Lisa Kleypas

Gamblers 01. Příjdu si pro tebe

1

LONDÝN, 1820

„Krucinál, sakra… taková pitomá věc!“ Proud kleteb se nesl ve větru a šokoval hosty večírku konaného na počest krále Jiřího.

Zábava byla zatím nudná, ale důstojná a každý povinně obdivoval nádhernou jachtu Jeho Veličenstva, která nyní kotvila uprostřed Temže. Vlastně to byl plovoucí palác radosti, se vším tím mahagonovým nábytkem, s brokátovým čalouněním, křišťálovými lustry, pozlacenými sfingami a vyřezávanými lvy v každém rohu. Samotní hosté pili jako duhy, aby se co nejdřív dostali do stavu mírné euforie, která by nahradila opravdovou zábavu.

Možná by se přítomní bavili líp, kdyby královo zdraví nebylo tak chatrné. Po nedávné smrti svého otce a těžkém záchvatu dny byl neobvykle mrzutý a teď toužil po společnosti lidí, kteří by se smáli, potěšili ho a zbavili pocitu izolace. Říkalo se, že hlavně proto si vyžádal, aby se dostavila i slečna Lily Lawsonová. Je to jenom otázka času, jak poznamenal jeden unylý mladý vikomt, než slečna Lawsonová trochu rozvíří klidnou hladinu. A ona, jako obvykle, nezklamala.

„Chyťte někdo tu sakramentskou věc!“ křičela Lily mezi záchvaty smíchu. „Vlny to odnášejí od lodi pryč!“

Pánové byli vděční, že je něco vyrušilo z nudy, a spěchali k ní. Zato dámám se nelíbilo, když jejich doprovod mizel směrem k přídi, kde Lily visela přes zábradlí a zírala na jakýsi předmět, který plul po vodě. „Můj oblíbený klobouk,“

odpovídala Lily na četné otázky a svou malou rukou na něj ukazovala. „Vítr mi ho sfouknul rovnou z hlavy!“ Otočila se k početnému davu svých obdivovatelů, kteří jí okamžitě projevovali soustrast. Ale ona nestála o žádnou účast – chtěla zpět svůj klobouk. Šibalsky se zubila a dívala se z jednoho na druhého. „Kdo si zahraje na rytíře a přinese mi ho?“

Lily svůj klobouk vyhodila úmyslně. Všimla si, že někteří z pánů ji z toho podezřívají, ale příval nabídek se nezastavil.

„Mně to dovolte,“ křičel jeden muž, zatímco druhý si už sundával klobouk a kabát. „Ne, trvám na tom, že já budu mít tu výsadu!“ Vypukla prudká hádka, každý chtěl získat Lilyinu přízeň. Ale voda byla dnes určitě dost studená na to, aby způsobila přinejmenším pořádné nachlazení. Ba co víc, zničila by drahý, dokonale na míru ušitý kabát.

Lily pozorovala hádku, kterou způsobila, a pobaveně se usmívala. Pánové dávali přednost slovům před činy. Kdyby některý z nich měl v úmyslu její klobouk opravdu zachránit, už by to dávno udělal. „To je ale pohled,“ zamumlala si pro sebe a zírala na hašteřící se šviháky. Ocenila by muže, který by ji poslal k čertu, protože žádný nemožný růžový klobouk nestojí za celý ten kravál, ale nikdo z nich se toho neodvážil. Kdyby tady byl Derek Craven, vysmál by se jí, nebo by udělal nějaké vulgární gesto, které by ji rozveselilo. Oba dva měli podobný názor na líné, navoněné a přehnaně zdvořilé panáky takzvané lepší společnosti.

Lily si povzdechla a obrátila svou pozornost k řece, tmavě šedé a zčeřené pod zataženou oblohou. Jarní Temže byla nesnesitelně studená. Zvedla tvář a nastavila ji vánku. Přimhouřila oči jako kočka, kterou někdo hladí. Na chvíli jí vítr narovnal vlasy a pak se její lesklé černé kučery zase vrátily do svého obvyklého nadýchaného nepořádku. Lily si bezmyšlenkovitě stáhla z čela stuhu ozdobenou klenoty a očima sledovala hřebeny vln, které narážely na jachtu.

„Mami…,“ uslyšela tichý šepot. Lily se pokoušela setřást vzpomínku, ale nepodařilo se jí to. Najednou si vybavila baculaté dětské paže, jak ji objímají kolem krku, jemné vlásky lechtající ji na tváři a váhu dítěte na svém klíně. Do týla ji pálilo horké italské slunce. Nad nehybnou hladinou jezera se ozývalo kachní kvákání.

„Podívej se, drahoušku,“ mumlala Lily. „Podívej se na kachničky. Plují nás navštívit!“

Malá holčička nadšeně výskala. Zvedla ručičku a malým prstíkem ukazovala na řadu pyšných kachen. Pak se tmavýma očima podívala na Lily a dvěma drobnými zoubky se na ni usmála. „Kač,“ nadšeně vyrazila a Lily se tiše zasmála.

„Kačenky, miláčku, a moc hezké. Kam jsme jenom daly ten chleba, abychom je mohly nakrmit? Páni, já na něm asi sedím…“

Milou vzpomínku s sebou odnesl další závan větru. Oči jí zvlhly a u srdce ji píchlo. „Ach, Nicol,“ šeptala. Zhluboka dýchala a přála si, aby bolest zmizela, ale to se jí nepodařilo. Rostl v ní strach. Někdy se jí dařilo ho otupit alkoholem nebo odvrátit myšlenky k hazardní hře, ke klepům nebo lovu, ale únik byl jenom dočasný. Chtěla své dítě. Moje děťátko…, kde jsi…, najdu tě…, neplač, maminka přijde, neplač… To zoufalství bylo jako nůž, který se každou chvíli zarývá stále hlouběji. Musí okamžitě něco udělat, jinak se zblázní.

Vyděsila poblíž stojící muže vysokým, bezstarostným smíchem a shodila lehké střevíce s vysokými podpatky. Její růžový klobouk s péry ještě pořád plul po hladině. „Můj ubohý klobouček se skoro utopil,“ křičela a přehodila nohu přes zábradlí. „Že se toho napovídá o rytířství. Zdá se, že si ho budu muset zachránit sama!“ A než jí v tom někdo stačil zabránit, skočila z jachty.

Řeka se nad ní uzavřela a jenom vlna se přelila přes místo, kam dopadla. Některé ženy zaječely. Muži dychtivě prohledávali zčeřenou vodu. „Bože můj,“ vykřikl jeden z nich,

ale ostatní byli příliš vyděšení na to, aby promluvili. Dokonce i král, kterého jeho pážata informovala o tom, co se děje, se přikolébal dopředu a opřel svoje masivní břicho o zábradlí, aby se podíval. Lady Conynghamová, objemná, hezká čtyřiapadesátiletá žena, která se stala jeho poslední milenkou, se k němu připojila a užasle vykřikla. „Už jsem vám to říkala – ta ženská je blázen! Bůh nám všem pomoz!“

Lily zůstala pod vodou o chvíli déle, než bylo nutné. Nejdřív ji ochromil chlad, znehybnil její končetiny a proměnil jí krev v led.

Sukně jí ztěžkly a táhly ji dolů do záhadné, studené temnoty. Nebylo by to tak těžké, tupě si pomyslela…, klesnout prostě dolů a dovolit, aby ji zahalila temnota… Ale bodnutí strachu způsobilo, že se jí začaly ruce pohybovat a prodírat se k tlumenému světlu nahoře. Cestou na hladinu popadla chumel promočeného sametu, který se jí otřel o zápěstí. Vynořila se na hladinu, vytírala si z očí slanou vodu a olizovala si ji ze rtů. Jehličky chladu ji bodaly po celém těle a zuby jí divoce cvakaly. Rozechvěle se zašklebila na shromáždění na jachtě.

„Mám to!“ švitořila a triumfálně zvedla klobouk nad hlavu. Za několik minut ji z řeky vytáhlo několik párů ochotných rukou. Objevila se s mokrými šaty, které těsně obepínaly její svůdné, štíhlé tělo. Všichni jen zalapali po dechu. Dámy ji pozorovaly se směsí nechuti a závisti, protože žádná jiná nebyla muži v Londýně tolik obdivovaná. Na jiné ženy, které by se chovaly stejně nestoudně, by se pohlíželo s lítostí a

opovržením, zatímco na Lily…

„Ona si může dovolit, co chce, ať je to sebeohavnější, a muži ji budou tím víc obdivovat!“ stěžovala si nahlas lady Conynghamová. „Přitahuje skandály jako včely med. Každou jinou by to už dávno zničilo. Dokonce i můj drahoušek Jiří se ji zdráhá kritizovat. Jak ona to jenom dělá?“

„To je proto, že se chová jako muž,“ odpověděla hořce lady Wiltonová. „Hraje o peníze, jezdí na lov, kleje, politikaří… Okouzluje je žena, která má tak mužské zvyky.“

„Ona nevypadá moc mužsky,“ reptala lady Conynghamová a pozorovala štědré tvary, zdůrazněné mokrou látkou.

Když se muži ujistili, že Lily je v pořádku, shromáždili se kolem ní, smáli se a tleskali její odvaze. Odhrnula si z očí promočené kučery, zazubila se a udělala pukrle. „No, to byl můj oblíbený klobouk,“ poznamenala a prohlížela si zničený chuchvalec látky.

„Propánakrále,“ obdivné vykřikl jeden z přihlížejících, „vy absolutně nemáte strach, že ne?“

„Absolutně,“ odpověděla. Po krku a ramenou jí tekly pramínky vody. Lily si je rukou utírala a odvrátila se, aby energicky zatřásla mokrou hlavou. „Mohl by mi jeden z vás, drazí, drazí pánové, přinést velký ručník a možná něco k pití, než chytím dech…“ Umlkla, když za záclonou vlasů spatřila nehybnou postavu.

Kolem ní běhali muži, sháněli ručníky, teplé nápoje, cokoliv, aby jí posloužili. Jenom ten jediný, který stál o pár metrů dál, se ani nepohnul. Lily se pomalu napřímila, odhrnula si vlasy a vrátila mu upřený pohled. Byl cizí. Nechápala, proč na ni tak zírá. Byla zvyklá na obdivné pohledy…, ale on měl oči chladné a bez citu… a rty pohrdavé. Lily stála nehybně a štíhlé tělo se jí chvělo.

Nikdy neviděla dokonalé zlaté vlasy kombinované s tak satyrskými rysy. Jeho aristokratická tvář byla nápadně tvrdá a vzpurná. Bledé oči měl pochmurné a Lily si byla jistá, že ji ještě dlouho budou pronásledovat. Jenom ten, kdo prošel hořkým zoufalstvím, je schopný je rozpoznat v jiném člověku.

Cizincův pohled ji znepokojoval, a tak se k němu otočila zády a rozzářila se na své obdivovatele, kteří se k ní blížili s ručníky, plášti a horkými nápoji. Potlačila všechny myšlenky

na neznámého muže. Komu by záleželo na tom, co si o ní myslí nějaký povýšený šlechtic?

„Slečno Lawsonová,“ poznamenal starostlivě lord Bennington, „bojím se, že se nachladíte. Pokud si přejete, bude mou ctí vás doprovodit na břeh.“

Zjistila, že jí zuby jektají o okraj sklenice tak, že se ani nemůže napít, a vděčně přikývla. Natáhla k němu svou promodralou ruku a zatahala ho, aby sklonil hlavu. Zašeptala mu do ucha svými ledovými rty. „Pospěšte si, p-prosím, m-myslím, že jsem to t-tro-chu p-přehnala. Ale ne-neříkejte to nikomu!“

Alex Raiford, muž, který byl známý svou sebekázní a zdrženlivostí, bojoval s nevysvětlitelným vztekem. Nemožná ženská… riskuje své zdraví, dokonce i život, jenom aby se předvedla. Musí to být kurtizána, jedna z těch, které se pohybují jenom ve vybraných kruzích. Nikdo, komu aspoň trochu záleží na dobré pověsti, by se takto nechoval. Alex rozevřel zaťaté pěsti a otřel si dlaně o kabát. Měl sevřený hrudník. Její veselý smích, živý pohled, tmavé vlasy… Dobrý bože, připomněla mu Caroline.

„Nikdy jste se s ní ještě nesetkal, že ne?“ zaslechl vedle sebe pobavený hlas. Byl to sir Evelyn Downshire, obdivuhodný starý pán, který se znal s jeho otcem. „Muži se tak vždycky tváří, když ji vidí poprvé. Připomíná mi markýzu ze Salisbury v jejích nejlepších letech. Překrásná žena.“

Alex odtrhl oči od nádherného stvoření. „Mně zase tak obdivuhodná nepřipadá,“ chladně odpověděl.

Downshire se zachechtal a odhalil tak pečlivě vytvořený slonovinově bílý chrup. „Kdybych byl mladší, svedl bych ji,“ zamyšleně řekl. „Opravdu bych to udělal. Víte, ona je poslední svého druhu.“

„A jaký je to druh?“

„Za mých mladých časů jich byla spousta,“ přemítal Downshire s roztouženým úsměvem. „Zkrotit je, na to musíte

být chytrý a šikovný… Ach, ony vyžadují, aby je člověk beze zbytku ovládl… Je to námaha, taková skvostná námaha…“

Alex se znovu podíval na ženu. Měla tak jemnou tvář, bledou a dokonalou, s ohnivýma tmavýma očima. „Kdo je to?“ zasněně se zeptal. Když nedostal odpověď, otočil se a zjistil, že Downshire odešel.

Lily vystoupila z kočáru a pospíchala k přednímu vchodu svého řadového domu na Grosvenor Square. Nikdy v životě se necítila trapněji.

„Patří mi to,“ mumlala si, když stoupala nahoru po předních schodech, zatímco ji majordomus Burton sledoval ze dveří. „Taková pitomost.“ Temže, do které teče veškerý odpad z Londýna, to nebylo dobré místo na plavání. Celé její tělo i oblečení nepříjemně páchlo. V mokrých botách jí čvachtaly nohy. Ten podivný zvuk, nehledě na její vzhled, způsobil, že Burton svraštil obočí. Bylo to pro něho dost neobvyklé, protože její eskapády většinou přecházel, aniž by hnul brvou.

V uplynulých dvou letech byl Burton hlavní postavou v její domácnosti a vládl jak služebnictvu, tak hostům. Když v domě vítal návštěvníky, svými škrobenými způsoby dával najevo, že Lily je důstojná osoba. Její bláznivé nápady a dobrodružství přehlížel, jako by ani neexistovaly, a jednal s ní jako s dokonalou dámou, i když se tak málokdy chovala. Lily moc dobře věděla, že kdyby nebylo Burtona, její vlastní služebnictvo by ji nemělo moc v úctě. Byl to vysoký muž s pořádným břichem a přísnou tváří, kterou lemovaly ocelově šedé vousy. Žádný jiný majordomus v Anglii neměl v sobě takovou dokonalou kombinaci nadutosti a úcty.

„Doufám, že jste se na večírku na lodi dobře bavila, slečno,“ ptal se.

„Byla to senzace,“ odpověděla Lily a pokoušela se vypadat živě. Podala mu chomáč promočeného sametu, ozdobeného rozcuchaným růžovým perem, a když se na ni nechápavě

podíval, vysvětlila mu to. „To je můj klobouk,“ protáhla se do domu a nechala za sebou mokrou cestičku.

„Slečno Lawsonová, v saloně na vás čeká host. Je to lord Stamford.“

„Zachariáš je tady?“ Lily to potěšilo. Zachariáš Stamford, citlivý a inteligentní mladý muž, byl už dlouho jejím drahým přítelem. Miloval její mladší sestru Penelopu. Bohužel, byl třetím synem markýze Hertforda, což znamenalo, že nikdy nezdědí takový titul ani bohatství, aby to uspokojilo ambiciózní plány Lawsonových. Protože bylo jasné, že Lily se nikdy nevdá, sny jejích rodičů o společenské prestiži se soustředily na Penelopu. Lily bylo líto její mladší sestry, která byla oficiálně zasnoubená s lordem Raifordem, hrabětem z Wolvertonu…, mužem, kterého Penelopa ani dobře neznala. Zachariáš musel trpět. „Jak dlouho už je tu Zachariáš?“ ptala se Lily. „Tři hodiny, slečno. Říkal, že je to důležité. Tvrdil, že na vás počká tak dlouho, jak to bude nutné.“

Její zvědavost vzrostla. Pohlédla na zavřené dveře do salonu. „Důležité, hmm? Okamžitě ho přijmu. Ehm… pošlete ho nahoru do obývacího pokoje. Musím si svléct ty mokré šaty.“

Burton jen přikývl. Obývací pokoj, spojený s její ložnicí malým předpokojem, byl určen pouze pro její nejbližší přátele. Jen někomu bylo dovoleno tam vstoupit, i když ji o to mnozí žádali. „Ano, slečno Lawsonová.“

Čekat v saloně nebylo pro Zachariaše žádné utrpení. Ani ve svém rozrušení si nemohl nevšimnout, že v domě je taková zvláštní atmosféra, že se tam muži cítí velmi pohodlně. Možná to mělo co dělat s barvami. Většina žen měla zdi pokojů vymalovány v módních pastelových barvách – chladně modré, ledově růžové nebo žluté, ozdobené bílými vlysy a sloupy. V módě byly nepohodlné malé pozlacené židle s kluzkými polštáři a pohovky na tak křehkých nožkách, až jste měli dojem, že neunesou žádnou váhu. Ale dům Lily byl

vymalován sytými, teplými barvami, plný masivního nábytku, který zval muže ke spočinutí. Zdi byly pokryty loveckými motivy, rytinami a několika vybranými portréty. Často se u ní scházeli spisovatelé, excentrici, různí elegáni a politici, i když na její zásoby alkoholu se nedalo spoléhat – někdy byly bohaté, jindy sotva dostačující.

Tentokrát byla Lily evidentně dobře zásobená, protože jedna služka přinesla Zachariášovi na stříbrném podnosu karafu dobré brandy a skleničku. Taky mu nabídla Timesy, talíř sladkých sušenek, vyžehlila klobouk a přistěhovala lem. Zachariaš se cítil tak dobře, že požádal ještě o konvici čaje a odpočíval s novinami v rukou. Právě dojedl poslední sušenku, když Burton otevřel dveře.

„Už přijela?“ vyskočil Zachariáš.

Burton ho lhostejně pozoroval. „Slečna Lawsonová vás přijme nahoře. Zavedu vás tam, když dovolíte, lorde Stamforde…“

Zachariáš šel za ním po točitém schodišti, se složitě vyřezávanými sloupky a naleštěným zábradlím. Vstoupil do obývacího pokoje, kde oheň v malém mramorovém krbu osvětloval zdi, vytapetované zeleným, bronzovým a modrým hedvábím. Po chvíli se ve dveřích objevila Lily.

„Zachariáši!“ vykřikla, spěchala k němu a vzala ho za ruce. Zachariáš se k ní s úsměvem sklonil a letmo ji políbil na hebkou tvář. Úsměv mu zmizel, když si uvědomil, že má na sobě župan, ze kterého jí vykukují bosé nohy. Byl to úctyhodný župan, tlustý, vlněný, u krku lemovaný labutěnkou, ale pořád ještě patřil do kategorie spodního prádla. Podvědomě o krok ustoupil, ale ještě si stačil všimnout, že jí vlasy trčí na všechny strany a že voní poněkud… podivně.

Bez ohledu na to všechno byla Lily pořád nápadně krásná. Oči tmavé jako středy slunečnic, lemované hustými, dlouhými řasami. Světlá pleť jí zářila a linie krku byla jemná a čistá.

Když se smála, jako právě teď, sladce tvarované rty připomínaly ústa malého andělského děvčátka. Ale ten nevinný vzhled klamal. Zachariáš ji viděl, jak si vyměňuje rafinované urážky s různými elegány a pak křičí ta nejvulgárnější slova na kapsáře, který se ji rozhodl okrást.

„Lily?“ nejisté se ptal a nakrčil nos, když k němu dorazil další závan.

Zasmála se a mávla rukou. „Byla bych se dřív vykoupala, ale říkal jsi, že je to důležité. Promiň, ale Temže dnes poněkud smrděla.“ A když viděla, jak nechápavě se tváří, dodala: „Vítr mi do řeky sfoukl klobouk.“

„Upevněný na hlavě?“ zmateně se ptal Zachariáš.

Lily se zazubila. „Ne tak docela. Ale nemluvme o tom – raději bych slyšela, co tě přivedlo do města.“

Nejisté ukázal na její oblečení, nebo spíš na jeho skrovnost.

„Neměla by ses nejdřív obléct?“

Lily se na něho laskavě usmála. Některé věci se u Zachariaše nikdy nezmění. Měkké hnědé oči, citlivý obličej, upravené vlasy, to všechno jí připomínalo malého chlapce, který se chystá do kostela. „Nemusíš se červenat a dělat scény. Jsem dostatečně oblečená. Od tebe bych takovou zdrženlivost nečekala, Zachariáši. Koneckonců jsi mě kdysi požádal o ruku.“

„Ach, ano, tedy…“ Zacharias se zamračil. Žádost o ruku byla vznesena a odmítnuta tak rychle, že na to skoro zapomněl. „Až do toho dne byl Harry můj nejlepší přítel. Když tě pustil k vodě tak zbabělým způsobem, měl jsem pocit, že jediná správná možnost, jak se zachovat, je jednat jako jeho sekundant.“

To vyprovokovalo výbuch smíchu. „Panebože, Zachariáši, to bylo zasnoubení, ne souboj!“

„A ty jsi mě odmítla“ připomněl. „Drahý chlapče, byl bys se mnou nešťastný, stejně jako byl Harry. Proto mě nechal.“

„To ho neomlouvá za to, že se tak nečestně zachoval,“ řekl škrobeně Zachariáš.

„Ale já jsem ráda, že se tak zachoval. Kdyby to neudělal, nebyla bych cestovala se svou výstřední tetou kolem světa a ona by mi nikdy neodkázala své bohatství, byla bych…,“ Lily se odmlčela a jemně se otřásla, „vdaná.“ Usmála se, sedla si ke krbu a pokynula Zachariášovi, aby se k ní přidal. „Tenkrát jsem nedokázala myslet na nic jiného než na své zlomené srdce. Ale opravdu si pamatuju, že tvá žádost o ruku byla tím nejkrásnějším, co se mi kdy přihodilo. Jen málokdy se ke mně muž choval tak nesobecky. Byl jsi připravený obětovat své vlastní štěstí a oženit se se mnou jen proto, abys zachránil mou zraněnou hrdost.“

„Proto jsi zůstala celé ty roky mou přítelkyní?“ zeptal se překvapeně Zachariáš. „Vždycky jsem přemýšlel, proč se se mnou obtěžuješ, když máš kolem sebe tolik úžasných elegantních lidí.“

„To ano,“ suše odpověděla. „Marnotratníků, budižkničemů a zlodějů. Mám docela pestrý výběr přátel. A to jsem tam ještě nezapočítala šlechtu a politiky.“ Usmála se na něho. „Ty jsi jediný čestný muž, kterého znám.“

„Čest mě ale moc daleko nedostala, že?“ namítl zasmušile. Lily se na něho překvapeně dívala a říkala si, proč

Zachariáš, ten vytrvalý idealista, vypadá najednou tak ustaraně. Něco se opravdu muselo stát. „Zachu, ty máš spoustu nádherných vlastností. Jsi přitažlivý…“

„Ale ne hezký,“ přerušil ji.

„Inteligentní…“

„Ale ne chytrý. Žádný mudrc.“

„Chytrost obvykle vzniká ze lstivosti a já jsem ráda, že tu nemáš. Nenuť mě, abych tě chválila, a prozraď mi, proč jsi přišel?“ Ostře se na něho podívala. „Kvůli Penelopě, že?“

Zacharias zíral do jejích ohnivých očí. Zamračil se a dlouze si povzdechl. „Tvá sestra i s rodiči jsou teď s Wolvertonem v Raiford Parku a připravují tam svatbu.“

„Bude už za pár týdnů,“ přemítala Lily a ohřívala si u ohně své bosé nohy. „Mě nepozvali. Matka je strachy bez sebe, že bych tam mohla udělat nějaký skandál.“ Melancholicky se zasmála. „Jak ji to vůbec mohlo napadnout?“

„Tvá minulost tě zrovna nedoporučuje…,“ pokoušel se vysvětlovat Zachariáš a ona ho pobaveně přerušila. „Ano, to samozřejmě vím.“

Už nějaký čas se svou rodinou nemluvila. To pouto přetrhla už před lety svýma vlastníma bezstarostnýma rukama. Nevěděla, co ji přimělo ke vzpouře proti pravidlům vhodného chování, na kterých si její rodina tak zakládala, ale na tom teď už nezáleží. Dopustila se takových chyb…, které jí nikdy neprominou. Lawsonovi ji varovali, že se k nim nebude moct vrátit. Tenkrát se jim Lily vysmála do tváře. Teď pocítila, jak chutná lítost. Žalostně se na Zachariáše usmála. „Dokonce ani já bych neprovedla nic, co by Penny přivedlo do rozpaků. Nebo nedejbože ohrozila plán mít v rodině hraběte. Matčin nejmilejší sen.“

„Lily, znáš snoubence Penelopy?“

„Hmm… vlastně ne. Jednou jsem ho zahlédla ve Shropshiru při otevření sezóny lovu tetřevů. Vysoký a zachmuřený, tak vypadal.“

„Jestli se s Penelopou ožení, udělá jí ze života peklo.“ Zachariášovo prohlášení mělo působit dramaticky, šokovat a okamžitě ji přinutit jednat.

Na Lily však nezapůsobilo. Svraštila své tmavé obočí a pozorovala Zachariáše se skoro vědeckým zájmem. „Za prvé, Zachu, tady není žádné jestli. Penny se za Wolvertona provdá. Nikdy by si nedovolila neuposlechnout rodiče. Za druhé, to, že ji miluješ, není tajemství…“

„A ona miluje mě!“

„… a proto jsi možná náchylný přehánět tak, aby to posloužilo tvým zájmům.“ Zvedla významně obočí. „Hmm?“

„V tomto případě bych nemohl přehánět! Wolverton k ní bude krutý. On ji nemiluje, zatímco já bych pro ni zemřel.“

Byl mladý a melodramatický, ale bylo jasné, že to myslí vážně. „Ach, Zachu.“ Lily s ním cítila. Dříve nebo později se každý zamiluje do někoho, koho si nikdy nebude moct vzít. Ona tou lekcí už naštěstí jednou prošla a stačilo jí to.

„Pamatuješ, jak jsem ti už dávno radila, abys přemluvil Penny a utekli jste spolu,“ připomněla mu. „Buď to, nebo ji znectít, takže by už rodiče nemohli sňatku zabránit. Ale teď je pozdě. Našli si na oškubání tučnějšího holuba, než jsi ty.“

„Alex Raiford není žádný holub,“ namítl temně Zachariáš.

„Je to spíš lev – chladné, surové stvoření, které tvou sestru udělá nešťastnou po zbytek jejího života. Není schopný lásky. Penelopa je z něho strachy bez sebe. Zeptej se na něho někoho ze svých přátel. Kohokoliv. Všichni ti řeknou totéž – že nemá žádné srdce.“

Dobrá. Krutý muž. Ona už se s nimi setkala. Lily si povzdechla: „Zachariáši, já ti nemůžu pomoci. Miluju svou sestru a přirozeně by mě moc potěšilo, kdyby byla šťastná. Ale pro žádného z vás nemůžu nic udělat.“

„Mohla by sis promluvit s rodinou,“ žadonil. „Mohla bys za mě orodovat.“

„Zachariáši, vždyť víš, že mě rodina zavrhla. Mé slovo pro ně nemá žádnou váhu. Už celé roky jsem v nemilosti.“

„Prosím. Jsi má poslední naděje! Prosím.“

Lily zírala do Zachariášovy zmučené tváře a bezmocně kroutila hlavou. Nechtěla být zdrojem něčí naděje. Její vlastní malá zásoba byla vyčerpána. Nedokázala v klidu sedět, vyskočila a pochodovala po pokoji, zatímco on zůstal bez hnutí v křesle.

Zachariáš opatrně promluvil, jako by se bál, že jedno chybně zvolené slovo by ho mohlo zničit. „Lily, pomysli si

jenom, jak se tvoje sestra cítí. Zkus si představit, jaké to je pro ženu, která nemá tvou sílu a svobodu. Vystrašená, závislá na ostatních, bezmocná… Ach, já vím, že pro někoho, jako jsi ty, je ten pocit naprosto cizí, ale…“

Přerušil ho sarkastický smích. Lily se zastavila u okna, zakrytého hustým závěsem. Opřela se zády o zeď a ohnula nohu, až jí tlustým županem vykouklo koleno. Pozorovala muže jasnýma, škádlivýma očima a ironicky se na něho usmívala. „Naprosto cizí,“ opakovala.

„Ale Penelopa a já jsme úplně ztracení… Oba potřebujeme, aby nám někdo pomohl, zavedl nás na chodníček, po kterém budeme moct kráčet společně…“

„Bože, jak poetické.“

„Ach, Lily, copak nevíš, co je to láska? Nevěříš v ni?“

Lily se odvrátila a tahala se za své krátké, zcuchané vlasy. Unaveně si třela čelo. „Ne, v takovou lásku ne.“ Jeho otázka ji trápila. Najednou si přála, aby odešel a vzal s sebou svůj zoufalý pohled. „Věřím v lásku matky k dítěti. A v lásku mezi sourozenci. Věřím v přátelství. Ale nikdy jsem neviděla romantický svazek, kterému by láska vydržela. Je osudem předurčen skončit v žárlivosti, vzteku, lhostejnosti…“ Úmyslně se na něho chladně podívala. „Buď jako ostatní muži, drahý. Výhodně se ožeň, pak si najdi milenku, která ti poskytne všechnu lásku, kterou potřebuješ na tak dlouho, jak budeš chtít.“

Zachariáš sebou trhl, jako by ho udeřila. Vyčítavě na ni zíral svýma měkkýma očima tak, jak se na ni ještě nikdy nedíval. „Poprvé,“ řekl nejisté, „bych mohl věřit tomu, co o tobě ostatní říkají. P-promiň, že jsem za tebou přišel. Myslel jsem, že bys mi mohla pomoct. Nebo mě aspoň utěšit.“

„Hergot!“ vykřikla Lily svou oblíbenou kletbu. Zachariáš sebou trhl, ale zůstal sedět. Lily si udiveně uvědomila, jak umíněná a velká je jeho naděje. A především ona by měla vědět, jaké je to peklo, když jste odtrženi od někoho, koho

milujete. Pomalu šla k němu, políbila ho na čelo a uhladila mu vlasy, jako by byl malý chlapec. „Odpusť mi,“ kajícně mumlala. „Jsem sobecká potvora.“

„Ne,“ namítl. „Ne, ty jsi…“

„Jsem. Jsem nemožná. Samozřejmě ti pomůžu, Zachariáši. Vždycky platím své dluhy a tento už čekal moc dlouho.“ Najednou se odtrhla a s obnovenou energií kráčela po místnosti, kousala se do kloubů na rukou – jako kočka, která si horečně probírá srst. „Něco vymyslím…, něco vymyslím…“

Zachariáš byl změnou její nálady tak udiven, že jenom seděl a tiše ji pozoroval.

