala, že bys mohl být. Změnil ses v muže, jemuž věřím a na něhož se mohu spolehnout. Na muže, kterého mohu milovat.“

Neodvážila se na něho pohlédnout. Netušila, zda ho její přiznání potěšilo, nebo rozhořčilo. Hunter kolem ní přešel, na chvíli se v jejím zorném poli objevily jeho jezdecké boty, a vyšel pootevřenými dveřmi… Zanechal ji o samotě s doznívajícím vyznáním ve vzduchu.

Zdálo se, že služebnictvo v Lonsdaleově domě volilo strany podle pohlaví. Muži stáli při svém pánovi, zatímco ženy sympatizovaly s paní domu. Pár sluhů a stoický lokaj se snažili zabránit Hunterovi v proniknutí do domu, zatímco hospodyně a komorná starostlivě postávaly poblíž. Hunter pochopil, že přítomné ženy by mu velmi rády umožnily vstup do ložnice jeho švagrové.

Lhostejně zkřížil pohled s lokajem, starším mužem, který ve službě Lonsdaleům prožil několik desítek let. Nebylo pochyb o tom, že se za ty roky stal svědkem mnoha rodinných hříchů, které nezřídka pomáhal utajit. Zdvořile a důstojně Huntera pozdravil, ale cosi nejistého v jeho očích svědčilo o tom, že všechno není, jak by mělo být. Po stranách stáli dva obrovití sluhové, jejichž výraz naznačoval, že jsou připraveni vynést Huntera v zubech.

„Kde je Lonsdale?“ zeptal se Hunter příkře.

„Pán je pryč, můj pane.“

„Bylo mi řečeno, že lady Lonsdaleova je nemocná. Přišel jsem se přesvědčit o jejím stavu.“

Lokaj odpověděl s obvyklou důstojností, ale zdálo se, že ve tváři potemněl. „O zdraví lady Lonsdaleové vás nemohu informovat, můj pane. Je to pochopitelně důvěrná záležitost. Snad bude lépe promluvit si o tom s lordem Lonsdalem, až se vrátí.“

Hunter se podíval na sluhy a dvě ženy pod schodištěm. Podle jejich strnulých výrazů usoudil, že Ráchel je na tom skutečně špatně.

Situace mu připomněla, jak jednou v Indii navštívil svého umírajícího přítele. Dům byl plný příbuzných z obou stran, z jeho i manželčiny. Všichni věděli, že když ten muž zemře, bude manželka upálena s jeho tělem. Hunterovi se vybavil rudý otisk dlaně, který nešťastná žena zanechala na dveřích, než se odebrala splnit tradiční povinnosti satí. To bylo jediné, co po sobě na světě zanechala. Hunterovi se až zvedal žaludek při pomyšlení, že jí nemohl nijak pomoct. Indové na dodržování satí lpěli tak fanaticky, že by cizince, který by se odvážil vměšovat, neváhali zabít.

Jak málo je život ženy ceněn v mnoha takzvaných společensky vyspělých zemích. I v této, která je údajně tak moderní a osvícená. V Anglii se sice satí nepraktikuje, ale Hunter nedokázal popřít Lařinu obžalobu, že v očích anglického práva je žena součástí manželova majetku, a muž si

s ní může dělat, co se mu zlíbí. Soudě podle pochmurné atmosféry, panující v Lonsdaleově sídle, se Ráchel Lonsdaleová stane obětí této necitelné bezohlednosti. Pokud ovšem někdo nezasáhne.

Hunter promluvil k lokajovi, i když jeho slova byla určena všem přítomným: „Jestliže zemře,“ řekl tiše, „budete všichni obviněni z napomáhání vraždě.“

Aniž se na ně podíval, vycítil, jak jeho slova zapůsobila. Prostor se zavlnil strachem, vinou i soucitem. Když Hunter vykročil ke schodům, nikdo, ani lokaj, se nedovážil pohnout. Zastavil se před tělnatou hospodyní. „Doveďte mě do ložnice lady Lonsdaleová.“

„Ano, pane.“ Vyběhla do schodů tak rychle, že je Hunter musel brát po dvou.

V Rachelině ložnici bylo ticho a šero a jemně to tam vonělo. Malou škvírou mezi zataženými sametovými závěsy pronikal zvenčí jen úzký proud slunečního světla. Ráchel byla opřená o velké, krajkou lemované polštáře, měla rozpuštěné vlasy a její křehké tělo se ztrácelo pod pokrývkou. Na rukách ani na obličeji neměla žádné modřiny ani rány, ale její pleť byla voskově bledá a rty měla rozpraskané a bezkrevné.

Uvědomila si, že je někdo v místnosti, pootevřela oči a zahlédla temný obrys Hunterovy postavy. Zděšeně zavzlykala a Hunter pochopil, že ho pokládá za Lonsdalea.

„Lady Lonsdaleova,“ řekl tiše a přistoupil blíž. „Ráchel.“ Pokusila se odsunout. „Co se vám stalo? Jak dlouho jste nemocná?“ Jemně uchopil její hubenou studenou ruku a pohladil ji.

Podívala se na něho jako raněné zvířátko. „Nevím,“ zašeptala. „Nevím, co se stalo. Určitě to nechtěl udělat…, ale spadla jsem. Potřebuju jen… odpočinek. Jenže… ty bolesti… mi nedají spát.“

Bylo jasné, že potřebuje o moc víc než odpočinek, návštěvou doktora Sladea počínaje. Hunter Ráchel nikdy nevěnoval zvláštní pozornost. Pokládal ji za atraktivní, ale méně

zajímavou napodobeninu Lary. Její zjevné utrpení a podoba s Larou v něm teď probudily soucit. „Poslala mě k vám Lara,“ řekl. „Ví Bůh, že bychom s vámi neměli hýbat, ale slíbil jsem jí…“ Bezradně se zarazil.

Lařino jméno proniklo závojem Racheliných bolestí. „Ach ano, Larissa. Přiveďte Larissu. Prosím.“

Hunter vrhl pohled na hospodyni, která stála opodál. „Co se tu ksakru děje?“

„Krvácí, pane,“ odpověděla soucitně. „Od chvíle, kdy spadla. Nemůžeme to zastavit. Chtěla jsem poslat pro lékaře, ale pán to zakázal.“ Ztišila hlas ještě víc. „Prosím, pane…, odvezte ji odtud, než se vrátí. Neodvažuju se pomyslet, k čemu by ještě mohlo dojít, kdybyste to neudělal.“

Hunter se vrátil zrakem k nehybné postavě na loži a odhrnul pokrývku. Noční košile a prostěradlo byly potřísněny krví. Rázně přivolal hospodyni na pomoc a společně zabalili nemocnou ženu do hebkého batistového županu. Ráchel se jim snažila pomáhat, ale i sebemenší pohyb jí působil muka. Když jí hospodyně zapínala župan, byly její promodralé rty pevně sevřené.

Hunter se naklonil, vsunul pod ni paže a promlouval k ní jako k malému dítěti. „Hodná holčička, vezmu tě k Larisse a brzy ti bude líp.“ Zacházel s ní co nejopatrněji, ale přesto zasténala, když ji zvedl v náručí. Hunter v duchu klel a uvažoval, jestli ji převoz nezabije.

„Pokračujte, pane,“ pobídla ho hospodyně, když viděla, že váhá. „Pomůžete jí, věřte mi.“

Hunter přikývl a vynesl Ráchel z ložnice. Její hlava mu klesla na rameno, takže si myslel, že omdlela, ale když ji snášel po schodech, zaslechl jak šeptá: „Děkuji vám, ať už jste kdokoli.“

Asi šílí bolestí a ztrátou krve, pomyslel si. „Já jsem Hawksworth,“ řekl a snažil se, aby s ní při sestupu příliš netřásl.

„Ne, to nejste,“ odpověděla slabě, ale jistě a vděčně mu slabou rukou pohladila tvář.

Cesta kočárem do Hawksworth Hallu byla bolestná. Ráchel ležela na sedadle podložená a obložená poduškami a přikrývkami, a přesto se její bílá tvář sevřela a z popraskaných rtů jí unikl sten pokaždé, když kola kočáru narazila na nějakou nerovnost. Netrvalo dlouho a Hunter se chvěl soucitem. Její utrpení se ho dotýkalo víc, než by si dokázal představit.

Dříve by Hunter nejraději nebral na vědomí, jak Lonsdale zacházel s Ráchel. Řekl by si, že mu do toho, co se mezi manželským párem odehraje, nic není, a že co se doma uvaří, ať se doma sní. Nepochyboval o tom, že podle názoru většiny lidí zašel příliš daleko, když odvezl Ráchel z Lonsdaleova panství. Ať jdou všichni k čertu, pomyslel si zuřivě, když Ráchel znovu bolestně zasténala. Sami to zavinili – Lonsdale, jeho kamarádi, příbuzní a vůbec všichni počestní občané Market Hillu. Ti všichni nechali svou netečností dojít situaci až tak daleko.

Jen zázrakem Ráchel cestu do Hawksworth Hallu přežila. Hunter ji velmi opatrně přenesl do domu. Tam už je očekávala Lara a starý doktor Slade. Laru stav její sestry nijak zvlášť nepřekvapil. Patrně se připravila na nejhorší. Přikázala Hunterovi, aby Ráchel odnesl do její ložnice a uložil ji na lože pokryté lněným prostěradlem. Zatímco se nad ní Lara sklonila, služky zmateně pobíhaly a lékař se hrabal ve své brašně, Hunter se tiše vytratil.

Svůj úkol splnil. Patrně měl cítit uspokojení, že dodržel slib, ale namísto toho byl neklidný a ustaraný. Zavřel se v knihovně, pomalu popíjel a lámal si hlavu, co udělá s Lonsdalem, až se přihrne. Hunter věděl, že mu nesmí dovolit, aby si manželku odvezl, lhostejno, jak rozhodně bude naléhat. Cožpak by Lonsdale dokázal kohokoli přesvědčit, že už Ráchel nebude ubližovat, nebo že ji třeba nezabije?

Lonsdale se nezmění, uvažoval Hunter a nalil si druhou sklenku brandy. Lidé se nikdy nemění. Pomyslel na to, co mu řekla Lara před několika hodinami. „Změnil ses v muže, jemuž věřím a na něhož se mohu spolehnout. V muže, kterého mohu milovat.“ To upřímné vyznání, plné naděje, ho naplnilo hořkou touhou. Nevěděl, jak na ně má zareagovat. Toužil po Lařině lásce. Udělal by cokoli, aby ji získal, i kdyby pro ni měl být stejnou zhoubou, jako Lonsdale pro Ráchel.

Sluha mu přišel oznámit, že lékař odchází, a tak odložil sklenku. Došel do vstupní haly ve stejnou chvíli jako Lara s doktorem Sladem. Starý lékař se tvářil vážně a znechuceně a vrásky v jeho obličeji, temnějším než obvykle, se prohloubily. Lara vypadala klidně, ale otřeseně. Za jejím kamenným výrazem se zřejmě skrýval příval emocí.

Hunter přelétl zrakem z jednoho na druhého. „Nuže?“ zeptal se netrpělivě.

„Lady Lonsdaleova potratila,“ odpověděl doktor Slade.

„Zdá se, že si nebyla vědoma svého těhotenství až do chvíle, kdy začala krvácet.“

„Jak k tomu došlo?“

„Lonsdale ji shodil ze schodů,“ vmísila se Lara tiše, ale oči jí plály hněvem. „Hodně pil, něco ho rozzuřilo a přestal se ovládat. Ráchel tvrdí, že nevěděl, co dělá.“

Doktor Slade se zamračil. „Je to hrůza,“ potvrdil její slova.

„Nikdy jsem si nepomyslel, že to jednou budu muset říct, ale díky Bohu, že už nežije starý lord Lonsdale a nevidí, co se stalo z jeho syna. Pamatuji si, jak na něj býval pyšný.“

„Uzdraví se?“ přerušil, ho Hunter, který se obával dlouhého vzpomínání na staré časy.

„Pevně věřím, že se lady Lonsdaleová plně zotaví,“ ujistil ho lékař. „Potřebuje ovšem klid a péči. Nyní nesmí být nikým rušena. Co se týče jejího manžela…“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou, jako by chtěl dát najevo, že se tento problém vymyká

jeho moci. „Nezbývá než doufat, že ho někdo přesvědčí o nepřijatelnosti jeho chování.“

„Stane se,“ odpověděla Lara za Huntera. Otočila se, aniž na ně pohlédla, a vrátila se k sestřinu loži. Cosi v jejím královském držení hlavy probudilo v Hunterovi pocit viny. Jako kdyby na něho i na starého doktora dopadla část Lonsdaleová zločinu. Jako kdyby je soudila a odsoudila za účast ve velkém spiknutí mužů proti ženám.

„K čertu s Lonsdalem,“ zamumlal zuřivě.

Doktor mu jemně poklepal po rameni. „Já vám rozumím, hochu. Dobře vím, že máte svého přítele rád, ale pokud dáte na rozumy starého člověka, pak vám musím říct, že jsem moc rád, že jste vzal lady Lonsdaleovou pod svou ochranu. Projevil jste tím soucit, který je v rodině Crosslandů velmi vzácný. Bez urážky.“

Hunter se ironicky ušklíbl. „Jak bych se mohl urazit za pravdu,“ řekl a poslal pro kočár, aby odvezl starého pána domů.

Lara bděla u Rachelina lože celou noc, a když k ránu začala vsedě podřimovat, probudil ji jakýsi stín, který se pohyboval ložnicí. „Co to…“

„To jsem já,“ zašeptal Hunter, dotápal k ní ve tmě a položil jí ruce na ramena. „Jdi si lehnout, Laro. Tvoje sestra spí – postaráš se o ni ráno.“

Lara zívla a zavrtěla hlavou. Ztrnulou šíjí jí projela taková bolest, až zamrkala. „Ne. Co kdyby se vzbudila…, něco by potřebovala… Chci tu zůstat.“ Měla nevysvětlitelný pocit, že nemůže nechat sestru o samotě, že Ráchel potřebuje stálou ochranu před netvory, ať už skutečnými, nebo smyšlenými.

Jemně jí přejel prsty po krku. „Tím, že se vyčerpáš, jí nepomůžeš,“ řekl.

Lara se přitulila tváří k jeho dlani a povzdechla. „Chtěla bych pro ni něco udělat, třeba jen sedět u její postele, když spí.“

Palcem jí pohladil spánek a pak se sklonil a políbil ji do vlasů. „Běž spát, miláčku,“ přemlouval ji zastřeně. „Já na ni dám pozor.“ Nedbaje jejího odporu ji zvedl ze židle a poslal z místnosti. Lara se dopotácela na lože jako náměsíčná.

Lonsdale se objevil v Hawksworth Hallu druhý den odpoledne. Lara o jeho příjezdu napřed nevěděla, protože většinu dne neopustila Rachelin pokoj. Podařilo se jí sestru přimět, aby spolkla pár lžic polévky a mléčného pudingu, a vpravila do ní uklidňující lék, který jí předepsal doktor Slade. Tichá, vyčerpaná Ráchel zřejmě uvítala zapomnění, které jí poskytl spánek. Po jídle zase usnula a ve spánku svírala Lařinu dlaň. Toto dětsky důvěřivé gesto Laře málem zlomilo srdce.

Opatrně se vyprostila a pohladila sestřiny dlouhé hnědé vlasy. „Dobře se vyspi,“ zašeptala. „Všechno bude v pořádku.“ Tiše vyšla z místnosti a přemítala, kdy a jak sdělit rodičům, co se stalo Ráchel. V každém případě to bude přinejmenším nepříjemné. Předpokládala, že jí neuvěří. Lonsdale byl podle nich skvělý muž, a jestli se dopustil chyby, zaslouží si

pochopení a odpuštění.

Lara věděla, že k tomu, aby udržela Ráchel z Lonsdaleova dosahu, nezbytně potřebuje Hunterovu pomoc. Kdyby změnil názor, byla by v pasti. Jedině on je schopen zabránit Lonsdaleovi, aby si Ráchel odvezl a naložil s ní, jak se mu zachce. Byla Hunterovi vděčná za to, co až dosud vykonal, ale obávala se, aby jeho dlouholeté přátelství s Lonsdalem nenabylo vrchu. Nedokázala si představit, jak mu Hunter zabraňuje vstoupit do domu. A jestliže vyhoví požadavkům svého přítele… Lara netušila, co by v takovém případě udělala. S hlavou plnou starostí dospěla k velkému schodišti, vedoucímu do vstupní haly. Zezdola se k ní donesly znepokojivě zvýšené mužské hlasy. Popadla sukně do hrstí a rychle seběhla ze schodů. Z posledního schodu spatřila

Huntera s Lonsdalem.

Pohled na fešného, skvěle oblečeného švagra Laru rozlítil. Byl klidný, jako kdyby se nic zlého nestalo. Jestli se ještě jednou k Ráchel přiblíží, vlastní rukou ho zastřelím, ať si mě čert vezme, pomyslela si Lara.

Třebaže nevydala hlásku, Hunter vycítil její přítomnost. Otočil se a přibodl ji pohledem. „Ani se nehni!“ přikázal jí drsně. S divoce bušícím srdcem poslechla a Hunter se soustředil na Lonsdalea.

„Hawksworthe,“ mumlal Lonsdale, zmatený chladným přijetím, „u všech všudy, jak dlouho mě tu necháš stát? Pozvi mě dovnitř a přátelsky si popovídáme nad skleničkou.“

„Na přátelské popovídání nad skleničkou není vhodná chvíle,“ uzemnil ho Hunter.

„Ovšem, rozumím.“ Lonsdale se odmlčel a pak se s hranou účastí zeptal: „Jak se daří mé manželce?“

„Špatně.“

„Vskutku nechápu, co se tu vlastně děje. Ráchel měla nehodu a ty ji odvlečeš z pohodlí domácí postele jen proto, abys vyhověl dalšímu Lařině rozmaru. Chápu Lařinu reakci – je to kvočna jako všechny ženské, ale ty…“ Lonsdale nechápavě zavrtěl hlavou. „Co tě to popadlo, Hawksworthe? Proč se pleteš do cizích věcí? Vůbec se ti to nepodobá, zvlášť když se jedná o záležitosti zatraceně nejlepšího kamaráda, jakého máš.“

„Jakého jsem měl,“ opravil ho Hunter tiše.

Lonsdaleovy modré oči překvapeně zamrkaly. „Co to povídáš? Vždyť jsi jako můj bratr. Taková hloupost jako manželka mezi nás nemůže vstoupit. Vrať mi Ráchel, a už o tom nebudeme mluvit.“

„Nesmí se s ní hýbat.“

Lonsdale se nevěřícně zasmál. „Ale pohne se s ní, když to přikážu. Je to moje žena.“ Pod Hunterovým klidným pohledem trochu vystřízlivěl. „Proč se na mě tak díváš? Co se to k čertu děje?“

„Odejdi, Terrelle,“ přikázal Hunter, aniž mrkl okem.

Teď teprve se Lonsdale zatvářil starostlivě. „Pověz mi, co je s Ráchel.“

„Byla těhotná,“ odpověděl Hunter prostě. „O dítě přišla.“ Lonsdale zbledl a křečovitě sevřel rty. „Chci ji vidět.“

Hunter zavrtěl hlavou a postavil se mu do cesty. „Je o ni dobře postaráno.“

„Potratila, protože jsi ji sem přivezl, když jí bylo zle!“ zvolal Lonsdale.

Lara se kousala do rtů, aby zůstala zticha, ale nepodařilo se jí to. „Ráchel potratila, protože jste ji shodil ze schodů. Řekla to mně i doktoru Sladeovi.“

„To je lež!“

„Bud zticha, Laro,“ zavrčel Hunter.

„A vy jste ani neposlal pro lékaře,“ nedala se umlčet Lara.

„Jdi k šípku, žádného nepotřebovala,“ neobtěžoval se Lonsdale s vykáním a vykročil k ní s temným ruměncem v tváři. „Chceš proti mně všechny popudit, ale já ti zavřu hubu, ty čubko!“

Lara ucouvla, zapomněla, že je na schodech, a dosedla tak prudce, až zalapala po dechu. Mezitím s hrůzou sledovala, jak Hunter popadl Lonsdalea jako pes uhnanou lišku.

„Vypadni,“ štěkl a nasměroval bývalého přítele ke dveřím.

Lonsdale se vykroutil a otočil se k němu se sevřenými pěstmi. Lara čekala, že se mu Hunter postaví stejným způsobem, protože oba byli zkušení boxeři. Mnohokrát se utkali mezi sebou, i s dalšími aristokratickými přáteli.