„Musím se setkat s Wolvertonem,“ vyhrkla nakonec.

„Sama posoudím, jak to vypadá.“

„Už jsem ti říkal, co je zač.“

Mínila si na něho udělat svůj vlastní názor. ,,Jestli zjistím, že není ani krutý a tak hrozný, jak jsi ho vylíčil, budu nechat “ Pletla si drobné prsty a prohýbala je nahoru dolů, jako by chtěla, aby byly ohebnější, než uchopí opratě divokého koně a vydá se na lov. „Vrať se na venkov, Zachariáši „‚ Přijeď, až se rozhodnu.“

,,A co když zjistíš, že mám pravdu? Co pak uděláš?“

,,Potom,“ řekla věcně, „potom udělám všechno, co bude v mé moci abych ti pomohla dostat Penny.“

2

Komorná vstoupila do pokoje s náručí večerní parády. „Ne, Annie, ty růžové šaty ne,“ ukázala Lily přes rameno. „Dnes večer chci něco elegantnějšího. Něco hříšného.“ Seděla u toaletního stolku, nakukovala do zlatě orámovaného oválného zrcadla a prsty si prohrabovala své nezvládnutelné černé kučery.

„Ty modré s prolamovanými nabíranými rukávy a hlubokým výstřihem?“ navrhla Annie a v kulaté tváři se jí objevil úsměv. Narodila se a vyrůstala na venkově a fascinovaly ji všechny módní výstřelky, které se v Londýně vyskytly.

„Perfektní! V těch šatech vždycky víc vyhraju. Všichni gentlemani mi zírají na prsa, místo aby se soustředili na vlastní karty.“

Annie se zachichotala a šla hledat šaty, zatímco si Lily uvazovala kolem čela stříbrnou a safírovou pásku. Několik kučer nechala padat přes třpytící se stuhu. Usmála se do zrcadla, ale vypadalo to spíš jako škleb. Odvážný výraz, který kdysi používala pro zvýšení efektu, zmizel. Zdálo se jí, že poslední dobou není schopna ničeho jiného než mizerné imitace. Možná je to tím napětím, ve kterém už takovou dobu žije.

Lily si smutně povzdechla. Nebýt přátelství s Derekem Cravenem stala by se mnohem drsnější a otrlejší. Ironií bylo, že ten necyničtější muž, kterého znala, jí pomohl zachovat poslední špetku naděje.

Lily věděla, že většina společnosti si myslí, že ona má s Derekem poměr. Nepřekvapilo ji to – Derek nepatřil k těm mužům, kteří by se ženami pěstovali platonické vztahy. Ani mezi nimi nebyla žádná romantická vazba a nikdy nebude. Samozřejmě by o tom těžko někoho přesvědčili, protože byli často vidět spolu,

Po boku, na různých oblíbených místech, od nejdražších lóží opeře po pochybná opilecká doupata v Covent Garden.

Derek ji ani jedinkrát nepožádal o návštěvu v jejím londýnském domě a ona ho tam nikdy nepozvala. Zkrátka nepřekročili určité hranice. Lily se to uspořádání líbilo, protože zabraňovalo jiným mužům, aby jí dělali návrhy. Nikdo se neodvažoval vkročit na území považované za Derekovo.

Některé vlastnosti se Lily v uplynulých dvou letech na Derekovi naučila obdivovat – jeho sílu a absolutní nedostatek straní jistě, měl své chyby. Postrádal city. Miloval peníze. Cinkot byl pro něho hudbou, sladší než jakýkoliv zvuk houslí. Derek neměl žádný smysl pro obrazy nebo sochy, ale ocenil dokonalý tvar hrací kostky. Lily udivovalo i to, jak byl až do hloubky kostí sobecký – předpokládala, že to byl důvod, proč se nikdy nezamiloval. Nikdy by nedokázal dát přednost potřebám člověka před svými. Ale i kdyby byl méně sobecký, kdyby narodil s citlivou a laskavou povahou, jeho kruté dětství by ji bilo.

Derek se Lily přiznal, že ho matka hned po narození opustila, a vychovávali ho pasáci a prostitutky a taky kriminálníci, kteří ho nahnuli s nejtemnějšími stránkami života. V mládí přišel k penězům vykrádáním hrobů, ale zjistil, že na to nemá žaludek, Pak dřel v docích – odklízel lopatou špínu, třídil ryby, dělal cokoliv, z čeho koukaly peníze. Když byl ještě klukem, všimla si nějaká urozená dáma, když vynášel z obchodu basy prázdných lahví od džinu. Bez

ohledu na jeho zanedbaný a špinavý vzhled na ni čímsi zapůsobil, a tak ho pozvala do svého domu.

‚To je lež,“ přerušila ho Lily uprostřed historky a vykulenýma očima Dereka pozorovala.

,,Je to pravda,“ odpověděl líně. Odpočíval u krbu ve svém bytě i dlouhé nohy si natáhl k ohni. Měl černé vlasy a opálenou pleť jeho rysy nebyly ani ostře řezané, ani hrubé, spíš něco mezi . Byl hezký… téměř. Silné bílé zuby mu lehce vystupovaly, se usmál, vypadal jako přátelský lev. Tomu úsměvu se nedalo odolat, i když nikdy nedosáhl až k tvrdým zeleným očím. „Vzala mě k sobě do kočáru, opravdu, a přivezla si mě do svého domu v Londýně.“

„A kde byl její manžel?“

„Na venkově.“

„Co by dělala s nějakým špinavým klukem, kterého právě sebrala na ulici?“ zeptala se podezřívavě Lily a zamračila se, když se na ni významně usmál. „Nevěřím tomu, Dereku! Ani jednomu zatracenému slovu!“

„Nejdřív mě vykoupala,“ zamyšleně vzpomínal Derek.

„Bože… Horká voda…, mýdlo, a jak vonělo… Koberec na podlaze… měkký. Nejdřív jsem si umyl lokty a paže… Moje kůže vypadala tak bílá…“ S prchavým úsměvem zavrtěl hlavou a usrkl si brandy. „Klepal jsem se potom jako čerstvě narozené štěně.“

„A pak tě asi pozvala do postele a ty jsi byl úžasný milenec, takového nikdy předtím nepoznala,“ dodala sarkasticky Lily.

„Ne,“ zazubil se Derek. „Spíš nejhorší. Jak jsem měl vědět, jak mám potěšit ženu? Uměl jsem potěšit jenom sám sebe.“

„Ale jí se to stejně líbilo,“ poznamenala Lily. Co se týkalo těchto záležitostí, byla pořád zmatená. Nechápala, co k sobě ženy a muže přitahuje. Proč tolik touží spolu sdílet postel a zabývat se něčím tak bolestivým, trapným, z čeho nevznikala žádná radost. Nebylo pochyb o tom, že muži to měli mnohem raději než většina žen. Proč by vůbec nějaká žena vyhledávala

nějakého cizího mužského, aby se s ním dala dohromady? Zrudla, sklopila oči, ale pozorně poslouchala, když Derek dál pokračoval.

„Naučila mě, co má ráda,“ řekl. „A já jsem byl ochotný se učit.“

„Proč?“

„Proč.“ Derek zaváhal, znovu se napil a zíral do tančících plamenů. „Každý muž umí souložit, ale jenom někteří umí potěšit ženu. A vidět ji, jak pode mnou taje, jak se mi poddává… To dodává chlapovi sílu, víš?“ Podíval se na její zmatenou tvář a usmál se. „Ne, myslím, že nevíš, chudinko cikánko.“

„Nejsem žádná chudinka,“ ohradila se Lily a znechuceně nakrčila nos. „A co myslíš tou sílou?“

Otočil se k ní s mírně nechutným úsměvem. „Rozparádit ji tak, že pro tebe všechno udělá. Úplně všechno.“

„Všechno,“ pronesla zřetelně Lily a pobaveně zavrtěla hlavou. „Nesouhlasím s tebou, Dereku. Měla jsem… Chci říct, udělala jsem… to… a vůbec to nebylo takové, jak jsem čekala. A Giuseppa v celé Itálii znali jako vynikajícího milence. Každý to říkal.“

Derekovy zelené oči byly plné výsměchu. „Určitě to dělal správně?“

„Protože jsem z toho otěhotněla, něco musel udělat správně,“ odsekla Lily.

„Muž dokáže zplodit tisíc parchantů a pořád to ještě nemusí umět, lásko. Je to jasné jako facka – vůbec nic o tom nevíš.“

Arogantní chlap, pomyslela si Lily a výmluvně se na něho podívala. Nezajímalo ji, jak to kdo dělá, v žádném případě nešlo o nic příjemného. Mračila se a vzpomněla si na Giuseppova mokrá ústa na své kůži, tíhu jeho těla, bolest, která jí stále a stále pronikala, až zůstala nehybně ležet v tichém zoufalství…

„To je všechno, co můžeš nabídnout?“ ptal se svou rychlou italštinou a rukama bloudil po jejím těle. Vytrhla se mu z intimních doteků, které jí přinesly jenom rozpaky, z drsné zkoušky, která jí způsobila bolest. „Ach, jsi jako všechny Angličanky… Studená jako ryba!“

Dávno předtím věděla, že mužům se nikdy nedá důvěřovat a otevřít jim své srdce. A Giuseppe ji naučil, že nikomu nemůže svěřit ani své tělo. Znovu se poddat nějakému muži by ji ponížilo mnohem víc, než by snesla.

Derek jí četl myšlenky. Vstal, přišel k ní, pohladil ji po hlavě a zářícíma zelenýma očima se na ni díval. Lily si poposedla a cítila se jako v pasti. „Ty mě uvádíš do pokušení, lásko,“ mumlal Derek. „Moc rád bych byl tím mužem, který ti ukáže, jaké to může být potěšení.“

Lily se na něho zamračila. Nelíbilo se jí, jak ji jeho slova znepokojila. „Nedovolila bych ti, aby ses mě dotkl, ty mizero.“

„Mohl bych, kdybych chtěl,“ nevzrušeně odpověděl. „A udělal bych to tak, že i ty bys chtěla. Ty se potřebuješ důkladně vyválet, víc, než kterákoliv jiná ženská, kterou znám. Ale nebudu to já, kdo se o to postará.“

„Proč ne?“ ptala se Lily a pokoušela se, aby to znělo lhostejně. Všiml si, že se jí hlas nervózně chvěje, a usmál se.

„Pak bych tě ztratil,“ řekl. „Tak je to vždycky. A dřív zmrzne peklo, než bych o tebe přišel. Takže si najdi nějakého jiného chlapa, co ti zvedne sukně. A já tady budu, až se ke mně vrátíš. Vždycky.“

Lily mlčela a udiveně se dívala na jeho odhodlanou tvář. Možná, napadlo ji, je tohle pro Dereka něco jako láska. Považoval lásku za slabost a on se rozhodl jakoukoliv slabost v sobě potlačit. Ale současně visel na jejich podivném přátelství. Nechce ji ztratit… Ostatně – ani ona jeho.

Letmo se na něj podívala. „Mělo to být snad vyznání lásky?“ zeptala se.

A bylo po náladě. Derek se zazubil, rozcuchal jí krátké vlasy a zatahal ji za hedvábné kučery. „Cokoliv chceš, lásko.“

Po schůzce se Zachariášem se Lily vydala ke Cravenům hledat Dereka. On bude určitě něco o Wolvertonovi vědět. Derek znal všechno o finanční situaci každého muže v Anglii, včetně minulých bankrotů a skandálů, budoucího dědictví a nezaplacených dluhů a závazků. Přes svou vlastní zpravodajskou službu se Derek taky dozvěděl o soukromých slabostech a choutkách, o tom, kteří z nich si drží milenky, kolik jim platí a jaké známky mají jejich synové v Etonu, Harrow a ve Westfieldu.

Oblečená do bleděmodré toalety, malá prsa zdůrazněná hlubokým kulatým výstřihem, lemovaným nádhernou krémovou krajkou, procházela Lily pomalu a bez doprovodu klubem. Její přítomnost moc pozornosti nepřitahovala, protože teď už tady byla známá, něco jako uznávaná zvláštnost. Byla jedinou ženou, které kdy Derek povolil členství a na oplátku od ní požadoval absolutní počestnost. Jenom on sám znal její nejtemnější tajemství.

Lily nakukovala z místnosti do místnosti a všímala si ruchu, který s sebou přinášel večerní provoz v herně. Místnosti, kde se večeřelo, byly plné hostů, kteří jedli a pili.

„Holubi,“ řekla si tiše a usmála se sama pro sebe. Tak Derek nazýval své hosty, i když to od něho nikdy neslyšel nikdo jiný než ona.

Nejdříve se holubi najedí nejlepšího jídla v Londýně, připraveného kuchařem, kterému Derek dával neuvěřitelný plat dva tisíce liber ročně. K večeři se podával široký výběr francouzských a rýnských vín, která Derek poskytoval na své vlastní náklady, zdánlivě z dobroty srdce. Taková velkorysost povzbuzovala hosty k pozdějšímu většímu utrácení u hracích stolů.

Po večeři se členové klubu odebírali do pokojů, kde se hrálo. Ludvík XIV. by se tady cítil úplně jako doma, obklopen

barevným sklem, nádhernými lustry, metry modrého sametu, oslnivými a drahocennými uměleckými díly. V centru budovy se jako vzácný klenot skvěla herna se stropem vyklenutým do kupole. Vzduch byl plný tichého šumu.

Lily šla kolem rohu osmiúhelníkové místnosti, vnímala zvuk slonovinových kostek, které chrastily v krabici, míchání karet, tlumené hlasy. Přímo nad oválným hracím stolem visela zastíněná lampa a soustřeďovala jasné světlo na zelené sukno a žluté značení. Dnes večer se kolem hlavního hracího stolu shromáždilo několik úředníků z německého velvyslanectví, pár francouzských emigrantů a značný počet anglických plejbojů. Na Lilyiných rtech se objevil zatrpklý, lítostivý úsměv, když si uvědomila, jak je hra pohltila. Sázky už byly podány a kostky se házely s hypnotizující pravidelností. Kdyby sem přišel cizinec, někdo, kdo ještě nikdy neviděl hazard, mohl by si myslet, že tady probíhá nějaký náboženský rituál.

Vtip byl v tom, že jste museli hrát lhostejně, jako by vám na tom nezáleželo, a riskovat. Ale muži většinou nehráli proto, aby zvítězili, ale kvůli napětí z toho, že se vydávají na milost a nemilost osudu. Lily se oddávala hře bez emocí, vyhrávala skrovně, ale neustále. Derek ji nazýval škubalkou, což od něho byla největší chvála.

Dvojice krupiérů u hráčského stolu, Darnell a Fitz, ji nenápadně pozdravila, když šla kolem. Měla výborný vztah s Derekovými zaměstnanci, včetně kuchyňského personálu. Šéf kuchař, monsieur Labarge, vždycky trval na tom, aby ochutnala jeho poslední výtvory – humrové pastičky posypané strouhankou a polité smetanou, miniaturní bramborové nákypy, křepelky plněné lískovými oříšky a lanýži, omelety plněné ovocným želé, pečivo, krém s vrstvou drcených makrónků, na který se jen sbíhaly sliny.

Lily se rozhlédla po Derekově štíhlé, tmavé postavě, ale nebyl tam. Jak namířila k jedněm z šesti dveří, všimla si

jemného dotyku na lokti. S mírným úsměvem se otočila a čekala Derekovu hubenou tvář. Nebyl to on, ale vysoký Španěl se zlatými insigniemi na rukávu, což znamenalo, že je to jeden z velvyslancových poradců. Ledabyle se jí uklonil a pak po ní drze sáhl. „Zaujala jste velvyslance Alvareze,“ oznámil jí.

„Pojďte, chce, abyste se k němu posadila. Pojďte se mnou.“

Vytrhla mu loket a podívala se na druhou stranu místnosti na obtloustlého muže s tenkým knírkem, který na ni chtivě zíral. Jasným gestem ji k sobě zval. Lily se otočila k jeho poradci. „Stala se chyba,“ řekla jemně. „Povězte seňoru Alvarezovi, že mi jeho zájem lichotí, ale na dnešní večer mám jiné plány.“

Otočila se k odchodu, ale poradce ji popadl za ruku a trhl s ní zpět. „Pojďte,“ naléhal. „Zaplatí vám.“

Očividně si ji spletl s jednou s Cravenových najatých žen, ale ani s nimi se nemohlo jednat tak, jako by byly pouliční holky. „Nejsem místní děvka,“ procedila Lily mezi zuby.

„Nejsem na prodej, rozumíte? A teď zmizte.“

Poradci ztmavla zklamáním tvář. Začal mluvit španělsky a pokoušel se ji strkat k hráčskému stolu, kde čekal velvyslanec. Několik hostů přestalo sázet a pozorovali, co se děje. V Lily stoupal vztek spolu s rozpaky a zuřivě se podívala na Worthyho, Derekovu pravou ruku. Vstal od svého stolu a zamířil k nim. Ale než dorazil k poradci, odněkud se zázračně vynořil sám Derek.

„No, seňore Barredo, vidím, že jste se seznámil se slečnou Lawsonovou. Je krásná, viďte?“ promluvil a současně vysvobodil Lily ze Španělova sevření. „Ale ona je zvláštní host

– můj osobní host. Máme tady jiné ženy, které budou velvyslanci ochotně k dispozici a jsou mnohem sladší. Tahle je malé kyselé jablíčko, víte?“

„Víš, co ty jsi?“ mumlala Lily a nasupeně na něho zírala.

„On chce tuhle,“ trval na svém poradce.

„Nemůže ji mít,“ řekl Derek milým hlasem. Herna byla jeho vlastním soukromým královstvím a jeho slovo tady platilo jako zákon.

Lily si všimla znepokojení ve Španělových očích. I ona se jednou pokusila Dereka zastrašit, a tak přesně věděla, jak je to nerozumné. Jako vždy měl na sobě Derek drahé oblečení – modrý kabát, perlově šedé kalhoty, bezchybnou bílou košili a nákrčník. Ale bez ohledu na dokonale ušité šaty vypadal hrubě a ostře, jako by většinu života strávil na ulici. Teď se stýkal s lepší společností a stejně jako všichni ostatní věděl, že původně se měl vyskytovat na daleko horších místech.

Derek pokynul svým dvěma nejkrásnějším děvkám, které okamžitě přispěchaly k velvyslanci a štědře vystavovaly na odiv svůj hluboký dekolt. „Ujišťuji vás, ty dvě se mu budou líbit víc…, vidíte? Je šťastný jako myš v sýru.“

Lily a Barreda se podívali směrem, kterým ukazoval, a viděli, že Alvarezův temný pohled se opravdu vyjasnil. Poradce se na Lily naposled zamračil a s mumláním se vzdálil.

„Jak se opovažuje,“ vykřikla Lily rozhořčeně a zrudla. „A jak se opovažuješ ty? Tvůj osobní host. Nechci, aby si někdo myslel, že potřebuji ochránce. Vystačím si úplně sama a budu ti vděčná, když se zdržíš podobných výroků, zvlášť před…“

„Uklidni se. Měl jsem ho snad nechat, aby tě s sebou odvlekl?“

„Ne, ale mohl jsi o mně mluvit s trochou úcty. A kde jsi, k čertu, vlastně byl? Chci si s tebou o někom promluvit…“

„Já si tě, lásko, vážím víc než kterékoliv jiné ženy. Teď se pojď se mnou projít. Mé ucho – nebo to, co z něho zbylo – je celé tvoje.“

Lily se nedokázala ubránit smíchu a zavěsila se do něho. Derek ji rád s sebou brával na procházky hernou, jako by byla vzácnou cenou, kterou vyhrál. Jak přecházeli vstupní halu a mířili k nádhernému pozlacenému schodišti, Derek přivítal

některé z přicházejících členů, lorda Millwrighta a lorda Nevilla, barona a hraběte. Lily je poctila veselým úsměvem.

„Edwarde, doufám, že si spolu později zahrajeme karty,“ řekla Lily Nevillovi. „Po tom, co jsem s vámi minulý týden prohrála, si to toužím vynahradit.“

Lordova baculatá tvář se usmála. „Určitě, slečno Lawsonová. Už se těším na další hru.“ A jak mířili k jídelně, zaslechli ještě Nevillova slova: „Na ženu je docela chytrá…“

„Tady toho moc ke škubání není,“ varoval ji Derek. „Včera mě žádal o půjčku. Nemá dost hluboké kapsy na to, aby potěšil takovou malou škubalku, jako jsi ty.“

„Hm, a kdo má?“ zeptala se Lily a Derek se zasmál.

„Zkus mladého lorda Bentincka – jeho otec za něho platí dluhy, když mladý moc prohraje.“ Pomalu dorazili k hlavnímu schodišti.

„Dereku,“ obrátila se na něho Lily, „přišla jsem se tě zeptat na jistého gentlemana.“

„Na koho?“

„Na hraběte z Wolvertonu. Lorda Alexandra Raiforda.“

Derek okamžitě věděl, o koho jde. „To velké zvíře, které je zasnoubené s tvou sestrou.“

„Ano, slyšela jsem, že má nějakou divnou povahu. Chci vědět, jaký máš na něho názor.“

„Proč?“

„Protože mám strach, že bude k Penelopě krutý. A ještě pořád mám čas s tím něco udělat. Svatba bude za čtyři týdny.“

„Vůbec ti na sestře nezáleží,“ namítl.

Lily se na něho káravě podívala. „Tady vidíš, jak málo mě znáš! Je pravda, že si nejsme moc podobné, ale já si Penny vážím. Ona je jemná, stydlivá, poslušná… Vlastnosti, které jsou na jiných ženách obdivuhodné.“

„Ona nepotřebuje tvou pomoc.“

„Ano, potřebuje. Penny je sladká a bezmocná jako jehně.“

„Zatímco ty ses narodila s drápy a ostrými zuby,“ poznamenal klidně.

Lily zvedla nos. „Jestli něco ohrožuje budoucí štěstí mé sestry, je moje povinnost jí pomoct.“

„Ty jsi prostě svatá.“

„A teď mi řekni všechno, co víš o Wolvertonovi. Ty přece o každém všechno víš. A přestaň se tak chechtat – nehodlám se zaplést do záležitostí někoho jiného nebo udělat něco ukvapeného…“

„Čerta starého nehodláš.“ Derek se smál, když si představil další potíže, do kterých by se mohla řítit.

„Čerta, Dereku“ opravila ho Lily a zdůraznila to slovo.

„Ještě ses dnes neviděl s panem Hastingsem, že ne? Vždycky si všimnu, když vynecháš hodinu.“

Derek se na ni varovně podíval.

Jedině Lily věděla, že Derek zaměstnává dvakrát týdně zvláštního učitele, který se snaží změnit jeho výslovnost na mnohem jemnější. Bylo to beznadějné. Po letech studia se Derekovi podařilo pozvednout svou řeč z úrovně billingsgateského prodavače ryb na úroveň… no, možná na úroveň drožkáře nebo hospodského. Malé zlepšení tady bylo, ale nestálo za řeč. „Polyká hlásku h,“ řekl učitel jednou odevzdaně Lily. „Mohl by ji vyslovit, kdyby to zkoušel, ale on na to zapomíná. Pro něho budu ‚pan Astings‘ až do posledního dechu.“

Lily se chápavě usmála. „To je v pořádku, pane Hastingsi. Jenom buďte trpělivý. Jednou vás překvapí. Tohle ‚h‘ ho nezastaví.“

„Nemá na to sluch,“ namítal otráveně učitel. Lily se s ním nedohadovala. Dobře věděla, že Derek nebude nikdy mluvit jako gentleman. Jí to nevadilo. Jeho způsob řeči se jí začínal líbit. Pletl si výslovnost v a w, ale jejímu uchu to znělo docela roztomile.

Derek ji vedl k vyřezávanému pozlacenému balkónu, ze kterého bylo vidět do přízemí. Bylo to jeho oblíbené místo, protože zatímco hovořili, mohl pozorovat každé hnutí u stolů a nikdy nepřestal v duchu kalkulovat. Jeho bdělému zraku neunikl ani halíř, ani karetní stolek v rohu nebo třeba karta v mrštných prstech. „Alex Raiford,“ zamyšleně mumlal. „No ano, byl tady tak jednou či dvakrát. Ale není to žádný holub.“

„Opravdu,“ řekla překvapeně Lily. „Žádný holub. Od tebe to zní jako lichotka.“

„Raiford hraje chytře – a nikdy ne moc vysoko.“ Derek se na ni usmál. „Dokonce ani ty bys ho nedokázala oškubat.“ Lily to rýpnutí ignorovala. „Je tak bohatý, jak se říká?“ Přikývl.

„Mnohem víc.“

„Žádný rodinný skandál? Tajemství, problémy, ukončené poměry, nějaké zločiny, které by ukazovaly na jeho špatnou povahu? Vypadá na to, že by mohl být chladný, krutý chlap?“

Derek se opřel dlouhýma rukama o balustrádu a díval se dolů na své malé království. „Docela ano. V soukromí. Zvlášť od doby, co žena, kterou miloval, před rokem nebo dvěma natáhla brka.“

„Natáhla brka?“ přerušila ho Lily vyděšeně i pobaveně.

„Musíš být tak vulgární?“

Derek tu poznámku ignoroval. „Slečna Caroline Whitmoreová, Whitfieldová, tak nějak. Zlomila si na lovu vaz, aspoň se to říká. Zatracený malý blázen.“

„Na lovu,“ opakovala Lily. Rozčílil ji jeho významný pohled. Milovala lovy se psy, ale dokonce ani Derek nesouhlasil, aby něco takového dělaly ženy. „A já nejsem jako jiné ženy. Dokážu jezdit na koni stejně dobře jako kterýkoliv jiný muž. Líp než většina.“

„Než si zlomíš vaz,“ řekl jen tak mimochodem. „Přesně tak. Ale to přece není všechno, co o Raifordovi víš. Znám tě. Něco mi zatajuješ.“

„Ne.“ Lily si všimla, jak Derekovy oči mění barvu na studenou, hlubokou zeleň. Byl v nich smích, ale taky výstraha. Znovu si připomněla, že bez ohledu na jejich přátelství od něho nemůže čekat pomoc, pokud se dostane do potíží. Jeho hlas byl plný skryté síly, když promluvil. „Poslouchej, cikánko. Nech to být – manželství, všechno. Raiford není žádný kruťas, ale taky žádný jelimánek. Drž se od něho dál. Máš dost svých vlastních problémů.“ Zkřivila rty, když opakoval. „Svých vlastních.“

Lily uvažovala o jeho radě. Samozřejmě, Derek má pravdu. Měla by si šetřit síly a nemyslet na nic jiného než na to, aby dostala zpět Nicol. Ale z nějakého důvodu se v ní zakořenila otázka Wolvertonovy povahy a hlodala v ní. Nebude mít klid, dokud se s ním nesetká. Myslela na to, jak byla Penny vždycky poddajná, nikdy se nechovala špatně, nikdy nepochybovala o rozhodnutí svých rodičů. Bůh ví, že Penny nemá nikoho, kdo by jí pomohl. Představila si Zachariášovu prosebnou tvář. Dluží mu to. Lily si povzdechla. „Musím se s Wolvertonem seznámit a udělat si svůj názor sama,“ řekla umíněně.

„Tak si zajeď tento týden na lov na lišku do Middletonu,“ navrhl Derek a dal si záležet na dokonalé výslovnosti všech hlásek.

Najednou mluvil skoro jako gentleman. „On tam s největší pravděpodobností bude.“

Alex se s ostatními shromáždil ve stájích a čekal, až malá armáda stájníků přivede svým pánům koně. Ve vzduchu se vznášelo vzrušení, protože všichni účastníci věděli, že to bude mimořádný den. Bylo chladno a sucho, hon by měl být bohatý, protože middletonská honitba byla známá svou kvalitou, říkalo se, že má cenu víc než tři tisíce guinejí.

Alex pohlédl na blednoucí oblohu a netrpělivě zkřivil ústa. Hon měl začít v šest hodin. Začnou později. Víc než polovina jezdců ještě neseděla na koních. Přemýšlel o tom, že si s někým popovídá. Většinu mužů znal, někteří z nich byli jeho

spolužáci. Ale nebyl v družné náladě. Chtěl jet na koni a nechat se pohltit štvanicí tak, aby byl příliš unavený na přemýšlení o svých pocitech.

Podíval se přes pole na chladnou mlhu, která visela nad žlutou trávou a dosahovala až k tmavému, zelenošedému lesu. Blízké houští bylo plné hlodášových keřů se zlatými květy. Najednou mu v mysli bleskla vzpomínka…

„Caro, dnes na lov nepojedeš.“

Jeho snoubenka, Caroline Whitmoreová, se smála a hravě špulila ústa. Byla to krásná dívka s broskvovou pletí a jasnýma oříškovýma očima a vlasy tmavě jantarovými jako jetelový med. „Drahoušku, nepřipravíš mě o tu zábavu, že ne? Nehrozí mi žádné nebezpečí. Jsem vynikající jezdkyně, skvělá, jak byste vy Britové řekli.“

„Nevíš, jaké to je, když jedeš a skáčeš na koni ve skupině. Jsou tam kolize, kůň se může vzepřít, nebo tě může shodit, stáhnout dolů…“

„Pojedu s největší opatrností. Copak sis myslel, že se poženu hlava-nehlava přes každou překážku? Musím ti říct, nejdražší, že zdravý rozum patří mezi mé největší přednosti. Kromě toho přece víš, že je nemožné změnit názor, když už jsem se k něčemu rozhodla.“ Caroline si melodramaticky povzdechla. „Proč musíš dělat takové problémy?“

„Protože tě miluji.“

„Tak mě nemiluj. Aspoň ne zítra ráno…“

*

Alex zatřásl divoce hlavou, jako by se chtěl zbavit myšlenek, které ho pronásledovaly. Bože, copak to tak bude pořád? Už uplynuly dva roky od její smrti a stále ho to mučilo.