Co se však odehrálo před jejími zraky, bylo naprosto ohromující. Hunter podivným plynulým pohybem zaútočil kolenem a hřbetem ruky. Lonsdale se ocitl na podlaze jako sténající hromádka. Hunter na něho skočil s rukou napřaženou k poslednímu úderu. Smrtelnému úderu, uvědomila si Lara, když pochopila ze zvláštního soustředěného Hunterova výrazu, že je připraven zabít. Byl úplně bez sebe, rozum nahradila touha vraždit.

„Huntere!“ zvolala zděšeně. „Huntere, počkej!“

Zvuk jejího hlasu prolomil opar, ve kterém se nacházel. Nepřítomně se na ni podíval a jeho napřažená paže o kousek poklesla. Lara před jeho krvelačným pohledem, daleko zuřivějším, než by situace vyžadovala, málem prchla. Uvědomila si, že se ze všech sil snaží nesklouznout do temné jeskyně, ze které už by nebylo návratu. Jeho mysl pro ni ještě stále byla záhadou, ale nyní pochopila, že mu musí co nejrychleji pomoci.

„To stačí,“ řekla, zatímco se do haly ze všech stran hrnuli sloužící a užasle zírali na dvě postavy uprostřed místnosti.

„Lord Lonsdale si přeje odejít,“ řekla, vstala a oprášila si sukně.

„Pomozte lordu Lonsdaleovi do kočáru, Georgi.“

Sluha se vypletl ze shluku zkoprnělého služebnictva. Paní Gorstová pochopila Lařino nevyřčené přání a zavelela:

„Pohněte se. Práce stojí. Není čas na očumování.“

Hunter neřekl ani slovo, když napůl omráčeného Lonsdalea odváděli do čekajícího kočáru. Lara k němu přistoupila a položila mu ruku na paži. „Díky za ochranu mé sestry. Tisíceré díky.“

Vrhl po ní vášnivý pohled. „Poděkuj mi v posteli,“ zašeptal. Lara se začervenala a překvapeně zakoktala: „T-teď?“

Hunter neodpověděl, ale výmluvný výraz jeho očí nabral na síle.

Neodvážila se rozhlédnout, protože tušila, že všichni přítomní vědí, co pohled jejího manžela znamená. Napadlo ji, že ho odmítne. Koneckonců ji péče o Ráchel dost unavila. Ale Hunter si ji nikdy předtím tak přímo nežádal. Sváděl ji, dráždil…, ale nikdy se nechoval, jako by na ní závisela spása jeho duše.

Sklopila řasy a zamířila ke schodišti. Hunter ji těsně následoval. Nespěchal, ale měla pocit, jako by ji stopoval. Slyšela jeho tichý lehký dech. Toužebný, nikoli namáhavý. Laře tlouklo srdce tak prudce, až se jí zmocňovala slabost. Na vrcholu schodiště se zastavila. Nevěděla, jestli má zamířit do

své, nebo do jeho ložnice. „K-kam?“ zeptala se tiše. „To je jedno.“

Vydala se tedy k jeho ložnici, která se jí zdála odlehlejší. Hunter za nimi přibouchl dveře, podíval se na ni a klidně si svlékl vestu a košili. Lara však dobře věděla, co se pod tím zdánlivým klidem skrývá. Začala si rozepínat knoflíčky na zádech, ale stačila uvolnit jen dva, když jí chytil hlavu do dlaní, jako by se bál, že mu uteče. Políbil ji naléhavě a hluboce.

Vztáhla k němu ruce a objala jeho svalnatý rozpálený hrudník. Líbal ji tak vášnivě, až zasténala.

Odtrhl rty a rozechvělý touhou ji postrčil k posteli. Lara zmateně klopýtla, ale už tu byly jeho ruce, které ji uchopily za boky a sklonily jí hlavu k matraci. Se smíšenými pocity sledovala, jak jí vyhrnul sukně k pasu a roztrhl spodničku.

„Co to děláš?“ otočila hlavu a zkusila se zvednout. Zatlačil ji zpátky a vsunul jí ruku mezi stehna.

„Neboj se,“ mumlal, „neublížím ti. Jen klidně lež.“ Prstem se prodral houštinou kudrnek a vsunul ho do naběhlého, teplého a vlhkého otvoru jejího těla. Lara se zachvěla a pevně sevřela přikrývku. „Toužíš po mně,“ konstatoval a rozepnul si kalhoty.

Laře došlo, že si ji chce vzít zezadu, zavřela oči a s hrůzou i touhou čekala útok. Ucítila, jak jeho mohutný úd pátrá, rozvírá její pohlaví a nakonec do něj rázně vniká. Vykřikla a sevřela jej v sobě.

Hunter se nezdržoval rozepínáním. Rozerval jí šaty na zádech a rozesel knoflíčky po podlaze. Stejně naložil s košilkou. Vzápětí Lara cítila, jak jí jeho teplá ústa bloudí od hebkého zátylku po celé délce páteře, a zachvěla se rozkoší.

„Už,“ vzlykla a zvedla hýždě.

Odpověděl krouživým pohybem boků, který ji přinutil pevně sevřít přikrývku a hlasitě sténat.

„Chci se tě dotknout,“ zaprosila.

„Ne.“ Olízl jí ucho a vsunul špičku jazyka dovnitř.

Lara se celá třásla ohlušující rozkoší. Cítila ho v sobě, kolem sebe, ale neviděla ho a nemohla se ho dotknout. „Huntere, dovol, abych se otočila. Prosím…“

Koleny jí rozevřel stehna a jednou rukou jí zepředu sklouzl po napjatém břiše mezi kučery v klíně. Našel citlivý bod a začal ho jemně dráždit. Lara, opojená tvrdými pohyby jeho boků a dráždivým dotekem jeho prstů, vykřikla jeho jméno. Byla uvězněna pod jeho tělem, které do ní naráželo se stupňující se naléhavostí, až to dále nesnesla a její rozkoš vyvrcholila.

Slastí tlumeně křičela do přikrývky a vzápětí ucítila, jak jí Hunter sevřel boky a ukojil se v ní.

Byla tak slabá, že se nemohla pohnout. Ospale dovolila Hunterovi, aby ji zbavil zbytku šatů. Sám se svlékl, lehl si a přitiskl ji k sobě. Uvolnila se a usnula. Spala pár minut? Nebo hodin? Když se probudila, díval se na ni Hunter sametovýma očima.

„V životě už se nebudu milovat s jinou ženu,“ prohlásil a pohrával si s růžovým hrotem jejího ňadra.

Pohladila jeho sluncem vybledlé vlasy až po zátylek, rozkošnicky vychutnávajíc tlak jeho těla. „To je dobře,“ zašeptala.

„Nech mě u sebe Laro. Nemohu tě opustit.“

Překvapeně ho objala. Měl tak široká záda, že se její prsty nesetkaly. Co to Hunter říká? Bojí se snad nějakého neštěstí, nějaké katastrofy, která by je znovu rozdělila? Bylo to strašné pomyšlení. Připadalo jí, že od té doby, kdy jí řekli, že je mrtev, uplynulo tolik času… A zahanbeně si přiznala, že pro něho tehdy příliš netruchlila. Ale kdyby se to stalo teď, kdyby jí ho vzali… Ví Bůh, že by to nepřežila.

Podívala se mu do očí a ochotně rozevřela stehna, když mezi ně vsunul koleno. „Tak u mě zůstaň. Zapomeneme na minulost.“

„Ach ano, Bože můj,“ zasténal a zmocnil se jí. Lara sledovala jeho zpocenou tvář se zaťatými čelistmi. Miloval se s ní nekonečně pomalu, až v ní rozkoš vybuchla tak silně a

pronikavě, že měla pocit, jako by si navzájem pohlédli do duše a neměli už před sebou žádná tajemství.

„Miluješ mě?“

„Ano, ano…“

Nevěděla, kdo se zeptal a kdo odpověděl, ale byla si jistá, že ta odpověd byla pravdivá, ať už ji vyslovil kdokoli.

V několika příštích dnech o sobě lord Lonsdale nedával vědět a nepokusil se znovu navštívit Hawksworth Hall. Nakonec přišel krátký nabubřelý dopis, v němž se lord dožadoval informací o zdravotním stavu své manželky. Lara váhala, zda mu má odpovědět, neboť měla pocit, že po tom, jak Ráchel ublížil, nemá Lonsdale na žádné informace nárok. Rozhodnutí však nebylo na ní. Proti své vůli přišla s dopisem za Ráchel, která odpočívala na pohovce v rodinném salonu.

V bílé noční košili a s krajkami lemovanou přikrývkou přehozenou přes nohy vypadala Ráchel křehce jako porcelánová figurka. Na klíně měla rozevřený román, ale prázdnýma očima se dívala z okna.

„Nelíbí se ti to, drahoušku?“ zeptala se Lara a ukázala na knihu. „Přinesu ti z knihovny něco jiného.“

„Ne, děkuji ti,“ unaveně, ale láskyplně se usmála Ráchel.

„Nemohu se soustředit. Po pár minutách mi slova přestávají dávat smysl.“

„Nemáš hlad?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Johnny mi před chvílí přinesl ze zahrady broskev. Tvrdil, že to je magická broskev a že mě uzdraví, a trval na tom, že ji musím před ním sníst.“

Lara se usmála nad dětskou fantazií. „Je to drahoušek,“ řekla.

„Někdy si myslím, že je tvůj. Tolik mi tě připomíná tím, jak pořád nosí domů želvy a malá zvířátka.“

„Vůbec bych se nedivila, kdyby chtěl studovat medicínu. Když tu byl posledně doktor Slade, hrabal se mu v brašně a vyptával se ho na spoustu věcí.“

„Nebylo by špatné mít v rodině doktora,“ povzdechla si Ráchel a unaveně se opřela.

Lara si k ní klekla a sevřela jí chladnou ruku. „Ráchel… Lonsdale napsal a ptá se po tvém zdraví. Mám mu odpovědět, nebo to ignorovat?“

„Copak já vím,“ zavrtěla Ráchel hlavou a do jejího pohledu se vrátila prázdnota.

Odmlčely se a Lara dále svírala sestřinu ruku. Nakonec sebrala odvahu a řekla jí to, co chtěla říct od chvíle, kdy Ráchel potratila. „Ráchel…, nemusíš se k němu vrátit. Už nikdy. Zůstaneš s námi, nebo si někde, kde se ti bude líbit, najmeš dům.“

„Bez manžela, bez dětí, bez všeho, co dává ženskému životu smysl,“ řekla Ráchel pochmurně. „Opravdu si myslíš, že by to byla správná volba? Ne, musím se vrátit k Lonsdaleovi a doufat, že se změní.“

„Určitě dokážeš naplnit svůj život mnoha věcmi, pro které stojí zato žít, Ráchel.“

„Ba ne,“ přerušila Laru sestra. „Nejsem jako ty. Nejsem tak nezávislá. Nedokázala bych to, co ty, když jsi dostala zprávu o Hawksworthově smrti – začít nový život bez muže. Kdybych byla na tvém místě, okamžitě bych si začala hledat nového manžela. Víš, vždycky jsem toužila po vlastní rodině. Pravda,

Lonsdale má své chyby, vím to už dlouho a musím se s tím smířit.“

„Málem tě zabil, Ráchel,“ skočila jí do řeči Lara. „Ne, nehádej se se mnou. Odmítl poslat pro lékaře a to byl jasný pokus o vraždu. Je to po všech stránkách ohavný člověk a já udělám vše, co je v mých silách, abych ti zabránila vrátit se k němu.“

„Laskavý není,“ souhlasila Ráchel. „Vím, že ho nemohu před tebou obhájit, ale kdybych věděla o svém stavu a řekla mu to, snad by se choval ohleduplněji a k té nehodě by nedošlo.“

Lara se tak rozlítila, že pustila Rachelinu ruku, vyskočila a s hlasitým oddychováním přecházela po místnosti. „Kvůli té nehodě , jak tomu říkáš, se Lonsdale bude chvíli kát. Ale pak to bude zase celý starý on – blahosklonný krutý sobec. Ten se nezmění, Ráchel!“

Ráchel se podívala na Laru a její obvykle laskavé zelenohnědé oči byly najednou chladné. „Ale tvůj manžel se změnil, nebo ne?“

Výzva v sestřině hlase Ráchel překvapila. „Ale ano,“ řekla trochu podrážděně. „Z Huntera se stal lepší muž. Každou chvíli si však připomínám, že změna nemusí být trvalá.“

Ráchel si ji dlouho prohlížela. „Myslím, že je,“ prohlásila nakonec. „Myslím, že Hunter je úplně jiný muž. Když pro mě přijel, skoro jsem ho nepoznala. Měla jsem velké bolesti a zastřené vědomí, a když se objevil, myslela jsem si, že je to nějaký laskavý cizí člověk. Tehdy jsem ho pokládala – nesměj se – doslova za anděla.“

„Ano, někdy se opravdu chová jako anděl,“ připustila Lara a v duchu jí zněla slova „Hunter je úplně jiný muž“. Podívala se na sestřinu sklopenou tvář. „Ráchel, přestaň chodit kolem horké kaše.“ Zarazila se a nabrala dech. „Pokoušíš se mi sdělit, že nevěříš, že můj manžel je doopravdy Hawksworth?“

Sestry se setkaly očima. „Chci věřit, že je to Hawksworth, protože tomu věříš i ty, Laro.“

„Tady přece nejde o to, co chceš nebo nechceš,“ namítla rozhořčeně Lara. „Všechna fakta potvrzují jeho totožnost…“

„Fakta! O těch se dá donekonečna diskutovat,“ oponovala Ráchel, skoro stejně rozrušená jako Lara. „Jde o to, že ty jsi ho přijala – z důvodů známých jen tobě samé. Jsi nejvelkorysejší osoba, jakou jsem kdy poznala. Zajímáš se jen o blaho druhých lidí. Rozhoduješ se bez přemýšlení, instinktivně, a nedopřeješ si ani čas, abys pátrala po tom, co tě k tomu vede. Ale ve skutečnosti se zabýváš problémy svých bližních jen proto, abys nemusela myslet na ty své.“

„Co to říkáš?“

„Říkám jen…“ Ráchel zmlkla a láskyplně se zadívala na Laru. „Promiň. Zbytečně tě rozrušuji. Chtěla jsem jen říct, že jsem se rozhodla věřit, že se stal zázrak a vrátil se ti manžel, protože si tolik přeji, abys byla šťastná. Na oplátku mi musíš dovolit, abych se vrátila k Lonsdaleovi, až budu připravená, a doufala ve svůj vlastní zázrak.“

Lara ležela nahá na lůžku a její manžel si naléval vonný olej do dlaně. Místností se šířila líbezná vůně levandule. Když ucítila Hunterovy dlaně na zádech, celá ztuhla, blaženě vydechla a podrobila se jeho masáži.

Dotýkal se jejího těla s pozoruhodnou zasvěceností. Nacházel a masíroval bolestivé uzlíky na ramenou i na šíji a ulevoval jejím bolestem tak jemně, až blaženě sténala. „Ano, ach ano… tady… to je ono.“

Krouživými pohyby palců zpracoval bolavé svaly podél celé páteře a propracoval se k ramenům. „Tak mi už řekni, co se stalo,“ požádal ji po několika minutách.

Konečně v sobě Lara našla odvahu podělit se s ním o starosti, které jí při večeři vzaly chuť k jídlu. Navzdory Hunterovu žertovnému pobízení zůstala zamlklá a nevzala do

úst ani sousto. Pak ji odvedl do soukromí její ložnice. „Dnes jsem mluvila s Ráchel o Lonsdaleovi,“ svěřila se. „Chce se k němu vrátit, jakmile bude dost silná. Pochopitelně jsem protestovala a pohádaly jsem se. Kéž bych dokázala najít slova, která by ji přesvědčila, aby se k němu nevracela! Musím něco vymyslet.“

„Laro,“ přerušil ji a z jeho hlasu zazníval úsměv. „Jak je tvým zvykem, zase rozhoduješ za jiné podle toho, co vyhovuje tobě. Tentokrát ti to nevyjde. Nech Ráchel odpočinout. Nenaléhej na ni. Dopřej jí čas, aby se rozhodla sama.“

Lara si uvědomila, že má pravdu, a uvolnila se. „Jsem moc netrpělivá,“ připustila kajícně. „Neměla jsem se o Lonsdaleovi tak brzy zmiňovat. Kdy se konečně naučím, že nemám do všeho strkat prsty?“

Hunter ji otočil na záda a přitiskl levandulí vonící dlaně na její klíční kosti. „Miluji tvoji netrpělivost,“ zabručel. „Miluji tvoje všetečné prsty.“

Lara se nejisté zadívala na opálenou tvář nad sebou.

„Ráchel říkala, že se starám o problémy jiných lidí, abych nemusela myslet na ty vlastní. Souhlasíš s ní?“

„Částečně. A co ty?“

„No…“ Pokrčila kolena a zkřížila paže na hrudi. „Zřejmě člověk lépe vidí, co potřebují jiní lidé, než co je potřeba změnit v jeho vlastním životě.“

Sklonil hlavu a políbil ji na tvář. „Já myslím, že pomáhat lidem je pro tebe zdrojem rozkoše,“ zašeptal. „Na tom není nic špatného.“ Jemně jí odtáhl ruce z hrudi. „Proč se pořád snažíš zakrývat?“ zeptal se. „Po všem, co jsme spolu dělali?“

Lara se pod Hunterovým upřeným pohledem celá zarděla.

„Já za to nemohu. Bez šatů si vždycky budu připadat nejisté.“

„Ale kdeže.“ Prsty, lehce napuštěnými vonným olejem, jí přejel po břiše. Okamžitě se jí napjaly svaly. „Já totiž znám lék na stydlivost.“

„Opravdu?“ zeptala se, a pak poslouchala, co jí šeptá do ucha, a její oči se stále více rozevíraly. Než skončil popis své

„léčebné kúry“, nevěřícně i pobaveně vyprskla. „Už jsi to někdy dělal?“ zeptala se.“

„Jen jsem o tom slyšel.“

„Nevěřím, že je to vůbec možné.“

Hunterovy bílé zuby se zablýskly v úšklebku. „Tak to musíme zjistit, ne?“ Než stačila odpovědět, zavřel jí ústa polibkem a přitiskl ji ke svému vzrušenému tělu.

V městečku, jako je Market Hill, se klepy šíří jako kruhy na vodě. Žádné tajemství, žádná nemoc, žádný hřích nezůstane dlouho utajen, ale stejně rychle bývá zapomenut. Zdroje přece nikdy nevyschnou. Netrvalo dlouho a poslední novinky o kapitánu Tylerovi a jeho paní se donesly i do Hawksworth Hallu. Paní Tylerová, která očekávala narození prvního dítěte, pocítila bolesti a doktor Slade jí nařídil, aby zůstala po zbytek těhotenství ležet.

Lara s ní soucítila. Pomyšlení na to, že někdo musí čtyři nebo pět měsíců ležet v posteli, bylo hrozné. Taková nepříjemnost a nuda by dohnala každou ženu k šílenství. Okamžitě musím pro chudinku paní Tylerovou něco udělat, rozhodla se. Alespoň jí přinesu pár románů, aby si ukrátila dlouhou chvíli.

Byl v tom však háček. Lara si dobře pamatovala reakci svého manžela na nečekané setkání s Tylerem při uvítací večeři. Byl nejistý a překvapivě rozrušený. A Lara by přísahala, že se Hunter s kapitánem Tylerem znají, ale ani jeden to nechce přiznat. Pochopila, že by jim kapitán Tyler mohl jakýmsi záhadným způsobem zkomplikovat život, a tak už manžele Tylerovy nezvala.

Snažila se sice vyhovět manželovým nevyřčeným přáním, ale svědomí jí velelo, aby přispěchala na pomoc kapitánově bezmocné manželce, odsouzené ležet dlouhé měsíce v posteli. Rozhodla se, že ji tajně navštíví, a kdyby na to Hunter přišel, ponese následky.

Jednoho dne, když Hunter odjel za obchodem do Londýna, nechala Lara zapřáhnout a vypravila se do Morland Manoru. Naplnila košík nákypy a vybranými broskvemi z hawksworthského sadu a přidala několik románů, které by paní Tylerové mohly pomoci zahnat nudu. Cesta trvala asi hodinu a celý ten čas se Lara mohla těšit z pohledu na úrodnou zelenou krajinu, rozdělenou živými ploty na stáda ovcí a krav, která se klidně pásla a nejevila zájem o projíždějící kočár.

Byl to pohodlný vůz, ale Laře v něm nebylo dobře. Pořád si poposedala, urovnávala si sukně a čím dál víc toužila po návštěvě toalety. Ironicky si usmála, když si v duchu představila svůj blížící se příjezd do Morland Manoru. Rozhodně nebude svědčit o jejím dobrém vychování, když neohlášená vrazí do domu a začne se poohlížet po místě, kde by si mohla ulevit, ale nevyhnutelně k tomu dojde. Zvláštní, že je její močový měchýř v poslední době tak nespolehlivý.

Začala uvažovat o svém zdravotním stavu, na který při všech starostech o Ráchel zapomněla, a úsměv jí zmizel z tváře. V poslední době bylo její tělo náladové, jako by ztěžklo, každou chvíli ji někde bodlo nebo zabolelo… A neměla už mít dávno měsíčky? Celý život přicházely s železnou pravidelností.

Ohromeně začala počítat. Ano, opozdily se… o dva týdny. Poprvé v životě se krvácení, které se na den přesně objevovalo každý měsíc, nedostavilo. U každé jiné ženy by to považovala za důkaz těhotenství. Ale u mě to neplatí, smutně se nadechla. Mně se to nikdy nestane.

Ve snaze odvrátit pozornost k jiným věcem sáhla po knize. Myšlenka na to, že konečně čeká dítě, se však stále vracela. Kolikrát v raném stadiu manželství toužila otěhotnět? Pokaždé následoval pocit viny, neschopnosti… Bylo to nesnesitelné. Nakonec se smířila s tím, že je neplodná. Ironií osudu to byl právě Hunter, kdo jí pomohl překonat toto trauma a ukázal jí, že i bez schopnosti přivést na svět děti je velmi kvalitní osobnost.

Ale co kdyby…? Bála se doufat. Kdyby to byla pravda… Lara zavřela oči, položila ruce na břicho a krátce se pomodlila. Tak ráda by v sobě nosila Hunterovo dítě! Připadalo by jí jako nadpřirozený zázrak, kdyby se jí dostalo daru, který celý svět pokládá za samozřejmost. Zpod pevně sevřených víček jí vyklouzla slzička. Touhou po dítěti se jí udělalo skoro zle.

Než kočár předjel před Morland Manor, podařilo se jí uklidnit. Tudorovský panský dům s hrázděnými zdmi z červených cihel byl napůl skrytý mezi stromy. Lara se vyklonila a požádala sluhu, aby odnesl košík lahůdek a balíček knih do haly a ohlásil ji. Ani ne za minutu ji vyšel přivítat kapitán Tyler.

„Lady Hawksworthová!“ zvolal spíš překvapeně než potěšené. „Jaká nečekaná pocta…“

„Omluvte mě, jestli jsem přijela nevhod,“ odpověděla Lara a podala mu ruku v rukavičce. „Chtěla jsem vás oba pozdravit a přivezla jsem pár maličkostí pro paní Tylerovou.“

„To je od vás velmi laskavé.“ Rozpaky nahradila vděčnost.

„Prosím, pojďte dál a přijměte občerstvení. Pošlu nahoru, aby se zeptali, zda paní Tylerová nespí – jistě by vás ráda viděla.“

„V žádném případě ji nesmíte kvůli mně vyrušit. Nezdržím se dlouho.“ Lara ho následovala dovnitř a cestou si svlékala rukavičky a rozvazovala cestovní klobouk. Byl teplý den, takže si z rukávu vytáhla krajkou lemovaný kapesníček a osušila si pot. Kapitán uvedl Laru do salonu a vybídl ji, aby usedla na pohovku s prohnutým opěradlem, potaženou květovanou látkou. Sám usedl na mahagonovou židli. Lara si srovnala sukně a s úsměvem k němu vzhlédla. Stále ještě jí připadal jako příjemný a důvěryhodný muž. Přesto ji však jeho upřený pohled zneklidnil. Měla pocit, že se rozhoduje, má-li jí sdělit něco, co ji velmi osobně zasáhne.

„Lady Hawksworthová,“ řekl, „doufám, že se vás nedotkne, když se zeptám, jak se daří vaší sestře?“

„Daří se jí dobře, děkuji za optání. Proč by se mě ostatně měl váš laskavý zájem dotknout?“

Tyler sklopil oči. „Okolnosti, za nichž vaše sestra přišla k úhoně, jsou jaksi zvláštní…“

„Ano, je to skandál,“ odpověděla Lara jemně. „Není divu, že si na to každý občan Market Hillu utvořil vlastní názor. Vina a hanba ovšem leží na lordu Lonsdaleovi.“

Tyler sepjal dlaně do stříšky. „Naneštěstí to není poprvé, co jsem se doslechl o tom, že se manžel ke své ženě chová takhle ohavně. Obávám se, že to není naposled.“ Chvilku váhal a pak taktně dodal: „Doufám, že lady Lonsdaleova bude nadále žít ve šťastnějším prostředí.“

„Také v to doufám,“ ujistila ho Lara. Několik dalších minut rozmlouvali o běžných věcech, až se konečně dostali ke zdravotaímu stavu paní Tylerové.

„Doktor Slade nás ujistil, že když se budeme řídit jeho radami, bude má paní i dítě v pořádku,“ poznamenal kapitán Tyler. „Tak schopnému a zkušenému muži člověk musí věřit. Ale přesto si dělám starosti. Paní Tylerová je pro mě nejdražší člověk na světě. Stála mi věrně po boku při všech zkouškách, kterým jsem ji byl nucen, zejména v Indii, podrobit.“

Laru jeho oddanost dojala a odvážila se zeptat na věc, která ji již delší dobu trápila. „Kapitáne Tylere,“ řekla opatrně, „vaše zmínka o Indii mě připomíná cosi, s čím si už dlouho lámu hlavu.“

„Ano?“ Ve vteřině se naježil a jeho černý knírek se chvěl jako kočičí vousky.

Lara ostražitě pokračovala: „Když jste nás před několika měsíci navštívil v Hawksworth Hallu a setkal jste se s lordem Hawksworthem…, nemohla jsem se ubránit pocitu, že už se znáte.“

„Nikoli.“

„Ach.“ Nesnažila se skrýt zklamání. „Můj manžel odmítá hovořit o tolika věcech, týkajících se Indie. Doufala jsem, že mi pomůžete strhnout roušku z jeho indických zkušeností.“

„S Hawksworthem jsem se nikdy předtím, ani v Indii, nesetkal,“ řekl jí zpříma do očí. Následovala dlouhá odmlka a Lara cítila, že Tyler váhá, zda má vyložit karty na stůl.

„Nicméně…,“ začal pomalu, „váš manžel mi připomněl muže, jehož jsem tam poznal.“

„Opravdu?“ podivila se zdvořile.

Kapitán Tyler si zamyšleně prohlédl ženu, která seděla před ním. Měla tak jemnou, zranitelnou a půvabnou tvář, jakou lze najít jen na Rembrandtových plátnech. Podle všeho byla laskavá, všeobecně oblíbená a soucitná. Pečovala o své méně šťastné bližní. Nezasloužila si, aby ji někdo zneužil nebo zradil, ale tak to na světě chodí. Dravci vždycky uloví slabou, a tudíž dostupnou kořist.

Tyler dobře věděl, že je lady Hawksworthová klamána, ale nedokázal se rozhodnout, zda jí to má sdělit. Pro muže v jeho postavení mnohdy neexistovala žádná správná volba – rozhodoval se jen mezi větším či menším zlem. Po čase zjistil, že nejvíce chybuje, když se rozhodne ukvapeně.

Bylo mu jasné, že musí být velmi opatrný, ale zároveň věděl, že se pravda dlouho neutají a že bude stejně nucen vydat své svědectví.

Na druhé straně nebylo pochyb o tom, že Hunterovi, lordu Hawksworthovi, jak je ted známý, vděčí za hodně. Ten muž mu zachránil život a Tyler by se mu nerad odvděčil zradou. A pak je tady tato laskavá nevinná žena, která si zaslouží znát pravdu. A dozvědět se ji může jen od něho. Kdyby sem dnes nepřijela, odložil by celou věc na neurčito. Ale ona je tady a osud zřejmě zařídil, že má dostatek času a soukromí, aby promluvil.

„Muž, o kterém jsem se prve zmínil, byl náš zvláštní agent,“ začal. „Seznámil jsem se s ním, když pracoval jako jednatel Východoindické společnosti. Byl to velice inteligentní, uzavřený člověk bez větších ambicí. Byl rodilý Angličan, ale vyrůstal v Indii, kam přijel s rodiči – misionáři.“

Tylera přerušil sluha s občerstvením. „Sušenku? Obložený chléb?“ zeptal se.

Lara odmítla jídlo, ale přijala sklenici limonády a potěšené vychutnala na jazyku její trpkou chuť. Prohlédla si rytinu pastýřky na sklenici a lámala si hlavu, proč s ní kapitán tak dlouho hovoří o muži, který pro ni pranic neznamená.

„Napadlo mě, abych ho zaměstnal spolu s dalšími pěti muži, kteří mi pomáhali nastolit pořádek v nově dobytých územích. Snad si dokážete představit, že když se divoši dostávají pod ochranu britského lva, dochází k… ehm… různým nepořádkům.“

„Hodně Indů patrně o ochranu britského lva nestojí,“ poznamenala Lara suše.

„Ale nakonec vždy pochopí, co je pro ně nejlepší,“ odpověděl Tyler, kterému nedošla Lařina ironie. „Ale než to pochopí, bouří se, a jejich vzpoury jsou brutální. Vraždí, útočí a loupí v takové míře, že je pak nutné zasáhnout jinak, než jak to obvykle dělá britská vláda. Nerad to připouštím, ale ukázalo se, že naši úředníci byli zkorumpovaní. Proto jsem vytvořil malou jednotku pro zvláštní a velmi tajné úkoly. Čtyři muže jsem našel v pluku a dva přišli zvenčí. A ten, o kterém hovořím, byl naprosto ideální.“

„Protože byl inteligentní a rozuměl domorodcům,“ poznamenala Lara.

„Přesně tak. Ale měl ještě něco navíc… Dokázal se přizpůsobit prostředí jako chameleón. Podle přání měnil zjev, chování, způsob řeči. Viděl jsem ho, jak se mísí s domorodci, jako by byl jedním z nich, a o pár hodin později navštívil ples na velvyslanectví jako čistokrevný Angličan, aniž by vzbudil stopu podezření. Byl silný, hbitý a nemilosrdný jako tygr. A co bylo podstatné, nebál se smrti. O to lépe plnil své úkoly. Používal jsem ho jako zvěda, vyšetřovatele a někdy i jako…“ Tyler se nejisté odmlčel. „Dalo by se říci jako zbraň,“ dokončil tiše.

„Zabíjel pro vás lidi?“ zeptala se Lara s odporem.

Kapitán přikývl. „Když to muselo být rychle a nenápadně. Myslím si, že to dělal jako thágové, škrtil je šátkem s mincí uvnitř – oni totiž nesmějí prolévat krev, víte?“ Podle Lařina zsinalého obličeje pochopil, že zašel příliš daleko, a omluvně se zachmuřil. „Odpusťte mi, neměl jsem zabíhat do takových podrobností, ale přál jsem si vám objasnit charakter toho muže.“

„Charakter?“ nevesele se zasmála Lara. „Jaký charakter?

Snad naprostý nedostatek charakteru.“

„Dalo by se to tak říct.“

„Co se s ním stalo?“ zeptala se Lara lhostejně. Přála si, aby už s těmi vzpomínkami skončil. „Nechal jste ho v Indii, aby sloužil pod vaším nástupcem?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Jednoho krásného dne zmizel. Domníval jsem se, že ho někdo zabil nebo že spáchal sebevraždu. Pokud vím, neměl proč žít. V každém případě jsem ho znovu viděl až…“

„Pokračujte,“ naléhala.

Kapitán Tyler se odmlčel. Už se bála, že nebude pokračovat, ale pak to přišlo. „Až po návratu do Anglie,“ řekl konečně.

„Stalo se to, když jste mě pozvala na večeři do Hawksworth Hallu. Viděl jsem ho po vašem boku.“ Osušil si zpocené čelo rukávem a soucitně se na ni podíval. „Musel jsem to říct, lady Hawksworthová. Je to strašné, ale on zaujal místo vašeho manžela.“

Lara se celá schoulila a hlas kapitána Tylera k ní přicházel z velké dálky. „Měl jsem to… dřív… závazky…, co jsem měl… prosím, věřte mi… pomohu…“

Potřásla hlavou, jako kdyby ji někdo udeřil. Pokusila se zvednout kámen, který jí spadl na hrud, a nabrala dech.

„Mýlíte se,“ vydechla. Zdálky slyšela, jak k ní s účastí promlouvá, nabízí jí občerstvující nápoj, odpočinek…

„Ne, už se nemohu zdržet,“ řekla a ulevilo se jí, když zjistila, že hovoří celkem zřetelně. „Sestra mě potřebuje. Děkuji

vám. Můj manžel však není muž, kterého jste popisoval. Stejně vám děkuji. Sbohem.“

Když odcházela, cítila se moc divně a nohy se jí třásly tak, že byla vděčna sluhovi, který ji podepřel a doprovodil do bezpečí kočáru. Poznal, že se stalo něco hrozného, a starostlivě se zeptal, jestli je v pořádku. „Odvezte mě domů,“ zasténala Lara a nepřítomně se zadívala do dáli.

Lara seděla v kočáře strnule jako vosková panenka a v hlavě jí zněly hlasy:

Nepříjemná pravda je… Nech mě u sebe, Laro….zaujal místo tvého manžela. Nechci tě opustit. Miluješ mě? Ano, ano…

Jak strašlivě kruté to bylo! Konečně se naučila důvěřovat muži, svěřit mu srdce i duši… A ukázalo se, že je to šalba a klam.

Chameleón, nazval ho kapitán. Muž bez špetky svědomí a slitování. Chladnokrevný zabiják. Přišel k ní, otočil si ji kolem prstu, svedl ji a obtěžkal. Uloupil Hunterovi jméno, peníze, majetek i ženu. Jak musí pohrdat všemi lidmi, které oklamal!

Každá jiná žena by vlastního manžela poznala, myslela si Lara otupěle. Ona si však v hloubi srdce přála uvěřit jeho lžím, a tak jim uvěřila.

Připomněla si, jak jí Janet Crosslandová nenávistně vmetla do tváře: „Ty se hrneš do postele s cizím chlapem!“ a při té vzpomínce divže nezemřela hanbou. Janet měla pravdu. Lara po něm toužila od první chvíle, prudce a instinktivně. Něco ji k němu přitahovalo tělem i duší. A tak to všechno dopustila.

Laru naplnila zuřivost, stud a úzkost. Ta zpráva ji bolela tak silně, že nedokázala přemýšlet. Zachvěla se a vzápětí ztuhla jako zděšené dítě a divila se, že nepláče. Právě přišla téměř o všechno, co jí bylo drahé. Uvnitř se zmítala nejrůznějšími city, ale ledovým povlakem, který ji obklopil, neproniklo nic.

Chabě se pokusila posbírat zbytky zdravého rozumu. Musí si vymyslet nějaký plán, ale myšlenky jí proklouzávaly jako ryby mezi prsty. Přála si, aby kočár jel nekonečně dlouho, kola se točila a koně táhli, až dojedou na kraj světa a tam přepadnou do nicoty. Nemohla jet domů. Potřebovala pomoc. Jediný člověk, na kterého se mohla obrátit, ji však zradil.

„Huntere,“ zašeptala ve zničujícím zármutku. Ale skutečný Hunter byl mrtev a muž, na kterého začala pohlížet jako na svého manžela… Ani neznala jeho pravé jméno. Do hrdla se jí vloudil hysterický smích, ale zarazila ho. Bála se, že když se začne smát, nedokáže přestat a skončí v blázinci. Což by vlastně nebylo tak špatné. V místě, kde člověk může ječet a smát se a tlouci hlavou do zdi jak se mu zachce, by jí bylo nejlépe.

Silou vůle se přinutila sedět klidně a tiše a s nepřirozenou trpělivostí čekala, až dojede do Hawksworth Hallu. Neměla ponětí, jak dlouho trvalo, zda minuty, či hodiny, než kočár zastavil a ve dveřích se objevila sluhova tvář.

„Milady.“ Starostlivě ji doprovodil do domu. Z chování služebnictva Lara poznala, že má ten šok vepsaný ve tváři. Zacházeli s ní jako s nemocnou starou dámou.

„Milady,“ zeptala se paní Gorstová šetrně, „mohu pro vás něco udělat? Zdáte se být…“

„Jsem jen trochu unavená,“ přerušila ji Lara. „Odpočinu si ve svém pokoji. Dohlédněte, prosím, aby mě nikdo nevyrušoval.“

Pomalu vystoupila po schodišti, přidržujíc se zábradlí.

Když se spatřila v zrcadle v horní hale, pochopila, proč o ni sluhové i služebné jevili tak starostlivý zájem. Vypadala jako v horečce, oči měla polekané a nezdravě lesklé a tvář zarudlou. Ten horký ruměnec však nezpůsobilo slunce, ale stud a hněv, který zuřil v její duši.

Celá zadýchaná zamířila Lara ke svému pokoji, ale napřed míjela Racheliny dveře. Lehce zaklepala a nahlédla dovnitř. Její sestra seděla u okna.

„Larisso,“ usmála se, „ pojď dál, prosím, a vyprávěj mi o návštěvě u Tylerových.“ Pak se na Laru podívala pozorněji a starostlivě se zamračila. „Co je? Co se ti stalo?“

Lara mlčky zavrtěla hlavou. Nenacházela slova dostatečně vyjadřující hrůzu, která ji potkala. Měla pocit, že má hrdlo plné písku, a než dokázala promluvit, musela několikrát polknout.

„Ráchel,“ zasípala nakonec, „přivezla jsem tě sem, abych o tebe mohla pečovat, ale… obávám se…, že budeš muset pečovat ty o mě.“

Ráchel láskyplně pozvedla jemné dlaně. Situace se obrátila – mladší sestra nabízela pomoc starší. Lara však o této zásadní změně nepřemýšlela a bez váhání se k ní rozběhla.

Sklesla na podlahu a položila Ráchel hlavu do klína. „Já jsem takový blázen,“ vyhrkla a pokračovala ve vyprávění – přerývaně, zmateně, ale její sestra všemu porozuměla. Lara nezamlčela nic, žádnou podrobnost, nad kterou jí pukalo srdce, a Ráchel přitom útlými prsty hladila její vlasy. Konečně se Lara rozplakala a vzlykala tak strašlivě, až se otřásalo celé její tělo. Ráchel setrvala jako ostrůvek klidu uprostřed bouře a znovu a znovu šeptala: „Jen klid, všechno bude dobré, jen klid.“

„Ne,“ zavzlykala Lara. „Nic už nebude dobré. Myslím, že jsem těhotná. Nosím jeho dítě, chápeš to?“

Racheliny prsty v jejích vlasech se zachvěly. „Chudinko moje,“ zašeptala a ztichla, aby Lara dokončila svoji nešťastnou zpověď.

„Třeba se kapitán Tyler mýlí,“ přerušila ji po chvíli. „Jak si může být někdo jistý, kdo je lord Hawksworth?“

Lara popotáhla a zachmuřeně potřásla hlavou. „Skutečný Hunter je mrtev,“ řekla. „Nemá smysl namlouvat si něco jiného. Tenhle muž není můj manžel. Myslím, že jsem to celou tu dobu věděla, ale nechtěla jsem si to přiznat. Nechala jsem to dojít tak daleko, protože jsem to chtěla. Co si ted o mně pomyslíš, Ráchel?“

„Že jsi nevinná,“ odpověděla její sestra rozhodně. „Byla jsi hrozně sama. Nikdy ses nezamilovala…“

„Pro to, co jsem udělala, není omluvy. Ach Bože, jak strašně se stydím! Já ho totiž stále ještě miluji! A nechci, aby odešel.“

„Tak proč bys ho posílala pryč?“

Lara zalapala po dechu. Její vlastní zásadová sestra jí položila tak odvážnou otázku. Než odpověděla, chvíli se na ni rozechvěle dívala. „Protože… Mám tisíc důvodů, ale podstatné je, že mě oklamal… Lhal mi od samého počátku a posloužila jsem mu jako útočiště.“

„Choval se, jako by tě opravdu miloval.“

„Jen proto, že se mu to hodilo,“ soptila Lara. „Když si pomyslím, jaká jsem byla snadná kořist… Ubohá roztoužená vdova…“ Zabořila tvář do Racheliných sukní a znovu se rozplakala. „Teprve ted jsem si uvědomila, jak málo jsem znala život. Ani Hunterova smrt mnou neotřásla, jak by měla. Po dvou letech manželství mi byl stejný cizí jako v den sňatku. Tohoto muže jsem si snad vysnila…, změnil celý můj život… a milovala jsem ho. Milovala jsem každou vteřinu, kterou jsem s ním prožila. A jestliže odejde, odnese si mé srdce. Jsem ztracená.“

Zpovídala se a slzela až do úplného vyčerpání. Hlava jí klesla do sestřina klína a na chvilku si dokonce zdřímla. Probudila se se ztuhlým krkem a páteří a na okamžik si myslela, že to všechno byla noční můra. Srdce se jí rozbušilo nadějí, ale jediný pohled na Rachelinu tvář ji ujistil, že se jí to nezdálo.