Alexe obklopila minulost jako neviditelný plášť. Pokoušel se jím proniknout, ale po několika marných pokusech si uvědomil, že se od Caroline nikdy neosvobodí. Samozřejmě

byly i jiné ženy, duchaplné, vášnivé a krásné, ale on už je nechtěl. Caroline mu jednou řekla, že si myslí, že nikdo nebude schopný ho dost milovat. Příliš dlouho žil bez ženské péče.

Matka mu zemřela v dětství, když byl ještě chlapec. O rok později následovala smrt hraběte. Říkalo se, že už se mu nechtělo dál žít. Nechal po sobě dva syny s obrovskou zodpovědností. Od osmnácti let se Alex zaměstnával tím, že řídil obchodní záležitosti, nájemce a správce, domácí služebnictvo a rodinu. Měl majetek v Herefordshiru, umístěný mezi úrodnými pšeničnými a kukuřičnými poli a řekami plnými lososů, a panství v Buckighamském hrabství ležící na kusu nádherné půdy, ke které patřily příkré Chilternské křídové kopce.

Alex se staral o svého mladšího bratra Henryho a dohlížel na jeho vzdělání. Své vlastní potřeby potlačil, odložil je na neurčito do budoucnosti. Když našel ženu, do níž se zamiloval, city, které tak dlouho potlačoval, byly ohromující. Skoro ho zabilo, když o Caroline přišel. Už nikdy se takové bolesti nevystaví.

Proto úmyslně požádal o ruku Penelopy Lawsonové. Ostýchavá blonďatá dívka, typická Angličanka, ho přitahovala jemnými způsoby na mnoha společenských plesech v Londýně. Penelopa byla přesně to, co potřeboval. Měl na čase se oženit a zplodit potomky. Penelopa se od Caroline nemohla víc lišit. Bude s ním sdílet postel, nosit jeho děti, zestárne vedle něho, a to všechno v klidu a míru. Ale nikdy se nestane jeho součástí. Alex v její nenáročné přítomnosti našel klid. V jejích hezkých hnědých očích nebyla žádná jiskra, žádná živost. Její poznámky postrádaly vtip, neměla v sobě nic, co by jakýmkoliv způsobem ohrozilo jeho srdce. Nikdy ani nepomyslí na to, aby se s ním hádala nebo mu odporovala. Rezervované přátelství mezi nimi bylo všechno, o co stála – stejně jako on.

Alexovy myšlenky najednou narušil pozoruhodný pohled. Davem jela žena. Mladá žena na nervózním bílém jezdeckém koni. Alex hned sklopil oči, ale v mysli mu okamžitě bleskla vidina a on se zamračil.

Exotická, rozpustilá, překvapující, zdálo se, že se vynořila odnikud. Byla štíhlá jako chlapec, kromě jemného náznaku ňader. Krátké, kudrnaté černé vlasy jí na čele držela stuha. Nevěřícně se díval, že sedí na koni jako muž a že pod sukní svého jezdeckého kostýmu má kalhoty. Ty kalhoty měly malinovou barvu, panebože. A přesto se zdálo, že to neudivilo nikoho jiného, jenom jeho. Zdálo se, že ji zná většina mužů, a všichni si s ní se smíchem povídali. Všichni od mladého lorda Yarborougha po podivínského starého lorda Harringtona. Alex bezvýrazně pozoroval, jak žena v malinových kalhotách jede kolem mýtiny, na které čekala na vypuštění liška. Bylo v ní něco podivně známého.

Lily potlačila spokojený úsměv, když viděla, že Wolverton z ní nespouští oči. Rozhodně si jí všiml. „Pane,“ zeptala se Chestera Harringtona, robustního staršího gentlemana, který už léta patřil k jejím obdivovatelům, „kdo je ten muž, co na mě tak neomaleně zírá?“

„To je přece hrabě Wolverton,“ odpověděl Harrington.

„Lord Raiford. Domníval jsem se, že už jste se s ním seznámila, když si má brzy brát vaši milou sestru.“

Lily s úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne, jeho lordstvo a já se pohybujeme v úplně jiných kruzích. Povězte mi, je tak neotesaný, jak vypadá?“

Harrington se srdečně zasmál. „Mám vám ho představit, abyste si sama udělala úsudek?“

„Děkuji, ale myslím, že se s ním setkám bez doprovodu.“ Než se zmohl na odpověď, zavedla Lily koně přímo před Wolvertona. Jak se k němu přiblížila, uvědomila si, že má divný pocit v žaludku. Podívala se mu do tváře a najednou ho

poznala. „Můj bože,“ vydechla a zastavila koně vedle něho.

„To jste vy.“

Oči měl pronikavé jako ostrý meč. „Ten večírek na řece,“ mumlal. „To vy jste skočila přes palubu.“

„A to vy jste se tak nesouhlasně tvářil.“ Lily se na něho zazubila. „Ten den jsem se chovala jako idiot,“ lítostivě připustila. „Ale měla jsem mizernou náladu. I když nepředpokládám, že byste to považoval za přijatelnou omluvu.“

„Co chcete?“ Uslyšela jeho hlas a na krku se jí zježily všechny vlasy. Tichý, chraplavý, znělo to jako zavrčení.

„Co chci?“ opakovala a tiše se zasmála. „Jste přímý. Ale to se mi na muži líbí.“

„Nepřišla byste za mnou, kdybyste něco nechtěla.“

„Máte pravdu. Víte, kdo jsem, pane?“

„Ne.“

„Jsem Lily Lawsonová. Sestra vaší snoubenky.“

Alex skryl překvapení a pečlivě ji pozoroval. Nezdálo se ani možné, že tohle stvoření bylo příbuzné s Penelopou. Jedna sestra tak světlá a andělská, druhá tmavá a ohnivá…, a přece tady určitá podobnost byla. Měly stejné hnědé oči, stejně jemné rysy, stejně jedinečným způsobem utvářené sladké rty. Zkoušel si vzpomenout na to málo, co Lawsonovi prozradili o své starší dceři. Raději o ní nemluvili, kromě toho, že Lily – nebo Wilhemína, jak jí říkala matka – poněkud „zdivočela“ po tom, co ji ženich nechal stát u oltáře, když jí bylo dvacet let. Odešla z domu sama a pod nedbalým dohledem ovdovělé tety pak vedla poněkud divoký život. Alex se o tu historku jen mírně zajímal – teď si přál, aby byl poslouchal pozorněji.

„Zmínila se vám o mně vůbec moje rodina?“ zeptala se.

„Popisovali vás jako výstřední.“

„Říkala jsem si, jestli se vůbec obtěžují uznávat mou existenci.“ Naklonila se dopředu a spiklenecky vysvětlovala:

„Mám poskvrněnou pověst – získat ji zabralo roky horlivého

úsilí. Lawsonovi mě neuznávají. No, jak se říká, příbuzné si nevybíráme. Už je příliš pozdě mě odřezat z rodokmenu.“ Lily přestala přátelsky tlachat a zírala dolů na jeho uzavřenou tvář. Čert ví, co se skrývá za těma stříbrnýma očima. Bylo jí jasné, že on s ní nebude nezávazně tlachat a usmívat se, nebude s ní hrát tu společenskou hru, kterou spolu cizí lidé hrají.

Napadlo ji, jestli nebude lepší nalít čistého vína.

„Wolvertone,“ energicky řekla, „chci s vámi mluvit o své sestře.“

Mlčel a pozoroval ji svýma ledovýma, šedýma očima.

„Víc než kdokoliv jiný znám ambice svých rodičů, aby pro Penny našli mimořádnou partii,“ poznamenala Lily. „Je to milá a dokonalá dívka, že? A bude to dokonalé manželství. Slečna Penelopa Lawsonová, hraběnka z Wolvertonu. Nikdo z rodiny tak vysokého titulu nikdy nedosáhl. Ale já se ptám, chci říct - záleží vám na mé sestře, lorde Raiforde?“

Nehnul ani brvou. „Tolik, kolik je nutné.“

„To mě těžko uklidní.“

„Co vás znepokojuje, slečno Lawsonová?“ sarkasticky se otázal. „Že s ní budu špatně zacházet? Že ona neměla na vybranou? Ujišťuji vás, že Penelopa je se stavem věcí docela spokojená.“ Přimhouřil oči a tiše pokračoval. „A pokud máte v úmyslu potěšit každého jedním ze svých divadelních výstupů, slečno Lawsonová, varuji vás… Já nemám rád scény.“

Lily vyvedlo z míry skryté nepřátelství v jeho hlase. Och, vůbec se jí nelíbil! Nejdříve ho považovala za lehce zábavného, velkého, mírně pompézního aristokrata s ledovou vodou v žilách. Ale něco jí říkalo, že nemá jenom chladnou povahu, ale krutou. „Nevěřím vám, když říkáte, že Penny je spokojená,“ odpověděla. „Znám svou sestru a nepochybuji o tom, že ji rodiče přemlouvali a doráželi na ni na každém kroku, jen aby dostali, co chtěli. Penny z vás musí mít strach. Záleží vám vůbec na jejím štěstí? Ona si zaslouží muže, který ji opravdu miluje. Můj instinkt mi říká, že všechno, co chcete vy, je

poslušná, plodná dívka, která vám dá řadu malých blonďatých dědiců, kteří zachovají vaše jméno. Pokud tomu tak je, snadno byste si mohl najít stovky jiných dívek na…“

„To stačí,“ hrubě ji přerušil. „Jděte se plést do života někomu jinému, slečno Lawsonová. Uvidíme se v pekle, já vás tam pošlu dřív, než vám dovolím, abyste se zapletla se mnou.“ Lily se na něho hrozivě podívala. „Teď vím, co jsem chtěla vědět,“ řekla a chystala se odjet. „Přeji vám hezký den, pane.

Dokonale jste mi všechno vyjasnil.“

„Počkejte.“ A než si Alex uvědomil, co dělá, chytil jednu z jejích otěží.

„Pusťte to!“ vyhrkla Lily překvapeně a rozladěně. Opravdu se choval surově. Chytit bez dovolení otěže jiného jezdce a zbavit ho kontroly nad koněm – to je velmi špatný čin.

„Nepojedete na lov,“ řekl.

„Nemyslíte si, doufám, že jsem vám sem přišla popřát hodně úspěchů, že ne? Ano, pojedu. Nemějte strach, nikoho nezpomalím.“

„Ženy by neměly lovit.“

„Jistěže měly, pokud chtějí.“

„Jenom pokud jsou manželky nebo dcery mistrů lovců.

Jinak…“

„Ani tento hloupý nedostatek při narození mi nezabrání lovit. Jsem vynikající jezdkyně a trvám na tom, abych neměla žádné výhody. Přeskočím každý plot, bez ohledu na to, jak je vysoký. Předpokládám, že byste mě raději viděl s ostatními ženami uvnitř tlachat a pomlouvat.“

„Tam byste nikoho nevystavovala žádnému nebezpečí. Tady venku jste nebezpečná pro ostatní stejně jako pro sebe.“

„Váš názor je bohužel v menšině, lorde Raiforde. Nikdo jiný kromě vás neprotestuje proti mé přítomnosti.“

„Žádný rozumný muž by vás tady nechtěl.“

„Teď bych asi měla pokorně odjet,“ přemítala Lily, „a zahanbeně sklopit oči. Jak jenom se odvažuji plést do tak

mužské zábavy, jako je lov? No, nedám na vás,“ škubla rukou v rukavici, „ani na vaše pokrytecké mínění. A teď pusťte!“

„Nepojedete,“ mumlal Alex. Něco se v něm zlomilo a přestal rozumně přemýšlet. Caroline, ne, ach hození se propadnu, jestli ne!“ Lily trhla otěžemi, zatímco bělouš neklidně přešlapoval. Alex držel pevně. Lily šokované zírala do šedých očí a zašeptala: „Vy jste blázen.“ Oba ztichli.

První se pohnula Lily a v záchvatu vzpurného vzteku švihla bičem. Na Alexově tváři zanechal krvavý šrám pod čelistí až po špičku brady. Současně pobídla koně, vytrhla Alexovi otěže z prstů a bez ohlédnutí odjela pryč.

Hádka byla tak rychlá, že ji nikdo nezpozoroval. Alex si utřel krev a ani si nevšiml, když to zabolelo. V hlavě mu hučelo. Nechápal, co se to s ním děje. Na malou chvíli nedokázal od sebe oddělit minulost a přítomnost. V uších mu zněl jasný, vzdálený hlas Caroline. „Drahoušku Alexi… Potom mě nemiluj…“ Trhl sebou a srdce mu začalo silně tlouct, když si vzpomněl na den, kdy spadla…

„Nehoda,“ řekl tiše jeden z jeho přátel. „Vyhodilo ji to ze sedla. Věděl jsem, když spadla…“

„Jeď pro doktora,“ vyzval ho chraplavě Alex.

„Alexi, to nemá smysl.“

„Zatraceně, přivez doktora, nebo tě…“

„Zlomila si pádem vaz.“

„Ne…“

„Alexi, ona je mrtvá…“

Do přítomnosti ho rychle vrátil jeho čeledín. „Pane?“

Alex zamrkal a soustředil se na lesklého kaštanového valacha, kterého si vybral pro jeho sílu a poslušnost. Vzal otěže, lehce se vyhoupl na koně a podíval se na mýtinu. Lily Lawsonová si povídala a smála se s ostatními jezdci. Nikdo by neřekl, že se spolu hádali.

Pustili smečku vycvičených honicích psů a ti se rozběhli po poli a začali čenichat. Pak našli stopu. „Liška je venku!“ ozvalo

se volání, když liška vyrazila z úkrytu. Silný zvuk rozrazil vzduch, když mistr lovu zafoukal na lesní roh.

Lovci jeli k nízkému porostu v několika skupinách a divoce křičeli. Pole se pod náporem koní a psů pěkně otřásalo, kopyta rozrývala zem a vzduch se chvěl dychtivými výkřiky.

„Je pryč!“

„Liška!“

„Hallóó!“

Jak všichni pobízeli koně ostruhami dopředu, zformovali se do předpokládaného tvaru, psovod jel poblíž předních psů, další sledovali psy a dbali na to, aby drželi krok se smečkou. Lily Lawsonová jela jako šílená, letěla, jako by měla křídla. Zdálo se, že jí na jejím vlastním bezpečí nezáleží. Alex obvykle jel vpředu s ostatními, ale teď se držel zpět. Něco ho nutilo jet za Lily a pozorovat ji při jejích pokusech o sebevraždu. Všude bylo plno hluku a veselí, zatímco Alex prožíval svou nejhorší noční můru. Jeho kůň se vypínal ke skokům, kopyty bil do země. Caroline… Už dávno to všechno odsunul pryč, schoval si všechny vzpomínky hluboko do své mysli. Ale neměl obranu proti vzpomínkám, které se nečekaně vynořily. Najednou ucítil na svých rtech její ústa, v rukách její hedvábné vlasy a sladká muka z její blízkosti. Vzala si s sebou část jeho samotného, která se nikdy nenahradí.

Ty blázne, řekl si v duchu divoce. Dělal si z lovu jakési morbidní opakování minulosti. Blázen, který se honí za ztracenými sny…, a přece se držel pořád za Lily, pozoroval ji, jak skáče přes díry a přes živé ploty. I když se neohlížela, cítil, že o něm ví. Jeli skoro hodinu a projížděli jedno hrabství za druhým.

Lily pobízela svého koně odhodlaně kupředu a nervy jí vzrušením jen hrály. Nikdy jí moc nezáleželo na konci lovu, na zabíjení, ale jízda… ach, nad tu nebylo. Vesele se přiblížila k dvojité ohradě z hlohu, se zábradlím pro dobytek na každé straně. Ve vteřině si uvědomila, že je moc vysoká a

představuje příliš velké riziko, ale nějaké ďábelské nutkání ji hnalo dopředu. V poslední chvíli kůň odmítl skočit. A ten prudký pohyb Lily vyhodil ze sedla.

Svět se s ní zatočil a ona se vznášela ve vzduchu. Pak se rychle řítila dolů. Rukama si přikryla tvář a cítila, jak její tělo udeřilo o vlhkou zem. Pád jí vyrazil dech z plic. Kroutila se, lapala po vzduchu a nevědomky svírala rukama kousky listí a bláta.

V omámení cítila, že jí někdo otáčí a ramena se jí zvedla. Otevřela ústa a pokoušela se nadechnout. Před očima jí tančila červená a černá. Pomalu se mlha vyjasnila a odhalila tvář, která se vznášela nad ní. Wolverton. Zlatou barvu jeho tváře teď nahradila popelavě šedá. Lily se zatřásla a zjistila, že ji pevně tiskne na svá silná stehna. Cítila se ochablá a bezmocná jako hadrová panenka.

Ňadra jí prudce stoupala a klesala, jak se pokoušela dostat do plic vzduch. Vzadu na krku ji pevně držel… příliš pevně… Bolelo ji to…

„Říkal jsem vám, že nemáte lovit,“ zavrčel Wolverton.

„Pokoušela jste se zabít?“

Lily slabě vyjekla a zmateně se na něho podívala. Na límci měl krev, malou skvrnku od jejího bičíku. Za krk ji držel svou silnou rukou. Kdyby se mu chtělo, mohl by jí zlámat kosti jako zápalky. Lily si uvědomovala jeho váhu a svaly, obrovskou sílu celého jeho těla. Na zrudlé tváři měl prapodivný výraz, směs nenávisti a ještě něčeho jiného, co nedokázala určit. Hučelo jí v uších, ale zdálo se jí, že slyší jméno… Caroline…

„Jste blázen,“ vydechla. „Dobrý bože! Patříte do blázince. C-co se děje? Víte vůbec, kdo ksakru jsem? Okamžitě mě pusťte, slyšíte?“

Její slova ho patrně přivedla k vědomí a došlo mu, co dělá. Vražedný třpyt mu v očích pohasl a ústa ztratila svůj tvrdý výraz a změkla. Lily cítila, že mu z těla mizí to obrovské napětí a on ji okamžitě pustil, jako by ho její dotek pálil.

Spadla zpět do listí a špíny. Nepodal jí ruku, aby jí pomohl vstát, ale čekal, dokud se nevyhrabala na nohy. Ujistil se, že se jí nic vážného nestalo, a nasedl na koně.

Lily zjistila, že pod ní podklesávají kolena, a tak se opřela o strom. Počká, až se bude cítit lépe, a pak zase nasedne na svého koně. Zvědavě zírala do Wolvertonovy bezvýrazné tváře a několikrát se zhluboka nadechla. „Penny je pro vás příliš dobrá,“ podařilo se jí říct. „Předtím jsem si myslela, že ji uděláte jenom nešťastnou. Teď věřím, že jí tělesně ublížíte!“

„Proč předstíráte, že vám na tom záleží?“ zavrčel. „Svou sestru ani svou rodinu jste už roky neviděla. A oni s vámi očividně nechtějí nic mít.“

„Vůbec nic o tom nevíte!“ řekla divoce. Když si jenom pomyslí, že tohle monstrum zničí celý Penelopin život…, její sestra by rychle zestárla. Uvnitř vřela vzteky. Proč by si taková obluda jako Wolverton měla vzít Penelopu, když ji miluje někdo tak drahý a jemný jako Zachariáš? „Nemůžete mít Penny,“ vykřikla Lily. „To nedovolím!“

Alex ji opovržlivě pozoroval. „Nedělejte ze sebe ještě většího blázna, slečno Lawsonová.“

Lily nevybíravě klela těmi nejhoršími slovy, na která si vzpomněl a pozorovala Wolvertona odjíždět. „Nebudeš ji mít, přísahám na svůj život. Nedostaneš ji!

3

Hned po svém příjezdu do Raiford Parku šel Alex popřát dobré ráno Penelopě a jejím rodičům. Podle obecného mínění byli sir a lady Lawsonovi podivná dvojice. George byl učený muž, který se zabýval latinskými a řeckými knihami. Čas od času se na celé dny zavíral se svými texty v pokoji a nechával si tam posílat všechna jídla. Nijak zvlášť se nezajímal o to, co se děje mimo jeho svět. Kvůli svému nezájmu špatně vedl vlastní panství i bohatství, které zdědil. Jeho manželka Totty byla přitažlivá, roztěkaná žena s velkýma očima a zlatými kučerami. Zbožňovala společenské klepy a večírky a snila o tom, že svým dcerám vystrojí nádhernou svatbu.

Alex si dovedl představit, jak ti dva mohli zplodit dítě, jako je Penelopa. Tichá, stydlivá, hezká – Penelopa v sobě měla to nejlepší z obou. Zatímco Lily… Nemohl pochopit, jak ta se objevila v Lawsonově rodině. Alex je neodsuzoval za to, že ji vyloučili ze svého života. Jinak by neměli klid. Nepochyboval o tom, že byla příčinou hádek, že by strkala nos do cizích věcí a sužovala by všechny tak dlouho, dokud by se z ní nezbláznili. I když Lily odjela z middletonského panství po jejich střetnutí na lovu, musel o ní pořád přemýšlet. Byl opravdu vděčný za to, že se se svou rodinou nestýkala. S trochou štěstí by se s ní už nikdy nemusel vidět.

Lady Totty ho šťastně informovala o tom, že přípravy na svatbu zdárně pokračují a že později odpoledne je navštíví vikář. „Výborně,“ odpověděl Alex. „Dejte mi vědět, až dorazí.“

„Lorde Raiforde,“ řekla dychtivě Totty a ukázala na pohovku, kde seděla spolu s Penelopou, „nechcete si s námi vypít čaj?“

Alex si zahořkle všiml, že Penelopa najednou vypadala jako malý králíček před lvem. Odmítl pozvání, protože neměl chuť poslouchat jejich tlachání o květinové výzdobě a svatební parádě. „Děkuji, ale mám nějakou nutnou práci. Uvidíme se u večeře.“

„Ano, pane,“ mumlaly obě ženy, jedna zklamaně, ta druhá se špatně skrývanou úlevou.

Alex se zavřel do knihovny a pozoroval hromadu dokumentů a účetních knih, které si musel prohlédnout. Mohl dovolit svému správci, aby většinu toho dělal sám. Ale od smrti Caroline si nabral víc práce, než bylo nutné, aby unikl samotě a vzpomínkám. Trávil v knihovně víc času než v kterékoliv jiné místnosti v domě a těšil se z klidu a pořádku, který tam měl. Knihy byly pečlivě roztříděné a uspořádané, nábytek vkusně rozmístěn po pokoji. Dokonce i karafy s pitím byly rozestavěny s geometrickou přesností.

Nikde nebylo ani smítko prachu, stejně jako v celém panství. Dohlížela na to armáda padesáti sluhů v domě. Dalších třicet se staralo o okolní pozemky, zahrady a stáje. Návštěvníci vždycky nadšeně vykřikovali, když viděli mramorovou vstupní halu s kupolí a velkou halu s tunelovým stropem ozdobenou nádhernou štukaturou. V domě byly letní i zimní salony, dlouhé sloupové chodby plné uměleckých děl, ranní jídelna, kávový salonek, dvě velké jídelny, nesčetné ložnice s oblékárnami, obrovská kuchyň, knihovna, lovecký salonek a dva obývací pokoje, které se příležitostně měnily na skvostný plesový sál.

Byl to rozlehlý dům, ale Penelopa ho zvládne. Od časného dětství se to učila. Alex si byl jistý, že bez problémů zaujme své místo paní na panství. Byla to inteligentní dívka, i když tichá a poddajná. Ještě se musí setkat s jeho bratrem Henrym,

ale on je dobře vychovaný mladík a je pravděpodobné, že spolu budou docela dobře vycházet.

Ticho v knihovně narušilo slabé klepání na dveře.

„Kdo je to?“ zeptal se ostře Alex.

Dveře se otevřely a v nich se objevila Penelopina blonďatá hlava. Její až příliš opatrné chování ho rozladilo. Proboha, vždyť to vypadá, že svou návštěvu u něho považuje za něco nebezpečného. Copak je opravdu tak hrozný? Věděl, že se někdy chová příkře, ale pochyboval o tom, že by se mohl změnit, i kdyby chtěl. „Ano?“ zeptal se. „Pojďte dál.“

„Pane,“ řekla plaše Penelopa. „Rá-ráda bych věděla, jaký byl lov? Pobavil jste se?“

Alex podezříval její matku Totty, že ji poslala, protože Penelopa nikdy sama od sebe nevyhledávala jeho společnost.

„Lov byl vynikající,“ odpověděl, odložil stranou papíry a otočil se k ní. Penelopa nervózně přešlapovala, jako by ji znepokojoval jeho upřený pohled. „První den se stalo něco zajímavého.“

Ve tváři se jí objevil mírný zájem. „Ano, pane? Nějaká nehoda? Nebo srážka?“

„I tak by se to dalo říct,“ suše souhlasil. „Seznámil jsem se s vaší sestrou.“

Penelopa se překvapením zajíkla. „Lily tam byla? Ach, bože…“ A zavřela ústa, protože nenacházela slov, a bezmocně se na něho dívala.

„Ona je docela mimořádná.“ Od Alexe to rozhodně neznělo jako lichotka.

Penelopa přikývla a těžce polkla. „Člověk ji má buď strašně rád, nebo… Není nic mezi tím.“ Bezmocně pokrčila rameny.

„Ano,“ řekl sarkasticky Alex. „Já patřím spíš k těm druhým.“

„Ach.“ Penelopa se mírně zamračila. „Jistě. Oba dva máte poněkud vyhraněné mínění.“

„To je velmi taktně řečeno.“ Alex ji podrobně pozoroval. Se znepokojením si všiml některých rysů Lily ve sladké, jemné tváři Penelopy. „Mluvili jsme o vás,“ řekl náhle.

Vystrašeně vykulila oči. „Pane, chtěla bych vás upozornit, že Lily nemluví ani za mě, ani za zbytek rodiny.“

„Já vím.“

„O co šlo?“ vystrašeně se ptala.

„Vaše sestra prohlásila, že se mě bojíte. Je to pravda?“ Zrudla. „Trochu,“ připustila.

Alexe její sladká stydlivost poněkud rozčilovala. Přemítal, jestli by byla schopná mu odseknout, jestli by se ho vyptávala, kdyby udělal něco, co by se jí nelíbilo. Když vstal a šel k ní, všiml si, že sebou nevědomky trhla. Postavil se vedle ní a položil ruku na její pas. Penelopa sklonila hlavu, ale Alex si všiml, že se rychle nadechla. Najednou nemohl potlačit vzrušující představu – jak zvedá Lily ze země a drží v náručí její pružné tělo. I když byla Penelopa vyšší, smyslnější než její starší sestra, působila dojmem, že je mnohem měkčí a menší.

„Podívejte se na mě,“ pobídl ji tiše Alex a Penelopa poslechla. Zíral do jejích hnědých očí, které byly přesně stejné jako Lilyiny. Jenomže tyto oči byly plné vystrašené nevinnosti, ne temného ohně. „Nemusíte se znepokojovat. Já vám neublížím.“

„Ano, pane,“ šeptala.

„Proč mi neříkáte Alexi?“ Už ji o to žádal, ale zdálo se, že jí to dělá problémy.

„Och, já… nemůžu.“

S velkým úsilím potlačil netrpělivost. „Pokuste se.“

„Alexi,“ mumlala Penelopa.

„Dobře.“ Sklonil hlavu a dotkl se jejích rtů. Penelopa se ani nepohnula, jenom mu položila ruku na rameno. Alex polibek prodloužil a zvětšil tlak svých úst na její. Poprvé v životě u ní hledal něco víc než poddajnost. Její rty ale pod ním zůstaly chladné a nehybné. Najednou byl Alex zmatený a vadilo mu,

když si uvědomil, že Penelopa jeho objetí považuje za povinnost, se kterou se musí smířit.

Zvedl hlavu a podíval se jí do nevzrušené tváře. Vypadala jako dítě, které právě poslušně spolklo lžičku léku a má po něm v ústech špatnou chuť. Žádné ženě nikdy nebyly jeho polibky nepříjemné! Alex se zamračil. „Krucinál, nebudu trpěn,“ řekl nevrle.

Penelopa leknutím ztuhla. „Pane?“

Alex věděl, že by se měl chovat jako gentleman a jednat s ní uctivě, ale jeho horkokrevná povaha si od ní žádala reakci.

„Polibte mě,“ nařídil a přitiskl si ji k sobě.

Penelopa překvapeně vyjekla, vykroutila se mu a pleskla ho po tváři.

Nebyla to zrovna facka. Uvítal by pořádnou, vzteklou ránu. Tohle bylo spíš káravé pohlazení. Penelopa ustoupila ke dveřím a smutně ho pozorovala. „Pane, vy mě zkoušíte?“ ptala se ublíženě.

Alex se na ni dlouho díval a ve tváři neměl žádný výraz. Věděl, že se chová nerozumně. Neměl by od ní čekat něco, co mu není schopná nebo ochotná dát. V duchu zaklel a ptal se sám sebe, proč je v tak mizerné náladě. „Prosím o prominutí.“

Penelopa nejisté kývla hlavou. „Předpokládám, že jste pořád ještě vzrušený z lovu. Slyšela jsem, že na některé muže velmi působí primitivní atmosféra takových událostí.“

Sarkasticky se usmál. „Možná je to tím.“

„Omluvíte mě teď?“ Beze slova mávl rukou.

Penelopa se zastavila ve dveřích a poohlédla se přes rameno. „Pane, nemyslete si, prosím, o Lily nic špatného. Ona je neobyčejná žena, velmi statečná a tvrdohlavá. Když jsem byla malá, vždycky mě bránila před každým a před vším, čeho jsem se bála.“

Alexe její malý proslov překvapil. Zřídkakdy ji slyšel říct víc než dvě věty najednou. „Byla si někdy blízká s vašimi rodiči?“

„Jenom s tetou Sally. Sally byla stejně výstřední jako moje sestra. Vždycky vyhledávala dobrodružství a dělala neobvyklé věci. Když před několika lety zemřela, odkázala jí úplné bohatství.“

Tak odtud má Lily prostředky. Ta informace sotva zlepšila Alexův názor na ni. Možná se jí úmyslně vlichotila do přízně a pak tančila kolem její smrtelné postele radostí nad tím, kolik toho zdědí.