„Co budeš dělat?“ zeptala se jemně.

Lara si promnula uslzené oči. „Pošlu pro lorda Arthura a lady Janet,“ řekla. „Musejí dostat titul zpátky. Po právu jim náleží a já jim ze všech sil pomohu. Co se týče Huntera…“ Skoro se tím jménem zalkla. „Zítra se vrátí z Londýna. Poradím mu, ať uprchne, aby se vyhnul trestu. Když neposlechne, dozajista ho pověsí. Nejen proto, čeho se dopustil na mně, ale proto, že se vydával za mého manžela. Jeho jménem uzavíral smlouvy, investoval, vypůjčoval si, Bože můj, a nic z toho neplatí.“

„Co se stane s dítětem?“ zašeptala Ráchel.

„O tom nemusí nikdo vědět,“ odpověděla Lara rázně. „A zvlášť on ne. Jeho už se to teď pranic netýká. Dítě je moje a jenom moje.“

„Necháš si je?“

„Ovšem.“ Lara si položila ruku na břicho a snažila se polknout další nával slz. „Je na tom něco zlého?“

Ráchel jí pohladila rozcuchané vlasy. „Vůbec nic, sestřičko.“

Po neklidné noci se Lara probudila do důležitého dne unavená. Váhala, jestli se má obléci do smutečních šatů, jako kdyby někdo zemřel, ale pak zvolila střízlivé modré šaty s hedvábným lemem na živůtku a na sukni. Dům vyhlížel pochmurně. Věděla, že bude muset poskytnout vysvětlení služebnictvu a přátelům z Market Hillu… A Johnnymu. Jak dokáže vysvětlit dítěti, co se přihodilo, když to sama nechápe? Při pomyšlení na to, co ji čeká, se jí zmocnila nepřekonatelná únava.

Až to bude mít za sebou, až se Arthur s Janet znovu stanou pány tohoto domu a Hunter navždy zmizí z jejího života, odejde odsud. Usadí se někde ve Francii nebo v Itálii a snad se jí podaří přesvědčit Ráchel, aby odjela s ní. Při pomyšlení na zakládání nového života se málem zase rozplakala.

Počítala čas od chvíle, kdy se „Hunter“ – jinak mu v duchu neříkala – vrátil. Tři měsíce. Nejlepší měsíce jejího života, plné radosti, jakou prožije jen málo lidí. Pod kouzlem jeho láskyplné, jemné i vášnivé přítomnosti celá rozkvetla. Nebýt konečného pokoření, přiznala by si, že to stálo za to.

Lara pečlivě vybírala slova, jimiž Huntera uvítá, až se vrátí z Londýna. Mělo by to být něco klidného, důstojného, ale rozhodného, aby zabránila nedůstojným obviněním a dohadování. Jediné, co ji napadlo, byly otázky. Odebrala se do zahrady, aby tam o samotě popřemýšlela. Sedla si na lavičku, objala kolena a zadívala se na jezírko s chrlícím cherubínkem. Lehký vánek povíval úhledně sestřiženými tisy a pročesával květiny v kamenných nádobách. Nadechla se horké sladké vůně trávy a třela si spánky, aby se zbavila úporné bolesti hlavy.

Z bolestného rozjímání ji vytrhl až pohled na blížící se dvojici. Po trávníku k ní mířili Arthur a Janet Crosslandovi. Moc jsem si od nich neodpočinula, ušklíbla se v duchu. Ti dva skočí na znovunabytý titul jako hyeny na staženou kořist. S nechutí vnímala, že jsou vysocí, světlovlasí a samolibí jako vždy, a když k ní přistoupili, zdobil jejich tváře naprosto stejný úsměv.

Janet nepustila Arthura ke slovu, ačkoli se už nadechoval.

„Že ti to trvalo, než jsi přišla k rozumu,“ řekla jízlivě. „Chápeš doufám, že je tvé milostné dobrodružství u konce, a předáš nám, na co máme nárok.“

„Ano,“ odpověděla Lara mdle. „Dobrodružství skončilo.“

Arthur se sklonil a s předstíraným soucitem jí sevřel ochablou ruku. „Má drahá neteři, věř mi, že lituji všeho, co jsi musela prožít. Byla jsi zrazena, pokořena, ponížena…“

„Dobře vím, co mě potkalo!“ skočila mu do řeči Lara.

„Nemusíte mi to připomínat.“

Arthur si překvapeně odkašlal. „Ale Larisso? Jsi to opravdu ty? Chápu, že jsi rozrušená a zmatená, takže tuto nezdvořilost prozatím přehlédnu.“

Janet zkřížila kostnaté paže na hrudi a studeně se na Laru usmála. „Moc rozrušeně nevypadá,“ poznamenala. „Spíš jako rozmazlené dítě, které nedostalo cukrátko.“

Arthur se otočil k manželce a něco tiše zamumlal. Slovům nebylo rozumět, ale dočasně ji umlčela. Pak se na Laru usmál jako had. „Načasovala jsi to dokonale, Larisso. Dobře, že jsi pro nás poslala, když není doma. Zařídil jsem, aby ho v Londýně zatkli. Raději bych ho sice viděl ve vězení, ale musel jsem se spokojit s tím, že bude až do konce procesu střežen v městském sídle Hawksworthů. Záležitost bude samozřejmě řešit Sněmovna lordů, která ho musí soudit…, i když vyjde rychle najevo, že žádný lord není!“

Lara si marně pokusila představit, že muž, kterého považovala za svého manžela, se nachází v domácím vězení a pod dohledem stráží. Omezování svobody ho jistě dohání k šílenství. A ještě víc ho dopaluje, že bude souzen před všemi vlivnými londýnskými šlechtici… Potlačila zděšený výkřik. Tolik hrdosti v sobě ještě našla. Nepřála si, aby byl takhle pokořen. „Opravdu ho musejí soudit lordi?“ zeptala se zamračeně.

„Lord kancléř nejprve posoudí svědecké výpovědi. Pokud se nerozhodne případ uzavřít – což je velmi nepravděpodobné

– bude ten podvodník souzen lordy.“ Arthur se zlomyslně usmál. „Už brzo se bude náš falešný Hunter houpat na konci provazu. Postarám se, aby mu nezlomili vaz, takže než mu oprátka rozdrtí hrdlo, pěkně zmodrá a pomalu se udusí. Ujišťuji tě, že si užiju každý okamžik.“ Nejasný zvuk, který Laře unikl z hrdla, jej zarazil a okamžitě nasadil starostlivý výraz. „Má drahá, necháme tě v klidu přemýšlet. Jistě dospěješ k názoru, že jednáme jen v tvém zájmu.“

Lara se kousla do rtu a neodpověděla, ale celé její nitro naříkalo a bouřilo se. Arthurem navržený postup byl bezesporu správný a morální. Cožpak by bylo dobré stranit lži? Věděla, že nikoli, ale navzdory tomu ji sžíraly pochybnosti. Podporovala Arthura a jeho nárok na titul, protože to byla její povinnost, a přesto jí to působilo jenom žal. Pravděpodobně rozhází rodinné jmění a bude se chovat sobecky a povýšeně a všichni lidé žijící na Hawksworthském panství budou strádat. A Johnny se nedočká šťastné budoucnosti, kterou mu hodlala zajistit. Je to snad spravedlivé?

Po tváři jí skanula jediná horká slza a Janet se pokrytecky usmála. „Hlavu vzhůru, má drahá,“ řekla až příliš sladce.

„Prožila jsi vzrušující dobrodružství, nebo snad ne? Tvůj dočasný manžel byl opravdu fešák. Určitě sis s ním v posteli užila. Alespoň budeš mít na co vzpomínat.“

Arthur popadl manželku za paži a odtáhl ji stranou. Tentokrát Lara pochytila, co jí syčel do ucha. „Bud zticha, ty zlolajná čubko. Když ji budeš provokovat, přijdeme o titul. Potřebujeme její svědectví, rozumíš?“ Pak si nasadil uklidňující úsměv a vrátil se k Laře. „Nedělej si starosti, Larisso. Brzy to bude za námi a konečně budeš žít v klidu. Čeká tě jen pár těžkostí, ale já ti budu neustále nápomocen.“

„Ach, mnohokrát děkuji,“ odpověděla Lara tiše.

Pátravě se na ni zadíval a uvažoval, jestli v jejím hlase opravdu zaslechl ironický podtón. „Očekávám, že budeš rozumná, Larisso. Nezapomeň, že jsme jedna rodina a máme jediný cíl. A dále očekávám, že se budeš chovat slušně k lordu Lonsdaleovi, až dnes odpoledne přijede, bez ohledu na nedorozumění, ke kterému mezi vámi došlo.“

„Ne!“ vyskočila Lara a zbledla. „Jak vás u všech všudy mohlo napadnout zvát sem Lonsdalea?“

„Uklidni se,“ požádal ji Arthur tiše a tvrdě se na ni podíval.

„Lord Lonsdale zná něco, co je pro náš případ neobyčejně důležité, a já si o tom s ním chci promluvit. A hodlá si odvézt

svoji manželku, což mu těžko mohu mít za zlé. Po tom, jak jsi mu ji ukradla…“

„Nedovolím, aby lord Lonsdale vstoupil na toto panství,“ řekla Lara rozhodně. „Zakazuji to, rozumíte?“

„Ty něco zakazuješ?“ užasl Arthur a Janet se jízlivě zasmála.

„Uvědom si, drahá neteřinko, že už tady nejsi paní. Nemáš nárok kritizovat moje rozhodnutí, natož něco zakazovat.“

„Přesto tak činím,“ zúžila Lara oči. „A když mě neposlechnete, nebudu svědčit proti Hunterovi. Nepomohu vám a odpřisáhnu před Bohem, že je to můj manžel a vždycky to byl můj manžel… Pokud mi neslíbíte, že nedopustíte, aby se Lonsdale přiblížil k mé sestře.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se Arthur a zíral na ni jako na šílenou.

„Navždycky.“

Nevěřícně se rozesmál. „Vzdálit manžela od manželky?

Navždycky…? Bojím se, že toho chceš příliš, má drahá.“

„Je to surovec. Když Ráchel naposledy udeřil, málem zemřela. Můžete se zeptat doktora Sladea.“

„Určitě přeháníš,“ odporoval Arthur.

„Mně Lonsdale vždycky připadal jako příjemný chlapík,“ poznamenala Janet. „A jestliže Ráchel udeřil, určitě si to zasloužila.“

Lara pomalu zavrtěla hlavou a zadívala se na Janet. „Jestliže tohle řekne žena o jiné ženě…,“ začala, ale pak si uvědomila, jak je Janet bezcitná, a otočila se k Arthurovi. „Žádám váš slib výměnou za své svědectví.“

„Chceš po mně něco, co je nejen nemorální, ale i nezákonné,“ protestoval Arthur.

„Výčitky svědomí kvůli tomu mít určitě nebudete,“ odpověděla Lara chladně.

„Ty paličatá, drzá, bláznivá…“ zuřil Arthur a jeho propadlé tváře zrudly, ale Janet zasáhla s kočičím potěšením.

„Drahoušku, nezapomeň… Potřebujeme její svědectví.“

Arthur zavřel ústa, sevřel čelisti a ovládl se. „Tak dobře,“ usekl a nenávistně si Laru změřil. „Jen si užij své vítězstvíčko. Přísahám, že bude poslední.“ Načež odkráčel s Janet v patách.

Polekané a rozzlobené Laře trvalo dlouho, než se uklidnila. S třesoucími se koleny usedla a skryla obličej do dlaní. Vytryskly jí slzy a protékaly mezi prsty. Smutně si povzdechla:

„Ach, Huntere, proč jsi nebyl skutečný?“

Od té chvíle se události vyvíjely strašlivě rychle. Hunter sice odmítl právní pomoc, ale správce panství Young na to nedbal a pověřil rodinného právníka, pana Eliota, zplnomocněnce Jeho Veličenstva u vrchního soudního dvora a veřejného žalobce, aby najal obhájce Wilcoxe.

Lord a lady Crosslandovi rovněž nezaháleli a najali si vlastního právníka, který měl vést obžalobu, třebaže na něho ani na Wilcoxe vlastně nezbyla žádná práce. Lord kancléř poslal do Market Hillu dva úředníky, aby vyslechli důvěryhodné svědky. Dva dny pilně zaznamenávali výpovědi patrně všech obyvatel hrabství. Lara byla Arthurovi skoro vděčná, že ji ochránil před záplavou návštěvníků. Všem známým sdělil, že je Lara nemůže přijmout, protože je příliš rozrušená.

Přijala jedině správce panství pana Younga, když se vrátil z Londýna. Věděla, že se setkal s Hunterem, a třebaže se snažila zatvrdit, toužila po zprávách.

Young vypadal unaveně a nevyspale. Jeho laskavé hnědé oči byly zarudlé a ustarané. Lara ho uvedla do rodinného salonu a zavřela, protože věděla, že Janet má neustále nastražené uši. Snažila se získat alespoň chvilku soukromí.

„Jak se mu daří?“ vyhrkla Lara, usedla na pohovku a pokynula vedle sebe.

Young se uhnízdil na krajíčku a jeho kostnatá kolena i lokty se ostře rýsovaly v pomačkaném obleku. „Tělesně je na tom dobře,“ odpověděl uvážlivě, „ale o stavu jeho duše nic nevím.

Skoro nemluví a neprojevuje ani hněv, ani strach. Vlastně je úplně lhostejný.“

„Nepotřebuje něco?“ starala se Lara se sevřeným hrdlem. Strašně toužila Huntera vidět, nabídnout mu podporu a útěchu.

„Pokud vám to nebude vadit, má paní, až se budu zítra vracet do Londýna, vzal bych mu čisté prádlo, šaty a několik osobních věcí.“

Lara přikývla. „Dohlédněte prosím, aby měl vše, co potřebuje.“

„Lady Hawksworthová,“ odvážil se správce, „ujišťuji vás, že doktor Slade i já jsme přivedli lorda Hawkswortha, protože jsme naprosto přesvědčeni o jeho totožnosti.“

„Všichni jsme mu chtěli věřit,“ řekla Lara tiše. „A on to věděl a zneužil nás.“

„Má paní, víte, že si vašeho úsudku hluboce vážím…, ale nemohu se zbavit pocitu, že vás ovlivnil váš strýc. Ještě není pozdě, abyste změnila názor,“ řekl naléhavě a pokračoval ještě důrazněji. „Uvědomujete si, co se stane vašemu manželovi, když neodvoláte své obvinění?“

Lara se smutně usmála. „Mám to chápat tak, že mi vyřizujete jeho vzkaz?“

Young zakroutil hlavou. „Hawksworth odmítá říci jediné slovo na svou obranu. Nepopírá ani nepotvrzuje svou totožnost a trvá na tom, že vše musíte rozhodnout vy.“

„Rozhodnout musíme oba podle pravdy. Já mohu říkat pouze to, čemu věřím, ať už se mi následky líbí, nebo nelíbí.“

Správce byl zjevně zklamaný. „Rozumím, lady Hawksworthová. Doufám však, že vás nepobouří, když doktor Slade i já budeme podporovat lorda Hawkswortha.“

„Právě naopak,“ odpověděla Lara a bojovala se slzami.

„Budu šťastná, když mu pomůžete, jak nejvíc budete moct, protože já mu pomáhat nesmím.“

„Ano, milady.“ Žalostně se na ni usmál. „Odpusťte mi, ale už půjdu. Musím toho lorda Hawkswortha ještě mnoho zařídit.“

Vstala a podala mu ruku. „Udělejte pro něj vše, co je ve vašich silách,“ poprosila naléhavě.

„Ovšem.“ Lítostivě se zamračil. „Vám dvěma asi v cestě stojí samy hvězdy. Domníval jsem se, že vám nic nebrání ve štěstí, ale osud zřejmě míní jinak. Ve snu by mě nenapadlo, že to takhle skončí.“

„Ani mě ne,“ zašeptala Lara.

„Nikdy jsem se nepokládal za romantika,“ řekl ostýchavě,

„ale doufám, má paní, že…“

„Ne,“ přerušila ho měkce. „Nedoufejte.“

Na stěnách dětského pokoje visely obrázky hrajících si dětí a police byly plné hraček. Lara se pro Johnnyho snažila vytvořit dětský ráj, ale ukázalo se, že nedokáže Johnnyho uchránit před nebezpečím. Uložila knihu do modře nalakované poličky a znovu usedla na pelest Johnnyho postýlky. Byl tak maličký a černé vlásky měl ještě mokré z koupele.

Na události posledních několika dní reagoval ještě hůř, než Lara čekala. Přijal Hunterovu nepřítomnost smrtelně vážně a všechno veselí a klukovská hravost z něho vyprchaly. Lara mu celou situaci nevysvětlila, protože se obávala, že by to tak malé dítě nepochopilo. Řekla mu jen, že se Hunter zachoval špatně, že je ve vězení a bude souzen.

„Mami,“ zadíval se na ni Johnny obrovskýma modrýma očima, „je lord Hawskworth špatný muž?“

Lara mu uhladila vlásky. „Ne, miláčku,“ zamumlala.

„Nemyslím, že je doopravdy špatný, ale asi ho potrestají za to, co udělal už dávno.“

„Lord Arthur říkal, že ho pověsí jako mýho tátu.“

„Opravdu?“ podivila se Lara a potlačila nával vzteku.

„Nikdo z nás neví, jak to dopadne, dokud se nesetkáme s lordem kancléřem.“

Johnny se otočil na bok a opřel si hlavu o drobnou ruku.

„Myslíš, že taky půjdu do vězení, mami?“

„Nikdy,“ ujistila ho Lara a políbila jeho tmavou hlavičku.

„Nedovolila bych to.“

„A co když vyrostu a bude ze mě špatný člověk?“

„Ty budeš hodný a skvělý muž,“ zadívala se na něho Lara, v té chvíli plná lásky a něhy. „Nelámej si hlavu s takovými věcmi, Johnny. Zůstaneme spolu a všechno dobře dopadne.“

Chlapec se zabořil do polštáře, ale zůstal vážný a ustaraný.

„Chtěl bych, aby se lord Hawksworth vrátil,“ řekl.

Lara zavřela oči a snažila se potlačit slzy. „Ano, já vím.“ Zhluboka si povzdechla a přikryla Johnnyho úzká ramínka.

Večer před určenou schůzkou s lordem kancléřem přijela Lara do Londýna. Rozhodla se, že se ubytuje v rezidenci Hawksworthů na Park Place, kde Huntera drželi v domácím vězení. Bělostný městský palác s arkýřovými okny a klasicistním průčelím se čtyřmi sloupy byl zařízen se střízlivou elegancí. Místnosti byly vykládané tmavým dubem a vymalovány v klidných sedavých, bezových a olivových barvách.

Lara vstupovala do domu celá rozrušená. Pomyšlení na to, že stráví noc pod jednou střechou s Hunterem, třebaže každý v jiném pokoji, ji rozechvělo do morku kostí. Tak ráda by se zeptala na věci, které ji dnem i nocí mučily, ale nebyla si jista, zda by byla schopna stanout mu tváří v tvář. Bála se, že by se zhroutila, a takové pokoření by snad nepřežila.

Arthur s Janet dali k velké Lařině úlevě přednost pozlátkové nádheře svého londýnského domu. Tiše požádala služebné, aby vybalily zavazadla v její obvyklé ložnici, ale lokaj jí oznámil, že je obsazená.

„Kým?“ polekala se.

„Hraběnkou vdovou, milady.“

Hunterova matka je tu? užasla Lara. „Kdy… Jak…“

„Přijela jsem dnes odpoledne,“ ozvala se hraběnka vdova z vrcholu schodiště. „Jeden z dopisů, které jsi rozeslala po celé

Evropě, mě konečně dostihl a okamžitě jsem se rozjela do Londýna. Původně jsem chtěla zítra odjet na panství a pokusit se proniknout do té motaniny. Místo toho jsem zjistila, že je můj údajný syn držen pod stráží tady, v Londýně. Zdá se, že jsem přijela v poslední chvíli.“

Lara vyběhla po schodech. Sophie, hraběnka vdova Hawksworthová, byla štíhlá a půvabná. Hlavu jí zdobily stříbrné kudrlinky, hruď pak pověstné šňůry perel. Byla to inteligentní praktická žena, nepotrpěla si na city a bylo těžké ji milovat, ale lehké si ji oblíbit.

„Matko!“ zvolala Lara a objala ji.

Sophie její objetí strpěla, ale neopětovala. Pak se na Laru mile usmála. „Nuže, Larisso…, zřejmě jsi měla přijmout mé pozvání a cestovat. Máš za sebou dosti perné časy, že?“

„To tedy ano,“ odpověděla Lara s nejistým úsměvem a vytryskly jí slzy.

„Ale, ale,“ uklidňovala ji Sophie. „Promluvíme si a najdeme nějaké východisko. Tahle situace potřebuje jen sklenku dobrého vína a dlouhé povídání…“

Sophie rozhodila několik příkazů mezi služebnictvo, vzala Laru pod paží a odvedla ji do levandulového salonu, který si sama zařídila. Jako jediný v domě byl ženský a ozdobný, plný pozlacených stolečků a křesílek. Převládala v něm šeříková a levandulová barva, zvýrazněná švestkově modrými doplňky. Okna vyplňovaly skleněné panely s fialkami. Vůně fialek provázela Sophii skoro celý život a i nyní se linula z jejích vlasů a zápěstí.

Lara uvažovala, ve kterém pokoji je uvězněn Hunter, o čem přemýšlí a jestli ví, že je Lara tady. „Viděla jste ho?“ zeptala se Lara nervózně.

Vdova si dala s odpovědí na čas. Napřed se usadila na sametovém lehátku a urovnala si sukně. „Ano, viděla jsem ho. Delší dobu jsem s ním hovořila.“

„Uznejte, že vypadá jako Hunter.“

„Přirozeně. Moc bych se divila, kdyby tak nevypadal.“

Ohromená Lara dosedla na židli a zírala na tchyni. „Nevím, o čem to mluvíte.“

Jejich pohledy se na delší dobu zkřížily. Lara ještě nikdy neviděla Sophii tak nejistou. „Aha,“ zamumlala vdova nakonec. „Takže ti to ještě neřekli.“

„Co mi měli říct?“ vybuchla Lara. „Dobrý Bože, jak dlouho ještě budu obklopená tajemstvím! Prosím, řekněte mi, co víte o muži, kterého hlídají dole.“

„Pro začátek,“ odpověděla vdova trpce, „bys měla vědět, že to je nemanželský bratr mého syna Huntera.“

Sophie se nedala vyrušit Lařiným ohromeným výrazem. Počkala, až lokaj přinese láhev červeného vína a až ji druhý sluha obřadně otevře a nalije nápoj do broušených skleniček. Lara se kousala do rtů, když sledovala jejich k zešílení pomalé pohyby.

Sevřela stopku skleničky, až se jí broušený vzor obtiskl do prstů, a když sluhové konečně odešli, zaprosila: „Prosím, povězte mi o tom.“

„Můj manžel, Harry, měl slabost pro hezké ženy,“ začala Sophie. „Snášela jsem to, protože byl diskrétní a vždycky se ke mně vrátil. Žádný muž není dokonalý, Larisso. Každý má nějakou nepříjemnou vlastnost nebo zvyk, který člověk musí tolerovat. Milovala jsem Harryho přes všechny jeho nevěry,

které mi ostatně nedělaly velkou hlavu…, až do chvíle, kdy jedna jeho avantýra měla za následek nežádoucí těhotenství.“

„S kým to bylo?“ zeptala se Lara. Usrkla vína a ústa jí naplnila nakyslá chuť.

„S manželkou velvyslance. Běhal za ní každý muž v Londýně. Harry ji určitě považoval za parádní úlovek. Jejich vztah trval skoro rok. Když otěhotněla, sdělila Harrymu, že se o jeho dítě nehodlá starat a ať si s ním udělá, co uzná za vhodné.“

„A on o ně také nestál?“

„O ne, Harry to dítě moc chtěl. Představoval si, že chlapec bude žít s námi, nebo alespoň někde blízko, kde by ho mohl čas od času navštěvovat. Já jsem o tom však nechtěla ani slyšet.

Jak jistě víš, neměli jsme s dětmi mnoho štěstí. Tři první zemřely ještě malé. Pak konečně přišlo požehnání v podobě Huntera. Bála jsem se, aby si můj manžel nezamiloval levobočka více než vlastního syna. Měla jsem na mysli jen Hunterovo dobro. Proto jsem trvala na tom, aby byl Harryho nemanželský syn svěřen do péče misionářskému páru, který ho odveze někam daleko, a už ho nikdy neuvidíme.“

„Do Indie,“ řekla Lara. Každé slovo zapadalo se suchým cvaknutím jako dílky skládačky.

„Ano. Bylo mi jasné, že to bude pro dítě tvrdý život, bez naděje na společenské postavení a daleko od otce. Můj manžel nechtěl poslat chlapce pryč, ale já jsem trvala na svém.“ Sophie si zbytečně pečlivě uhladila sukně. „Třicet let jsem se snažila zapomenout na svůj čin, ale nikdy se mi to nepodařilo… Stále mě pronásledoval, dalo by se říci.“

Lara položila skleničku a pevně se na svou tchyni zadívala.

„Jak se jmenuje?“

Sophie pokrčila rameny. „Nedovolila jsem jeho otci, aby mu vybral jméno. Nemám ponětí, jak ho pokřtili jeho náhradní rodiče.“

„Věděl váš skutečný syn, že má bratra?“

„Ne. Neměla jsem důvod mu to říkat. Nechtěla jsem, aby se Harryho levoboček pletl do našeho života.“ Jemně vrásčité koutky Sophiiných úst se stáhly do suchého úsměvu. „Není to neskutečná ironie?“

Lara neměla náladu na ocenění ironické situace a neopětovala vdovin úsměv. Připadalo jí, že je obětí řady událostí, které začaly dávno předtím, než se narodila. Harryho běhání za ženami, necitelné odmítnutí vlastního dítěte velvyslancovou ženou, Sophiino zapuzení levobočka, Hunterova sobecká nezodpovědnost… a nakonec cizí člověk, který vstoupil do Lařina života a svedl ji svými lžemi.

Lara nic z toho nemohla ovlivnit, a přesto se stala obětí jejich spiknutí. Ona sama ponese po zbytek života následky… Ona a její nemanželské dítě. Ponechá-li si ho, navždy se vyřadí z dobré společnosti. Byla v pokušení svěřit se Sophii se svým těhotenstvím, ale mateřský instinkt jí v tom zabránil. Jedním ze způsobů, jak ochránit zájmy dítěte, bylo udržet jeho početí v tajnosti.

„Co teď uděláme?“ zeptala se Lara tiše. Sophie se na ni pátravě podívala. „Rozhodnutí je na tobě, Larisso.“

Lara zavrtěla hlavou. „Nejsem schopna rozumně uvažovat.“

„Navrhuji, abys zašla dolů do apartmá pro hosty, kde drží tvého milence, a promluvila si přímo s ním. Mám dojem, že pak budeš vědět, jak máš postupovat.“

Tvůj milenec… Jak nepatřičný název. Stále ještě ho pokládala za svého manžela, třebaže jejich vztah byl nařčen z nezákonnosti. „Nevím, jestli to dokážu,“ zamumlala Lara.

„Ale jdi,“ napomenula ji Sophie jemně. „Když já sebrala dost sil, abych se s ním setkala po třiceti letech…“

Lara se převlékla z cestovního oblečení do jednoduchých bílých mušelínových šatů potištěných růžovými kvítky a zelenými lístky. Vykartáčovala si vlasy, spletla je do pevného uzlu na temeni a prohlédla se v zrcadle. Byla bledá a vypadala polekaně… Nebála se však Huntera, bála se sama sebe.

Napřímila se a tiše si přísahala, že ať se stane, co se stane, nerozpláče se ani nerozhněvá. V každém případě si uchová důstojnost.

Přistoupila ke dveřím, které hlídali dva strážní. K její velké úlevě se ukázali být dvorní a úslužní a jeden z nich jí dokonce nabídl, aby zavolala, kdyby něco potřebovala. Když procházela dveřmi, krev se v ní divoce bouřila. Věděla, že její tváře zrůžověly.

A pak ho spatřila.

Stál uprostřed místnosti bez oken a jeho vlasy měly stejnou barvu jako těžce zlacené rámy obrazů, zdobících stěny. Apartmá pro hosty bylo malé, ale přepychové. Jeho stěny pokrývaly olivové a zlaté damaškové tapety a omítka byla světle šedá. Skleněné zasouvací dveře oddělovaly přijímací pokoj od ložnice. Hunter vypadal v tomto elegantním prostředí jako doma, anglický gentleman každým coulem. Nikdo by neuhodl, kdo opravdu je a odkud pochází. Dokonalý chameleón.

„Jak se ti daří?“ zeptal se a dychtivě se zadíval na její obličej. Otázka ji pobouřila. Jak se opovažuje položit jí takovou otázku po tom všem, co jí udělal? Zároveň ale zatoužila se k němu přitisknout, cítit, jak ji svírá v náručí, a položit si hlavu

na jeho pevné rameno.

„Ne moc dobře,“ připustila.

Důvěrnost, ke které jejich vztah dospěl, stále přetrvávala. Najednou ji zaplavil pocit štěstí, že je u něho. Ten však vzápětí přehlušilo trpké poznání, že takové štěstí už vedle žádného jiného muže nepozná.

„Jak jsi na to přišla?“ zeptal se drsně.

„Hovořila jsem s kapitánem Tylerem.“

Lehce přikývl, ale neprojevil ani překvapení, ani hněv. Nikdy nečekal, že se to udrží v tajnosti, uvědomila si Lara. Věděl, že roli lorda Hawkswortha hraje přinejlepším jen jednu sezonu. Proč to tedy dělal? Proč riskoval život pro pár měsíců v kůži lorda Hawkswortha?

„Prosím,“ požádala ho a vlastní hlas jí zněl z velké dálky.

„Pomoz mi pochopit, proč jsi mi to udělal.“

Sledoval ji jako člověk, který řeší matematickou úlohu. Pak se pootočil a sklopil husté dlouhé řasy.

„Lidé, kteří mě vychovali…“ Nikdy by je nenazval rodiči. Nanejvýš opatrovníky a ještě ke všemu velmi nedbalými opatrovníky… „se od samého začátku netajili tím, kdo opravdu jsem. Celé mládí jsem si lámal hlavu, proč se o mě otec ani nevlastní bratr, který však pravděpodobně netušil, že existuji, nezajímají. Když jsem se doslechl, že Hawksworth přijel do Indie a najal si dům v Kalkatě, rozhodl jsem se, že se o něm dozvím víc. Napřed jsem ho sledoval zpovzdálí. Pak jsem se vloudil do domu, když byl pryč.“

„A prohlédl sis jeho věci,“ konstatovala Lara a klesla na židli s krouženými opěradly, protože ji nohy dále neunesly. Zůstal stát na druhém konci pokoje. „Ano.“ „A našel jsi moji miniaturu.“ „Ano. A tvé dopisy.“

„Mé dopisy?“ Lara se snažila vzpomenout, o čem mohla Hunterovi psát. Asi o tom, co přes den dělá, o vesničanech, příbuzných a starých přátelích. Nic o svém vnitřním životě, o touze a lásce ani nemluvě. „Nechápu, proč si je Hunter schovával. Byly tak obyčejné.“

„Byly krásné,“ odporoval jemně. „Našel jsem je v zásuvce s jeho deníky.“

„Hunter si nikdy nepsal deník,“ prohlásila.

„Ale ano,“ odpověděl klidně. „Podle toho, jak byly číslovány a datovány, jsem usoudil, že první část je tady. Našel jsem je, přečetl, a jakmile jsem se dozvěděl vše potřebné, zničil jsem je.“

Lara užasle vrtěla hlavou. „Co si mohl Hunter zapisovat do deníku?“

„To, co považoval za důležité – tajnosti, politické intriky, společenské skandály, většinou hlouposti.“

„Zmiňoval se o mně?“ zeptala se Lara rozpačitě. „Co o mně…“ Zmlkla, protože si z jeho tváře přečetla, že o ní manžel moc láskyplně nepsal.

„Své manželství zřejmě nepokládal za šťastné.“

„Nudila jsem ho,“ konstatovala Lara.

Když zaslechl poraženecký tón v jejím hlase, naléhavě se na ni podíval. „Hunter chtěl lady Carlysleovou. Tebe si vzal, protože jsi byla mladší a mohla jsi mu dát děti.“

A vzal si neplodnou. „Chudák Hunter,“ zašeptala.

„Chudák hlupák,“ souhlasil. „Vůbec netušil, co mohl mít. Přečetl jsem si tvé dopisy a poznal jsem, jak skvělá jsi žena. Vím dobře, co odmítnul. Odhodil život, po kterém jsem já toužil a o němž jsem se domníval, že si ho zasloužím.“ Přivřel oči. „Tu miniaturu jsem mu vzal a nosil jsem ji u sebe. Pořád jsem na tebe myslel… Co zrovna děláš… Kartáčuješ si vlasy…, koupeš se…, navštěvuješ přátele ve vesnici…, čteš si o samotě…, směješ se…, pláčeš. Byl jsem tebou posedlý.“

„Setkal jsi se někdy s mým manželem?“ zeptala se Lara. Na chvíli se odmlčel. „Ne.“

„Nelži,“ požádala ho jemně. „Pověz mi, co se doopravdy stalo.“

Zadíval se na krásnou a tvrdou Laru, před jejíž jemnou naléhavostí nemohl nic zatajit. Měl pocit, jako by se jeho duše rozevřela a vypustila i to nejposlednější tajemství. Netušil, že se pohybuje, ale najednou se ocitl v koutě místnosti a opíral si čelo o chladný damašek, který pokrýval stěnu.

„Bylo to v dubnu, v době slavností… říkají jim Holi a Dhuleti. Svátky barev. Vybuchují ohňostroje a celé město je vzhůru nohama. Všichni věděli, že Hawksworth pořádá největší hostinu v Kalkatě…“ Hovořil, jako kdyby zapomněl na Lařinu přítomnost.

Vyprávěl, jak se toulal ulicemi poblíž Hawksworthová paláce mezi veselícím se davem. Lidé se smáli a křičeli a ze střech domů na sebe lili barvy a sypali barevné prášky. Mladé ženy foukaly na kolemjdoucí voňavou vodu a stříbrnou a

rudou barvu bambusovými trubicemi a mladí nalíčení muži v sárí tančili v ulicích.

Dav lidí bloudil obrovským, přepychovým Hawksworthovým palácem, který se pyšně tyčil nad zelenými břehy řeky Huglí. Pokrývala ho slonovinově zbarvená štukatura, naleštěná jako mramor, a přední část zdobilo štíhlé sloupořadí. „Obličeje Angličanů mi splývaly v jedno moře, všechny byly postříkané barvou, oči se jim leskly po silných nápojích a tváře měli ulepené od sladkostí a kandovaného ovoce,“ líčil dál dávný zážitek.

S tlukoucím srdcem vstoupil do domu a vmísil se mezi rozjařené hosty. Měl na sobě jakousi tmavočervenou bavlněnou kápi, podobnou těm, které si oblékli i ostatní hosté. Přepychové zařízení domu bralo dech. Pokoje ozařovaly benátské lustry a jejich stěny zdobily Tizianovy obrazy.

Procházel místnostmi a všude se na něho vrhaly podroušené ženy, rozvášněné náladou davu. Když je odmítal, jen se smály a běžely hledat další oběť.

Střízliví byli jedině indičtí sloužící, roznášející podnosy s jídlem a pitím – obé okamžitě mizelo. Zeptal se jednoho sluhy, kde je Hawksworth, ale ten pokrčil rameny a zatvářil se nechápavě. Pokračoval v pátrání, až došel k místnosti, která byla podle všeho knihovnou. Pootevřenými dveřmi spatřil vysoké mahagonové skříně plné knih, opatřené schůdky s vyřezávaným zábradlím. Na skříních byly rozmístěny mramorové busty.

Uslyšel hlasy, a když přistoupil blíže, rozpoznal tichý smích, zasténání, vzdechy… zvuky, které vydává milující se dvojice. Zamračil se, ustoupil a ztratil se v přítmí. Po chvíli se rozhostilo ticho a z místnosti vyšla hezká tmavovlasá uzardělá žena. S úsměvem si urovnala hedvábné sukně granátové barvy a upravila poprsí v nabíraném živůtku. Pak odspěchala, aniž si povšimla muže, stojícího v temném koutě.

Tiše vstoupil do knihovny. Zády k němu tam stál vysoký statný muž a zapínal si kalhoty. Když se pootočil, ukázal se

známý profil – dlouhý nos, pevná brada a čelo částečně skryté pod hřívou tmavých vlasů. Byl to Hawksworth.

Přešel k sloupovému psacímu stolu, pokrytému zelenou kůží, a zvedl sklenici jantarově zbarvené tekutiny. Vtom vycítil, že není sám, prudce se otočil a podíval se přímo na vetřelce.

„Zatraceně!“ zvolal Hawksworth překvapeně. „Co tu ksakru slídíte?“

„Omlouvám se,“ řekl, a namísto dalšího vysvětlování si stáhl kápi a čelil Hawksworthovi obličejem, který se mu až neskutečně podobal.

Hawksworthovi podoba mezi nimi neunikla. „Sladký Ježíši,“ zamumlal, odložil sklenici a přistoupil blíž. Dva páry tmavých očí se na sebe užasle zadívaly.

Nebyli úplně stejní… Hawksworth byl tmavší, svalnatější a připomínal plnokrevníka. Nicméně každý, kdo by je viděl spolu, by okamžitě poznal, že jsou příbuzní.

„U všech všudy, kdo vlastně jste?“ vyštěkl Hawksworth.

„Jsem váš nevlastní bratr,“ odpověděl tiše a sledoval hru smíšených pocitů, která se zračila na Hawksworthově tváři.

„Bože můj,“ zamumlal Hawksworth, popadl sklenici a vyprázdnil ji do dna tak prudce, až se rozkašlal a zrudnul.

„Tatínkův úlet,“ poznamenal drsně. „Pověděl mi o tobě, ale nikdy mi nechtěl říct, co se s tebou stalo.“

„Vychovali mě misionáři v Nandagow…“

„Čerta mi záleží na tvém životě,“ přerušil ho Hawksworth zuřivě. „Vím dobře, proč jsi za mnou přišel, ale věř mi, že už se tu ochomýtá dost příživníků, kteří mi tahají peníze z kapes. Kolik chceš?“ Sklonil se, vytáhl ze zásuvky psacího stolu nezamčenou pokladnu, nabral hrst mincí a hodil je před nezvaného hosta. „Ber, nebo nech být, ale ujišťuji tě, že víc ode mne nedostaneš.“

Stál tam mezi lesklými mincemi, rozzuřený a ponížený.

„Nestojím o vaše peníze.“

„Tak o co ti jde?“ naléhal Hawksworth.

Nedokázal odpovědět. Připadal si jako blázen a všechny otázky na jejich společného otce v něm odumřely.

Hawksworth jako by četl jeho myšlenky. „Co sis myslel, že se stane, když sem přijdeš?“ zeptal se pohrdavě. „Že tě přivinu na hrud jako ztracenou ovečku? Nikdo tě nechce a nepotřebuje. To je snad jasné i z toho, jak se tě moji rodiče zbavili. Jsi omyl, který bylo třeba odeslat z Anglie.“

Když poslouchal ta posměšná slova, uvažoval o nespravedlnosti osudu. Jak je možné, že se tento samolibý osel narodil jako dědic šlechtického titulu? Hawksworth měl rodinu, rodiče, titul, půdu, bohatství a krásnou mladou ženu… A cenil si toho všeho tak málo, že opustil Anglii, aby mohl v Indii bezstarostně hýřit. A já, levoboček, nemám nic, pomyslel si chmurně.