„Proč se nikdy nevdala?“

„Lily vždycky říká, že manželství je strašná instituce, vynalezená ku prospěchu mužů, ne žen.“ Penelopa si jemně odkašlala. „Ve skutečnosti nemá na muže moc dobrý názor. I když se zdá, že má ráda jejich společnost – jezdí na lov, střílí, hraje, a tak dál.“

„A tak dál,“ opakoval sarkasticky Alex. „Má vaše sestra nějakého zvláštního přítele?“

Zdálo se, že ta otázka Penelopu zmátla. I když úplně nepochopila, co tím myslel, rychle odpověděla. „Zvláštního? Tedy… hm… Lily se přátelí s mužem, který se jmenuje Derek Craven. Zmínila se mi o něm ve svých dopisech.“

„Craven?“ Teď byl celý ten špinavý obrázek úplný. Alex znechuceně zkřivil rty. On sám byl členem Cravenova klubu a s vlastníkem se dvakrát setkal. Dávalo smysl, že Lily Lawsonová se s takovým mužem přátelila, nevzdělancem, který byl ve slušné společnosti znám pro své sexuální choutky. Lily měla bezpochyby morálku prostitutky, protože přátelství s Cravenem nemohlo znamenat nic jiného. Jak mohla žena, narozená v takové rodině, vzdělaná a materiálně zajištěná, klesnout tak hluboko? Lily si to ochotně a sama vybrala.

„Lily je prostě příliš živá na takový svět, do kterého se narodila,“ řekla Penelopa, jako by mu četla myšlenky.

„Všechno by mohlo být jiné, kdyby tenkrát před lety nedostala košem. Ta zrada a ponížení, když byla tak podle opuštěna… Myslím, že to způsobilo, že udělala spoustu lehkomyslných věcí. Aspoň matka to tvrdí.“

„Proč se ne…“ Alex zmlkl a podíval se k oknu. Vyburcoval ho nějaký zvuk venku, skřípění kočárových kol na štěrkové cestě. „Čeká vaše matka dnes návštěvu?“

Penelopa zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Mohla by to být pomocnice švadleny, která potřebuje něco dokončit na mé výbavě. Ale myslela jsem si, že má přijet zítra.“

Alex nemohl vysvětlit proč, ale měl tušení… Moc špatné tušení. Každý nerv ho varoval. „Podívejme se, kdo to je.“ Prudce otevřel dveře a kráčel ke vstupním dveřím s Penelopou v patách. Staršímu majordomovi, Silvernovi, řekl jen: „Otevřu sám.“

Silvern znechuceně popotáhl, ale nedovolil si hlasitě protestovat.

Na konci dlouhé, štěrkové cesty zastavil krásný černo-zlatý kočár bez viditelného značení. Penelopa si stoupla k Alexovi a ve svých lehkých šatech se zachvěla, když na ni zafoukal vánek. Byl mlhavý jarní den, chladný a čerstvý, s bílými mraky nad hlavou. „Ten kočár nepoznávám,“ zamumlala.

Dveře kočáru otevřel lokaj v nádherné modro-černé livreji. Upjatě položil na zem malý obdélníkový schůdek, aby se pasažérovi pohodlně vystupovalo.

A pak se objevila ona.

Alex stál, jako by se proměnil v kámen.

„Lily!“ vykřikla Penelopa a s radostným výkřikem spěchala ke své sestře.

Lily se nevázaně smála. „Penny!“ objala ji, pak se odtáhla a podívala se na ni. „Můj bože, ty jsi ale elegantní stvoření! Okouzlující! Neviděla jsem tě celé roky – to jsi byla ještě malá, a teď, podívejme se na tebe! Jsi nejkrásnější dívka v Anglii.“

„Ale ne, ty jsi nejkrásnější.“

Lily se smála a znovu ji objala. „Jak hezké, lichotit své ubohé staropanenské sestře.“

„Vůbec nevypadáš jako stará panna,“ řekla Penelopa. Bez ohledu na svůj údiv, na své city, které se připravovaly na bitvu, musel souhlasit. Lily měla skvostné tmavě modré šaty a sametový plášť lemovaný hermelínem. Její kučery, nespoutané stuhou, se jí pěkně vlnily kolem spánků a kolem drobných oušek. Těžko by někdo uvěřil tomu, že je to stejná výstřední žena, která nosí malinové kalhoty a na koni jezdí obkročmo jako muž. S úsměvem ve zrůžovělých tvářích vypadala jako bohatá mladá žena na společenské návštěvě. Nebo aristokratická kurtizána.

Lily ho viděla, když se podívala Penelopě přes rameno. Beze studu a dokonce i bez známky zneklidnění se sestře vymanila z objetí a šla ke kruhovým schodům, kde stál. Natáhla k němu ruku a drze se smála. „Přímo do nepřátelského tábora,“ zamumlala. A tmavé oči jí spokojeně zajiskřily, když se na ni zlověstně zamračil.

Lily chytře potlačila vítězný úsměv. Nikomu by neprospělo, kdyby Raiforda rozzuřila. I tak byl vzteklý. Určitě nečekal, že si připluje přímo k jeho dveřím. Opravdu nečekala, že ji to tak pobaví! Provokovat muže ji ještě nikdy tolik nepotěšilo. Než se s Wolvertonem vypořádá, jeho život bude vzhůru nohama.

Necítila žádné výčitky svědomí kvůli tomu, co plánovala udělat. Dát dohromady Wolvertona s její sestrou bylo ukrutné. Ta špatnost byla zřejmá už jenom z pohledu na ty dva. Penny byla křehká jako bílá sasanka a zlaté vlasy jí měkce zářily jako vlasy dítěte. Nedokázala by se bránit těm, kdo by ji týrali a ponižovali, žádné východisko než sklonit se jako rákos před vichřicí.

A Wolverton byl desetkrát horší, než si ho Lily pamatovala. Jeho rysy, tak drsně dokonalé a nepřístupné, s těma jasnýma, bledýma očima a pevnou bradou… V té tváři nebyl žádný

soucit, žádná jemnost. Brutální síla jeho těla, svalnatého a šlachovitého, byla evidentní bez ohledu na jeho civilizovaný povrch. Potřeboval ženu, která by byla stejně cynická, jako byl on sám, necitlivá k jeho ostnům.

Alex její ruku ignoroval a chladně na ni zíral. „Odjeďte,“ zavrčel. „Hned.“

V zádech ji zamrazilo, ale zdrženlivě se usmála. „Chtěla bych se setkat se svou rodinou, pane. Už jsme se příliš dlouho neviděli.“

Než mohl Alex odpovědět, uslyšel za sebou výkřiky Totty a George.

„Wilhemíno!“

„Lily… Panebože…“

A najednou bylo ticho, jako by všichni vrostli do země. Všichni se dívali na Lilyinu malou postavu. Z tváře jí rychle mizela drzost a sebevědomí, až připomínala nejistou malou holčičku. Svými bílými zuby se nervózně kousala do jemného spodního rtu. „Mamá?“ ptala se tiše. „Mamá, pokusíš se mi odpustit?“

Totty propukla v pláč a doširoka otevřela své baculaté paže. „Wilhemíno, mohla ses už dávno vrátit. Tolik jsem se bála, že tě už nikdy neuvidím!“

Lily se jí vrhla do náručí a smála se a současně plakala. Ty dvě se objímaly a mluvily obě najednou.

„Mamá, vůbec ses nezměnila… A jak nádherně sis vedla s Penny…, je senzací sezony…“

„Drahá, slyšeli jsme o tvém chování tak příšerné historky… Vždycky jsem se bála, víš… Milosrdné nebe, co sis to udělala s vlasy?“

Lily rozpačitě zvedla ruku ke svým krátkým, kudrnatým loknám a zazubila se. „Je to tak strašné, mamá?“

„Sluší ti,“ připustila Totty. „Vlastně ti moc sluší.“ Lily uviděla otce a spěchala k němu. „Papá!“ George ji neohrabaně poplácal po štíhlých zádech a jemně ji odsunul. „No, no, není

třeba dělat scény. Bože, ty děláš takové scény, Lily. A přímo před lordem Raifordem. Máš nějaké problémy? Proč jsi přijela zrovna sem? A právě teď?“

„Vůbec nemám potíže“ usmála se Lily na otce. Když stáli naproti sobě, měli podobnou malou postavu. „Přijela bych dřív, ale nebyla jsem si jistá, jak mě přijmete. Chci se taky radovat ze svatby Penny. Přirozeně, pokud by moje přítomnost měla hraběte urážet, okamžitě odjedu. Nechci nikomu dělat potíže. Jenom jsem si myslela, že by mi mohl dovolit týden či dva zůstat.“ Pohlédla na Alexe a opatrně dodala: „Budu se chovat, jak nejlépe umím. Budu skutečně svatá.“

Alexův pohled jí pronikal jako rampouch. Měl chuť ji hodit zpět do kočáru a nařídit vozkovi, aby jel přímo do Londýna. Nebo ještě dál.

Lily vypadala, jako by ji jeho ticho zmátlo. „Ale možná tu pro mě není dost místa?“ Natáhla krk a zírala na nekonečnou řadu oken a balkónů.

Alex stiskl zuby. Největší radostí jeho života by bylo ji vyhodit. Chápal, co provádí. Kdyby ji teď odmítl, vypadal by před její rodinou jako nepohostinný hulvát. Penelopa ho už úzkostlivě a vyděšeně pozorovala.

„Alexi,“ Penelopa k němu přišla a chytla ho prosebně za ruku. Bylo to poprvé, co se ho dobrovolně dotkla. „Alexi, pro mou sestru je tady dost místa, že ano? Jestli říká, že se bude dobře chovat, jsem si jistá, že bude.“

„Ale Penny, nepřivádějme jeho lordstvo do rozpaků,“ pronesla laskavě Lily. „Uvidíme se jindy, slibuju.“

„Ne, já chci, abys tady zůstala,“ vykřikla Penny a stiskla Alexovi paži. „Prosím, pane, prosím, dovolte jí tady zůstat!“

„Není nutné prosit,“ zamumlal Alex. Jak by to mohl své snoubence odmítnout, když ho prosila před svou rodinou, majordomem a každým sluhou, který byl v doslechu? Zabodl se pohledem do Lily a čekal, že jí v očích uvidí vítězoslavný

třpyt a na rtech arogantní úsměv. Ale tvářila se jako Johanka z Arku. Ať ji čert vezme! „Dělejte, jak chcete,“ řekl Penelopě.

„Ale ať mi nechodí na oči.“

„Ach, děkuji vám!“ Penelopa se radostně otočila a objala Lily a pak Totty. „Mamá, není to nádherné?“

Uprostřed Penelopina záchvatu vděčnosti Lily klidně přistoupila k Alexovi. „Raiforde, my dva jsme bohužel začali špatně. Byla to jenom moje chyba. Nemohli bychom zapomenout na ten zatracený lov a začít prostě znovu?“

Byla tak upřímná, otevřená a půvabná, že jí nevěřil ani slovo. „Slečno Lawsonová,“ pronesl úmyslně pomalu, „jestli provedete něco, co ohrozí moje zájmy…“

„Co uděláte?“ usmála se na něho provokativně Lily. Neexistovalo nic, čím by jí mohl ublížit. To nejhorší se jí stalo už dávno. Nebála se ho.

„Postarám se, abyste toho až do konce života litovala,“ tiše odpověděl.

Lily odkráčela pryč a její úsměv se ztratil. Najednou uslyšela Derekovo varování… Poslouchej mě, cikánko. Nech to být… Nepleť se mu do cesty… Lily netrpělivě pokrčila rameny a vytlačila ta slova z hlavy. Alex Raiford byl jenom muž a ona ho klidně může oklamat. Copak právě nezískala pozvání, aby pod jeho střechou strávila pár týdnů? Podívala se na matku a sestru a tiše se zasmála.

„Zeptala jsem se Wolvertona, jestli tě miluje.“

Lily využila první příležitosti, aby zatlačila Penelopu do prázdné místnosti, aby si spolu promluvily, jak řekla, „jako sestry“. Okamžitě spustila o middletonském lovu, aby si Penny uvědomila, s jakým mužem je zasnoubená.

„Ale Lily, to jsi přece neudělala!“ Penelopa si oběma rukama zakryla oči a zasténala. Najednou Lily překvapila, když se začala chichotat. „Nedokážu si představit, jak ti jeho lordstvo odpovědělo!“

„Nevidím v tom nic zábavného,“ řekla Lily s předstíranou důstojností. „Pokouším se s tebou vážně promluvit o tvé budoucnosti, Penny.“

„O mou budoucnost je dobře postaráno! Nebo spíš bylo.“ Penelopa si zakryla ústa rukou a zalykala se smíchem.

Lily se rozhořčeně divila, proč historka o jejím setkání s Wolvertonem na lovu její sestru pobavila, místo aby ji patřičně vyděsila. „Na moji dokonale upřímnou otázku byl Wolverton hrubý, vyhýbavý a urážlivý. Podle mého názoru není gentleman a vůbec si tě nezaslouží.“

Penelopa bezmocně pokrčila rameny. „V Londýně si všichni myslí, že je výborná partie.“

„Mám na to jiný názor.“ Lily chodila sem a tam před postelí s baldachýnem a opakovaně si plácala do dlaně rukavicemi. „Co ho dělá tak dobrou partií? Jeho vzhled? No, připouštím, že by ho někdo mohl považovat za hezkého – ale jenom když se mu líbí nějaký obyčejný, chladný a nijak pozoruhodný muž.“

„Já… já si myslím, že to je otázka osobního vkusu.“

„A k jeho bohatství,“ pokračovala energicky Lily. „Je spousta mužů, kteří mají prostředky na to, aby se o tebe postarali a poskytli ti všechno, co potřebuješ. Jeho titul? Určitě bys našla jiného s modřejší krví a delším rodokmenem. A určitě nemůžeš říct, že máš k Wolvertonovi nějakou velkou náklonnost, Penny!“

„To dohodl papá s lordem Raifordem,“ odpověděla tiše Penny. „A i když je pravda, že ho nemiluju, ani jsem to nikdy nečekala. Když budu mít štěstí, takové city mohou přijít později. Tak to chodí. Já nejsem jako ty, Lily. Vždycky jsem byla velmi konvenční.“

Lily ze sebe vyrazila peprnou kletbu a zklamaně na Penny zírala. Něco ve střízlivém chování její sestry způsobilo, že se Lily cítila jako v dobách svého vzpurného mládí, když se zdálo, že každý má pochopení pro svět, ve kterém Lily

nechtěla žít. Co to měli za tajemství? Proč dohodnuté manželství bez lásky dávalo smysl každému kromě ní? Patrně měla příliš dlouho moc volnosti. Posadila se k Penelopě na postel. „Nechápu, proč jsi tak ochotná k manželství s mužem, na kterém ti nezáleží.“ Lily se to pokoušela říct energicky, ale měla smutný hlas.

„Nejsem ochotná, jenom jsem rezignovala. Promiň, že to říkám, Lily, ale ty jsi romantik v tom nejhorším smyslu toho slova.“

Lily se zamračila. „Vůbec ne! Mám docela tvrdou, praktickou povahu. Musela jsem se vyrovnat s mnoha ranami na to, abych pochopila, jak to na světě chodí, a proto vím.“

„Nejdražší Lily.“ Penelopa ji chytila za ruku a stiskla. „Už když jsem byla malá holka, myslela jsem si o tobě, že jsi nejkrásnější, nejodvážnější, nej všechno. Ale ne praktická. Nikdy praktická.“

Lily vytáhla ruku a udiveně svou mladší sestru pozorovala. Zdálo se, že nebude tak spolupracovat, jak předpokládala. No, plán se stejně musí uskutečnit. Je to pro její vlastní dobro, ať už Penny připustí, že potřebuje, aby ji někdo zachránil, nebo ne.

„Nechci mluvit o sobě,“ řekla stroze. „Chci mluvit o tobě. Copak mezi všemi nápadníky v Londýně nebyl nikdo, komu bys dávala přednost před Wolvertonem?“ Svraštila významně obočí. „Třeba Zachariáš Stamford. Hmm?“

Penelopa byla dlouho zticha a zdálo se, že se její myšlenky toulají někde daleko. Na tváři se jí objevil toužebný úsměv.

„Drahý Zachariáš,“ zašeptala. Pak zavrtěla hlavou. „Moje situace je jasná. Lily, ty víš, že jsem tě nikdy o nic nežádala. Ale teď tě z celého srdce žádám, prosím, neber si do hlavy, že mi pomůžeš. Dodržím rozhodnutí papá a mamá a provdám se za lorda Raiforda. Je to má povinnost.“ Luskla prsty, jako by ji právě něco napadlo. „Proč bychom se nepokusily najít manžela pro tebe?“

„Dobrý bože.“ Lily se zašklebila. „Nevím, co bych si s muži počala. Samozřejmě, může s nimi být legrace na lovu nebo v herně. Ale jinak… Ach bože, jsou tak zatraceně obtížní. Nenasytní, pořád něco vyžadují. Nesnesu pomyšlení na to, že musím být někomu stále k dispozici a jedná se se mnou jako s dalším dítětem, a ne jako se ženou, která má svůj vlastní názor.“

„Když chceš rodinu, jsou muži užiteční.“ Jako všechny slušné mladé dívky i Penelopu učili, že rodit děti je nejchvályhodnější ženská role.

Ta slova v Lily vyvolala bolestivé vzpomínky. „Ano,“ hořce řekla. „Při výrobě dětí jsou určitě nápomocní.“

„Nechceš být navždycky sama, že ne?“

„Lepší než být něčí figurkou!“ Lily si neuvědomila, že mluví nahlas, dokud si nevšimla Penelopiny zmatené tváře. Mírně se na ni usmála a sáhla po šále, která byla přehozena přes židli. „Smím si ji vypůjčit? Myslím, že si to tady trochu prohlédnu, možná se projdu venku. Je tady dusno.“

„Ale Lily…“

„Ještě si promluvíme, slibuju. U-uvidíme se u večeře, drahá.“ A rychle odešla. Vyběhla do chodby a dolů po zdobených schodech. Sklopila hlavu a ignorovala přepychové okolí. „Panebože, musím být opatrná,“ šeptala. Poslední dobou žila pod velkým tlakem a nedávala si dost dobrý pozor na to, co říká. Procházela halou, až se octla ve velké sloupové chodbě, dlouhé aspoň třicet metrů, osvětlené řadou skleněných dveří. Dobře naleštěným sklem viděla do zahrady s udržovaným trávníkem a vyznačenými chodníky. Rychlá chůze je přesně to, co potřebuje. Hodila si šálu přes ramena, vyšla ven a vychutnávala si chladný vzduch.

Zahrada byla nádherná a svěží, rozdělená přesně zastřiženými tisovými plůtky do mnoha sekcí. Byla tam část s malým pramenem a kulatým jezírkem, plným bílých lilií, cesta pokračovala do růžové zahrady se spoustou květin na velkém

a vzácném keři Ayrshirské růže. Lily se vydala podél zahradní zdi, porostlé vínem a popínavými růžemi. Po zvětralých schodech se dostala na terasu nad umělým jezerem. Poblíž byla fontána, obklopená tuctem pyšných pávů. V zahradě vládl absolutní klid. Jako by to bylo čarovné místo, kde se nemůže nic zlého stát.

Její pozornost přitáhly ovocné stromy na východní straně panství. Připomněly jí citrónovou zahradu v italské vile, kde žila dva roky. Spolu s Nicol trávily většinu času v zahradě nebo v lodžii na zadní straně malého domu. Někdy vzala Nicol na procházku do blízkého stinného hájku.

„Nemysli na to,“ prudce šeptala. „Nemysli.“ Ale vzpomínka byla tak jasná, jako by se to všechno stalo včera. Seděla na kraji fontány a přitáhla si šálu těsněji k tělu. Nepřítomný pohled upírala na vzdálený les za jezerem a vzpomínala…

„Domino, Domino, přinesla jsem z trhu ty nejkrásnější věci

– chléb, měkký sýr a dobré vino. Pomoz mi natrhat v zahradě nějaké ovoce a k večeři budeme…“

Lily zmlkla, když si všimla náhlého neobvyklého ticha. Položila košík dolů ke dveřím a utíkala do domku. Stejně jako domorodky i ona měla na sobě bavlněnou sukni a blůzku s dlouhými rukávy, vlasy ukryla pod velkým šátkem. S tmavými kučeravými vlasy a dokonalým přízvukem ji často považovali za rodilou Italku. „Domino?“ zeptala se opatrně.

Najednou se hospodyně objevila a vrásčitou, sluncem ošlehanou tvář měla celou od slz. Byla neupravená, z tenkého šedého copu jí trčely vlasy. „Slečno,“ vzlykala a začala mluvit tak nesrozumitelně, že jí Lily nerozuměla.

Objala starou ženu kolem ramen a pokoušela se ji uklidnit.

„Domino, co se stalo. Je něco s Nicol? Kde je?“

Hospodyně začala vzlykat. Něco se stalo. Něco tak strašného, že nemohla ani mluvit. Onemocnělo její dítě? Je zraněné? Lily nechala Dominu a utíkala ke schodům do

dětského pokoje. „Nicol?“ volala. „Nicol, maminka je tady, už je všechno…“

„Slečno, ona je pryč!“

Lily zhrožené zůstala stát s jednou nohou na prvním schodu a pevně sevřela zábradlí. Podívala se na Dominu, která se viditelně chvěla. „Co tím myslíš?“ ptala se chraplavě. „Kde je?“

„Byli to dva muži. Nemohla jsem je zastavit. Zkoušela jsem to, Dio mio… Odnesli dítě. Ona je pryč.“

Lily měla pocit, že prožívá noční můru. Nic nedávalo smysl. „Co říkali?“ ptala se zvláštním, těžkým hlasem. Domina začala vzlykat a Lily zaklela a šla k ní. „Zatraceně, neřvi, prostě mi řekni, o čem mluvili!“

Domina o krok ustoupila, jak ji vystrašila Lilyina rozhněvaná tvář. „Neřekli nic.“

„Kam ji vzali?“

„Já nevím.“

„Nechali nějaký vzkaz?“

„Ne, slečno.“

Lily zírala do uslzených očí starší ženy. „Ach ne, to není pravda, to není…“

Jako šílená běžela do dětského pokoje a padla na kolena. Narazila si holeně, ale necítila bolest. Malý pokoj vypadal stejně jako obvykle. Hračky rozházené po podlaze, pokrčené šaty, přehozené přes opěradlo houpacího křesla. Postýlka byla prázdná. Lily si jednu ruku přitiskla na žaludek a druhou na ústa. Byla příliš vystrašená na to, aby plakala, ale v srdcervoucím výkřiku slyšela svůj vlastní hlas. „Ne! Nicol… Neee…“

*

Lily sebou trhla a probrala se. Už jsou to víc než dva roky. Dva roky. Smutně uvažovala, jestli si ji Nicol ještě pamatuje. Pokud vůbec žije. I při pouhém pomyšlení se jí sevřelo hrdlo a

ona sotva dokázala dýchat. Možná, přemítala si nešťastně, je ztráta dítěte trest za její hříchy. Ale Bůh by měl být milosrdný

– Nicol je tak nevinná, tak bezúhonná. Lily si byla jistá, že své dítě najde, i kdyby to mělo trvat celý zbytek života.

Alex ještě nikdy neviděl tak malou ženu jíst s takovou chutí. Možná bylo tohle zdrojem její neutuchající energie. S chutí spořádala plný talíř šunky s omáčkou z madeiry, několik lžic brambor a vařené zeleniny, pečivo a čerstvé ovoce. Celou dobu se smála a povídala a její živá tvář jen zářila. Alex se několikrát přistihl, jak na ni zírá. Pořádně ho zlobilo, jak ho fascinovala, i to, že pro něho byla hádankou.

Bez ohledu na to, o čem se mluvilo, Lily měla vždycky co dodat. Její znalosti lovu, koní a jiných mužských záležitostí jí dodávaly na přitažlivosti. Ale když si vyměňovala společenské klepy s Totty, vypadala tak zkušeně a kultivovaně, že by jí to mohla závidět každá žena z elegantního světa. Nejvíc ze všeho ho mátly chvíle – byť krátké –, kdy vyzařovala takový přirozený šarm, že jím převyšovala svou mladší sestru.

„Penny bude nejkrásnější nevěstou, kterou kdy Londýn viděl!“ vykřikla Lily, až se její sestra nesměle zachichotala. Pak se sarkasticky podívala na Totty. „Jsem ráda, že se konečně dočkáš té velké svatby, o které jsi snila, mamá. Zvlášť po tolika letech trápení, které jsem ti způsobila.“

„Nedá se říct, že bys mě jenom trápila, drahá. A já jsem pořád ještě nepřestala doufat, že jednou i tobě vystrojím svatbu.“

Lily se pořád tvářila zdvořile, ale v duchu se zasmála. To ať mě dřív vezme čert, než bych se stala něčí manželkou, pomyslela si pochmurně. Vrhla pohled na Alexe. Ten vypadal, že ho zcela zaujal talíř s vlažným jídlem, který měl před sebou.

„Takový muž, kterého bych si svolila vzít, se dá jen těžko najít.“

Penelopa ji zvědavě pozorovala. „A jaký to je, Lily?“

„Nevím, jestli existuje dost výstižné slovo, aby ho popsalo,“ řekla zamyšleně Lily.

„Maminčin mazánek?“ navrhl Alex.

Lily na něho nasupeně zírala. „Pokud jsem si všimla, manželství je mnohem výhodnější pro muže. Manžel má vždycky převahu, jak z právního hlediska, tak finanční, zatímco ubohá manželka tráví své nejlepší roky rozením jeho dětí a dohlížením na jeho pohodlí. Nakonec zjistí, že je vyhořelá jak svíčka.“

„Wilhemíno, tak to není,“ vykřikla Totty. „Každá žena potřebuje mužskou ochranu a vedení.“

„Já ne!“

„Opravdu?“ poznamenal Alex a očima ji připíchl k židli. Lily se neklidně zavrtěla a ani ji nenapadlo uhnout pohledem. Očividně slyšel o jejím přátelství s Derekem Cravenem. No, ani trochu nezáleží na tom, jaký má na ni názor. A vůbec není jeho věc, jestli má s někým poměr, nebo ne!

„Ano, opravdu,“ chladně odpověděla. „Ale kdybych se někdy vdala, pane, vzala bych si jedině takového muže, pro kterého není síla totéž co brutalita. Někoho, kdo svou ženu považuje za společnici, a ne za lepší otrokyni. Někoho…“

„Lily, to stačí!“ zamračil se její otec a ztmavla mu tvář. „Víc než cokoliv jiného chci klid a ty vyvoláváš rozruch. Od této chvíle budeš zticha.“

„Jen mluvte dál,“ pobídl ji klidně Alex. „Pokračujte, slečno Lawsonová, co ještě chcete od muže?“

Lily cítila, jak jí hoří tváře. Měla podivný pocit v hrudi – napětí a horko a vzrušení. „To,“ mumlala. „Jsem si jistá, že všichni už znají hlavní myšlenku.“ Ukousla si kuřete, ale najednou jí chutnalo jako piliny a sotva ho spolkla. Všichni u stolu byli zticha, jenom Penelopa se znepokojeně dívala ze snoubence na sestru a zpět.

„I když,“ začala Lily zase po chvíli a zvedla zrak ke zrůžovělé tváři Totty, „s věkem začínám být přizpůsobivější,

matko. Možná bych mohla najít někoho, kdo bude ochotný slevit ze svých požadavků. Někoho dost tolerantního, aby snesl moje divoké způsoby.“ Významně se odmlčela. „Vlastně jsem ho už možná našla.“

„O čem to mluvíš, drahá?“ ptala se Totty.

„Možná budu mít za den či dva návštěvu. Opravdu příjemný mladý muž – a váš soused, lorde Raiforde.“

Totty to okamžitě zaujalo. „Děláš si legraci, Wilhemíno?

Znám ho? Proč ses o něm ještě nikdy nezmínila?“

„Nejsem si jistá, kolik se toho dá říct,“ zaváhala Lily. „A ano, znáš ho. Je to Zachariáš.“

„Vikomt Stamford?“

Lily se jejich údivu zazubila. „Nikdo jiný. Jak víte, spřátelila jsem se s ním, když jsme se s Harrym rozešli. Během těch let jsme se začali mít docela rádi. Úžasně dobře spolu vycházíme. Poslední dobou si začínám myslet, že naše city by mohly dozrát.“ Perfektní, pomyslela si pyšně. Řekla tu novinu přesně tak, jak měla – neformálně, s potěšením a trochu stydlivě.

Alex se už chtěl zeptat, co si o tom myslí její milenec Derek Craven, ale včas se zarazil. Zvažoval, jakou budou dvojicí. Stamford je neškodné štěně s nijak zvlášť pevnou páteří. Lily si toho chudáka omotá kolem prstu.

Lily se omluvně usmála na Penelopu. „Samozřejmě, drahá Penny, všichni víme, že Zachariáš se o tebe nějakou chvíli zajímal. Ale poslední dobou na mě začal pohlížet jinak než dřív. Doufám, že ti nebude vadit, když se dáme dohromady.“

Na tváři Penelopy se objevil podivný výraz – údiv a taky žárlivost. Ještě nikdy se na svou sestru tak nedívala, přesto se dokázala statečně usmát. „Potěšilo by mě, kdybys našla někoho, kdo tě udělá šťastnou, Lily.“

„Zach by mi mohl být dobrým manželem,“ přemítala Lily.

„I když budeme asi muset zapracovat na jeho střelbě. Není tak dobrý jako já.“

„No,“ řekla Penelopa s nuceným nadšením. „Vikomt Stamford je jemný a pozorný muž.“

„Ano, to je,“ mumlala Lily. Penny se dala díkybohu snadno přečíst. Šokovalo ji, když si pomyslela, že muž, který se jí tak intenzivně dvořil, přemýšlel o tom, že by se oženil s její starší sestrou. Všechno bude krásně tam, kde má být. Lily spokojeně zářila a podívala se na Alexe. „Doufám, že nemáte námitky, pane?“

„Ani by mě nenapadlo stavět se do cesty jakýmkoliv vašim manželským plánům, slečno Lawsonová. Kdo ví, kdy byste mohla mít další možnost.“

„Jste velmi laskavý,“ kysele odpověděla a opřela se o židli, když se sluha naklonil dopředu, aby odnesl její prázdný talíř.