Až moc dobře chápal Hawksworthovo nepřátelství, vždyť byl vychován jako jediný syn a dědic Crosslandů. O levobočka, který by mohl dělat jedině potíže, rodina nestála. „Nic od vás nežádám“ přerušil Hawkswortha. „Jen jsem vás chtěl vidět.“

Jeho slova rozzuřeného nevlastního bratra neuklidnila. „Tak jsi mě viděl a teď okamžitě vypadni, nebo se neznám!“

Opustil Hawksworthův palác, aniž se dotkl jediné mince, a uspokojovalo ho jen vědomí, že stále vlastní miniaturní portrét lady Hawksworthové. Alespoň tento malý kousek bratrova života si přivlastnil.

„Ještě nějaký čas jsem sloužil pod velením kapitána Tylera, až jsem se doslechl, že loď, na níž se Hawksworth plavil domů, ztroskotala,“ pokračoval hluše. „Bylo po něm a já věděl, že vše, co měl a po čem já jsem tolik toužil, čeká jen na mě. Rozhodl jsem se, že tě získám, byť jen nakrátko.“

„Takže jsi zaujal jeho místo, abys dokázal, že jsi lepší než on,“ konstatovala.

„Ne, já…“ Zaváhal a pak se rozhodl říci pravdu. „Tak to bylo ze začátku,“ připustil, „ale pak jsem se do tebe zamiloval.“

„A vůbec jsi neuvážil, jaké to může mít následky,“ obvinila ho rozzlobená Lara. „Ted už nebudu schopna někomu

důvěřovat. Přisvojil sis cizí život, neodpustitelně jsi mě zranil a pravděpodobně tě pověsí. Stálo ti to za to?“

Temnýma očima plnýma lásky se na ni podíval tak, že pronikl až do hloubi její duše. „Ano.“

„Ty sobecký mizero,“ zvolala třesoucími se rty.

„Pro tebe bych udělal cokoli: lhal bych, kradl, žebral i vraždil. Nelituju posledních několika měsíců. Bez nich by můj život nestál za nic.“

„A co můj život?“ zalykala se. „Jak můžeš tvrdit, že ti na mně záleží, když jsi mi lhal, zneužíval mě a udělal ze mě největšího blázna na světě?“

„Nejsi blázen, Laro. Snažil jsem se, abys mě pokládala za Huntera. Věděl jsem, že odložíš pochybnosti stranou, když mi budeš chtít uvěřit – a to se stalo.“

„Samé lži,“ řekla a slzy jí proudily po tvářích. „Všechno, co jsi mi říkal, každý tvůj polibek… všechno to byla faleš.“

„Ne,“ zasípal. Pohnul se k ní, ale když viděl, jak se přikrčila, stanul na místě.

„Ani nevím, jak se vlastně jmenuješ. Ach, proč jsi předstíral, že jsi Hunter?“

„Jak jinak bych tě mohl získat?“ zeptal se drsně. Bylo to pro něho strašné utrpení, vidět ji plakat a nemoci ji utišit. „Pustila bys mě k sobě, kdybych přišel ve vlastní kůži?“

Lara se odmlčela. „Ne,“ řekla nakonec.

Přikývl, protože znal její odpověď dřív, než zazněla.

„Ale nemohu kvůli tobě lhát,“ ozvala se Lara po chvíli sebezpytování. „Nemohla bych zbytek života prožít…“

„Ne,“ zamumlal. „To jsem ani neočekával.“

Lara se napřímila a strnula, když se k ní pomalu a opatrně přiblížil jako šelma k oběti. Zastavil se na délku paží a poklekl.

„Pohledu na tebe se nikdy nenabažím,“ zachroptěl. „Na tvoje krásné zelené oči. Na tvůj sladký obličej.“ Pohlížel na ni tmavýma očima tak toužebně, že jí jeho vášeň málem propalovala pokožku. „Prosím, Laro, pochop mě. Pro těch

několik měsíců s tebou… rád zemřu. Takže mi vůbec nezáleží na tom, co budeš zítra říkat, ani na tom, co se se mnou stane.“

Lara se nezmohla na slovo. Cítila, že mu musí uniknout, než se rozpláče. Rozechvěle se postavila, sklopila hlavu a zamířila ke dveřím. Zdálo se jí, že šeptá její jméno, ale nezastavila se, protože se bála, že se zhroutí.

Sophie ji očekávala a při pohledu na její uštvaný výraz se jí zúžily oči. „Miluješ ho,“ řekla prostě a položila jí ruku kolem ramen. Pak společně vystoupily po schodišti.

„Je mi to strašně líto,“ zlomeně se usmála Lara. „Jistě mě nenávidíte, protože jsem vašeho syna nikdy nedokázala mít ráda.“

Sophie byla pragmatická, která si ráda každou situaci rozebírala ke kořínkům, a jako taková prohlásila: „Proč bych tě měla nenávidět? Čím si můj syn zasloužil tvoji lásku? Cožpak se někdy upřímně snažil získat tvé srdce?“

„To ne, ale…“

„Ovšemže ne. Hunter byl celý blázen do té lady Carlysleové, i když ví bůh, co na té mužatce viděl. Poradila jsem mu, aby si vzal tebe a ji si držel bokem. Klidně může běhat se zajíci i lovit s lovci. Udělala jsem velkou chybu a dnes toho lituji. Doufala jsem, že tvůj půvab na Huntera zapůsobí natolik, že se napraví.“

„To se mi zjevně nepodařilo,“ poznamenala Lara. Nechtěla být vtipná, ale její tchyně se přesto suše zasmála.

„Zjevně ne.“ Povzdychla si, a když se blížily k rodinnému salonu, zvážněla. „Můj ubohý syn,“ řekla. „Moc dobře vím, že ti nebyl dobrým manželem. Vždycky byl strašně nezodpovědný. Rozmazlovali jsme ho a všechno pokládal za samozřejmost. Nějaká rána osudu, která formuje mužský charakter, by mu bývala udělala dobře. Ale nemohla jsem se přinutit, abych ho podrobila jakékoli těžkosti. Byl všechno, co jsem měla. Obávám se, že jsem jeho sobectví ještě podporovala.“

Lara se Sophií v duchu souhlasila, ale nahlas to neřekla.

Promnula si unavené oči. Seděly na pohovce blízko sebe.

„Už ses rozhodla, jak se zítra zachováš?“ zeptala se vdova bryskně.

„Mám snad na výběr? Moje povinnost je říci pravdu.“

„Nesmysl.“

„Prosím?“ zeptala se Lara nevěřícně.

„Nikdy jsem nechápala, proč se poctivost pokládá za nejvyšší ctnost. Na světě jsou daleko důležitější věci než pravda.“

Užaslá Lara na ni zírala rozšířenýma očima. „Promiňte, ale říkáte moc divné věci.“

„Vážně? Ty jsi byla vždycky příliš konvenční, Laro. Cožpak ti vůbec nezáleží na lidech, jejichž osudy závisejí na tvém rozhodnutí? Ani za mák nedbáš na svůj vlastní prospěch?“

„Hovoříte, jako kdybyste chtěla, aby místo vašeho syna zaujal cizí člověk,“ žasla Lara.

„Můj syn je mrtev,“ řekla vdova. „Nezbývá mi, než se s tím vyrovnat. Arthur a jeho žena ukázali, že se nedokážou o dědictví Hawksworthů postarat. Udělají vše, co je v jejich silách, aby titul zdiskreditovali. Na druhé straně je ten mladý muž syn mého manžela, třebaže nemanželský. Podle mého názoru má stejný nárok na rodový titul jako Arthur. A navíc si zřejmě získal tvou náklonnost. Celých těch třicet let jsem mu křivdila. To já jsem zavinila, že vstupoval do života v tak ubohých podmínkách, a navzdory tomu z něho vyrostl schopný muž. S tím, co udělal, pochopitelně nemohu souhlasit, ale musím přiznat, že jednal spíše jako zoufalec než jako zlý člověk.“

„Takže vy stojíte na jeho straně?“ zvolala rozechvělá Lara.

„Jen pokud si to budeš přát. Protože to budeš ty, kdo bude po zbytek života žít ve lži… Ty mu budeš rodit děti a stát mu po boku každý den. Jsi-li ochotná pokládat ho za svého manžela, já jsem ochotná pokládat ho za svého syna. Ale

uvědom si, že když se rozhodneme brát ho jako Hawkswortha, už nemůžeme couvnout.“

„Opravdu jste schopna takhle zradit skutečného Huntera?“ zašeptala Lara. „Dokážete na jeho místě snést jiného muže?“

„Mé city k Hunterovi jsou jen a jen moje soukromá záležitost,“ odpověděla vdova velmi důstojně. „Záleží na tom, co si přeješ ty, Laro. Zachráníš toho muže, nebo ho pošleš na smrt? Bude žít jako lord Hawksworth, nebo se titul vrátí Arthurovi? Dnes v noci se musíš rozhodnout.“

Tchyniny argumenty Laru dočista popletly. V životě by nečekala, že Sophie zaujme tak výstřední postoj. Po všech stránkách nesprávný postoj. Očekávala, že se na muže, který se snažil nahradit jejího syna, rozzuří – a ona se místo toho postavila na jeho stranu.

Lařinou hlavou se rozvířily myšlenky a mezi nimi zaslechla Rachelina slova: Fakta! O těch se dá donekonečna diskutovat. Musela zvážit spoustu dalších věcí. Ten muž dole – ať už je to, kdo chce – na ni byl hodný. Byla s ním šťastná. Staral se Johnnyho, o Ráchel a o všechny lidi na panství. Lara nevěděla, čeho se dopustil v minulosti, ale byla si jista, že je to dobrý člověk. A milovala ho každým koutkem srdce i duše.

„Ale… jak mohu milovat muže, kterého ve skutečnosti neznám?“ zeptala se spíš sama sebe než Sophie. „A jak mohu věřit, že on miluje mě? Kapitán Tyler o něm řekl, že je chameleón. Dokáže vůbec být upřímný? Vždycky bude opatrný, nepodělí se s nikým o své myšlenky, aby se nepřišlo na to, kdo doopravdy je.“

„Je to zkrátka taková nešťastná duše,“ usmála se vdova ironicky, láskyplně a trochu vyzývavě. „Inu, je na tobě, abys jí pomohla, co říkáš?“

Lara věděla, že byl kapitán Tyler předvolán do Londýna, aby svědčil, a brzy ráno pro něho poslala. K její velké úlevě se okamžitě dostavil. Měl na sobě uniformu – krátký rudý kabátec vpředu vyšívaný zlatem, bělostné kalhoty a naleštěné vysoké černé boty, po boku šavli a pod paží třímal černý opeřený klobouk.

„Lady Hawkswothová,“ řekl uctivě, když vkráčel do salonu, a sklonil se nad podanou rukou. „Díky, že jste přišel,“ přivítala jej. „Doufám, že vám budu ku pomoci.“

„Já také,“ ujistila ho Lara, sedla si na sametem potaženou židli a opřela se o bohatě vyřezávané mahagonové opěradlo. Kapitán poslechl její výzvu a usedl na podobnou židli opodál.

„Přijel jste do Londýna, abyste svědčil před lordem kancléřem, předpokládám.“

„Ano.“ Jeho úhledný tmavý knírek se neklidně zachvěl.

„Dovolte, abych se omluvil za to, že jsem tak dlouho nepromluvil a že jsem vás při našem posledním setkání rozrušil. Velice toho lituji a doufám, že mi jednoho dne odpustíte to nemístné mlčení.“

„Není co odpouštět a nemáte čeho litovat,“ ujistila ho upřímně. „Chápu vaše mlčení ohledně lorda Hawkswortha a v jistém smyslu jsem vám za to vděčná. Vlastně…,“ zhluboka se nadechla a podívala se mu přímo do očí, „jsem vás dnes ráno pozvala, protože vás chci požádat, abyste mlčel i nadále.“

Zachoval klid, jen krátce zamrkal tmavýma očima.

„Rozumím,“ řekl zvolna. „Žádáte, abych dnes křivě přísahal před lordem kancléřem. Chtěla byste, abych tvrdil, že jsem toho člověka, který se vydává za lorda Hawkswortha, nikdy předtím neznal.“

„Ano,“ přiznala prostě.

„Smím se zeptat proč?“

„Po zralé úvaze jsem dospěla k názoru, že pro rodinu Crosslandů i pro mě bude nejlepší, když si titul udrží tento muž.“

„Madam, patrně se mi nepodařilo plně vám odhalit jeho charakter…“

„S jeho charakterem jsem dobře obeznámena.“

Kapitán Tyler vzdychl a zamyšleně mnul zlatý lem svého rukávu. „Rád bych vám vyhověl, už jen proto, abych splatil dluh. Přece však… dopustit, aby zaujal tak významné a zodpovědné postavení…, ukradl cizí totožnost…, to by nebylo správné.“

„O jakém dluhu jste to hovořil?“ zajímala se Lara.

„Zachránil mi život,“ vysvětloval neochotně. „Zakládali jsme – ve službách koruny – nová města podél Gangy a v jednom okrese došlo k nepokojům. Podél cest číhali thágové a nemilosrdně vraždili pocestné. Nešetřili ani ženy a děti. Když zjistili, že ani tím náš postup nezastaví, stali se ještě útočnějšími. Pronásledovali mnoho mých vojáků a některé zabili ve spánku. I mě přepadli, když jsem se jednou v noci vracel z Kalkaty. Znenadání mě obklopila tlupa thágů, kteří už pobili můj doprovod a chystali se na mě.“ Odmlčel se a setřel si pot, který mu při té vzpomínce vyrazil na čele. „Pak se vynořil on jako stín, srazil dva útočníky a ostatní prchali a křičeli, že je posel jakéhosi zlého božstva. Tak jsem ho znal – až do chvíle, kdy se převtělil do lorda Hawkswortha.“

„Ta jizva na jeho šíji…,“ řekla Lara, když vstřebala celý obsah jeho vyprávění.

Tyler přikývl. „Při bitce se jeden z thágů zmocnil mé šavle. Váš „Hawksworth“ málem přišel o hlavu. Naštěstí je to dobrý zápasník.“ Vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Je to moc zvláštní muž, madam. Když vyhovím vaší žádosti, nemohu nést zodpovědnost za žal a bolest, které by vám mohl způsobit.“

Lara se na něho klidně usmála. „Vím, že je hoden mé důvěry a že bude žít jako vzorný gentleman, dostane-li příležitost.“

Tyler se na ni podíval, jako kdyby byla napůl blázen, napůl světice. „Lady Hawksworthová, zdá se mi, s prominutím, že jste příliš důvěřivá. Ale pevně doufám, že tento muž bude vaší důvěry hoden.“

„Bude,“ znenadání uchopila jeho pravici a pevně ji stiskla.

„Určitě bude, kapitáne.“

V předpokoji lorda kancléře čekala Lara asi hodinu, ale zdálo se jí, že je to celá věčnost. Seděla na krajíčku tvrdé židle a vnímala sebeslabší zvuky ze sálů a místností, které ji obklopovaly, a pokoušela se jim porozumět. Konečně ji úředník odvedl do dalšího předpokoje. Když zahlédla kapitána, vycházejícího z kancléřovy kanceláře, srdce jí poskočilo. Na její tázavý pohled odpověděl konejšivým přikývnutím a v jeho očích si přečetla: Je to v pořádku. Kousek té strašné tíže z ní spadl.

Lara sebrala odvahu a následovala úředníka do sídla kancléřství. Sunbury, lord kancléř, při jejím příchodu povstal ze židle za těžkým mahagonovým psacím stolem a počkal, až bude Lara usazena před ním. V šarlatovém taláru, bílé paruce a s přísnou tváří působil velkolepým dojmem. Pohrával si s malým globusem a Lara si povšimla, že jeho pravici zdobí tři masivní zlaté prsteny.

Jeho šedé oči byly malé, ale pronikavé a jasně zářily z masitého obličeje. Měl v sobě jakousi vrozenou důstojnost,

zcela nezávislou na bohatství a úřadu, který zastával. Lara si ho živě představila u nebeské brány o soudném dni, jak posuzuje kvalitu andělů.

Pak její pohled jako magnet připoutal Hunter. Seděl na vzdáleném konci dlouhého stolu a jeho hlava se jasně rýsovala na světlém pozadí okna. Tvářil se neúčastně. Na sobě měl kalhoty smetanové barvy, černou vestu a tmavě zelený sametový kabát. Lařin pohled neopětoval; jeho oči s výrazem šelmy nepřestávaly ani na chvíli sledovat lorda kancléře.

V místnosti se nacházelo mnoho lidí – úřední zapisovatel, advokáti Eliot a Wilcox, žalobce, jehož jméno Lara přeslechla, Sophie, Arthur a Janet… a známá tvář, která Laru rozzuřila do bila. Lord Lonsdale v saténové vestě s vyšitými motýlky, ve střevících s ozdobnými sponami a s diamantovým špendlíkem ve vázance. Když se na ni usmál, modré oči mu zlovolně zářily. Co tady dělá? Jaká tajná informace ospravedlňuje jeho přítomnost před lordem kancléřem?

Nevyřčené protesty a otázky pálily Laru na rtech, ale podařilo se jí zůstat zticha. Podívala se na Sophii, která si lenivě pohrávala s dlouhou šňůrou perel, spadající přes krajkový živůtek její broskvové toalety.

„Teď vyjde pravda najevo,“ prohlásil Arthur vítězoslavně a přísně se na ni podíval, jako kdyby byla nezbedné dítě. „Na otázky, které ti lord kancelář položí, musíš po pravdě odpovědět, Larisso.“

Jeho otcovský tón Laru znechutil, a tak raději soustředila pozornost na Sunburyho.

Lord kancléř promluvil: „Lady Hawksworthová, vy jediná snad přispějete k objasnění této spletité záležitosti.“

„Pokusím se,“ odpověděla tiše.

Sunbury položil tučnou ruku na vysoký stoh papíru. „Zde leží svědectví řady lidí, kteří trvají na tom, že tento muž je hrabě z Hawksworthu. I hraběnka vdova Hawksworthová potvrdila totožnost svého syna.“ Odmlčel se a pohlédl na

Sophii, která netrpělivě přikývla. „Navzdory tomu se vyskytla i protichůdná svědectví. Některá z nich vyslovil dokonce i ten pán, o něhož jde. Trvá na tom, že není lord Hawksworth, ale odmítá své tvrzení vysvětlit. Řekněte mi, má paní, kdo je tento muž?“

V místnosti zavládlo mrtvé napjaté ticho. Lara si zvlhčila rty a jasným, klidným hlasem řekla: „Je to Hunter Cameron Crossland, hrabě z Hawksworthu,“ třebaže ji trochu zneklidňoval pocit, že je každé její slovo úředně zapsáno. „Je to můj manžel, vždycky to byl můj manžel a pevně doufám, že jím zůstane i nadále.“

„Cože?“ zařval Arthur a Janet vyletěla ze židle.

„Ty prolhaná čubko!“ zaječela a vyrazila k Laře s hrozivě nataženýma rukama. Lara couvla, ale než se k ní Janet dostala, vyskočil Hunter a zezadu jí sevřel nebezpečná zápěstí. Janet se chovala jako rozzuřená kočka – kroutila se a vřeštěla, až z toho byli všichni celí pryč. Vyjma Arthura. Ten zachoval klid, ale tvářil se znechuceně.

„Ven!“ zahřměl lord kancléř rozzuřeně. „Okamžitě tu stvůru vyhodte!“

Vřava utichala jen velmi zvolna.

„Ona lže!“ křičel Arthur. „Larisso, ty prolhaná čarodějko, za tohle přijdeš do pekla!“

„Ticho!“ Lord kancléř se vztyčil v celé své šarlatové důstojnosti. „Nedopustím, aby tyto místnosti poskvrnila sprostota a násilí. Odvedte si svou manželku, pane, a jestliže ji nedokážete zvládnout, už se nevracejte!“

Arthur zrudl a převzal Janetino kroutící se tělo z Hunterova sevření.

Hunter přistoupil k Laře a starostlivě si ji prohlédl. Ujistil se, že není zraněna, sevřel postranice její židle a sklonil se nad ní. Jejich tváře byly tak blízko, že vše ostatní přestalo existovat. Jeho tmavé oči hněvivě plály. „Proč jsi to udělala,“ zeptal se drsně. „Chci slyšet pravdu, Laro!“

Tvrdohlavě zvedla bradu a vrátila mu pohled. „Nechci tě ztratit.“

„Zatraceně, cožpak jsem se tě už dost nenatrápil?“ „Já to vydržím,“ odpověděla něžně.

Její slova ho nepotěšila, spíš rozzuřila. Pustil její židli a s pochmurným mručením rychle přešel místnost, již nečekaně naplnila atmosféra nepřátelství.