„Slečno? Slečno, mám vám něco přinést z kuchyně? Třeba šálek čaje?“

Pak se roztáhly závěsy. Lily se zavrtěla, zasténala a prudce se probudila z hlubokého spánku. Do očí ji udeřilo denní světlo. Otočila hlavu a trhla sebou, jak ji zabolelo za krkem. Jaký to měla divný spánek, plný zvláštních snů, některé z nich byly o Nicol. Honila se za svou dcerou a snažila se ji chytit. Pořád klopýtala po nekonečných cestách a neznámých místech.

Služka na ni stále dotírala nejistými otázkami. Možná ji poslal ten protivný lord, aby ji probudila v nějakou bezbožnou dobu, jen tak, aby ji pozlobil. Tiše Wolvertona proklela, protřela si oči a pokoušela se posadit. „Ne, nechci žádný čaj,“ mumlala. „Chci prostě zůstat v posteli a…“

Lily se prudce probudila a zalapala po dechu, když si všimla, kde je. A srdce jí leknutím poskočilo. Nebyla v posteli. Nebyla dokonce ani ve svém pokoji. Byla… Ach bože, byla dole v knihovně, nepohodlně stočená v koženém křesle. Služka, mladá žena s bohatými rudými kudrnami pod bílým čepcem, stála před ní a nervózně si tiskla ruce. Lily se na sebe podívala a uvědomila si, že má na sobě jen tenkou bílou noční

košili, žádný župan, ani boty. Večer usnula v pokoji pro hosty a nějak skončila tady.

Problém byl, že si vůbec nevzpomínala, jak se dostala z postele nebo že by šla po schodech dolů. Vůbec nic si nepamatovala. Zase se to stalo.

Lily si zmateně utřela zpocené čelo. Dokázala by to pochopit, kdyby pila. Och, vyvedla pár pěkně bláznivých kousků, když koupila opičku, jak říkal Derek, když se trochu opila. Ale včera po večeři si jenom usrkla likéru a pak si dala šálek silné kávy.

Stalo se jí to už dvakrát. Jednou, když usnula ve své ložnici a ráno se probudila v kuchyni. A pak ji zase Burton, její majordomus, objevil v saloně. Burton tehdy předpokládal, že byla pod vlivem silného alkoholu nebo nějakého jiného omamného prostředku. Lily neměla nervy na to, aby mu vysvětlovala, že byla střízlivá jako soudce. Dobrý bože, nikdo se nesmí dozvědět, že ve spánku bloudí domem – tak se přece žádná duševně zdravá žena nechová, ne?

Služka ji pozorovala a čekala na vysvětlení.

„Já… nemohla jsem v noci usnout a… přišla jsem se napít,“ řekla Lily a svírala v rukou svou noční košili. „H-hloupě jsem usnula v křesle.“ Dívka se rozhlédla po pokoji a očividně hledala skleničku. Lily se nějak dokázala zasmát. „Posadila jsem se, abych přemýšlela… o něčem… a pak jsem usnula, ještě než jsem si ji stačila nalít.“

„Ano, slečno,“ řekla pochybovačně služka.

Lily si prsty prohrábla rozcuchané vlasy. Začínalo ji bolet na spáncích a na čele. Měla citlivou i pokožku na hlavě.

„Myslím, že se teď vrátím do svého pokoje. Mohla byste mi, prosím, poslat nahoru šálek kávy?“

„Ano, slečno.“

Lily si přitáhla noční Košili, vyklouzla z křesla, odešla z knihovny a pokoušela se přitom nevrávorat. Šla vstupní halou. Z kuchyně slyšela cinkot nádobí a hrnců a hlasy služebnictva,

které plnilo své ranní úkoly. Musí se dostat do svého pokoje, než ji někdo uvidí. Sevřela v rukou lem noční košile, letěla nahoru po schodech a bílé nohy se jí jen míhaly.

Ve chvíli, kdy tam dorazila, uviděla tmavou, impozantní postavu. Srdce jí kleslo. Byl to lord Raiford, připravený na svou ranní projížďku na koni. Měl na sobě jezdecký oblek a naleštěné černé vysoké boty. Lily se pokusila shrnout košili dopředu, aby se co nejvíc zakryla. Zdálo se, že Wolvertonův zrak proniká tenkou látkou a vidí každý detail jejího těla.

„Co to děláte, když se takhle poflakujete po domě?“ zeptal se příkře.

Lily byla jako němá. V náhlé inspiraci zvedla nos a zírala na něho tak povýšeně, jak jen to bylo možné. „Třeba jsem se minulou noc přátelila s jedním z vašich sluhů. Nemělo by se takové chování čekat od ženy, jako jsem já?“

Bylo ticho. Lily snášela celou věčnost jeho nevyzpytatelný pohled, pak se pokoušela odvrátit zrak. Bylo to nemožné. Najednou jí připadalo, že místo chladu v jeho očích vidí silný žár. I když nehybně stála, zdálo se jí, že se svět kolem nich točí. Mírně se zakymácela a chytla se zábradlí.

Když Wolverton promluvil, jeho hlas byl ještě hrozivější než obvykle.

„Pokud máte zůstat pod mou střechou, slečno Lawsonová, nebude tady žádná přehlídka vašeho svůdného malého těla, ani ve prospěch sluhů, ani nikoho jiného. Rozumíte?“

Jeho pohrdání bylo horší než facka. Svůdné? Lily se rychle nadechla. Nevzpomínala si, že by někdy někoho víc nenáviděla. Samozřejmě, s výjimkou Giuseppa. Chtěla mu urážku vrátit, ale najednou ji přemohla touha zmizet.

„Rozumím,“ řekla ostře a spěchala pryč.

Alex se za ní neotočil. Seběhl ze schodů skoro stejně rychle, jako je ona vyběhla. Místo do stájí šel rovnou do prázdné knihovny a zavřel za sebou dveře tak silně, že se až zatřásly. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Od chvíle, co

ji viděl v té průhledné bílé košili, ji chtěl. Jeho tělo se pořád chvělo vzrušením. Chtěl si ji vzít rovnou na schodech, položit ji na koberec, zmocnit se jí… Její vlasy, ty zatracené krátké kučery, ho lákaly, aby do nich zabořil prsty… Její jemný bílý krk… Malá, svůdná prsa.

Alex zaklel a divoce si třel oholenou bradu. S Caroline se jeho touha mísila s něžností a láskou. Ale tahle touha neměla s láskou nic společného. Měl pocit, jako by svým prudkým vzrušením Caroline zrazoval. Lily byla nebezpečnější, než si myslel. Dokázal ovládat sebe i jiné, pokud nebyla nablízku. Ale on pokušení, které představovala, nepodlehne… nepohledne, ani kdyby ho to mělo zabít.

4

„Zachariáši! Drahý, drahý Zachariáši, jsem tak ráda, že jsi mě přijel navštívit!“ Lily k němu přistoupila a popadla ho za ruce a vítala ho na panství, jako by tam byla paní. Postavila se na špičky, nastavila mu tvář a on ji poslušně políbil. Ve svém černém hedvábném nákrčníku a elegantním jezdeckém obleku vypadal Zacharias každým coulem jako pohledný venkovský šlechtic. Sluha mu mlčky odebral kabát, rukavice a klobouk a zmizel. Lily ho odtáhla do rohu vstupní haly a šeptala mu do ucha. „Všichni jsou v saloně na čaji – matka, otec, Penny i Wolverton. Pamatuj si, musíš předstírat, že mě miluješ – a jestli budeš dělat oči na mou sestru, zaškrtím tě! A teď pojď…“

„Počkej,“ zašeptal úzkostlivě Zacharias. „Jak se má Penelopa?“

Lily se usmála. „Neboj se. Pořád ještě máš šanci, starý brachu.“

„Má mě pořád ještě ráda? Mluvila o tom?“

„Ne, nepřiznala to,“ řekla neochotně Lily. „Ale určitě nemiluje Wolvertona.“

„Lily, já láskou k ní umírám. Náš plán musí vyjít.“

„Vyjde,“ zavěsila se do něho rázně. „A teď… vzhůru do boje!“

Ze vstupní haly vyšli společně. „Nepřijel jsem moc pozdě?“ ptal se Zachariáš tak nahlas, aby ho všichni v saloně slyšeli.

Lily na něho mrkla. „Vůbec ne, nejdražší. Jsi tady právě včas na čaj.“ A se širokým úsměvem ho vtáhla do salonu, krásné, vzdušné místnosti s velkými okny, vyřezávaným mahagonovým nábytkem, vytapetované světle žlutým

hedvábím. „Tady jsme,“ vesele volala, „všichni se se všemi znají, takže není třeba nikoho nikomu představovat – to se mi líbí!“ Láskyplně mu stiskla paži.

„Musím ti říct, Zachu, že v Raiford Parku dělají vynikající čaj. Skoro tak dobrý, jaký dostáváš u mě v Londýně.“

Zachariáš se na všechny usmál. „Lily podává ten nejlepší čaj, který jsem kdy ochutnal – objednává si speciální tajnou směs, kterou žádný jiný nemá.“

„Seznámila jsem se s tímto čajem na svých cestách,“ odpověděla Lily a posadila se do křesílka s nohami ve tvaru tlap. Potají se podívala na svou sestru a potěšilo ji, když si všimla krátkého, ale žhavého pohledu, který si vyměnila se Zachariášem. Na malou chvíli byl pohled Penny plný smutku a beznadějné touhy. Chudinko Penny, pomyslela si Lily, udělám pro tebe všechno. A potom mi se Zachariášem možná dokážete, že pravá láska opravdu existuje.

Zachariáš šel k pohovce, na které seděla Penelopa s Totty. Všiml si silného ruměnce Penelopy, a tak nemluvil přímo k ní, ale k její matce. „Lady Lawsonová, moc rád vás i vaši krásnou dceru zase vidím. Doufám, že se máte dobře.“

„Docela dobře,“ mírně rozpačitě odpověděla Totty. Bez ohledu na to, že nebyla moc nadšená, když se Zachariáš dvořil její dceři, měla ho docela ráda. A dobře věděla, stejně jako každý jiný, že jeho láska k Penelopě je opravdová a čestná. Ale rodina s omezenými příjmy musí být praktická. Lord Raiford byl pro její dceru mnohem výhodnější partií.

Alex se opíral o mramorovou římsu krbu, zapaloval si doutník a všechno pozoroval. Lily se na něho nazlobeně podívala. Jak je nemožně hrubý. Gentlemani si obvykle nechávali kouření až na chvíli, kdy se shromáždili, aby prodiskutovali své mužské zájmy. Dokud nebude popudlivým stárnoucím pánem, bafajícím ze své důstojné dýmky, měl by kouřit v soukromí, ne v přítomnosti dam.

Zachariáš ostražitě pozdravil Alexe. „Dobré odpoledne, Wolvertone.“

Alex přikývl a vložil si doutník do úst. Jak vdechoval dým, přivřel oči, takže vypadaly jako zářící stříbrné štěrbiny.

Opravdová šelma, napadlo Lily. Musí se cítit ohrožený v přítomnosti muže, který je tak jiný než on sám, okouzlující a přátelský. Každý ho měl rád. Wolverton by se nemohl změnit v milého muže ani za sto let. Zamračila se na něho a pak se usmála na

Zachariáše. „Posad se, Zachariáši, a pověz nám poslední novinky z Londýna.“

„Bez tebe je tam nesnesitelně nudno, jako vždycky,“ odpověděl Zachariáš a sedl si vedle ní. „Ale nedávno jsem byl na hostině a všiml jsem si, že od té doby, co se Annabella provdala za lorda Deerhursta, vypadá úžasně.“

„To ráda slyším,“ odvětila Lily. „Zaslouží si být šťastná po deseti letech manželství s tím chlípným starým kozlem, sirem Charlesem.“

„Wilhemíno!“ vykřikla konsternované Totty. „Jak můžeš tak příšerně mluvit o siru Charlesovi, ať odpočívá v pokoji…“

„Proč bych nemohla? Annabelle bylo jenom patnáct, když ji přinutili se za něho vdát, a on byl tak starý, že mohl být jejím dědečkem! A každý ví, že sir Charles se k ní nechoval dobře. Já osobně jsem ráda, že zemřel včas, aby si Annabella mohla najít manžela ve vhodnějším věku.“

Totty se nesouhlasně zamračila. „Wilhemíno, to je od tebe poněkud kruté.“

Zachariáš pohladil Lily po ruce. „Jsi příliš přímá, má drahá, ale každý, kdo tě zná, ví? Že máš to nejsoucitnější srdce.“

Lily se na něho rozzářila. Koutkem oka si všimla, že její sestra vypadá ohromeně. Penelopa mohla sotva pochopit, že muž, kterého miluje, oslovuje Lily má drahá. V Lilyině nitru soupeřilo pobavení se soucitem. Přála si, aby mohla Penelopě říct, že to všechno je jenom bluf. „Pokusím se svůj jazyk

krotit,“ slíbila Lily se smíchem, „i kdyby to mělo být pouze na dnešní odpoledne. Pokračuj se svými novinkami, Zachu, a já se zdržím svých šokujících poznámek. Můžu ti nalít čaj? S mlékem a bez cukru, že?“

A zatímco je Zachariáš bavil historkami z Londýna, Alex potahoval ze svého doutníku a pozoroval Lily. Musel připustit, že ti dva mohli plánovat manželství. Mluvili spolu tak důvěrně, že to ukazovalo na dlouholeté přátelství. Bylo jasné, že mají jeden druhého rádi a že se spolu cítí dobře.

Výhody takového manželství byly jasné. Jako třetí syn Zachariáš určitě ocení Lilyino bohatství, mnohem větší, než jaké on kdy zdědí. A Lily je přitažlivá žena. V mořsky zelených šatech, které dnes měla na sobě, zářila její pleť tlumenou růžovou a s tmavými vlasy a očima vypadala exoticky. Vzít si ji do postele by žádný muž nepovažoval za nepříjemnou povinnost. A co víc, podle názoru společnosti by Lily mohla být šťastná, kdyby uhnala muže z tak dobré rodiny a s tak dobrou povahou. Zvlášť potom, co se tak dlouho pohybuje na okraji polosvěta.

Alex se zamračil, když pomyslel na to, že ti dva by mohli být spolu. Vůbec to nebyl dobrý nápad. I když měl Zachariáš už třicet let, byl to pořád naivní chlapec. Ve svém vlastním domě se nikdy nestane pánem, ne s manželkou tak tvrdohlavou, jako je Lily. Pro Zachariáše bude jednodušší vyhovět jejím přáním, než se s ní hádat. A jak roky poběží, Lily bude se svým nezralým manželem stále méně spokojená. Tohle manželství nebude stát za nic.

„Pane?“ Lily a ostatní na něho napjatě pohlédli. Alex si uvědomil, že se poněkud zatoulal v myšlenkách a nesledoval, o čem se baví. „Pane,“ opakovala Lily. „Právě jsem se vás ptala, jestli už začali kopat v zahradě díru.“

Alex uvažoval, jestli jí správně rozuměl. „Díru?“ opakoval.

Lily vypadala, že je sama se sebou spokojená. „Ano, na to nové jezírko.“

Alex ji v ohromujícím tichu pozoroval. Nakonec se mu podařilo znovu najít řeč. „O čem to, ksakru, mluvíte?“

Každého kromě Lily jeho zaklení ohromilo. Pořád se stejně usmívala. „Včera odpoledne jsem si moc hezky popovídala s vaším zahradníkem, panem Chumleym. Poradila jsem mu pár nápadů, jak by mohl vylepšit vaši zahradu.“

Alex zadusil doutník a hodil ho do krbu. „Moje zahrada žádná vylepšení nepotřebuje,“ zavrčel. „Je už dvacet let stejná.“

Vesele přikývla. „Přesně o tom mluvím, že je poněkud zastaralá. Ve všech skutečně moderních zahradách je několik jezírek. Ukázala jsem panu Chumleymu, kde přesně musí nechat vykopat to nové.“

Alex zrudl jako krocan. Měl chuť ji zaškrtit. „Chumley bez mého svolení do půdy nehrábne.“

Lily nevinně pokrčila rameny. „Zdálo se mi, že ho ten nápad nadchl. Nepřekvapilo by mě, kdyby už začal kopat. Opravdu si myslím, že se vám můj nápad bude moc líbit.“ A vřele, jako sestra, se na něho usmála. „A možná si na mě vzpomenete vždycky, když kolem toho malého jezírka půjdete.“

Wolverton zkřivil tvář a s řevem se vyřítil ze salonu. Totty, Penelopa a Zacharias, ti všichni na Lily zírali.

„Můj návrh se mu asi nelíbí,“ poznamenala zklamaně.

„Wilhemíno,“ řekla Totty slabým hlasem, „vím, že jsi to myslela dobře. Ale rozhodně se mi nezdá vhodné, abys nějak vylepšovala panství lorda Raiforda.“

Najednou se ve dveřích salonu objevila jedna ze služek, které pracovaly v kuchyni. „Lady Lawsonová, chce s vámi mluvit kuchařka o svatební hostině hned, jak budete mít čas. Neví, co má z čeho dělat, od polévky po zákusek.“

„Ale proč?“ zeptala se zmateně Totty. „Už jsme se přece spolu na všem dohodly. Není důvod dělat zmatek.“

Lily si lehce odkašlala. „Matko, možná si chce kuchařka promluvit o změnách v jídelníčku, které jsem jí navrhla.“

„Bože, Wilhemíno, co jsi to udělala?“ Totty vyskočila a spěchala z pokoje, až jí lokny kolem hlavy lítaly.

Lily se usmála na Zachariase a Penelopu. „Co kdybyste si vy dva popovídali, než urovnám ten zmatek, který jsem způsobila?“ Ignorovala slabé Penelopiny protesty, vyklouzla ze salonu a zavřela za sebou dveře. Zamnula si ruce a spokojeně se zazubila. „To se mi povedlo,“ pochválila se, a jak šla zadní dlouhou chodbou, potlačila chuť si zapískat. Otevřela francouzské dveře a vstoupila do zahrady.

Pomalu procházela kolem živých plotů a dobře ošetřovaných stromů a užívala si jasného dne a mírného vánku, který jí pročesával kudrnaté vlasy. Dala si pozor, aby ji nikdo neviděl, zvlášť když uslyšela hlasy. Zlověstné burácení Wolvertona připomínalo bouřku. Bylo to příliš velké pokušení, kterému se nedalo odolat. Musela slyšet, co se děje. Lily se přikradla blíž a schovala se za tisový plot.

„… ale pane,“ protestoval Chumley a Lily si živě představila jeho kulatou tvář, jak mu kolem vousů rudne a jak se slunce odráží na jeho plešatějícím čele. „Pane, opravdu to navrhla, ale já bych se do tak náročné práce bez vašeho svolení nikdy nepustil.“

„Nezáleží mi na jejích nápadech, náročných či jednoduchých, nedělejte to,“ nařizoval Wolverton. „Každou její žádost budete ignorovat, neuštípnete ani větvičku, ani nevytáhnete plevel. Ani kamínkem nepohnete!“

„Ano, pane, určitě souhlasím.“

„Na této zahradě nepotřebujeme žádná další zatracená jezírka.“

„Ne, pane, nepotřebujeme.“

„Povíte mi, kdyby se vám zase pokoušela něco nařizovat, Chumley. A upozorněte i ostatní zaměstnance, že na jejich obvyklých povinnostech se nic nemění. Bojím se vystrčit nos

ze svého vlastního panství – příště by mi to tady mohla nechat vymalovat růžovou a fialovou.“

„Ano, pane.“

Zdálo se, že Wolvertonův řev je u konce a konverzace skončila. Lily uslyšela kroky a pokoušela se schovat do tisového plotu. Nebylo by dobré, kdyby ji tu našel. Bohužel, jeho šestý smysl ji zřejmě vytušil. Lily se nepohnula a skoro ani nedýchala, ale on se přesto rozhlédl po živém plotě a objevil ji. V jedné chvíli se Lily usmívala a tiše si gratulovala, a hned nato zírala do jeho zamračené tváře.

„Slečno Lawsonová!“ vyštěkl. Lily si rukou zastínila oči.

„Ano, pane?“

„Vyslechla jste dost, nebo to mám zopakovat?“

„Každý v okruhu jedné míle vás musel slyšet. A pokud vás to uklidní, nikdy jsem ani nepomyslela, že bych vám to tady vymalovala na fialovo. I když…“

„Co děláte tady venku?“ přerušil ji.

Lily rychle přemýšlela. „No, Zachariáš a já jsme měli takové malé nedorozumění. Přišla jsem se sem nadýchat čerstvého vzduchu a trochu ochladit svůj vztek a potom…“

„Je vaše matka se Zachariášem a Penelopou?“

„Předpokládám že ano,“ nevinně odpověděla.

Wolverton zíral Lily do očí, jako by se jí pokoušel číst myšlenky. „O co vám jde?“ ptal se vražedným tónem. Najednou se prudce otočil a odcházel směrem k domu.

Ach ne. Lily ztuhla, když ji napadlo, že by mohl přistihnout Zachariáše a Penelopu v nějaké kompromitující situaci. Všechno se pokazí. Musí ho nějak zastavit. „Počkejte,“ vykřikla a spěchala za ním. „Počkejte! Poč…“

Najednou se jí do něčeho zachytila noha a ona s výkřikem upadla. Zaklela, otočila se, aby se podívala, co ji zastavilo. Ze země trčel zkroucený kořen stromu. Pokoušela se nohu uvolnit, ale ucítila prudkou bolest v kotníku a složila se do trávy. „Krucifix…“

Její šťavnaté kletby přerušil Wolvertonův hlas. „Co se děje?“ ptal se a vrátil se kousek zpět.

„Podvrtla jsem si kotník!“ vyštěkla.

Alex se na ni výmluvně podíval a odvrátil se.

„K čertu s vámi, podvrtla jsem si ho“ vykřikla. „Dokonce i vy byste měl být gentleman a pomoci mi – určitě v sobě najdete aspoň špetku dobrého vychování!“

Alex k ní přistoupil, ale příliš se nenamáhal. „Která noha to je?“

„Musíte to vědět?“

Dřepl si a nadzvedl jí sukně až nad kotníky. „Která to je?

Tahle?“

„Ne, ta-au!“ Lily vyjekla bolestí. „Co to zkoušíte-au. Bolí to jako čert! Dejte ty své zatracené ruce pryč, vy velký, surový sadisto…“

„No, zdá se, že to nepředstíráte.“ Alex ji popadl za lokty a zvedl ji na nohy.

„Jistěže nepředstírám! Proč ten prokletý kořen už dávno ne-uřezali? Vždyť je to nebezpečné!“

Zpražil ji pohledem. „Máte ještě nějaké jiné nápady, jak mi vylepšit zahradu?“ V hlase mu byla slyšet potlačená zuřivost.

Lily chytře mlčela a zavrtěla hlavou.

„Výborně,“ zamumlal a vyrazili k domu.

Lily nemotorně kulhala vedle něho. „Nenabídnete mi paži?“

Přistrčil k ní loket a Lily se do něho zavěsila. Dělala, co mohla, aby Wolvertona zpomalila. Chtěla, aby spolu Zachariáš a Penelopa strávili o samotě tolik času, kolik jen bylo možné. Nenápadně se podívala na svého společníka. Někdy po tom, co odešel ze salonu, si musel rukama prohrábnout své zlaté vlasy, protože obvykle je měl uhlazené, ale teď byly rozcuchané a neuspořádané. Vlhkem se mu vzadu na krku vlnily a jeden či dva prameny mu padaly do čela. Na muže měl tedy hezké vlasy.

Jak šla tak těsně vedle něho, vnímala jeho příjemnou vůni, jakousi směs tabáku a čerstvě naškrobeného prádla a ještě něčeho, co nedokázala identifikovat. Bez ohledu na bolest v kotníku se jí skoro líbilo s ním kráčet. To pomyšlení ji tak znepokojilo, že honem začala další hádku.

„Musíte jít tak rychle?“ ptala se. „Cítím se jako na nějakém podělaném běžeckém závodě. Aby to čert vzal! Jestli se mi to zranění zhorší, bude to vaše vina, Wolvertone.“

Alex se zamračil, ale zpomalil. „Vy máte ale pěkně nevymáchaná ústa, slečno Lawsonová.“

„Muži taky tak mluví. Nevím, proč bych já nemohla. Kromě toho všichni mí mužští přátelé můj barevný slovník obdivují.“

„Včetně Dereka Cravena?“

Lily byla ráda, že o jejím přátelství s Derekem ví. Dobře že věděl o jejím mocném spojenci. „Pan Craven mě většinu těch potřebných slov naučil.“

„O tom nepochybuji.“

„Musíme tak letět? Já nejsem žádný tvrdohlavý mezek, abyste mě tak táhl. Nemohli bychom zpomalit? Mimochodem, pane, čpíte tabákem.“

„Pokud vás to uráží, jděte zpět sama.“

A hádali se dál, i když už vstoupili dovnitř. Lily si dala záležet na tom, aby mluvila dost hlasitě. Bylo ji slyšet po celé chodbě a mramorové vstupní hale, a upozornila tak Penelopu a Zachariáše na jejich návrat. Když Wolverton otevřel dveře od salonu a vrazil i s Lily dovnitř, uviděla nešťastné milence, kteří seděli slušně daleko od sebe. Lily by zajímalo, co se mezi nimi dělo, když byli sami. Zachariáš vypadal jako obvykle v dobré náladě, zatímco Penelopa byla celá růžová a nervózní.

Alex si ty dva prohlédl a suše utrousil. „Slečna Lawsonová se zmínila o nějaké hádce.“

Zachariáš se postavil a udiveně na ni pohlédl.

„Moje vzteklá povaha je pověstná,“ zasmála se Lily.

„Musela jsem na chvíli vypadnout a pročistit si hlavu. Odpustil jsi mi, Zachu?“

„Není co odpouštět,“ řekl galantně Zachariáš a políbil jí ruku.

Lily se chytla Zachariáše. „Zachu, asi mi budeš muset pomoct se posadit. Zvrtla jsem si kotník, když jsem se procházela po zahradě.“ A znechuceně mávla rukou směrem k Wolvertonově pečlivě upravenému pozemku. „Ze země trčel kořen tlustý jako mužská noha!“

„Poněkud přeháníte,“ poznamenal sarkasticky Alex.

„No, stejně byl dost velký.“ Se Zachariášovou pomocí teatrálně odkulhala k blízké židli a klesla do ní.

„Budeme muset udělat teplý obklad,“ vykřikla Penelopa.

„Chudinko Lily – nehýbej se!“ Vyběhla z pokoje a zamířila ke kuchyni.

Zachariáš se začal starostlivě vyptávat. „Jak je to vážné? A bolí tě jenom kotník?“

„Budu úplně v pořádku.“ Přehnaně sebou trhla. „Ale možná by ses na mě mohl přijet podívat zítra.“

„Každý den, dokud ti nebude líp,“ slíbil jí Zachariáš. Lily se přes jeho rameno usmála na Wolvertona a říkala si, jestli ten skřípavý zvuk jé od jeho zubů.

Do druhého dne už bylo Lily líp, jenom malá bolest jí občas připomněla podvrtnutý kotník. Bylo neobvykle teplo a slunečno. Ráno dorazil Zachariáš, aby ji vzal na projížďku v kočáře, a Lily trvala na tom, aby s nimi jela Penelopa. Alex příkře odmítl Penelopin vlažné pozvání, aby jel s nimi, s tvrzením, že má nějakou práci. Ve skutečnosti se jak Lily, tak Zachariášovi i Penelopě ulevilo, když odmítl. Kdyby se k nim přidal, bylo by mezi nimi poněkud dusno.

Ti tři vyrazili v otevřeném kočáře. Zachariáš zacházel s otěžemi zkušeně, příležitostně se díval přes rameno a zubil se poznámkám, které pronášely jeho dvě pasažérky. Lily a

Penelopa seděly vedle sebe a usměvavé tváře jim stínily slaměné kloboučky. Přijeli na rozcestí. Na Zachariášův návrh se dali méně používanou cestou, až dorazili k poměrně hezké části kraje. Zachariáš zastavil, aby mohli obdivovat rozlehlé zelené louky, plné voňavých fialek, jetele a divokých pelargónií.

„To je nádhera!“ vykřikla Penelopa a odhrnula si z očí uvolněné blonďaté kučery. „Mohli bychom se projít? Ráda bych natrhala pro matku nějaké fialky.“

„Hmm.“ Lily zavrtěla lítostivě hlavou. „Bohužel mě pořád ještě trochu bolí kotník,“ zalhala. „Na nějaké šlapání po polích se dnes zrovna necítím. Ale možná by tě rád doprovodil Zachariáš.“

„Ach, já…“ Penelopa se podívala na Zachariášovu vážnou, hezkou tvář a rozpačitě zrudla. „Nemyslím si, že by to bylo vhodné.“

„Prosím,“ naléhal Zachariáš. „Bude mi opravdovým potěšením.“

„Ale… bez doprovodu…“

„Ale jdi, všichni víme, že Zachariáš je dokonalý gentleman,“ řekla Lily. „A já se na vás dva budu pořád dívat. Budu na vás dohlížet z povzdáli. Ovšem pokud se ti nechce, Penny, budu ráda, když tady se mnou zůstaneš sedět a obdivovat krajinu z kočáru.“

Penelopa se těžko rozhodovala mezi pokušením procházet se bez gardedámy s milovaným mužem po louce nebo sedět se svou sestrou v kočáře. Nerozhodně se kousala do spodního rtu a mračila se. Nakonec vyhrálo pokušení a ona se na Zachariáše mírně usmála. „Možná na chvíli.“

„Vrátíme se hned, jak si budete přát,“ slíbil Zachariáš a dychtivě seskočil z kočáru.

Lily pobaveně sledovala, jak Zachariáš Penny pomohl vystoupit a pak se pomalu vydali na procházku po louce. Ti dva byli pro sebe jako stvoření. Zachariáš byl čestný mladý

muž, dost silný na to, aby ji ochránil, a přece dost chlapecký, takže z něho nikdy nebude muset mít strach. A Penny je přesně taková sladká, nevinná dívka, jakou on potřebuje.

Položila si nohy na protější sedadlo a natáhla se pro košík s ovocem a sušenkami, který si s sebou vzali. Ukousla si jahody a zelenou stopku vyhodila ven. Rozvázala stuhy na slaměném kloboučku, nastavila tvář slunci a sáhla pro další jahodu.

Jednou, kdysi dávno v Itálii, byla s Giuseppem na podobné louce na pikniku. Bylo to pár dnů před tím, než se z nich stali milenci. Tenkrát si o sobě Lily myslela, že je docela zkušená. Až později si uvědomila, jak hloupě naivní tehdy byla…

„Venkovský vzduch je úžasný,“ prohlásila, opřela své nahé lokty o deku a zakousla se do zralé máslové hrušky. „Tady venku chutná všechno líp!“

„Takže už jsi přesycená radostmi velkoměsta, amore mio?“ Giuseppovy nádherné černé oči s dlouhými řasami ji smyslně pozorovaly.

„Tady je společnost stejně nudná jako v Anglii,“ odpověděla přemýšlivě Lily a zírala na sytě zelenou trávu.

„Každý chce být chytrý a žádaný, každý mluví a nikdo nenaslouchá.“

„Já naslouchám, carissima,. Naslouchám všemu, co řekneš.“

Lily se na něho usmála a celou váhou se opírala o loket. „To je pravda. Ale proč, Giuseppe?“

„Protože tě miluju“

Musela se mu vysmát. „Ty miluješ každou ženu.“

„A to je špatné? Možná tak v Anglii. Ne v Itálii. Pro každou ženu mám jinou lásku. A jinou mám pro tebe.“ Obral šťavnatý hrozen, přidržel jí ho u rtů a upřeně se jí díval do očí.

Lily cítila, že jí srdce začalo rychleji bít, a polichoceně otevřela ústa. Vzala do zubů hrozen, a jak kousala, usmála se na něho. Žádný muž ji ještě nikdy tak horlivě nepronásledoval. V jeho pohledu se odrážely nemožné sliby,

sliby něžnosti, rozkoše a touhy. A zatímco mu rozum odmítal věřit, její srdce to zoufale chtělo. Už tak dlouho byla sama. A taky chtěla znát to tajemství, které zřejmě každý považoval za samozřejmé.

„Lily, má překrásná malá anglická dívko,“ mumlal Giuseppe. „Můžu tě udělat šťastnou. Moc šťastnou, bella.“

„To bys neměl říkat,“ odvrátila se, protože před ním chtěla skrýt zrádný ruměnec. „To by nikdo neměl slibovat.“

„Perché no? Dovol, ať to zkusím, cara. Krásná Lily, ty jsi vždycky smutná a já ti náladu zlepším.“ Pomalu se k ní naklonil a políbil ji. Dotyk jeho úst byl teplý a příjemný. V té chvíli se Lily rozhodla, že svolí, aby z ní udělal ženu. Koneckonců, nikdo by nečekal, ani by tomu nevěřil, že je ještě panna. Na její nevinnosti nikomu nezáleželo.

Když teď na to myslela, nechápala, proč si o mužích a lásce myslela, že je to taková kouzelná záhada. Za chybu s Giuseppem už tisíckrát zaplatila a za své hříchy bude platit dál. Povzdechla si a pozorovala svou sestru, jak kráčí se Zachariášem. Nedrželi se za ruce, ale bylo mezi nimi jakési ovzduší důvěrnosti. To je muž, který tě nikdy neoklame, Penny, pomyslela si. A věř mi, to je dnes rarita.

Když Zacharias odjel, Penelopa jen zářila. Ovšem pár hodin poté se něco změnilo. Během večeře jí jiskry z očí zmizely, byla bledá a zaražená. Lily by ráda věděla, co se jí honí v hlavě a co vůbec cítí, ale neměly příležitost si spolu promluvit, až pozdě v noci, když se připravovaly do postele.

„Penny,“ začala, když své sestře rozepínala na zádech šaty,

„co se děje? Celé odpoledne jsi byla tak tichá a večeře ses sotva dotkla.“

Penelopa šla k toaletnímu stolku a vytáhla si z vlasů všechny sponky, až jí kadeře jako zlatá kaskáda spadly do pasu. Zoufalýma očima se podívala na Lily. „Vím, o co se pokoušíš, Lily. Ale už nesmíš domlouvat žádné schůzky mezi

mnou a Zachariášem. K ničemu to nepovede a není to správné!“

„Mrzí tě, že jsi s ním dnes odpoledne byla?“ ptala se kajícně Lily. „Uvedla jsem tě do trapné situace, že? Odpusť mi…“

„Ne, bylo to nádherné,“ vykřikla Penelopa a pak se zastyděla. „Neměla jsem to říkat. Nevím, co se mnou je. Jsem ze všeho tak zmatená.“

„To proto, že pořád jen posloucháš matku a otce a děláš, co od tebe vyžadují. Penny, ty jsi nikdy v životě nebyla sobecká. Miluješ Zachariáše, ale z povinnosti se chceš obětovat.“

„Ani mě nenapadne,“ zamumlala.

Alex si ji tiše prohlížel. Třeba předtím říkala pravdu, že má něco s nějakým sluhou. Vypadala na to – v noční košili, bosá, s unavenou tváří a kruhy pod očima, jako by byla vyčerpaná po noci sexuální nevázanosti. Nevěděl, proč ho to pomyšlení tak rozzuřilo. Obvykle se nestaral o to, co jiní dělají, pokud mu nezpůsobovali nepříjemnosti. Uvědomoval si jenom, že má hořko v ústech.

„Jestli se to ještě stane,“ řekl chladně, „vlastníma rukama vás vyhodím. Nedostatek morálky v Londýně obdivují – ale tady se to netoleruje.“

Lily se mu drze dívala do očí, potom pokračovala ve své cestě po schodech a mumlala si pro sebe nějaké sprosté nadávky. „Co jste říkala?“ tiše zavrčel.

Přes rameno se na něho sladce usmála. „Přeji vám dokonale nádherný den, pane.“

Lily se stáhla do svého pokoje a požádala, aby jí připravili koupel. Služky jí okamžitě v přilehlé oblékáme naplnily vanu. Jedna z dívek zapálila oheň v malém krbu a pověsila k němu na sušák ručníky, aby se ohřály. Potom už Lily jejich pomoc odmítla.

Vlezla si do vany a pomalu si šplíchala na hruď vodu. Zdi byly potaženy tapetami v čínském stylu s ručně namalovanými ptáky a květinami. Porcelánová krbová římsa

byla ozdobena draky a pagodami. Nemoderní. Vsadila by svůj poslední halíř na to, že naposledy tapetovali aspoň před dvaceti lety. Kdyby bylo po mém, musela by se tady spousta věcí změnit, napadlo ji a hned se celá i s hlavou ponořila do horké vody. A teprve když se vynořila, konečně si dovolila myslet na to, co se s ní děje.

To chození ve spánku po domě teď bylo častější. Včera se probudila v knihovně, dnes ráno v saloně, vzadu za pohovkou. Jak se tam octla? Jak dokázala slézt ze schodů, aniž by spadla? Vždyť si může zlomit vaz!

Nemůže dovolit, aby to pokračovalo. Vystrašeně si říkala, jestli by se neměla začít přivazovat každou noc k posteli. Ale jak by se tohle zamlouvalo lidem, kteří by ji mohli objevit? No, Wolverton by určitě překvapený nebyl, napadlo ji a nervózně se zachichotala. Nejspíš si o ní myslí, že je nejnemravnější žena na světě.

Možná by se měla zkusit napít, než půjde spát. Kdyby byla dost opilá… ne, to by byla nejrychlejší cesta ke zkáze. V Londýně mockrát viděla, jak se lidé silným pitím zničili. Nebo by si mohla zajít k lékaři a požádat ho o nějaké prášky na spaní… Ale co kdyby ji prohlásil za blázna? Bůhví, co by se s ní potom stalo. Lily si rukou prohrábla mokré vlasy a zavřela oči. „Možná jsem blázen,“ mumlala a sevřela ruce v pěst. Každá matka by se pomátla, kdyby jí vzali dítě.

Když se pořádně vydrhla a umyla si vlasy, vylezla z vany a dosucha se vytřela osuškou. Vzala si na sebe bílé spodní prádlo, olemované krajkou, vyšívané bavlněné punčochy a bavlněné šaty s drobnými růžovými kvítky. Vypadala v nich skoro stejně stará jako Penelopa. Posadila se k ohni, pročesávala si vlhké kučery svými prsty a zvažovala, pro jaký plán se dnes rozhodne. „Nejdřív,“ luskla prsty, „budu muset přesvědčit Wolvertona o tom, že Zachariáš se dvoří mně, a ne Penny. To ho svede ze stopy.“

„Slečno?“ slyšela zmatený hlas. Ve dveřích oblékárny stála služka. „Říkala jste…“

„Ne, ne, toho si nevšímejte. Jenom jsem mluvila sama k sobě.“

„Přišla jsem pro špinavé prádlo.“

„Můžete vzít mou noční košili a nechat ji vyprat – a povězte mi, kde je lord Raiford. Chci s ním mluvit.“

„Odjel do Londýna, slečno.“

„Do Londýna?“ zamračila se Lily. „Ale proč? Na jak dlouho?“

„Říkal Sivernovi, že se večer vrátí.“

„No, to je rychlá cesta. Co tam za tak krátkou dobu může vyřídit?“

„Nikdo neví, proč tam jel.“

Lily měla pocit, že služka ví víc, ale Wolvertonovo služebnictvo mělo zavřená ústa a ke svému pánovi bylo loajální. A tak než by naléhala, Lily raději lhostejně pokrčila rameny.

Westfield postavili na jednom ze tří kopců na severozápad od Londýna. Za jasného počasí bylo možné z jeho vrcholu vidět skoro tucet hrabství. Ta nejúctyhodnější ze soukromých škol produkovala velké politiky, umělce, básníky a vojáky. Alex tady jako mladík studoval. I když si vzpomínal na přísnou disciplínu učitelů a tyranii starších chlapců, pamatoval si taky bujné dny plné přátelství a rošťáren. Doufal, že si tady Henry povede dobře, ale očividně se mýlil.

Zasmušilý chlapec Alexe dovedl do kanceláře ředitele. Doktor Thornwait, ředitel, vstal od svého velkého stolu s mnoha zásuvkami a bez úsměvu ho zdravil. Thornwait byl hubený muž s rovnými šedivými vlasy. Mluvil tenkým a zamítavým hlasem. „Lorde Raiforde, rád bych řekl, že se mi ulevilo, že jste přijel pro našeho viníka. Je to mladý muž s nebezpečně výbušným temperamentem, pro Westfield zcela nevhodný.“

Během toho krátkého proslovu za sebou Alex uslyšel bratrův hlas. „Alexi!“ Henry, který seděl na dřevěné lavici u zdi, k němu přibíhal několika rychlými kroky, potom se vzpamatoval a pokoušel se mírnit.

Alex se zazubil, popadl ho vzadu za krk a přitiskl ho k sobě. Pak ho odtáhl a zblízka si ho prohlížel. „Proč říká, že jsi, ty kluku, nebezpečný?“

„Žert,“ přiznal se Henry.

Alex se tomu lítostivě usmál. Henry opravdu má živý smysl pro humor, ale je to skvělý chlapec, na kterého by byl každý otec pyšný. I když byl na dvanáctiletého chlapce malý, byl robustní a silný. Vynikal ve sportu a matematice a skrýval tajnou lásku k poezii. Jasně modré oči měl obvykle plné smíchu a světlé blond vlasy potřebovaly častěji česat, aby se zkrotily nezvládnutelné vlny. Alex si neuměl představit, co musel Henry provést, že ho vyloučili. Určitě slepil pár stránek v učebnicích nebo postavil nad pootevřené dveře kbelík vody. No, on už uklidní Thornwaitův vztek, omluví se a přesvědčí ho, aby Henrymu dovolili zůstat.

„Jaký žert?“ zeptal se Alex a díval se z doktora Thornwaita na Henryho.

Odpověděl mu Thornwait. „Vyhodil do povětří dveře mého domu,“ řekl přísně.

Alex zíral na svého bratra. „Cože jsi udělal?“

Henry měl dost rozumu na to, aby provinile odvrátil pohled. „Střelným prachem,“ přiznal se.

„Ten výbuch mě mohl vážně zranit,“ dodal Thornwait a svraštil obočí, „nebo moji hospodyni.“

„Proč?“ zeptal se konsternované Alex. „Henry, jako bys to ani nebyl ty.“

„Naopak,“ poznamenal doktor Thornwait. „Pro něho je to typické. Henry je chlapec, který má vzpurného ducha – neuznává autoritu, je neschopný podřídit se jakékoliv kázni…“

„K čertu s vámi, jestli ne!“ vyrazil Henry a na ředitele se zamračil. „Snesl jsem všechno, co jste mi naložil, a ještě víc!“

Thornwait významně pohlédl na Alexe.

Alex chlapce jemně objal kolem ramen. „Podívej se na mě.

Proč jsi vyhodil ty dveře?“

Henry zatvrzele mlčel, a tak začal odpovídat Thornwait.

„Henry patří k těm hochům, kteří ne…“

„Váš názor jsem už slyšel,“ přerušil ho Alex tak mrazivě, že okamžitě zmlkl. Zahleděl se znovu na svého bratra a pohled mu změkl. „Henry, vysvětli mi to.“

„Na tom nezáleží,“ mumlal Henry. „Řekni mi, proč jsi to udělal,“ varoval ho Alex. „Hned.“ Henry neochotně odpověděl. „Kvůli bití.“

„Bili tě?“ zamračil se Alex. „Z jakého důvodu?“

„Z jakéhokoliv chceš!“ Henry zrudl. „Metlou, rákoskou… Dělají to pořád, Alexi!“ Vzpurně se díval přes rameno na Thornwaita. „Jednou jsem se o minutu zpozdil na snídani, pak mi před učitelem angličtiny upadly knihy anebo nebyl můj krk dost čistý… Už měsíce mě mlátí skoro třikrát týdně a mám toho zatraceně plné zuby!“

„Stejné tresty jsem vyměřil i ostatním vzpurným studentům,“ řekl úsečně Thornwait.

Na Alexově tváři se nepohnul ani sval, ale uvnitř vřel vzteky. „Ukaž,“ nařídil Henrymu.

Henry zavrtěl hlavou a ještě víc zrudl. „Alexi…“

„Ukaž mi to,“ trval na svém Alex.

Henry sklouzl očima z Alexe na Thornwaita a těžce si povzdechl. „Proč ne? Thornwait už to viděl.“ Otočil se, neochotně si sundal sako, nervózně šmátral v pase a spustil si kalhoty.

Alex přestal dýchat, když viděl, co udělali jeho bratrovi. Spodní část jeho zad a zadek byly plné podlitin, strupů a modřin. Takové zacházení nemohl nikdo považovat za obvyklé nebo nutné, dokonce ani ten největší pedant. To bití

nebylo kvůli kázni – prováděl ho muž, který měl perverzní potěšení z toho, že jiným působil bolest. Pomyšlení, že tohle způsobili někomu, koho miluje… Alex se pokoušel ovládnout svůj vztek a třesoucí se rukou si přetřel obličej. Neodvažoval se podívat na Thornwaita, jinak by toho parchanta zabil. Henry si natáhl kalhoty a otočil se k němu. Jeho modré oči se rozšířily, když viděl Alexův studený pohled, a všiml si, jak mu na čelisti pracují svaly.

„Je to naprosto oprávněné,“ bránil se pokrytecky Thornwait. „Bití patří ve Westfieldu k tradici…“

„Henry,“ přerušil ho rozpačitě Alex. „Henry, udělali ti kromě bití ještě něco jiného? Ublížili ti i jinak?“

Henry se zatvářil zmateně. „Ne. Co tím myslíš?“

„Nic.“ Alex mu hlavou pokynul ke dveřím. „Běž ven,“ tiše řekl. „Hned tam budu.“

Henry pomalu poslechl a s neskrývanou zvědavostí se ohlédl.

Hned jak se zavřely dveře, vrhl se Alex k doktoru Thornwaitovi, který instinktivně couvl.

„Lorde Raiforde, bití je přijatelná metoda ve výchově chlapců…“

„Já s ní nesouhlasím!“ Alex ho drsně popadl a hodil s ním o zeď.

„Nechám vás zavřít,“ sípal ředitel. „Nemůžete…“

„Co nemůžu? Zabít vás, jak bych chtěl? Možná ne. Ale mám k tomu zatraceně blízko.“ Popadl ho za límec a zvedl nahoru, až se Thornwait sotva dotýkal podlahy. Vychutnával si slabý dusivý zvuk, který vycházel z ředitelova hubeného hrdla. Thornwait jako by mlhavou clonou viděl jen Alexovy ocelové oči a vyceněné bílé zuby. „Vím, jaký jsi perverzní parchant,“ pokračoval pohrdavě Alex. „Vybíjíš si své frustrace na chlapcích. Dělá ti dobře, když můžeš nějakého kluka šlehat přes zadek, až mu teče krev. Nejsi hodný toho, aby tě nazývali

mužem. Vsadím se, že jsi měl velké potěšení z bití mého bratra a ostatních nevinných, o které se máš starat!“

„K… kázeň…,“ sípal s bolestí Thornwait.

„Jestli po té tvé takzvané disciplíně bude mít nějaké trvalé následky, nebo jestli se od Henryho dozvím, že jsi ho zneužil i jinak, měl bys zmizet, než na tebe znovu položím ruce.“ Potom Alex stiskl Thornwaitův krk a držel, až sebou muž kroutil a hrůzou nemohl polykat. Počkal, dokud ředitelova tvář nebyla úplně šedivá. „Jinak ti nechám vycpat hlavu a pověsím ji Henrymu do ložnice na zeď,“ zavrčel. „Jako vzpomínku na dny, které strávil ve Westfieldu. Myslím, že se mu to bude líbit.“ Najednou ho pustil a nechal ho spadnout na podlahu. Ředitel přiškrceně sípal. Alex si znechuceně otřel ruce o kabát, otevřel dveře tak prudce, že narazily na zeď a otřásly se ve veřejích.

Našel Henryho v hale, vzal ho za paži a nasadil rychlé tempo. „Proč jsi s tím za mnou nepřišel?“ ptal se.

Henry se pokoušel stačit jeho dlouhým krokům. „Já nevím.“

Najednou Alex uslyšel Lily, jak ho obviňuje, že je nepřístupný a necitelný. Že by mohla mít pravdu? Silně se zamračil. „Copak sis myslel, že s tebou nebudu souhlasit? Že to nepochopím? O tomhle jsi mi měl už dávno říct!“

„Zadrž,“ mumlal Henry. „Myslel jsem si, že se to tady zlepší… nebo že bych to mohl zvládnout sám…“

„Tím, že použiješ výbušniny?“

Chlapec ztichl. Alex si neradostně povzdechl. „Henry, já nechci, abys zvládal něco sám. Jsi ještě mladý a já za tebe zodpovídám.“

„Já vím,“ řekl uraženě Henry. „Ale věděl jsem, že máš teď moc práce s jinými věcmi, jako je svatba…“

„K čertu se svatbou! Tím se neomlouvej.“

„Co ode mě chceš?“ zeptal se prudce chlapec.

Alex stiskl zuby a přinutil se zůstat klidný. „Chci, abys pochopil, že kdykoliv budeš mít potíže, měl bys přijít za mnou. Jakékoliv potíže. Nikdy nebudu mít tolik práce, abych ti nepomohl.“

Henry přikývl. „Co teď budeme dělat?“

„Pojedeme domů do Raiford Parku.“

„Opravdu?“ Skoro se usmál. „Ale moje věci jsou pořád ještě v internátě…“

„Něco důležitého?“

„Ani ne…“

„Dobře. Necháme to všechno tady.“

„Budu se muset vrátit?“ zeptal se s hrůzou Henry.

„Ne,“ řekl energicky Alex. „Zaměstnám učitele. Můžeš se učit s místními chlapci.“

Henry vykřikl radostí a vyhodil svou školní čepici do vzduchu. Spadla na podlahu a zůstala tam ležet.

„Pst. Myslím, že přijíždí.“ Lily si všimla Alexova kočáru, který se přibližoval k domu, a vystrčila Zachariáše z hudebního pokoje. On, Totty a Penelopa se tam vesele bavili zpěvem písní a hrou na klavír.

„Lily, řekni mi, co máš v plánu.“

„Myslím si, že Wolverton po celodenní jízdě přijde do knihovny na skleničku. A já chci, aby nás viděl spolu.“ Energicky ho vtáhla do těžkého koženého křesla. Vrhla se mu na klín a přitiskla mu ruku na ústa, když protestoval. „Tiše, Zachu – neslyším ani slovo.“ Naklonila hlavu a poslouchala kroky, které se blížily. Těžké, pravidelné našlapování… To musí být Wolverton. Odsunula Zachariášovi ruku z úst a objala ho kolem krku. „Polib mě. A přesvědčivě.“

„Ale Lily, musíme to dělat? Moje city k Penny…“

„To nic neznamená,“ řekla netrpělivě.

„Ale je to nut…“

„Udělej to, kruci!“

Polibek byl stejný jako všechny, které kdy dostala, což znamená nijaký. Jen Bůh ví, proč básníci oslavují něco tak nechutného. Měla nutkání souhlasit se spisovatelem Swiftem, když se ptal, který blázen vynalezl líbání. Ale zamilovaným párům se to líbí a Wolverton si musí myslet, že ona a Zachariáš se milují.

Dveře do knihovny se otevřely a najednou nastalo tíživé ticho. Lily se dotkla Zachariášových jemných hnědých vlasů a pokoušela se vypadat, že je plně zaujatá polibkem. Pak pomalu zvedla hlavu, jako by si teprve teď všimla vyrušení. Stál tam Wolverton a po cestě vypadal zmačkaně a zaprášeně a jeho bronzová tvář se začínala pořádně mračit. Lily se na něho drze zazubila. „Jestli tohle není lord Raiford se svým obvyklým milým výrazem. Jak vidíte, pane, narušil jste důvěrnou chvilku mezi…“ Najednou zmlkla, když si všimla hocha, který stál vedle Wolvertona. Malý, blonďatý chlapec s tázavýma modrýma očima a náznakem smíchu v nich. Nepočítala s tím, že by její objetí se Zachariášem viděl ještě někdo jiný kromě Wolvertona. Lily cítila, že se červená.

„Slečno Lawsonová,“ řekl Wolverton se zlověstným výrazem na tváři, „toto je můj mladší bratr Henry.“

„Ahoj, Henry,“ podařilo se Lily vykoktat.

Chlapec se se zájmem podíval na její nucený úsměv a neztrácel čas zdvořilostmi. „Proč jste líbala vikomta Stamforda, když si budete brát Alexe?“

„Ach, já nejsem ta slečna Lawsonová,“ odpověděla rychle Lily. „Mluvíš o mé ubohé… chci říct mladší sestře.“ Uvědomila si, že ještě pořád sedí Zachariášovi na klíně, prudce vyskočila a skoro upadla. „Penny s matkou jsou v hudebním pokoji,“ oznámila Alexovi. „Zpívají písně.“

Alex stroze kývl. „Pojď, Henry,“ zavelel energicky.

„Představím tě Penelopě.“

Zdálo se, že ho Henry neslyší, protože obešel Lily, která si urovnávala šaty. „Proč máte tak okousané vlasy?“ ptal se.

Lily se smála tomu popisu módního střihu. „Lezly mi do očí na lovu a při střílení.“

„Vy lovíte?“ Henry na ni fascinovaně zíral. „Pro ženy je to nebezpečné, víte?“

Lily rychle pohlédla na Wolvertona a zjistila, že na ni zírá. Neodolala a musela ho poškádlit. „No, Henry, to už jsem slyšela od tvého bratra, když jsme se poprvé setkali.“ Zaklesli se do sebe očima. Najednou ho zradil slabý pohyb koutku úst, jako by zadržoval smích. „Pane,“ vyhrkla rozpustile Lily,

„nebojte se, že budu mít na Henryho špatný vliv. Jsem nebezpečnější pro starší muže než pro ty mladší.“

Alex obrátil oči v sloup. „To vám věřím, slečno Lawsonová.“ Vystrčil Henryho ze dveří a bez ohlédnutí odešel.

Lily se ani nepohnula. Byla celá zmatená a srdce jí nepravidelně tlouklo. Pohled na něho, celého unaveného a neupraveného, s rukou na rameni svého mladšího bratra, jako by ho chtěl chránit… Měla z toho všeho zvláštní pocit. Nebyla z žen, které muže obskakují, a přece se jí najednou zdálo, že by mu měl někdo uhladit vlasy, objednat lehkou večeři a přimět ho, aby se vyzpovídal, proč má v očích takový utrápený pohled.

„Lily,“ zeptal se Zachariáš, „myslíš, že nám to uvěřil?“

„Jsem si jista že ano,“ automaticky odpověděla. „Proč by neměl?“

„On je velmi vnímavý muž.“

„Už mě zatraceně unavuje, jak ho všichni přeceňují,“ řekla Lily. Okamžitě ji zamrzelo, že byla tak příkrá. To jenom užasla nad tím, co se jí právě vynořilo v mysli. Její divoká představivost jí právě vykreslila obrázek, jak objímá Wolvertona, cítí na svých rtech jeho pevná ústa a rukama hladí jeho světlé vlasy. Až se jí bolestí stáhl žaludek. Nevědomky zvedla ruku, aby si upravila vlasy, které jí vstávaly vzadu na krku. Držel ji jenom jednou, když spadla na middletonském

honu a Wolverton ji zvedl a skoro ji uškrtil. Síla jeho rukou a násilí, které mu viděla na tváři, ji vystrašily.

Pochybovala, že tuto stránku své povahy někdy odhalil před Caroline Whitmoreovou.

Lily byla na záhadnou Caroline Whitmoreovou okamžitě zvědavá. Milovala Wolvertona, nebo s tím sňatkem souhlasila jenom kvůli jeho obrovskému bohatství? Nebo kvůli aristokratickému původu… Slyšela, že na Američany dělají tituly a modrá krev docela dojem.

A jaký byl Wolverton, když byl s Caroline? Bylo možné, že byl vřelý a usměvavý? Udělala ho Caroline šťastným?

Nezodpovězené otázky Lily trápily. V duchu se pokárala. Nezáleží na tom, jaká byla Wolvertonova ztracená láska. Nejdůležitější bylo zachránit před ním Penelopu.

*

Alex se rozloučil s učitelem a povzdechl si. Ten muž, pan Hotchkins, byl čtvrtý, který se ucházel o místo Henryho učitele. Zatím se mu ani jeden nezdál vhodný. Odhadoval, že zabere nějaký čas, než se mu podaří najít takového, který bude mít tolik porozumění a smyslu pro kázeň, aby to vyhovovalo Henryho potřebám. Mezi tímto a schůzkami s rozzlobenými nájemci měl Alex spoustu práce. Nájemci zuřili kvůli škodám, které jim na úrodě páchali zajíci a králíci. Ve stejné době mu oznámil jeho hajný, že značně vzrostlo pytlačení. „Nevadí, že si upytlačí králíky, pane,“ stěžoval si hajný. „Ale oni líčí pasti v noci a brání bažantům v rozmnožování. Příští rok nebude co střílet!“

Alex vyřešil problém tím, že nájemcům nabídl náhradu za zničenou úrodu, pokud omezí nelegální pytlačení. Ti však vůbec nepřipustili, že by něco takového dělali. Mezitím měl jednání s několika místními správci, kteří se mu starali o jeho Buckinghamské panství, a projednával s nimi vybírání nájmu a ostatní podrobnosti vedení panství.

„Měl byste si najmout správce na plný úvazek,“ poznamenala Lily poté, co tajně vyslechla několik rozhovorů.

„Jiní muži ve vašem postavení to tak dělají.“

„Já vím, jak se mám starat o své záležitosti,“ odpověděl ostře Alex.

„Samozřejmě.“ Lily se na něho uštěpačně usmála.

„Nejraději děláte všechno sám. Možná by se vám líbilo, kdybyste sám od každého vybíral i nájem, ale nemáte čas. Docela mě udivuje, že nezametáte a neleštíte podlahu v celém domě a nezaděláváte v kuchyni na chléb – proč na to mít sluhu, když jste sám tak schopný?“

Alex na to odsekl, aby se starala o své věci, a ona ho nazvala středověkým tyranem.

V soukromí ale její návrh schvaloval. Hodně práce, kterou dělal sám, mohli klidně vykonávat jeho zaměstnanci. Ale co když bude mít pro sebe víc času? Co bude dělat? Trávit ho s Penelopou? I když se k sobě chovali dokonale zdvořile, nenacházeli jeden v druhém žádné velké zalíbení.

Byla tady možnost hrát, lovit, pořádat večírky a zabývat se v Londýně politikou. To všechno byla jedna velká nuda. Alex si myslel, že by mohl obnovit některá stará přátelství. V uplynulých dvou letech se vyhýbal společnosti nejbližších známých, zvlášť těch, kteří znali Caroline a po její smrti mu vyjadřovali svůj soucit. Alex nesnesl tu lítost v jejich očích.

Frustrovaný a rozladěný šel navštívit Penelopu, která se držela matky jako stín. Pokoušel se s nimi hovořit, vypil si s nimi šálek vlažného čaje, který mu nabídly. Penelopa se na něho stydlivě dívala, zatímco vyšívala na bubínku a protahovala barevné hedvábí látkou. Vypadala panensky a kultivovaně, když se její měkké ruce zručně pohybovaly nad bílým mušelínem. Po několika minutách houstnoucí atmosféry zamumlal něco o práci, kterou musí udělat, a utekl.

Z galerie se ozýval smích a pleskání karet. Šel to zvědavě prozkoumat. Nejdřív ho napadlo, že Henry má návštěvníky.

Na naleštěné podlaze seděly se zkříženýma nohama dvě postavy a hrály karty. Jedna z nich měla zcela jasně Henryho hranatá ramena. Ale ta druhá… ta druhá… Alex se zamračil, když ji poznal. Nejenže měla na sobě své malinové kalhoty, ale vypůjčila si taky jednu z Henryho vest a košili. Alex úmyslně vešel do galerie, aby ji pokáral za její nevhodné a nespoutané chování. Jak k nim dorazil, očima Lily přelétl a ztěžka polkl. Jak seděla, kalhoty se jí na stehnech a kolenou napínaly a odhalovaly její štíhlé nohy.

Bůh mu pomoz, ale byla to ta nejvíce zneklidňující žena, kterou kdy znal. Kdysi poznal hodně svůdných dam, viděl je oblečené i svlečené, v přepychových večerních toaletách i v průhledném nic, nahé v koupeli, ve francouzském hedvábném prádle, které drželo jenom na úzkých stuhách. Ale nic se nevyrovnalo pohledu na Lily Lawsonovou v kalhotách.