Arthur se rychle poradil s žalobcem, který přistoupil k lordu kancléřovi. Něco mu zašeptal a Lara si povšimla, že se kancléřovy rty nesouhlasně sevřely. Poté se žalobce vrátil na své místo a pokynul Arthurovi, aby si rovněž sedl.

„Nuže,“ vyštěkl Sunbury na Laru a tvrdě se na ni zadíval.

„Vy trváte na tom, že tento muž je váš manžel, ale on tvrdí, že není lord Hawksworth. Kdo z vás říká pravdu?“

Lara na něho upřímně pohlédla. „Můj pane, manžel se patrně cítí provinile, protože mi byl nevěrný. Jeho všeobecně známý poměr s jistou…“ Nedopověděla, jako kdyby pouhá zmínka osudného jména byla příliš bolestná.

Lord kancléř přikývl, až se mu stříbrné lokny svezly po ramenou. „Lady Carlysleovou,“ dořekl. „Mám zde zápis její dřívější výpovědi.“

„Takže jste informován o poměru, který udržovala s mým manželem a jenž mne velice trápil,“ pokračovala Lara. „Když o tom však nyní uvažuji, dospívám k názoru, že se popřením své totožnosti můj manžel trestá zbytečně přísně. Chtěla bych ho ujistit, že mu odpouštím.“ Pohlédla na Huntera, který upřeně hleděl na podlahu. „Odpouštím,“ opakovala pevně. „Mám v úmyslu začít nový život, pane.“

„Ano?“ zabručel lord kancléř a zkoumavě se podíval na Hunterův neproniknutelný a Lařin rozhodný výraz. Vrátil se k Hunterovi. „Předpokládejme, že lady Hawksworthová mluví pravdu. Nezdá se vám, mladý muži, že to s tím popíráním vlastní totožnosti přeháníte? Všichni občas hřešíme a je na našich ctnostných manželkách, aby nám odpouštěly.“ Uchechtl se, ale nikdo se k němu nepřidal.

„Blbost!“ zařval Arthur a nenávistně se podíval na Laru.

„Můj pane, tahle žena je šílená. Neví, co mluví. Tenhle mazaný podvodník ji záhadně přesvědčil, aby jej podporovala, ale ještě včera byla proti němu!“

„Nevyjádříte se k tomu, lady Hawksworthová?“ otázal se Sunbury.

„Pochybila jsem,“ přiznala Lara. „Pokorně prosím za odpuštění. Nařkla jsem svého manžela v záchvatu zuřivosti nad jeho aférou s lady Carlysleovou, a můj strýček mě v tom podporoval. Nebývám tak nerozhodná, snad to způsobil můj stav.“

„Váš stav?“ opakoval Sunbury a všichni přítomní včetně Huntera a Sophie sé na ni užasle podívali.

„Ano,“ zarděla se Lara upřímně, protože se jí hnusilo zneužívat svého těhotenství. Přesto byla rozhodnutá použít všech zbraní. „Čekám dítě, vaše lordstvo. Zajisté chápete mé duševní rozpoložení.“

„Ovšem,“ zabručel lord kancléř a zamyšleně si pohladil bradu.

Hunter pod svým opálením zesinal. Podíval se na ni a přikázal: „Dost, Laro.“

„Další lži!“ křičel Arthur, setřásl paži svého advokáta a postavil se. „Je neplodná jako poušť. Každý ví, že není schopná porodit dítě. Ona to těhotenství předstírá, můj lorde, a až se jí to bude hodit, právě tak bude předstírat potrat.“

Pohled na mrtvičnatý vzhled jejího strýčka začal Laru bavit. S náznakem úsměvu se obrátila na lorda kancléře. „Podrobím se prohlídce jakéhokoli lékaře, kterého vyberete, můj pane, pokud si to budete přát. Nemám se čeho obávat.“

Sunbury si ji změřil dlouhým zkoumavým pohledem, a třebaže jeho výraz zůstal vážný, v šedých očích mu souhlasně blýsklo. „To nebude nutné, lady Hawksworthová. Bylo by spíše namístě vám pogratulovat.“

„S prominutím,“ ozval se Lonsdaleův suchý hlas, „nerad bych kazil lady Hawksworthové její pěknou pohádku, protože

ocením dobrou historku jako každý jiný. Mohu však v minutě dokázat, že tento muž je podvodník a naše okouzlující lady Hawksworthová lhářka.“

Lord kancléř zvedl husté šedé obočí. „Ale? A jakpak to dokážete, lorde Lonsdale?“

Lonsdale se dramaticky odmlčel. „Znám něco, co vás všechny překvapí. Tajnou informaci o skutečném lordu Hawksworthovi.“

„Ven s tím,“ vyzval ho Sunbury a přehodil si glóbus z jedné dlaně do druhé.

„Dobrá.“ Lonsdale se postavil a pečlivě si urovnal saténovou vestu. „Skutečný Hawksworth byl nejen mým nejlepším přítelem, ale navíc jsme oba byli členy exkluzivního spolku. Říkali jsme si Skorpioni. Snad postačí, když řeknu, že jsme měli jisté politické cíle. Přestože jsme přísahali, že udržíme naše společenství v tajnosti, cítím se povinen odhalit naše tajné znamení a dokázat tím, že tento muž je podvodník. Krátce předtím, než Hawksworth odjel do Indie, jsme si všichni nechali vytetovat jistou značku na vnitřní stranu levé paže. Tato značka je nesmazatelná, protože inkoust byl vpraven pod kůži. Já ji mám, stejně jako ostatní členové společnosti. A měl ji i pravý lord Hawksworth.“

„A tato značka má tvar škorpiona, jestli se nemýlím?“ zeptal se Sunbury.

„Přesně tak.“ Lonsdale udělal pohyb, jako kdyby si chtěl svléci kabát. „Dovolíte-li, můj pane, ukážu vám ji.“

„Počkejte,“ zarazil ho lord kancléř. „Snad by bylo vhodnější, kdyby nám svou paži ukázal lord Hawksworth.“

Všechny zraky se soustředily na Huntera, který upřel na Sunburyho vzpurný pohled. „Není třeba,“ zamumlal. „Nejsem Hawksworth.“

Lord kancléř mu bez mrknutí vrátil tvrdý pohled. „Dokažte to tím, že si sundáte košili, pane!“

„Ne,“ procedil Hunter sevřenými zuby.

Drzé odmítnutí vehnalo krev do Sunburyho tváře. „Mám snad přikázat, aby vám byla svlečena násilím?“ zeptal se laskavě.

Lara rozčileně oddechovala. Nevzpomínala si, že by kdy zahlédla znamení na Hunterově paži. Jakýsi malý inkoustový flíček by měl poslat její naděje vniveč… Pevně zaťala pěsti do sukní. „Dávám vám své slovo,“ vykřikla, „že tam to znamení má.“

Lord kancléř se ironicky usmál. „Bez urážky, lady Hawksworthová, ale na tomto místě bych dal přednost přímému důkazu před vaším slovem.“ Obrátil se k Hunterovi.

„Košili, prosím.“

Arthur se divoce rozchechtal. „A máš po ptákách, ty zatracený podvodníku!“

Lord kancléř se ho chystal napomenout, ale jeho pozornost upoutal Hunter, který povstal. Zamračeně, se zaťatými čelistmi a pohledem upřeným na podlahu si svlékl kabát a začal rozepínat knoflíky tmavé vesty. Lara se kousala do rtů v tiché hrůze a zachvěla se, když zahlédla, jak se Hunterova odvrácená tvář barví do ruda. Odložil vestu a vytáhl si košili z kalhot. Uprostřed rozepínání se zastavil a pohlédl na lorda kancléře. „Nejsem Hawksworth,“ zavrčel. „Kdybyste mě chvíli poslouchal…“

„Ať pokračuje!“ vyštěkl Arthur. „Trvám na tom.“

„Budete mít možnost promluvit, pane,“ sdělil Sunbury Hunterovi, „až si prohlédnu vaši paži. Pokračujte.“

Hunter se nepohnul.

Rozlícený Arthur vyrazil, popadnul cíp košile a trhnul za něj, až bylo slyšet zapraskání rozervaného plátna. Objevilo se štíhlé svalnaté tělo, místy poznačené jizvami, podobnými těm, které získal její manžel na lovu divokých prasat a jiné zvěře. Při spatření Hunterova těla a v očekávání nevyhnutelné katastrofy Lara zatajila dech.

Arthur zatáhl Huntera před lorda kancléře se slovy: „Ted se ukaž, ty prolhaný bastarde!“

Hunter zaťal pěst a zvedl paži nad hlavu.

Lara ze svého místa jasně viděla maličkého modrého škorpiona, vzdáleného jen několik centimetrů od tmavých chlupů v podpaží.

Lonsdale se přišel podívat zblízka a ohromeně ucouvl. „Jak je to možné?“ zachraptěl a podíval se Hunterovi do tváře. „Jak ses to ksakru dozvěděl?“

Laru to také překvapilo, ale pak si uvědomila, že se o znamení škorpiona dočetl v denících jejího manžela.

Arthur byl vzteky bez sebe. Prskal a lapal po dechu, až se složil na nejbližší židli.

Sophie si změřila Huntera překvapeným i obdivným pohledem a obrátila se na lorda kancléře. „Domnívám se, že tím je vše vyřešeno, lorde Sunbury.“

Lonsdaleovu tvář zkřivil vražedný škleb. „Jen počkej,“ zasyčel na Huntera. „To tě raději zabiju!“ S kletbami na rtech vyběhl a přirazil za sebou dveře tak silně, že se celá budova otřásla.

Lord kancléř obrátil oči v sloup a pak pohlédl na Hunterův zatvrzelý obličej. „No tak, chlapče. Věřím vaší ženě. Proč se trestat za nevěru, když vám ona sama odpustila? Všichni jsme chybující. A co týče otázky, zda jste hrabě Hawksworth… Inu, nehodlám zpochybňovat svědectví tolika lidí. Takže jsem, lorde Hawksworthe, usoudil, že jste… ehm lord Hawksworth, a tím považuji případ za uzavřený.“ Varovně se podíval na Huntera. „Pevně věřím, že jste s rozsudkem spokojen, pane. Nerad bych přišel pozdě na oběd.“

„Kde je?“ zvolala Lara zoufale a nervózně přecházela pokojem pod Sophiiným káravým pohledem. „Musím ho vidět, než odjedu, ale Ráchel a Johnny mě potřebují. Proč jen takhle zmizel?“

Hunter opravdu zmizel ve vřavě, která následovala po rozhodnutí lorda kancléře. Laře nezbylo nic jiného, než aby se sama odebrala do městského sídla Hawksworthových a čekala. Uplynuly již čtyři hodiny. Tolik si přála s ním mluvit, ale stejná síla ji táhla do Lincolnshiru. Cosi jí říkalo, že se musí vrátit k

Ráchel co nejdříve. Kdoví, čeho by se mohl rozlícený Lonsdale dopustit – patrně má v úmyslu odvézt svou manželku, snad i násilím.

Pak ji napadla další hrůzná myšlenka a zděšeně pohlédla na tchyni. „Přece nezmizel nadobro, že ne? Co když se nikdy nevrátí?“

Sophie si nelibovala v citových projevech a káravě se zamračila. „Uklidni se, Larisso. On se ukáže, protože se bude chtít ujistit, že jsi opravdu v naději. Také bych se tě na to ráda zeptala. Nuže – ano, či ne?“

„Ano,“ odsekla Lara, strachující se o Hunterův osud, takže ani neocenila Sophiinu radost.

Vdova se opřela s užaslým úsměvem na rtech. „Díky Bohu, Harryho rod bude prese všechno pokračovat, jak se zdá. Ten tvůj toulavý milenec je, zdá se, plodné stvoření. Určitě mu nedělalo potíže přivést tě do jiného stavu.“

„Manžel,“ opravila ji Lara. „Od této chvíle bych dala přednost hovořit o něm jako o mém manželovi.“

Sophie blahosklonně pokrčila rameny. „Jak si přeješ, Larisso, ale prosím tě, uklidni se. Jsi strašně rozrušená, a to nedělá dítěti dobře.“

„Stejně si myslím, že mi nevěřil, že jsem těhotná,“ zamumlala Lara a vybavila si Hunterův ohromený výraz v kanceláři lorda kancléře. Určitě si myslel, že to je další lež, kterou ho chtěla zachránit. Opřela si čelo a dlaně o chladivou okenní tabulku a srdce ji bolelo strachem, že už ho nikdy neuvidí.

Lařin kočár dorazil do Hawksworth Hallu pozdě v noci, takže většina obyvatel domu již spala. Byla ráda, že nemusí hned večer vysvětlovat nevysvětlitelnou situaci Johnnymu, Ráchel a ostatním. Cesta a mluvení ji unavily a snažila se zapomenout na starosti, které jí vířily v hlavě. S každým otočením kol kočáru, který ji odvážel z Londýna, se cítila bezmocnější a zoufalejší. Toužila po spánku.

„Lady Hawksworthová,“ zeptala se tiše paní Gorstová, která ji uvítala. „Vrátí se lord Arthur?“

„Ne,“ zavrtěla Lara hlavou. „Lord kancléř projednávání případu zamítl.“

„Aha.“ Po tváři hospodyně se rozlil upřímně potěšený úsměv. „To jsou moc dobré zprávy, milady. A kdy se můžeme těšit, že přivítáme lorda Hawkswortha?“

„Nevím,“ odpověděla Lara krátce.

Hospodyně si odpustila další otázky a přikázala, aby sluha odnesl Lařin kufr nahoru a služebné ho vybalily.

Zatímco se služebnictvo zabývalo těmito úkoly, Lara vyběhla po schodišti do dětského pokoje, kde spal Johnny. Opatrně vstoupila do místnosti a odložila svícen na modře nalakovaný prádelník. Chlapcovo klidné pravidelné oddechování naplnilo její srdce štěstím. Konečně se mohla na něco plně spolehnout – na nevinnou dětskou lásku a důvěru.

Lara se sklonila a políbila ho. „Jsem doma,“ zašeptala.

Johnny se zavrtěl, zabručel, zvedl černé řasy a na okamžik ukázal ospalé modré oči. Se spokojeným úsměvem vzal na vědomí její přítomnost a zase usnul.

Lara vzala svíčku, tiše za sebou zavřela dveře dětského pokoje a zamířila do své ložnice. Zdála se jí pustá, třebaže služebné pilně ukládaly její šaty a rozestýlaly postel. Když konečně odešly, převlékla se do nočního prádla a šaty nechala ležet na hromádce na podlaze. Zhasla lampy, vlezla do postele, lehla si na záda a zírala temnotou ke stropu.

Pohladila prázdné místo vedle sebe. Na tomto loži léhala s dvěma rozdílnými muži, s jedním s nechutí, s druhým s vášní.

Lara v hloubi duše věděla, že se k ní Hunter nevrátí. Chtěl se tím potrestat za to, že jí ublížil. Uvěřil jí, když mu řekla, že kvůli němu není ochotna po zbytek života lhát. Domnívá se, že bude nejjednodušší a pro ni nejlepší, když opět zmizí.

Ona ho však tolik milovala, že se s tím nechtěla smířit. Chtěla ho za svého manžela a bylo jí jedno, co si o tom svět myslí. Milovala ho více než dobré mravy, povinnost, a dokonce i čest.

Propadla se do neklidného spánku plného divokých snů. Zdálo se jí, že lidé, které miluje, od ní odcházejí a neslyší její volání. Běhala za stínovými postavami, tahala je za šaty, zapřísahala, ale všichni byli k jejímu nářku lhostejní. Nakonec zbýval jen Hunter, ale i ten ze začal rozplývat. „Ne,“ křičela a vztahovala k němu ruce. „Nééé…“

Výkřik rozřízl ticho spícího domu.

Lara se posadila a s tlukoucím srdcem naslouchala. Napřed si myslela, že to křičela ona, ale pak to zaslechla znovu.

„Ráchel,“ vydechla a vyskočila z postele, plně probuzená sestřiným zoufalým voláním. Nezdržovala se hledáním trepek a županu a bosá vyběhla z ložnice. Z vrcholu velkého schodiště viděla v půli cesty dolů muže, napůl vlekoucího a napůl nesoucího Ráchel. V jedné pěsti svíral její dlouhé vlasy a druhou rukou jí držel paži.

„Ne, Terrelle, prosím,“ prosila Ráchel a zápasila o každý centimetr.

Prudce ji postrčil. Spadla ze tří schodů a zůstala ležet na prvním odpočívadle.

Lara zděšeně zavřískala. Lonsdale… Nečekala, že se odváží přijít uprostřed noci a unést Ráchel z postele. Tvář měl rudou alkoholem i zuřivostí. Ošklivě se na Laru ušklíbl.

„Beru si, co mi náleží,“ prohlásil chraptivě. „Já tě naučím, abys mně stála v cestě. V životě už moji manželku neuvidíš. Jestli vás načapám dohromady, obě vás zabiju.“ Popadl Ráchel za vlasy a škubnutím ji postavil na nohy. Její bolestný vzlyk ho zjevně potěšil. „Myslela sis, že ode mě utečeš,“ soptil. „Ale patříš jen mně a já si tě vychovám, ty nevěrná čubko. A začnu s tím hned dnes v noci.“

Zoufale plačící Ráchel pohlédla na Laru. „Nedovol, aby mě odvedl, Larisso!“

Lara se za nimi rozběhla. „Nedotýkej se jí!“ křičela, když je její bosé nohy dostihly. Chopila se Lonsdaleovy paže a divoce za ni zatáhla. „Pusť ji, nebo tě zabiju!“

„Copak že uděláš?“ zeptal se a hnusně se zasmál, načež Larou mrštil na odpočívadlo, až se týlem tvrdě udeřila o zed. Na chvíli se před ní roztočil svět a mysl jí zastřel temný mrak. Pak zamrkala a uchopila třeštící hlavu do dlaní. Divoce jí v ní zvonilo, ale přesto slyšela Racheliny vzdalující se nářky.

Namáhavě se posadila a zjistila, že Lonsdale táhne její sestru přes vstupní halu. Navzdory slabosti Ráchel tvrdě bojovala, až ji rozlícený Lonsdale udeřil do hlavy jakýmsi předmětem, který držel v ruce. Ráchel se zapotácela a málem upadla. Pak už ho tupě následovala jako beránek, ale nepřestávala sténat bolestí.

Zápas probudil služebnictvo, které se objevilo v hale a nevěřícně sledovalo scénu.

„Zadržte ho!“ zvolala Lara, vyskočila a zachytila se zábradlí. „Nenechte je odejít!“

Nikdo se nepohnul a Lara najednou zjistila proč. Předmět, který Lonsdale svíral v ruce, byla pistole. Bylo jasné, že ji ve své zuřivosti nezaváhá použít.

„Otevřte dveře,“ poručil Lonsdale a mávnul na sluhu zbraní. „Okamžitě!“

Sluha spěchal vyplnit rozkaz. Přiskočil ke dveřím, chvíli zápasil se závorami a pak se vstupní dveře otevřely.

K všeobecnému překvapení se v tu chvíli halou ozval vysoký hlásek. „Stát!“

Lara se podívala nahoru na schodiště, kde stál Johnny v bílé noční košilce, s rozcuchanými černými vlásky a v ruce svíral kapslíkovou pistolku.

„Zastřelím tě,“ křičel hošík a mířil na Lonsdalea.

Ten pozvedl svou opravdovou zbraň a namířil ji na drobnou postavičku.

„Nestřílejte!“ vykřikla Lara. „Je to jen hračka.“

„Hned pusť tetičku Ráchel,“ zavřískal Johnny a stiskl spoušť.

Ozvalo se tiché cvaknutí, ale všichni na místě přimrzli.

Lonsdale pochopil, že je pistolka neškodná, a hlasitě se rozesmál, upíraje škádlivý pohled na rozzuřeného chlapečka na schodišti.

Najednou se dveřmi prosmýkl temný stín a skočil dovnitř jako šelma.

„Huntere,“ vydechla Lara a bez dechu sledovala, jak se vrhl na Lonsdalea a oba spadli s žuchnutím na podlahu.

Ráchel srážka odhodila stranou. Několikrát se převalila a její tělo znehybnělo šokem a bolestí. Omdlela s rozhozenými pažemi jako odhozená hadrová panenka.

Muži divoce zápasili o pistoli, kleli, funěli a navzájem do sebe bušili. Lara se otočila a co nejrychleji lezla do schodů. Bez dechu doběhla k Johnnymu a stáhla ho na zem, aby ho chránila vlastním tělem.