Alex cítil, jak rudne, a celé tělo mu tuhlo a napínalo se vzrušením. Zoufale se snažil představit si v duchu Penelopu. Když se mu to nepodařilo, šel ještě hlouběji do minulosti pro vzpomínku na Caroline. Ale ani její tvář si už nedokázal vybavit… Sakra, sotva si ji pamatoval… Byla tady pouze Lilyina kolena, její kudrnatá tmavá hlava, hbitý pohyb jejích prstů, jak míchala balíček karet. Musel bojovat o dech. Poprvé v životě si nedokázal vyvolat hlas Caroline, ani rysy její tváře… Všechno bylo ponořeno do tiché mlhy. Jeho zmučené smysly byly přitahovány k Lily, jejíž živá krása byla středem všeho světla v galerii.

Lily rychlým pohledem rozeznala Alexe. Ramena se jí napjala, jak čekala na nějakou negativní poznámku. Když nic nepřišlo, pokračovala ve svém představení. Zkušeně snímala a vynášela karty. „Teď se dívej, Henry,“ pobízela ho. „Prostě protlač tuto hromádku karet přímo touto druhou hromádkou… a budou na stejném místě jako předtím… a vidíš? Eso je pořád na spodu.“

Henry se smál a vzal si balíček, aby si to vyzkoušel.

Alex pozoroval, jak si hoch prstem značí karty. „Víte, co dělají těm, kteří v kartách podvádí?“ ptal se.

„Jenom těm špatným,“ odpověděla Lily dřív než chlapec.

„Ty dobré nikdy nepřistihnou.“ Ukázala na volné místo na podlaze vedle nich, jako když dáma v elegantním saloně nabízí ladně židli. „Nechcete se k nám připojit, pane? Musím vám říct, že porušuji jedno ze svých nejpřísnějších pravidel, když vašeho bratra učím své nejlepší triky.“

Alex si sedl na podlahu k ní. „Měl bych být vděčný?“ suše se zeptal. „Děláte mi z bratra podvodníka…“

Lily se na něho zazubila. „To tedy ne. Pouze chci, aby si tento ubohý mladík uvědomil, jak by ho někteří lidé mohli využívat.“

Henry vykřikl znechuceně sám nad sebou, když mu sklouzly prsty a karty se rozházely po podlaze.

„To je v pořádku,“ řekla Lily a naklonila se, aby je posbírala.

Alex nedokázal přestat zírat na její nádherně kulatý zadeček a jeho tělo začalo znovu reagovat a kůže se mu rozpálila. Přitáhl si cípy kabátu do klína. Měl by okamžitě vyskočit a odejít. Ale místo toho zůstal ve sluncem zalité galerii a seděl na podlaze blízko ženy, která by člověka dohnala k šílenství. Žádnou takovou nikdy v životě nepoznal.

Henry smíchal karty dohromady. „Co je s mým učitelem, Alexi?“

Alex odtrhl svou pozornost od Lily. „Ještě jsem nikoho vhodného nenašel.“

„To je dobře,“ řekl důrazně hoch. „Ten poslední vypadal jako prasečí prdelka.“

Alex se zamračil. „Cože?“

Lily se spiklenecky naklonila k Henrymu. „Henry, nepoužívej ta nová slova, která tě naučila teta Lily, dokud Alex neodejde.“

Alex bez přemýšlení chytil Lily za paži. „Slečno Lawsonová, vy jste mi tady šikovně předvedla všechny důvody, proč vás nechci mít poblíž Henryho.“ Lily jeho dotyk vystrašil. Podívala se na něho a čekala, že se bude chladně mračit. Místo toho uviděla smutný, chlapecký úsměv, po kterém jí poskočilo srdce. Bylo zvláštní, jak ji uspokojil pocit, že ho rozveselila. Smála se na něho svýma hnědýma očima, když Henrymu adresovala další poznámku.

„Víš, proč ti tvůj bratr ještě nenašel učitele? Nebude spokojený, dokud nenajde Galilea, Shakespeara a Platona, pokud možno všechny v jednom. Je mi tě líto, můj chlapče.“

Henry zkřivil tvář. „Alexi, řekni jí, že to není pravda.“

„Mám určité požadavky,“ připustil Alex a pustil Lily ruku.

„Najít kvalifikovaného učitele zabírá víc času, než jsem čekal.“

„Proč nenecháte Henryho? Ať si vybere sám?“ navrhla Lily. „Vy se budete moct věnovat své práci, zatímco on si s nimi promluví. Pak vám ho dá ke schválení.“

Alex si ironicky odfrkl. „To bych rád viděl, jakého učitele by si on vybral.“

„Myslím, že by se rozhodoval docela zodpovědně. Kromě toho to bude jeho učitel. Myslím, že by se k tomu měl vyjádřit.“

Zdálo se, že Henry tu otázku zvažuje. Modrýma očima se podíval na Alexe. „Vybral bych si toho nejlepšího, Alexi, ať se propadnu, jestli ne.“

Ten nápad byl neobvyklý. Na druhou stranu, možná by ta zodpovědnost byla pro Henryho dobrá. Napadlo ho, že se tím přece nikomu neublíží. „Budu o tom přemýšlet,“ řekl stroze Alex. „Ale konečné rozhodnutí bude na mně.“

„Výborně,“ poznamenala spokojeně Lily. „Zdá se, že občas umíte být rozumný.“ Vzala si od chlapce karty, hbitě je zamíchala a položila balíček na podlahu. „Nechcete sejmout, pane?“

Alex na ni upřeně zíral. Přemítal, jestli takhle vypadá v Cravenova klubu. Hnědé oči jí šibalsky zářily, štíhlou rukou si odhrnovala dozadu kučery, které jí padaly do čela. Nikdy nebude nikomu upejpavou, upjatou manželkou. Bude zábavnou společnicí s vlastnostmi kurtizány, kombinací hazardérky s čarodějnicí… Byla tisícem různých věcí a žádnou z nich nepotřeboval. „Co se hraje?“ ptal se.

„Učím Henryho některým fintám oka.“ A její půvabná tvář se vyzývavě zazubila. „Myslíte, že to umíte, Wolvertone?“

Pomalu se natáhl pro balíček a sejmul si. „Rozdávejte.“

5

Lily ohromeně zjistila, že Alex je v kartách odborník. Víc než odborník. Aby ho porazila, musela podvádět. Předstírala, že Henrymu dává další pokyny, aby si tajně vzala vrchní kartu z balíčku. Příležitostně rozdávala druhé v pořadí nebo ze spodu. Jednou či dvakrát použila zvláštní míchání, aby karty předem seřadila do určitého pořadí, něco, co se naučila od Dereka po hodinách procvičování před zrcadlem. Pokud ji Alex podezříval, byl zticha… tedy skoro až do konce hry.

„A tohle,“ řekla Lily během poslední hry Henrymu, „jsou dva způsoby, jak to zahrát, protože eso může mít hodnotu buď jedenácti bodů, nebo jednoho. Nejlepší postup je ta nejvyšší. Když to nejde, dej mu jeden bod.“

Henry ji poslechl, vynesl kartu a spokojeně se zazubil.

„Dvacet,“ zvolal. „Nikdo nemá víc.“

„Pokud,“ poznamenal suše Alex, „nemá slečna Lawsonová něco v ruce.“

Lily se na něho ostražitě podívala a uvažovala, jestli ji přistihl při podvádění. Musel. Pro jeho odevzdaný výraz nemohlo být žádné jiné vysvětlení. Několikrát hbitě kmitla prsty, rozdala poslední karty a byl konec hry. „Tuto hru vyhrál Henry,“ vesele řekla. „Příště si zahrajeme o peníze, Henry.“

„Ani za nic na světě,“ odporoval Alex.

Lily se zasmála. „Nedělejte z toho vědu, Wolvertone. Měla jsem v úmyslu vsadit šilink nebo dva, a ne připravit chudáka kluka o dědictví.“

Henry se postavil a se zasténáním se protáhl. „Příště budeme hrát u stolu a sedět na židlích,“ podotkl. „Ta podlaha je zatraceně tvrdá!“

Alex se na něho účastně podíval. „Jak je ti?“

„Dobře.“ Henry se usmál, když pochopil, na co Alex naráží. „Opravdu je to v pořádku, Alexi.“

Alex přikývl, ale Lily si všimla, že v bledých očích má stejný utrápený výraz jako minulý večer. Zůstal sedět, i když Henry poněkud ztuha odešel. „Co se stalo?“ zeptala se Lily.

„Proč jste se Henryho ptal…“

„Slečno Lawsonová,“ přerušil ji Alex, vstal a natáhl k ní ruku, aby jí pomohl. „Ještě nikdy jsem neviděl ženu, která by tak šikovně podváděla.“

Na chvíli byla mimo. „Roky jsem to cvičila,“ rozumně připustila.

Najednou se Alex usmál, protože ho pobavil její absolutní nedostatek studu, a bílé zuby v jeho opálené tváři jen svítily. Chytil její malou ruku, vytáhl ji nahoru a rychle se podíval na její štíhlé tělo. „A bylo to nutné, když jste chtěla porazit dvanáctiletého kluka?“

„To nebylo mým cílem. Chtěla jsem porazit vás.“

„Proč?“

Dobrá otázka. Nemělo by jí záležet na tom, jestli s ním vyhraje nebo prohraje. Lily se mu rozpačitě podívala do stříbrných očí a z celého srdce si přála, aby k němu mohla být i nadále lhostejná. „Prostě jsem měla pocit, že to musím udělat.“

„Mohlo by být zajímavé, kdybyste se jednou pokusila hrát čestně,“ poznamenal. „Pokud jste toho schopná.“

„Teď si zahrajme čestně, pane. Kdo prohraje, musí vítězi odpovědět na každou otázku, na kterou se zeptá.“ Hbitě hodila na zem dvě karty, jedna se obrátila u jeho nohy lícem nahoru. Sedmička. Ta druhá přistála u ní. Královna.

Alex si prohlédl její skloněnou hlavu. Stála blízko něho. Najednou si představil, že jí v rukou sevře hlavu a zaboří si do

jejích černých kudrnatých vlasů nos i ústa, nadechne se její vůně, její pleti… Představil si, že klesne na kolena, přitáhne si k sobě její boky a ztratí se v jejím teplém těle. Cítil, že rudne a je celý napjatý, a pokoušel se ty zakázané představy vypudit z mysli. Celou silou své vůle se pokoušel ovládnout. Když k němu vzhlédla, byl si jistý, že musela poznat, jaké ostudné myšlenky se mu honí hlavou. Kupodivu se zdálo, že si ničeho nevšimla.

„Další?“ zeptala se Lily. Přikývl. S přehnanou péčí vzala z balíčku vrchní kartu a položila ji na podlahu. Desítka.

„Dobrá,“ řekl.

Lily si okázale vzala další kartu pro sebe a zazubila se, když viděla, že je to devítka. „Vyhrála jsem, Wolvertone. A teď mi řekněte, proč jste měl teď takovou starost o Henryho – ne, řekněte mi, proč jste ho vzal ze školy. Kvůli známkám? Má nějaké…“

„To jsou už tři otázky,“ přerušil ji sarkasticky Alex. „A než vám odpovím, chci vědět, proč se o to tak zajímáte.“

„Mám toho chlapce ráda,“ odpověděla důstojně Lily.

„Ptám se z opravdového zájmu.“

Uvažoval o tom. Možná že mluví pravdu. Zdá se, že ona a Henry spolu dobře vycházejí. „To nebylo kvůli známkám,“ prudce vyhrkl. „Henry se dostal do potíží. Nedochvilnost, uličnictví, nic neobvyklého. Ředitel ho ukázňoval…“ Alex stiskl pevně čelisti.

„Zbil ho?“ Lily zírala na jeho odvrácenou tvář. Z tohoto úhlu vypadaly jeho rysy zvlášť ostře, jako tvář zlatého satyra.

„Proto občas tak strnule chodí. Byl to hrozné, že?“

„Ano, bylo.“ Stroze dodal: „Chtěl jsem Thornwaita zabít.

Ještě pořád chci.“

„Ředitele?“ Bez ohledu na odpor k lidem, kteří byli schopni takové krutosti k dětem, Lily toho muže skoro litovala. Předpokládala, že Thornwaitovi to tak snadno neprojde.

„Henry mu pod dveře položil nálož,“ pokračoval Alex.

Lily se tomu zasmála. „Nečekala bych od něho nic menšího!“ Její pobavení ale rychle zmizelo, když pozorovala Alexův nesmiřitelný výraz. „Ale vás rozčiluje ještě něco jiného… Musí to být…, že Henry vám nic neřekl o tom, co se děje?“ Přečetla si odpověď v jeho tiché tváři.

Najednou pochopila. Alex, se svým nerozumným pocitem zodpovědnosti za každého a za všechno, obviňoval sám sebe. Očividně toho chlapce bezmezné miloval. Teď měla perfektní příležitost zakroutit nožem v jeho ráně, aby mu bylo ještě hůř. Místo toho se mu pokusila ulehčit.

„To mě nepřekvapuje,“ pokračovala. „Většina chlapců v jeho věku je mimořádně hrdá, víte? Nepokoušejte se tvrdit, že vy jste takový nebyl. Henry se zcela pochopitelně pokoušel zvládnout všechno sám. Nechtěl za vámi běžet jako malé dítě. Všimla jsem si, že chlapci tak přemýšlejí.“

„Co vy víte o chlapcích?“ zamumlal.

Káravě se na něho podívala. „To není vaše chyba, Raiforde, i když byste si chtěl na ramena naložit všechnu vinu. Jste moc svědomitý – skoro tak moc, jak velké je vaše ego.“

„Od vás tedy opravdu nepotřebuju žádné přednášky o svědomí,“ řekl jízlivě. Ale díval se na ni bez obvyklého nepřátelství a jeho hluboké šedé oči způsobily, že ucítila něco zvláštního, co pronikalo celým jejím tělem. „Slečno Lawsonová…“ Ukázal na karty, které držela v ruce. „Chcete si zahrát další kolo na pravdu?“

„Proč?“ Lily se usmála a pleskla o zem další dvojicí karet.

„Na co byste se rád zeptal, pane?“

Stále na ni zíral. Lily se zdálo, že i když stáli odděleně, on se jí dotýká. Samozřejmě nedotýkal, ale přesto měla dusivý pocit, který ji v mysli varoval… Ano, úplně stejně se cítila s Giuseppem… Ohrožená…, ovládaná.

Alex ignoroval karty, hru a napjatě ji pozoroval. „Proč nenávidíte muže?“

Nemohl si pomoct, musel se zeptat. Ta zvědavost v něm rostla každým slovem, které od ní slyšel, každým ostražitým pohledem, který věnovala jemu, otci, dokonce i Zachariášovi. Držela si odstup od všech mužů, kteří se kdy octli v její blízkosti. Pouze s Henrym byla jiná. Alex si mohl jenom domýšlet, že Henry je příliš mladý na to, aby ji ohrožoval. Instinktivně cítil, že ji v minulosti někdo zneužil do té míry, že začala považovat muže za nepřátele, které využije a zmanipuluje.

„Proč já…“ Lily šokované zmlkla. Jenom Derek ji dokázal několika slovy úplně odzbrojit. Proč se na něco takového ptá? Určitě nemá žádný osobní zájem o její pocity. Ptá se proto, že určitě nějak vycítil, co by jí ublížilo. Ten parchant.

A má pravdu… Ona muže opravdu nenáviděla, i když to nikdy nevyslovila ani jinak nedala najevo. Co tak pitomě úžasného by na nich mělo být? Její otec ji ignoroval, snoubenec ji nechal, Giuseppe zneužil její těžce získanou důvěru. Muži jí sebrali její dítě. Dokonce i její přátelství s Derekem bylo založeno na vydírání. K čertu s nimi se všemi!

„Pro dnešní odpoledne už mám dost her,“ prohlásila, pustila balíček, až se karty rozletěly po podlaze. Rychle se otočila a odešla z galerie. Slyšela za sebou Alexe, který ji dostihl třemi dlouhými kroky.

„Slečno Lawsonová…,“ chytil ji za ruku.

Prudce se otočila a divoce se mu vytrhla. „Nedotýkejte se mě,“ zasyčela. „Už se mě nikdy nedotýkejte!“

„Dobře,“ tiše řekl. „Uklidněte se. Neměl jsem právo se ptát.“

„Je to snad nějaká omluva?“ Hruď se jí dmula vzteky.

„Ano.“ Alex nečekal, že se jí svou otázkou tak dotkne. Dokonce i teď se Lily pokoušela ovládnout. Obvykle byla tak drze sebevědomá. Poprvé mu připadala jako křehká žena, která žije v nějakém hrozném napětí. „Bylo to nevhodné.“

„To máte zatraceně pravdu.“ Lily si prohrabovala rukou vlasy, až se jí kučery divoce kroutily do čela. Její pátravé oči se zavěsily na jeho tvář. Zdálo se, že nedokáže zabránit výbuchu obviňujících slov. „Ale tady máte svou zatracenou odpověď. Ještě jsem se nesetkala s mužem, který by byl hodný důvěry. Nikdy jsem nepoznala takzvaného gentlemana, který by měl to nejmenší ponětí o cti a slitování. Vy všichni rádi vřískáte o své cti, zatímco pravda je…“ Najednou zavřela ústa.

„Zatímco pravda je…,“ opakoval Alex a přál si, aby pokračovala. Chtěl znát alespoň tento malý kousek. Bože, potřeboval by přinejmenším celý život na to, aby ji pochopil.

Lily pomalu, ale rozhodně zavrtěla hlavou. Zdálo se, že ty silné city zázračně zmizely, a Alex najednou pochopil, že její tvrdohlavost se vyrovná té jeho. S drzým úsměvem ho pozorovala. „Zmizte, pane,“ vybídla ho vesele a nechala ho v galerii, pokryté rozházenými kartami.

Něco toho rána způsobilo, že Lily začala ostře bolet hlava a nepřestávala. Strávila den ve společnosti Totty a Penelopy a jen na půl ucha naslouchala jejich ženskému tlachání. Omluvila se z večeře a ponimrala se ve studeném hovězím s chlebem, které měla na podnosu ve svém pokoji. Spláchla to dvěma sklenicemi červeného vína, převlékla se do noční košile a lehla si, aby si odpočinula. Hedvábné damaškové závěsy, které visely ze stropu, halily postel do stínu. Unaveně změnila pozici, lehla si na břicho a rukama objala polštář pod sebou. Osamělost jí ležela na hrudi jako studená, nepříjemná tíže.

Chtěla někoho, s kým by si mohla povídat. Chtěla se zbavit svého břemene. Potřebovala tetu Sally, jedinou, která o Nicol věděla. Se svou jadrnou moudrostí a neobvyklým smyslem pro humor byla Sally schopná zvládnout každou nesnáz. Pomáhala porodní bábě při narození Nicol a starala se o Lily něžně jako matka.

„Sally, já chci své dítě,“ zašeptala Lily. „Kdybys tady jenom byla, pomohla bys mi vymyslet, co mám dělat. Všechny peníze

jsou pryč. Už žádné nemám. Začínám si zoufat. Co jenom budu dělat? Co?“

Vzpomněla si, jak šla za Sally a v bouřlivém záchvatu zoufalství a studu se jí přiznala, že měla milence a v té jediné noci nedovolené vášně počala dítě. Tenkrát si myslela, že se jí nic horšího nemůže stát. Sally ji utěšila střízlivým uvažováním. „Přemýšlela jsi, že bys dala dítě pryč?“ ptala se.

„A někomu za jeho výchovu zaplatila?“

„Ne, to bych neudělala,“ odpověděla Lily se slzami v očích.

„To dítě je nevinné. On – nebo ona – si nezaslouží platit za mé hříchy.“

„Když si tedy chceš to dítě nechat, můžeme žít spolu v Itálii,“ rozzářila se nadšeně Sally. „Budeme rodina.“

„Ale to bych od tebe nemohla žádat.“

„Vždyť jsi nežádala. Já jsem ti to nabídla. Podívej se na mě, Lily. Jsem bohatá stará žena, která si může dělat, co se jí zlíbí. Mám dost peněz na naše potřeby. Nemusíme se vůbec starat o zbytek světa a jeho pokrytectví.“

K Lilyině smutku Sally zemřela brzy po narození dítěte. Lily ji postrádala, ale našla útěchu ve své malé dceři. Nicol byla středem jejího světa a naplnila jí dny láskou. Pokud měla Nicol, všechno bylo v pořádku.

Lily cítila, jak jí z očí kanou slzy a jak polštář horkou vlhkost pohlcuje. Bolest se z hlavy přestěhovala do krku, jak začala potichu plakat. Ještě nikdy se před někým nezhroutila, dokonce ani před Derekem. Něco v něm by jí nedovolilo, aby byla tak zranitelná. Derek ve svém životě hodně vytrpěl. Pokud vůbec někdy s někým měl soucit, ta schopnost ho opustila už dávno. Lily zoufale uvažovala, kdo se stará o její dceru. A kdo, pokud vůbec, ji utěšuje, když pláče.

Alex se ve spánku zavrtěl a zasténal, pohlcený v mučivém snu. Podvědomě cítil, že to není skutečné, ale nemohl se probudit. A tak se hlouběji ponořil do světa mlhy, stínů a pohybu. Lily tam byla. Všude kolem sebe slyšel její škádlivý

smích. Zírala na něho svýma zářivýma hnědýma očima. Uličnicky a pobaveně se usmívala a dívala se mu přímo do očí, když sklonila ústa a lehce ho kousla do ramene. Zavrčel a pokoušel se ji odtlačit, ale najednou byla nahá a jejich těla byla propletená. Měl pocit, že se vznáší, když po něm klouzaly její hedvábné údy. „Ukaž mi, co chceš, Alexi,“ s významným úsměvem šeptala.

„Běž ode mě,“ řekl chraplavým hlasem, ale ona ho neposlouchala, jenom se tiše smála, pak mu oběma rukama chytila hlavu a tlačila ho dolů, tam, kde chtěl její ústa… tam…

Alex sebou divoce trhl, probudil se a lapal po dechu. Přetřel si čelo a zjistil, že má zpocené vlasy a celé tělo ho silným vzrušením až bolelo. Zklamaně zaklel, vzal si polštář, zkroutil ho a praštil s ním o zeď. Chtěl ženu. Ještě nikdy nebyl tak zoufalý. Ignoroval svůj bušící pulz a přemýšlel, kdy naposled spal se ženou. Od té doby, co se zasnoubil s Penelopou, nikoho neměl. Cítil, že jí to dluží. Myslel si, že několik měsíců celibátu ho nezabije. Idiote, řekl si zuřivě. Idiote.

Musí něco udělat. Mohl by jít rovnou do Penelopina pokoje. Nelíbilo by se jí to. Protestovala by a plakala, ale Alex věděl, že by si ji podrobil. Mohl by si vynutit, aby ho pustila k sobě do postele. Koneckonců za pár týdnů budou mít svatbu.

Dávalo to smysl. Přinejmenším muži, který umíral nedostatkem sexu. Ale myšlenka na milování s Penelopou…

Jeho mysl se od té představy odvrátila. Samozřejmě by se mu ulevilo.

Ne. To nebylo to, co chtěl. Ona je ta, kterou chce.

Co je sakra s tebou? ptal se Alex sám sebe a divoce vyskočil z postele. Prudce rozhrnul závěsy, aby dovnitř mohlo měsíční světlo. Dlouhými kroky přešel k umyvadlu, nalil si trochu studené vody a našplíchal si ji do tváře. Už celé dny je nějaký zmatený, vlastně od chvíle, co se setkal s Lily. Kéž by se mu podařilo uhasit ten vnitřní oheň. Kéž by mohl jasně myslet.

Potřebuje se napít. Koňak. Ne, trochu dobré skotské whisky, kterou měl vždycky jeho otec, typicky světlé, chutnající po kouři a vřesu. Potřebuje něco, co mu popálí krk a spálí všechny myšlenky, které ho mučí. Natáhl si prošívaný modrý župan a vyšel z ložnice. Procházel sloupovou chodbou, která spojovala východní křídlo s velkým hlavním schodištěm. Zpomalil, když uslyšel zavrzání jednoho ze schodů.

Zastavil se, naklonil hlavu a čekal ve tmě. Vrz. Zase se to ozvalo. Někdo scházel ze schodů. A on přesně věděl, kdo to je.

Výhružně se usmál. Teď bude mít možnost přistihnout Lily na jejím tajném dostaveníčku s jedním ze sluhů. A použije to, aby ji mohl vyhodit z domu. A až bude Lily pryč, všechno bude jako dřív. Alex se pomalu kradl chodbou. Všiml si, že Lily jde hlavní halou. Tenká bílá noční košile se za ní jemně táhla, jak přecházela mramorovou podlahu. Šla na schůzku s milencem. Měla tak ladnou chůzi, že se zdálo, jako by se vznášela. Alex si uvědomoval, že se v něm jako jed šíří hořký pocit. Pokoušel se ho pojmenovat, ale jeho pedantská povaha byla zatemněná směsí vzteku a zmatku. Když pomyslel na to, co se teď Lily chystá s jiným mužem dělat, měl chuť ji potrestat.

Alex přistoupil ke schodišti a zarazil se.

Co to dělá? Hrabě z Wolvertonu, kterého znají jako umírněného a rozumného, se ve tmě krade vlastním domem. Žárlivostí skoro bez sebe – ano, žárlivosti – ze skotačení malého třeštidla a její půlnoční schůzky.

Jak by se tomu smála Caroline.

K čertu s Caroline. K čertu se vším. On Lily zastaví. Ať se propadne, jestli si ona dnes v noci přijde na své. Cílevědomě seběhl ze schodů, zatápal na malém porcelánovém a dřevěném stolku, rozsvítil lampu a ztlumil její světlo. Šel stejným směrem jako Lily, ke kuchyni v přízemí. Jak míjel knihovnu, uslyšel pootevřenými dveřmi nějaké zvuky. Alex se vztekle zamračil, když zaslechl Lily šeptat něco, co znělo jako Nick… Nick…

Prudce rozrazil dveře. „Co se to tady děje?“ Rozhlédl se po místnosti, ale všechno, co viděl, byla Lilyina malá postava, schoulená na křesle. Všiml si, že se objímala pažemi kolem těla. „Slečno Lawsonová?“ Šel blíž. Světlo lampy zářilo Lily do očí, zlatě se chvělo na její pleti a odhalovalo tvary jejího těla pod košilí. Cukala sebou a houpala se a ústy formovala tichá slova. Na čele měla hluboké vrásky, které vypadaly, že se utvořily z čirého zoufalství. Jízlivě se zašklebil koutkem úst. Musela si všimnout, že za ní jde. „Vy malá podvodnice,“ zamumlal. „Takové špatné hraní je dokonce i pod vaši úroveň.“

Předstírala, že ho neslyší. Oči měla pootevřené, jako by se octla v nějakém záhadném transu.

„To stačí,“ řekl Alex a položil lampu na blízký stolek. Se vzrůstajícím rozladěním si uvědomil, že ona má v úmyslu ho ignorovat, dokud sám neodejde. „Jestli to bude nutné, odvleču vás odtud, slečno Lawsonová. To chcete? Scénu?“ Když se na něho odmítla byť i jen podívat, jeho trpělivost byla u konce. Popadl ji za úzká ramena a silně s ní zatřásl. „Řekl jsem dost…“

A nastal takový výbuch, že Alex užasl. Lily ze sebe vydala zvířecí výkřik a jako slepá vyskočila ze židle. Narazila do stolku a téměř převrátila lampu. Alex jí zabránil upadnout, když natáhl ruku a popadl ji za paži. Ale ani tehdy její hrůza nezmizela. Alex trhl hlavou dozadu, aby se vyhnul jejím zkřiveným prstům. I když to byla malá žena, její strach jí dodával sílu, se kterou se těžko bojovalo. Ale jemu se nějak podařilo ji k sobě přitisknout a znehybnit jí ruce. Trhla sebou, ztuhla a rychle oddychovala. Alex jí zabořil prsty do hustých kudrnatých vlasů a přitiskl si na rameno její hlavu. Zamumlal šňůru kleteb a pokoušel se ji utišit.

„Kristepane, Lily, všechno je v pořádku. Lily. Uklidni se… Uklidni se.“

Jeho horký dech jí pronikl vlasy až na kůži. Držel ji tak těsně, že se nemohla ani pohnout. Byla příliš dezorientovaná a nedokázala srozumitelně mluvit. Přitiskl si pod bradu její hlavu a začal s ní jemně kolébat. „To jsem já,“ mumlal. „Jsem Alex. Všechno je v pořádku. Uklidni se.“

Lily se vzpamatovávala pomalu, jako by se probouzela ze sna. Nejdřív si uvědomila, že ji někdo pevně drží. Tváře a bradu měla přitisknuté do výstřihu prošívaného županu, kde ji lechtaly tuhé chloupky. Její chřípí zahalila příjemná mužná vůně. To Alex Raiford ji držel v náručí. Údivem se v ní zastavil dech.

Pomalu ji hladil po zádech. Na takový familiární dotyk nebyla od nikoho zvyklá. Její instinkty jí radily, aby se mu vykroutila. Ale jeho pohyby byly jemné a uklidňující.

Alex cítil, jak Lily přešlápla z nohy na nohu, když přijala jeho podporu. Byla pružná a štíhlá a ještě se celá chvěla následným šokem. V jeho nitru se něco rodilo a poplašilo ho svou sladkostí. Obklopilo je ticho.

„Wolvertone?“

„Uklidněte se. Ještě nejste v pořádku.“

„C-co se stalo?“ zaskřehotala.

„Na něco jsem zapomněl,“ suše řekl. „Na něco o probouzení náměsíčníků.“

Takže to zjistil. Ach, Bože, co se teď stane? Musela nějak ukázat svůj strach, protože ji začal znovu hladit, jako by byla nervózní dítě. „Toto se stalo i v těch jiných nocích, že?“ Hladil ji otevřenou dlaní po štíhlých zádech. „Měla jste mi to říct.“

„Abyste mě dal do blázince?“ třesoucím se hlasem odpověděla a pokusila se odtáhnout.

„Uklidněte se. Pořád ještě jste v šoku.“

Ještě nikdy jeho hlas nezněl tak jemně…, jako by ani nebyl jeho. Lily zmateně zamrkala. Nikdy ji tak nikdo nedržel. Giuseppe, s celou svou prudkou vášní, ji při jejich milování nikdy tak dlouho neobjímal. Cítila se trapně a bezmocně. To si

vůbec nepředstavovala. Alex Raiford, jen tak v županu, žádné knoflíky, žádný nákrčník… Hruď, o kterou si opírá hlavu, je široká jako fregata a svalnatá stehna jsou neuvěřitelně pevná. V uších jí rezonovalo jeho srdce. Jaké to asi je, když je někdo tak nepřemožitelný? Nemusí se nikoho bát.