„Co se to děje, mami?“ vzlykal zděšeně, když ho k sobě pevně přitiskla.

Vrhla pohled dolů, kde se Hunter natahoval po zbrani. Dva velcí muži zápasili na smrt, váleli se po naleštěné podlaze… A pak zazněla ohlušující rána.

V hale ustal veškerý pohyb.

Lara sevřela Johnnyho s pohledem upřeným na kaluž rudé krve, jež se kolem mužů rozlila. Zaštkala a dlaní zadržela zoufalý výkřik, který se jí dral z hrdla.

Hunter se pomalu vyprostil a přitiskl ruku na krvácející ránu na Lonsdaleově břiše. Těžce oddychuje, pohlédl na nejblíže stojícího sluhu. „Pošlete pro doktora Sladea,“ zachroptěl. „A taky pro šerifa. A vy,“ trhnul hlavou směrem k lokajovi, „odneste lady Lonsdaleovou nahoru, než se probere.“ Jeho krátké příkazy vnesly řád do zmatené situace. Všichni spěchali vyplnit jeho rozkazy, vděčni za to, že je někdo vede.

Lara se úlevou otřásla a vzala Johnnyho za ruku. „Nedívej se tam, drahoušku,“ požádala ho, když se ohlížel přes rameno.

„On se vrátil,“ vypískl Johnny a pevně jí sevřel prsty. „On se vrátil!“

Výslech Hawkswortha a služebnictva trval do svítání. Když šerif opouštěl Hawksworth Hall, nezdál se být posledním vývojem událostí překvapen. Poznamenal, že Lonsdaleovo opilství a násilnictví je všeobecně známo. Bylo jen otázkou času, kdy bude po zásluze potrestán.

Třebaže to vypadalo, že věc bude uzavřena bez soudního řízení, Huntera trápily výčitky svědomí. Zachmuřeně si drhnul tělo v sedací vaně ve své ložnici, znovu a znovu se mydlil, ale stále si připadal špinavý.

Celý život nedbal na hlas svědomí – vlastně si byl jistý, že žádné svědomí nemá. Když však přivezl Ráchel do Hawksworth Hallu, najednou se ozvalo. Kdyby tenkrát zůstalo zticha, lord Lonsdale by ještě žil. Ale kdyby nechal Hunter Ráchel na milost jejímu manželovi, byla by mrtvá. Volil správně? A měl vůbec právo volit?

Oblékl se, učesal si mokré vlasy a zapřemýšlel o Laře. Zbývalo mezi nimi mnoho nevyřčeného…, bolestné věci, které

bude těžko vyslovovat a jimž ona nebude ochotna naslouchat. Zoufale zasténal a promnul si bolavé oči. Vzpomínal, jak to vše začalo, jak silně toužil stát se Hunterem Cameronem Crosslandem a jak snadno do nové role vklouznul. Dokonce si na svůj minulý život vzpomínal jen matně. Jako kdyby za sebou zavřel zaprášenou půdní místnost, do níž už se nehodlá vrátit.

A Lara, z nějakého nepochopitelného důvodu, dovolila, aby v tom podvodném životě pokračoval. Snad se na něho dívala jako na jednoho z mnoha ubožáků, o něž se dobročinně stará.

Nestrpí to. Nedovolí, aby kvůli němu lhala. Už ji dále nedokáže klamat.

Plný strachu a touhy se odebral do její ložnice, aby se s ní rozloučil.

Lara seděla v křesle před krbem a chvěla se, jak jí plameny rozehřívaly zmrzlé prsty u nohou. Ráchel, uspaná dávkou laudana, kterou jí podal doktor Slade, usnula v bezpečí své ložnice. Johnnyho v dětském pokojíku zkonejšila sklenice mléka a pohádka. Všichni spali, ale naprosto vyčerpaná Lara bděla, protože se bála, že když usne, Hunter ji zase opustí.

Škubla sebou, když zaslechla, jak se otáčí knoflík u dveří a Hunter bez zaklepání vstupuje. Okamžitě vyskočila, ale pohled na jeho vzdálený výraz ji zarazil na místě.

„Myslela jsem si, že jsi mě opustil,“ řekla tiše. „Že už se nikdy nevrátíš.“

„Přesně tohle jsem měl v úmyslu, ale uvědomil jsem si, že jsi tu sama s Ráchel a čeho je Lonsdale schopen.“ Znechuceně si odfrkl. „Kdybych měl mozek v hlavě, byl bych tu dřív.“

„Přišel jsi včas,“ řekla Lara zlomeným hlasem. „Ach Huntere…, tam dole…, strašně jsem se bála, že jsi zraněný…, mrtvý…“

„Ne,“ zarazil ji gestem paže.

Zoufalá Lara umlkla. Ještě před několika dny si byli tak blízcí, a ted se k sobě chovají jako cizinci. Ale ona ho milovala a

vůbec jí nezáleželo na tom, čí krev koluje v jeho žilách, jak se jmenuje, v co věří a po čem touží. Chtěla jen, aby s ní neváhal strávit celý svůj život. Zadívala se do jeho temných bezedných očí a pochopila, jak těžké jej bude přesvědčit.

„Zůstaň se mnou,“ natáhla k němu zkusmo ruku. „Prosím.“ Vypadal, jako když sám sebe nenávidí. „Nežádej to po mně, Laro.“

„Ty mě miluješ! Já to vím.“

„Ale nic se tím nemění,“ řekl chmurně. „Víš dobře, proč musím odejít.“

„Musíš zůstat se mnou,“ naléhala. „Už jen proto, aby ses podíval na dítě, které jsi zplodil.“

Lara k němu přistoupila, jemně uchopila jeho velkou ruku a přiložila si ji na břicho. „Cítíš to? Nosím tvé dítě.“

„Ne,“ zašeptal. „To není možné.“

„Tobě bych nelhala.“

„Mně ne,“ souhlasil hořce. „Ale zbytku světa, abys mě zachránila.“ Neudržel se a přitiskl ji k sobě volnou paží. Zachvěl se a zabořil tvář do jejích rozpuštěných vlasů. Slyšela, že dýchá rychleji, a uvědomila si, že se jeho maska tříští a odhaluje zoufalství a nenaplněnou lásku.

„Laro, ty nevíš, kdo jsem.“

„Ale vím,“ ujistila ho a pevně objala jeho záda. „Jsi dobrý muž, i když si to neuvědomuješ. A po všech důležitých stránkách jsi můj manžel.“

Z hrdla se mu vydral neupřímný smích. „Zatraceně, cožpak nechápeš, že to nejlepší, co pro tebe můžu udělat, je zmizet z tvého života?“

Lara se odtáhla a přinutila ho, aby se na ni podíval. Jeho tmavé oči se leskly slzami a rty se mu chvěly city, které až dosud potlačoval. Přejela dlaněmi po jeho krásných vlasech, po tom milovaném obličeji, jako kdyby mohla dotekem utišit jeho bolest.

„Zůstaň se mnou,“ řekla a pokusila se zatřást jeho širokými rameny. Ani se nepohnul. „Už o tom nebudeme mluvit.

Nechápu, proč bychom měli žít odděleně a trpět, když můžeme žít spolu a být šťastni. Jestli máš pocit, že mě nejsi hoden, můžeš na sobě příštích padesát let pracovat.“ Uchopila ho za košili a přitáhla ho k sobě. „Já stejně o dokonalého muže nestojím.“

Hunter pohlédl stranou a snažil se ovládnout. „Taky žádného nemáš.“

Lara v jeho hlase uslyšela tón, který jí dával jiskřičku naděje, a roztřeseně se usmála. „Nabízím ti život, jaký sis přál,“ řekla. „Život plný smyslu a naděje. A lásky. Vezmi si ho. Vezmi si mě.“ Přitiskla rty na jeho tvrdá ústa a líbala je tak dlouho, až jí se zasténáním začal polibky oplácet. Už nedokázal dále ovládat svou divokou touhu. Zkoumal jazykem Lařina ústa a oběma rukama netrpělivě vyhrnul její noční košili.

Lara kolem něho obtočila nahou nohu a tato výzva byla tak jednoznačná, až touhou šílel. Vzal ji do náručí a odnesl na lože. Lařina krev bouřila vášní. „Miluji tě,“ zašeptala a stáhla ho k sobě. S radostí vnímala, jak jeho tělem projel záchvěv očekávání. Serval jí noční košili, jeho rty se přisály k jejím ňadrům a ruce bloudily po těle.

Lara sténala a objímala ho rukama i nohama. Toužila po něm více, než byla schopna snést. Zmocnil se jejích úst a líbal ji tak, až lapala po dechu. Pokusila se rozepnout mu košili.

„Nemůžu čekat,“ zamumlal a trhnutím si rozepnul kalhoty.

„Chci cítit tvou kůži,“ zaprotestovala a dál zápasila s jeho košilí.

„Později… ach Bože….“ Roztáhl jí nohy a divoce se jí zmocnil. Ten náhlý sladký útok ji přiměl vykřiknout. Každičký nerv v těle jí pulzoval rozkoší. Vzepjala se proti němu a odpovídala na jeho pohyby, kterými do ní vnikal stále hlouběji. Miloval se s ní nenasytně a dlouho. Lara naléhavě zaťala ruce do jeho tvrdých svalů pod košilí, ale její vrcholné vzlyky ho zřejmě ještě více vzrušily.

„Už nemohu… Jsem moc unavená,“ prosila. „Ne, už ne…“

„Ale ano,“ zachraptěl a pokračoval v útoku, až její rozkoš vyvrcholila podruhé, tentokrát téměř bolestivě. Až tehdy rozpoutal Hunter se zaťatými zuby vlastní bouři.

Pozvolna se uklidňovali ve změti ložního prádla. Lara blaženě klímala a Hunter jí hladil vlasy.

„I kdybys mě opustil,“ řekla Lara ospale, „nedokázal bys zůstat dlouho pryč.“

„Protože tě potřebuju,“ zabrumlal kajícně a přitiskl jí teplé rty na čelo.

„Zdaleka ne tolik jako já tebe.“

Usmál se a jemně ji hladil po celém těle. Promluvil však vážně. „Jak spolu budeme žít po tom všem, co se přihodilo?“

„Nevím,“ odpověděla a uvelebila se hlavou na jeho rameni.

„Začneme zkrátka nanovo.“

„Pokaždé, když se na mě podíváš, vzpomeneš si, že jsem zaujal jeho místo.“

„Ne,“ položila mu prsty na ústa, rozhodnuta, že nedovolí, aby je od této chvíle strašili duchové minulosti. „Snad si na něho někdy vzpomenu, ale… Vždyť jsem ho nikdy pořádně neznala. On si nepřál žít se mnou a já nechtěla žít s ním.“

Cítila, jak se jeho ústa zkroutila v ironickém úsměvu.

„Zatímco já jsem po tobě toužil od prvního okamžiku,“ zamumlal.

Lara položila dlaň na jeho hrud, tam, kde pravidelně bušilo srdce. „Když se dívám na tebe,“ prohlásila, „vidím jen tebe.“ Zavrtala se mu nosem do podpaží. „Znám jenom tebe.“

Poslední věta Huntera rozesmála. Otočil se na bok, aby na ni viděl, a zjevně se s ní chtěl přít, ale když viděl Lařin drobný obličej, zaplavila ho něha. „Snad ano,“ řekl a přivinul ji k sobě.

Lara si prohlédla sirotčinec a úpravy ji uspokojily. Vše bylo připraveno k přijetí nových obyvatel. Dětí bylo proti očekávání deset, nikoli dvanáct. Dvou se ujaly rodiny v Market Hillu, které si své dočasné hosty natolik oblíbily, že se s nimi nechtěly rozloučit. Však ty dvě postele dlouho prázdné nezůstanou, pomyslela si Lara. Na světě je tolik dětí, které potřebují slušnou střechu nad hlavou!

Když vystoupila z kočáru před Hawksworth Hallem, byla tak zamyšlená, že si nevšimla muže, který na ni čekal.

„Lady Hawksworthová…, promiňte, lady Hawksworthová…“

Kultivovaný mužský hlas tak dlouho opakoval její jméno, až se Lara zastavila a s úsměvem se obrátila.

Byl to lord Tufton, ten ostýchavý laskavý muž, který se dvořil Ráchel, než se provdala za Lonsdalea. Byl to spíš vědec než sportovec a Laře se líbil, protože byl vždy milý a upřímný. Doslechla se, že Tufton nedávno zdědil značné jmění po strýci, což nevyhnutelně znamenalo, že se stane středem zájmu mladých neprovdaných žen.

„Lorde Tuftone,“ zvolala s upřímným potěšením. „Ráda vás vidím.“

Chvíli spolu přátelsky rozmlouvali, načež Tufton ukázal na nádhernou kytici růží, které ležela na stolku u vchodu. „To je pro vaši rodinu,“ poznamenal.

„Ty jsou krásné,“ řekla Lara vřele a potlačila úsměv, když si uvědomila, že růže jsou určeny její sestře. Tufton sám jí je jako čerstvé vdově ovšem nemůže předat. „Děkuji vám. Všichni se z nich budeme těšit, a zvlášť moje sestra. Ta si na růže potrpí.“

„Doufám, že…“ Nervózně si odkašlal. „Mohu se zeptat, jak se jí daří, má paní?“

„Je jí docela dobře,“ ujistila ho Lara. „Jen je v posledních dnech smutná a zamlklá.“

„Inu, není divu, po tom, co ji potkalo,“ poznamenal jemně.

Lara si ho změřila se zamyšleným úsměvem. Ráchel sice po celé dva měsíce od Lonsdaleovy smrti nepřijímala návštěvy, ale Laře něco říkalo, že Tuftona by docela ráda viděla. „Lorde Tuftone…, má sestra se touto dobou obvykle prochází po zahradě. Vaši společnost jistě uvítá.“

Zatvářil se nadšeně i rozpačitě. „Nerad bych rušil její samotu…“

„Pojďte se mnou,“ zavelela Lara a táhla ho za sebou vstupní halou k francouzskému oknu vedoucímu na zahradu, kde mezi keři zahlédla Rachelin černě obarvený čepec. „Támhle je,“ zvolala vítězně. „Jděte za ní, lorde Tuftone.“

„Ale já nevím, jestli…“

„Sestru to určitě moc potěší.“ Lara otevřela francouzské okno, vystrčila ho ven a sledovala, jak přechází mezi květinovými záhony.

„Mami!“ ozval se za ní Johnnyho hlásek a Lara se s úsměvem obrátila. Chlapeček měl na sobě jezdecké kalhotky a jezdecký kabátek a zřejmě ho čekala lekce na koni.

„Kde je chůva, miláčku?“ zeptala se.

„Byla ve studovně, ale už jde,“ odpověděl Johnny zadýchaně. „Jenže neumí běhat tak rychle jako já.“

Lara mu narovnala čapku. „Pročpak vždycky tak spěcháš?“ zeptala se.

„Nechci o nic přijít.“

Lara se zasmála a obrátila pozornost k zahradě. Ráchel, zavěšená do Tuftona, se po velmi dlouhé době usmívala.

„Kdopak to tam chodí s tetou Ráchel?“ zeptal se Johnny.

„Myslím, že to je její budoucí manžel,“ odpověděla Lara zamyšleně a podívala se na chlapce se spikleneckým úsměvem.

„Ale to je naše tajemství.“

Slovo „tajemství“ Johnnymu něco připomnělo a zatahal Laru za sukni. „Kdy už budu moct říct, že budeš mít miminko, mami?“

„Až to na mně poznáš,“ řekla Lara, a když si všimla jeho zmateného pohledu, zarděla se a dodala: „Až mi naroste bříško.“

„Až bude tak velké, jako má sir Ralph?“ pokračoval ve výslechu. Sir Ralph byl jejich neobyčejně tělnatý známý. „To snad ne,“ rozesmála se Lara.

Johnny zvážněl. „A mami, budeš mě mít ještě ráda, až přijde to miminko?“

Lara se šťastným úsměvem poklekla, přitiskla k sobě jeho kostnaté tělíčko a ujistila ho: „Tebe vždycky, Johnny.“

Hunter se v podvečer vrátil z Market Hillu a zastihl Laru, jak se převléká k večeři. Rychle ji políbil.

„Mám je,“ odpověděl na její tázavý pohled.

Lara se usmála a konečky prstů mu pohladila klopy. „Bála jsem se, že zapomeneš, co máme dnes večer v plánu.“

„Celý den na to myslím,“ zavrtěl Hunter hlavou.

„Navečeříme se napřed?“

„Ani nemám hlad. Ty ano?“

„Ne.“

„Tak tedy pojdme,“ řekl a sevřel její drobnou ruku.

V kočáru taženém dvouspřežím hnědáků ji odvezl za Market Hill k malému kamennému kostelíku, skrytému v

houštině za farou. Měl doškovou střechu, kulatou nízkou zvoničku a vypadal jako z pohádky.

Lara se spokojeně usmála, když ji Hunter snesl z kočáru, lehce ji uchopil za loket a kočárovou lucernou jí posvítil na nerovnou, kameny dlážděnou stezku. Když vstoupili, Hunter rozsvítil dvě svíce na oltáři. Kostelík zdobil prostý dřevěný kříž a barevnými skly vykládané kulaté okno. Stály tam čtyři po straně vyřezávané kostelní lavice. „Je to dokonalé,“ řekla Lara.

Hunter se na ni nedůvěřivě podíval. „Laro, přál bych si…“

„Je to skvělé,“ zarazila ho a její tvář zářila ve světle svíček.

„Potřebujeme snad svědky, nazdobený kostel a kněze, který by požehnal sňatku, který jsme už uzavřeli?“

„Zasloužila bys daleko víc,“ mručel.

„Pojd sem,“ přikázala a s úsměvem ho očekávala u oltáře.

Hunter poslechl, vylovil z kapsy malý sametový váček a vytřepal si jeho obsah na dlaň. Lara zadržela dech, když uviděla dva kroužky, které do sebe dokonale zapadaly. „To je krása,“ vydechla a sledovala, jak Hunter kroužky rozpojil a položil na oltář.

Vážnost a důstojnost prostředí ji dojala. Sklonila hlavu a se srdcem plným lásky a naděje se pomodlila. Když vzhlédla, spatřila Hunterovy temné oči.

„Chci s tebou prožít celý život a ještě daleko víc,“ řekl chraptivě.

Mlčky mu podala ruku a Hunter ji pevně sevřel. Pak uchopil zlatý kroužek, natáhl jí ho na prst a s pohledem upřeným do jejích očí pomalu říkal: „Slibuji, že se ti dávám tělem i duší…, že tě budu chránit a ctít… a nejhoroucněji milovat až do smrti… a ještě déle.“ Odmlčel se a s láskyplným úsměvem v očích dodal: „A nebudu bránit tvým dobročinným plánům…, pokud si ovšem najdeš trochu času i pro mě.“

Lara rozechvěle navlékla druhý kroužek na jeho prst a řekla něžně: „Slibuji, že ti budu pomocnicí, přítelkyní a milenkou. Slibuji, že budeš mít mou lásku a důvěru, že spolu začneme

nový život, že ti pomohu zapomenout na minulost a užít si každého dne, který spolu prožijeme.“

„A že mi dáš děti,“ doplnil Hunter a jemně se dotkl jejího bříška.

„Deset,“ ujistila ho tak směle, že se rozesmál. „Teď vidím, co máš za lubem. Chceš mě držet v posteli tak dlouho, dokud je spolu neuděláme.“ „Vadí ti to?“ zeptala se Lara.

„Ani v nejmenším,“ zašklebil se vesele a přitáhl ji k sobě.

„Jen jsem myslel, že bychom neměli ztrácet čas.“ Políbili se tak vášnivě, až nemohli nabrat dech.

„Řekni mi, jak se doopravdy jmenuješ,“ zašeptala Lara.

Ptala se ho už mnohokrát, ale bez úspěchu. „Neřeknu, ty má zvědavá kočičko,“ odpověděl a jemně jí hladil vlasy. „Ten muž už neexistuje.“

„Řekni,“ žebronila a tahala ho za kabát.

„Nikdy,“ prohlásil a začal ji lechtat, až se celá rozesmátá opřela o jeho hrud.

Lara ho objala kolem krku. „Dobře víš, že tě jednou přinutím,“ ujistila ho a přitiskla rty na citlivé místo na jeho hrdle, až jím projel horký proud vzrušení. „Nedokážeš mi odporovat.“

„To tedy nedokážu,“ souhlasil chraptivě a sklonil se nad jejími rty.