„Chcete se napít?“ zeptal se tiše Alex. Musel od ní odejít. Buď to, nebo s ní padnout na podlahu. Balancuje na pokraji katastrofy.

Přikývla. „Brandy.“ Sebrala všechny síly a odtrhla se od něho. Posadila se do koženého křesla, zatímco Alex šel k rohové skříňce, kde měl likéry. Nalil do skleničky trochu koňaku. Ve světle lampy se jeho vlasy zlatě leskly jako dublon. Lily ho pozorovala a kousala si spodní ret. Zatím ho poznala jako arogantního muže, posledního na světě, od kterého by přijala pomoc. Ale na jednu úžasnou chvíli cítila, že ji obklopuje celá jeho síla. Cítila se v bezpečí a chráněná.

Je to její nepřítel, tiše si připomněla, když se k ní přiblížil.

Musí si to pamatovat, musí si pamatovat…

„Tu máte.“ Alex jí vtiskl skleničku do ruky a posadil se poblíž.

Lily si usrkla. Brandy měla lehkou chuť, úplně jinou než ty ovocné destiláty, které měl vždycky Derek. Jemná lihovina na ni měla uklidňující vliv. Lily se pomalu napila a podívala se na Alexe, který od ní neodtrhl zrak. Nedokázala sebrat odvahu a zeptat se ho, jestli má v úmyslu někomu prozradit, co se stalo.

Zdálo se, že jí čte myšlenky. „Ví o tom ještě někdo jiný?“

„O čem?“ odrazila úder.

Netrpělivě stiskl rty. „Stává se to často?“ Zírala do skleničky a předstírala, že přemýšlí.

„Vy se mnou budete mluvit, Lily,“ pochmurně řekl.

„Můžete mě oslovovat slečno Lawsonová,“ odsekla. „A i když jsem si jistá, že jste na mé noční zvyky docela zvědavý, nic vám do toho není.“

„Chápete, že byste se mohla zranit? Nebo někoho jiného?

Právě jste skoro převrátila lampu a zapálila oheň…“

„Protože jste mě vyděsil!“

„Jak dlouho už se to děje?“

Lily vstala a zabodla se do něho pohledem. „Dobrou noc, pane.“

„Posaďte se. Neodejdete, dokud mi nedáte pár odpovědí.“

„Vy si tady seďte, jak dlouho chcete. Já jdu nahoru do svého pokoje.“ Šla ke dveřím.

Alex ji okamžitě dostihl a otočil ji tváří k sobě. „Ještě jsem s vámi neskončil.“

„Dejte ode mě ruce pryč!“

„Kdo je Nick?“ Alex věděl, že se dotkl bolavého místa, když si všiml, jak se jí oči rozšířily do tmavých jezírek strachu.

„Nick,“ opakoval posměšně. „Nějaký muž, který vám dělá společnost? Milenec? Ví o tom Nickovi váš cher ami Craven, nebo jste…“

Lily zadusila výkřik a hodila mu brandy do tváře. Udělala by cokoliv, aby ho zastavila, cokoliv, aby umlčela jeho bolestivá slova. „Už to jméno nikdy nevyslovujte!“

Brandy stékala po Alexově tváři jako zlaté potůčky.

„Nejenom Craven, ale dokonce další milenec,“ zavrčel.

„Předpokládám, že ženě jako vy nevadí lézt z jedné postele do druhé.“

„Jak se opovažujete mě obviňovat! Já aspoň omezuju své nevěry na živé!“

Tvář mu zbledla, zatímco Lily bezmyšlenkovitě pokračovala. „Máte v úmyslu se oženit s mou sestrou, zatímco pořád ještě milujete Caroline Whitmoreovou. Ženu, která už před lety zemřela! To je morbidní, nehledě na to, že je to k Penelopě nefér a vy to víte. Jakým manželem budete mé sestře, vy umíněné zvíře, když chcete žít minulostí až do konce…“

Lily zmlkla, když si uvědomila, že zašla příliš daleko. Alexova tvář vypadala jako posmrtná maska. Kdysi četla něco,

co by ho perfektně vystihlo… Krutější a mnohem neúprosnější než hladoví tygři nebo bouřlivé moře… Díval se jí do očí tak upřeně, že ji to vystrašilo. On ji zabije. Z nervózních prstů jí vyklouzla sklenička a spadla na tlustý koberec. Ten zvuk Lily probral z její strnulosti. Obrátila se na útěk, ale už bylo příliš pozdě a Alex ji chytil. Nemohla nic dělat, jenom se bezmocně svíjela, když jí trhl hlavou dozadu.

„Ne,“ zaskučela a napadlo ji, že by jí mohl zlomit vaz. Místo toho tvrdě přitiskl svá ústa na její rty a rukou si ji přidržoval vzadu na šíji, aby ji utišil. Lily překvapením a bolestí ztuhla. Tlačil tak silně, až ucítila chuť krve spolu s brandy. V žádném případě se nemohla osvobodit. Zavřela oči a stiskla pevně zuby.

Najednou Alex zvedl hlavu a zasténal. Šedé oči měl horké a rozzářené, opálená pleť mu pomalu rudla. Jeden po druhém si uvolnil z její šíje prsty a opatrně jí palcem přejel poraněný ret.

„Ty zatracený mizero!“ křičela Lily jako nenávistné dítě.

Svíjela se, když znovu sklonil hlavu. „Ne…“

V jedné takové divoké chvíli jí znovu zajal ústa a zastavil jakýkoliv zvuk a dech, málem se udusila, než se zhluboka nadechla nosními dírkami. Pokusila se uvolnit, ale Alex si ji přitáhl blíž, těsněji, klouzal jí rukou po zádech dolů a přitiskl si k sobě její boky. Lehce ji kousal a tahal ji za rty, hledal hedvábný vnitřek úst a narážel do ní horkým jazykem. Bezmocně se tiskla k jeho silnému tělu a sundala mu z ramen modrý župan. Položila si dlaň na chloupky porostlý hrudník a pod ní ji pálil jeho rychlý pulz. Zasténal a vzal do rukou její hlavu, aby mohl jazykem vklouznout do jejích úst. Na tvářích cítila horký dech.

Skoro si neuvědomoval, co dělá, když ji začal líbat na krk. Tělo se mu chvělo silnou vášní – a zdálo se mu, že roky samoty se rozpouští v pouhý temný sen. Horečně zabořil rty do jejího měkkého ramene. „Neublížím ti,“ mumlal a jeho horký dech ji pálil i přes košili. „Ne, neodtahuj se… Caro…“

Ty slabiky jí do uší padly tak tiše, že Lily trvalo několik sekund, než si uvědomila, co řekl. Ztuhla.

„Nech mě,“ vyplivla.

Najednou ji pustil. Omámenýma očima se mu podívala do tváře. Alex vypadal stejně ohromeně jako ona. Oba o krok ustoupili. Lily se zachvěla a oběma rukama se objala kolem těla.

Alex si nejistou rukou přejel tvář a otřel si zbytky brandy. Vzrušený a zahanbený bojoval s nutkáním po ní znovu sáhnout. „Lily.“

Aniž se mu podívala do očí vyhrkla: „Byla to moje chyba…“

„Lily…“

„Ne.“ Nevěděla, co má v úmyslu říct, byla si jenom jistá tím, že ho nemůže poslouchat. Bylo by to katastrofální. „Tohle se vůbec nestalo. Nic z toho. Já… já… dobrou noc.“ A v záchvatu paniky zmizela z pokoje.

Alex zavrtěl hlavou, aby si z ní vytřepal každou myšlenku na vášeň, a šel si sednout do křesla. Ztěžka se posadil a zjistil, že si tiskne ruce. Otevřel je a zíral na své prázdné dlaně.

Caroline, co jsem to udělal?

Ty ubohý blázne, skoro slyšel její smích. Myslel sis, že na mně budeš navěky viset. Chtěl ses oženit se sladkou nevinnou dívkou, jako je Penelopa, a pak bys na mě nikdy nemusel zapomenout. Jako kdyby ti vzpomínky stačily navždy.

„Vzpomínky stačí,“ tvrdohlavě řekl.

Proč sis vždycky myslel, že žádnými normálními lidskými slabostmi netrpíš? Třeba smutkem či osamělostí. Ty si myslíš, že potřebuješ míň než jiní muži, ale pravda je, že ty potřebuješ víc, mnohem víc…

„Přestaň,“ zasténal a chytil se oběma rukama za hlavu, ale Carolinin slabý hlas naléhal.

Byl jsi moc dlouho sám, Alexi. Je čas jít dál…

„Půjdu dál,“ slíbil vyčerpaně. „Začnu s Penelopou znovu.

Bůh mi pomoz, naučím se ji mít rád, zlepším se…“

Alex najednou zmlkl, když si uvědomil, že mluví sám k sobě jako nějaký ubohý blázen, který si představuje, že se baví s duchem. Zvedl hlavu a upřeným pohledem zíral do prázdného krbu. Musí se zbavit Lily, i kdyby jen proto, aby mu zůstal zdravý rozum.

Lily skočila do postele a vytáhla si pokrývku až nahoru.

Nepřestávala se chvět.

Jak se po tom všem bude moct podívat Alexovi do tváře? I ve svém tmavém pokoji cítila, že rudne. Jak jí to mohl udělat? Co je to s ní? Zabořila si rudou tvář do polštáře a vzpomínala na chuť jeho úst a jeho ruce na svém těle.

Zašeptal Caroline.

Ponížená a podivně raněná se Lily otočila a zasténala. Musí dát do pořádku věci mezi Zachariášem a Penelopou a co nejdřív odjet z Raiford Parku. Nemůže s Alexem jednat jako s ostatními muži, využívat sarkasmu, vzteku nebo šarmu. Byl k tomu stejně odolný jako Derek.

Začínala chápat, co skrývá Alex Raiford za svou neúprosnou tváří. Z jeho reakce na zmínku o Caroline poznala, že se s její smrtí nikdy nevyrovnal. A nikdy nevyrovná. Všechnu svou lásku dal Caroline – vzala si ji s sebou do hrobu. Až do konce života bude Alexe pronásledovat. Každé ženě bude zazlívat, že není Caroline. Neviňátko jako Penelopa stráví život tím, že se ho bude snažit potěšit a za své úsilí bude mít pouze trápení.

„Ach, Penny,“ zašeptala. „Musím tě od něho dostat.

Zadupal by tě do země, i kdyby nechtěl.“

Navzdory Zachariášovému očekávání neohlásili jeho příjezd do Raiford Parku Lily. Místo toho ho zavedli do knihovny, kde na něho čekal hrabě Wolverton a sám.

„Raiforde?“ zeptal se Zachariáš šokován tím, jak vypadá.

Alex se s roztaženýma nohama rozvaloval v křesle a na koleně mu stála zpola vypitá láhev s likérem. Zlatá barva jeho pleti byla teď zsinalá a pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy. Po celé tváři měl tvrdé, hořké vrásky. Ve vzduchu visel zápach whisky a tabáku. Silně kouřil, a to už nějakou dobu, pokud se to dalo odhadnout z kouře, který se táhl po pokoji. V prstech volně držel doutník. Zachariáš pochyboval o tom, že by ho v takovém stavu vidělo moc lidí. Muselo se něco hrozného dít.

„S-stalo se něco?“

„Vůbec ne,“ odpověděl příkře Alex. „Proč se ptáte?“ Zachariáš zavrtěl hlavou a několikrát si odkašlal. „Ehm. Jen tak. Napadlo mě, že možná… ehm… vypadáte trochu unaveně.“

„Je mi fajn. Jako vždycky.“

„Ano, samozřejmě. Ehm. Přijel jsem za Lily, tak možná pů…“

„Posaďte se.“ Alex opile mávl rukou ke koženému křeslu.

Zachariáš nervózně poslechl. Paprsek ranního slunce se vedral oknem do pokoje a ozářil jeho popelavě hnědé vlasy.

„Nalijte si,“ řekl Alex a vyfoukl silný proud kouře.

Zachariáš se zavrtěl. „Ve skutečnosti nemám ve zvyku pít dřív než pozdě odpoledne…“

„Já taky.“ Alex zvedl skleničku ke rtům a dal si pořádný doušek. Přemýšlivě se zadíval na svého společníka. Byli vrstevníci, napadlo Alexe, a přesto Zachariáš vypadal stěží starší než jeho bratr Henry. Výmluvné denní slunce osvětlovalo Zachariášovu chlapeckou tvář – čistou pleť a hnědé oči plné mladických snů a ideálů. Tak zatraceně moc se hodil k Penelopě. Každý se špetkou inteligence by to viděl.

Alex se zamračil. Caroline byla pryč. Když k němu byl osud tak krutý, že mu sebral ženu, kterou miloval, ať ho čert vezme, jestli dá Zachariášovi Penelopu. Alexův alkoholem prosáklý mozek si uvědomoval, že jeho postoj je sobecký,

krutý a nesmyslně pomstychtivý…, ale nezajímalo ho to. Nic ho nezajímalo.

Možná kromě jediné věci. Jediné malé věci, která ho z nějakého důvodu znepokojovala. „S kým byla slečna Lawsonová zasnoubená?“ zeptal se chraplavě.

Zachariáše ta náhlá změna tématu zmátla. „Ptáte se na… ehm, tu epizodu před lety? Když byla Lily zasnoubená s lordem Hindonem?“

„S kterým lordem Hindonem? Se synem Thomase Hindona, Harrym?“

„Ano, s Harrym.“

„S tím nafoukaným malým frajírkem, který na sebe zírá do každého zrcadla, kolem kterého projde?“ Alex se urážlivě zasmál. „Ten že byl její velkou láskou? Mělo mě napadnout, že si vybere někoho, v kom je víc marnivosti než inteligence. A on byl vaším přítelem?“

„Tenkrát ano,“ připustil Zachariáš. „Harry měl určitý šarm…“

„Co mu udělala, že ji nechal?“

Zachariáš pokrčil rameny. „Nebylo to nic určitého.“

„Ale no tak,“ zavrčel Alex. „Musela ho podvést nebo ho nějak veřejně ponížit nebo…“

„Vlastně ho podvedla. Ačkoliv ne úmyslně. Lily byla tenkrát dost mladá, dychtivá a důvěřivá. A naivní. Zamilovala se do Harryho pro jeho krásu, aniž by si uvědomila, že má mimořádně povrchní povahu. Aby ho přitahovala, skrývala svou inteligenci a svou silnou vůli a okouzlila ho tím, že se chovala jako blázen.

Nevěřím, že by to dělala úmyslně. Prostě přijala za své vlastnosti, o kterých si myslela, že je bude obdivovat.“

„Ale Harry nakonec zjistil, jaká ve skutečnosti je.“

„Ano, on si to začal uvědomovat v těch měsících poté, co ji požádal o ruku. Harry se zachoval naprosto nečestně. Nechal ji těsně před svatbou. Lily to zničilo. Nabídl jsem se místo něho,

ale odmítla mě. Řekla, že jí je souzeno, aby se nikdy nevdala. Její teta ji na pár let s sebou vzala do ciziny. Nějakou dobu žily v Itálii.“

Alex se věnoval doutníku a skryl své myšlenky. Když znovu promluvil, měl mnohem tišší hlas. „Musela za sebou nechat pěkně širokou stopu.“

„Ne, vlastně zmizela. Roky utekly a ona se vůbec neozvala. Něco se jí v Itálii stalo, ale neřekla o tom živé duši. Jsem si jenom jistý, že to bylo něco smutného. Když se znovu před dvěma lety objevila v Anglii, všiml jsem si, jak se změnila.“ Zachariáš se zamyšleně zamračil. „Má v očích jakýsi smutek, který tam pořád zůstává. Ona je světácká, jedinečná žena s odvahou, jakou má jen málokterý muž.“

Zachariáš dodal ještě něco, ale Alex to neslyšel. Zíral na zdravě vypadajícího mladíka, který seděl naproti němu, a vzpomněl si na Lily, jak ho v knihovně líbala. Dost mizerný pokus, jak ho přesvědčit, že jsou milenci. Místo toho bylo jasně vidět, že nejsou nic víc než platoničtí přátelé. Zatímco se Lily k Zachariášovi tulila a líbala ho, on seděl nečinně a ruce měl podél těla. Tak se nechová muž, který ženu miluje. Kdyby on byl na Zachariášově místě…

Alex potlačil zakázané představy a připíchl Zachariáše zamyšleným pohledem. „Lily je mazaná malá herečka. Ale ne dost dobrá.“

„To jste tedy úplně mimo! Lily je upřímná ve všem, co říká a dělá. Je jasné, že jí vůbec nerozumíte.“

„Ne, je jasné, že vy jí nerozumíte. A stejně tak se mýlíte ve mně, Stamforde, jestli si myslíte, že jsem neprohlédl vaši dětinskou šarádu, kterou se slečnou Lawsonovou hrajete na můj účet.“

„Cože? Nerozumím…“

„Vy Lily nemilujete,“ řekl sarkasticky Alex. „Jak byste mohl? Och, uznávám, že ji máte svým způsobem rád. Ale taky se jí bojíte.“

„Bojím?“ Zachariáš zrudl. „Ženy, která je o polovinu menší?“

„Řekněme si to na rovinu, Stamforde. Vy jste dokonalý gentleman. Nejste schopný nikomu ublížit a máte své zásady, které byste neporušil. Lily, na druhé straně, udělá cokoliv, aby dostala, co chce. Cokoliv. Nemá žádné zásady a nerespektuje je u jiných. Byl byste blázen, kdybyste se jí nebál. Jednu chvíli jste její přítel, druhou její figurkou. Nemyslete si, že vás chci nějak urážet. Mám k vám určité sympatie.“

„K čertu s va-vašimi sympatiemi,“ vyprskl Zachariáš.

„Na druhé straně je Penelopa to, o čem každý muž sní. Dívka se vzhledem a chováním anděla. Jednou jste říkal, že jste do ní byl kdysi zamilovaný…“

„Kdysi, ale už ne!“

„Neumíte dobře lhát, Stamforde.“ Alex zadusil doutník a krutě se usmál. „Zapomeňte na Penelopu. Tuhle svatbu nic nezastaví. Radím vám, abyste navštívil několik prvních plesů v sezóně – tam si můžete vybrat z tuctu podobných dívek. Hezkých, nevinných dívek, dychtivých poznat svět a jeho lákadla. Na to, co chcete, bude každá z nich stačit.“

Zachariáš vyskočil ze židle. Vypadal, jako by váhal mezi tím, jestli má Alexe prosit, nebo ho vyzvat na souboj. „Lily mi kdysi říkala totéž. Evidentně žádný z vás nevidí v Penelopě to co já. Je pravda, že není moc odvážná, ale těžko je to nějaká panenka s prázdnou hlavou! Vy jste sobecký hulvát, Raiforde! Za to, co jste právě řekl, bych měl…“

„Zachariáši,“ přerušil je Lilyin hlas. Stála ve dveřích, vypadala klidně a rozhodně, ale její oči byly stejně unavené a nejasné jako Alexovy. „Už ne,“ řekla se slabým úsměvem Zachariášovi. „Je čas odjet. Sama se o to postarám.“

„Své bitvy si bojuju sám…“

„Tuhle ne, můj drahý.“ Lily ukázala hlavou na dveře.

„Poslechni mě, Zachu. Musíš odjet. Hned.“

Zachariáš šel k ní, popadl ji za ruce a k Alexovi se otočil zády. Podíval se dolů na její drobnou tvář. „Ten plán selhal,“ zamumlal. „Musím se mu postavit, Lily. Musím to dokončit.“

„Ne.“ Stoupla si na špičky a objala ho kolem krku.

„Důvěřuj mi,“ šeptala mu do ucha. „Přísahám na svůj život, že budeš Penelopu mít. Ale musíš udělat to, co řeknu, drahoušku. Jeď domů. O všechno se postarám.“

„Jak to můžeš říct?“ udiveně šeptal. „Jak můžeš předstírat takovou důvěru? Prohráli jsme, Lily, úplně jsme…“

„Důvěřuj mi,“ opakovala a odstoupila od něho.

Zachariáš se otočil k Alexovi, který se ve své židli rozvaloval jako král na trůně. „Jak můžete sám se sebou vydržet?“ vybuchl. „Copak vám nevadí, že žena, kterou si máte brát, miluje jiného muže?“

Alex se uštěpačně usmál. „Říkáte to, jako bych jí u hlavy držel zbraň. Penelopa přijala můj návrh ze své vlastní svobodné vůle.“

„V tom žádná svoboda nebyla. Neměla na výběr. Bylo to všechno domluveno bez její…“

„Zachariáši,“ přerušila ho Lily.

Potichu zaklel a podíval se z Alexe na ni. Otočil se na podpatku a vyrazil z pokoje. Vzápětí uslyšeli zvuk kopyt jeho koně, jak jel po štěrkové cestě.

Zůstali sami. Alex si ji prohlížel a s uspokojením zjistil, že vypadá stejně zničeně jako on. Tlumená šeříková barva jejích šatů s nabíraným krajkovým límcem jen zdůrazňovala pobledlou pleť a stíny pod očima. Rty měla celé rudé a nateklé, důkaz jeho hrubosti z předešlého večera.

„Vypadáte hrozně,“ nezdvořile poznamenal a zapaloval si další doutník.

„O nic hůř než vy. Opilý muž je vždycky tak nechutný.“ Lily šla k oknu, rozhrnula těžké sametové závěsy a otevřela ho, aby do zakouřeného pokoje mohl čerstvý vzduch. Zamračila se, když si všimla popáleného místa na kůží

pokrytém stole. Byl to mimořádně krásný kus nábytku, na kterém stávaly vzácné rukopisy. Zničený. Otočila se a zjistila, že na ni zírá a chladnýma očima ji povzbuzuje, aby ho pokárala. „Co to způsobilo?“ zeptala se.

Ukázal jí doutníkový nedopalek.

Kysele se usmála. „Ve skutečnosti jsem se ptala, čím to, že chlemtáte jako prase u žlabu. Truchlíte po dávno ztracené svaté Caroline? Nebo že byste žárlil na to, že Zachariáš je lepší muž, než vy kdy budete? Nebo že by…“

„To kvůli vám,“ zavrčel Alex a odhodil láhev s brandy stranou a nezajímalo ho, jestli vyšplíchne ven. „Protože chci, abyste vypadla z mého domu, z mého života, pryč ode mě. Odjedete za hodinu. Jeďte do Londýna. Jeďte kam chcete.“

Lily se na něho znechuceně podívala. „Předpokládám, že chcete, abych se vám vrhla k nohám a prosila vás – och, prosím, pane, dovolte mi zůstat – no, nebude po vašem, Raiforde! Já nežebrám a neodjíždím. Možná až vystřízlivíte, mohli bychom si promluvit o tom, co způsobilo tu špatnou náladu, ale do té doby…“

„Posílil jsem se lahví brandy a sotva vás snesu, slečno Lawsonová. Věřte mi, nechtěla byste, abych byl střízlivý.“

„Vy nafoukaný osle!“ vybuchla. „Předpokládám, že jste se rozhodl, že já jsem příčinou všech vašich problémů, když ten největší problém je vaše pitomá, tvrdá, opilá palice…“

„Začněte balit. Nebo to udělám sám.“

„Je to kvůli včerejší noci? Kvůli jednomu bezvýznamnému polibku? Ujišťuju vás, pro mě to mělo menší význam než…“

„Nařídil jsem vám, abyste odjela,“ řekl s vražedným klidem. „Chci, aby zmizela každá známka toho, že jste tady byla, včetně vašich karet, vašich půlnočních procházek, vašich malých intrik a vašich velkých hnědých očí. Hned.“

„To vás spíš uvidím v pekle!“ neustoupila Lily ani o krok. Udiveně pozorovala, když z knihovny odešel. „Kam jdete? Co chcete,..“ Vyběhla za ním a viděla ho na schodišti. Velkými

kroky mířil k jejímu pokoji. „Neopovažte se!“ zavřískla a hnala se za ním. „Vy nepohostinný hulváte, vy nafoukaná, arogantní příšero…“

Lily letěla po schodech a dorazila do pokoje současně s Alexem. Vyděšená služka právě měnila prádlo. Jeden pohled na dvojici jí stačil a raději utekla jako před invazí. Alex prudce otevřel skříň a do prvního zavazadla začal cpát oblečení.

„Dejte od mých věcí své pracky pryč!“ zařvala Lily vzteky bez sebe, popadla z nočního stolku jemnou porcelánovou figurku a mrštila jí po něm. Alex se rychle sklonil a figurka se rozprskla o zeď.

„Ta patřila mé matce,“ zavrčel a šedé oči se mu vztekle blýskaly.

„A co by si vaše matka o vás pomyslela, kdyby vás teď viděla, násilnické zvíře s vyprahlým srdcem, kterému nezáleží na ničem jiném než na jeho vlastních sobeckých potřebách… Ach!“ Lily vztekle vykřikla, když Alex otevřel okno a vyhodil kufr ven. Rukavice, punčochy a ženské drobnosti se rozsypaly po cestě. Lily se otočila a hledala, co by po něm mohla mrštit. Najednou si všimla své sestry, která stála ve dveřích.

Penelopa na ně vyděšeně zírala. „Vy jste se oba zbláznili,“ zalapala po dechu.

Její tichý hlas přitáhl Alexovu pozornost. Přestal cpát šaty do krabice na klobouky a nasupeně se podíval na Penelopu. Se zkřivenou tváří a opilým, neupraveným vzhledem se sobě sotva podobal.

„Dobře se dívej, Penny!“ zvolala Lily. „Tohle je muž, kterého si chceš vzít. Hezký pohled, že? Vždycky poznáš mužovu skutečnou povahu, když je naložený v lihu. Dívej se na něho, jak z něho každým pórem prýští ničemnost.“

Penelopa vykulila oči. Než se zmohla na odpověď, Alex k ní drsně promluvil. „Váš bývalý milenec se sem už nevrátí, Penelope. Jestli ho chcete, odjeďte hned s vaší sestrou.“

„Určitě pojede,“ odsekla Lily. „Zabal si věci, Penny, a vrátíme se na Stamford.“

„Ale já bych nemohla…, mamá a papá by s tím nesouhlasili,“ zašeptala Penelopa.

„Ne, to ne,“ přitakala Lily. „Je to pro tebe stejně důležité jako Zachariášova láska?“

Alex se mrazivě zadíval na Penelopu. „No? Jak je to?“

Lily se dívala z Lilyiny vyzývavé tváře na Alexův hrozivý obličej a zbledla jako křída. Ustrašeně vykřikla, utekla pryč a schovala se ve svém pokoji.

„Vy tyrane!“ zvolala Lily. „Závistivče! Moc dobře víte, že to ubohé dítě můžete zastrašit tak, že udělá, co chcete!“

„Sama si vybrala.“ Alex hodil krabici na podlahu a ukázal na ni. „Mám dokončit balení, nebo to uděláte sama?“

Chvíli bylo ticho.

„Dobrá,“ opovržlivě řekla Lily. „Vypadněte. Nechte mě na pokoji. Za hodinu budu pryč.“

„Dřív, jestli to zvládnete.“

„Proč to nevysvětlíte mým rodičům?“ pobídla ho ironicky Lily. „Jsem si jistá, že s vámi budou ve všem souhlasit.“

„Už ani slovo s Penelopou,“ varoval ji Alex a vyšel z pokoje.

Když se ujistila, že je z doslechu, Lily se zhluboka nadechla a donutila se uvolnit. Zavrtěla hlavou a tiše se sama pro sebe zasmála. „Arogantní osle,“ zamumlala si. „Opravdu si myslíš, že mě můžeš tak snadno porazit?“

6

Řada ustrašených sluhů vynesla do kočáru Lilyina zavazadla a cestovní vaky. Uzavřený kočár byl zdobený černým lakem a Raifordovým znakem. Alex dal kočímu přesné instrukce, aby zavezl Lily do jejího londýnského domu a okamžitě se vrátil zpět.

Lilyina hodina byla skoro pryč. Uvědomovala si ubíhající minuty a šla najít otce. Byl v jednom z malých salonků nahoře a seděl u stolku plného knih.

„Papá,“ hlesla Lily.

George Lawson přes rameno pohlédl na svou dceru a narovnal si brýle. „Lord Raiford mi oznámil, že odjíždíš.“

„Jsem donucena odjet.“

„Toho jsem se obával,“ přiznal lítostivě.

„Řekl jsi něco na mou obranu, papá?“ Lily svraštila čelo.

„Dal jsi mu najevo, že by mi měl dovolit zůstat? Nebo jsi šťastný, že budu pryč? Čemu dáváš přednost?“

„Mám tady něco ke čtení,“ zahuhlal popleteně George a ukázal na knihy.

„Ano, jistě,“ mumlala Lily. „Promiň.“

Otočil se k ní se zmateným výrazem. „Není nutné se omlouvat, dcero. Mě už nemůže překvapit nic, co uděláš nebo jaký zmatek způsobíš. Nikdy mě nezklameš, protože od tebe nikdy nic neočekávám.“

Lily si vyčítala, proč za ním vůbec chodila – ona od něho čekala ještě míň. Jako dítě ho neustále provokovala a obtěžovala – kradla se za ním do kanceláře, dotírala na něho svými dotazy, nešťastně rozlila inkoust, když se pokoušela psát jeho perem. Roky jí trvalo, než jí bolestně došlo, že se o ni

nezajímal. Nezajímal se o její myšlenky, o její dobré chování a dokonce ani o její špatné chování. Vždycky se pokoušela najít důvod pro jeho lhostejnost. Dlouho si myslela, že v ní musí být nějaká hrozná chyba, a proto se o ni nestará. Než nadobro odjela z domu, svěřila se s tím Totty, které se podařilo trochu ji utěšit.

„Ne, drahá, on byl vždycky takový,“ řekla klidně Totty.

„Tvůj otec má tichou a roztržitou povahu. Ale on není krutý muž, Lily – proboha, vždyť jsou muži, kteří své děti za neposlušnost bijí! Máš štěstí, že tvůj otec je tak jemný.“

Lily si soukromě myslela, že jeho nevšímavost je skoro stejně krutá, jako by bylo bití. Teď už ji jeho nedostatek zájmu tak nerozčiloval, ani nemátl, protože rezignovala a byla z toho spíš smutná. Pokoušela se najít vhodná slova, aby mu vysvětlila, jak se cítí.

„Mrzí mě, že jsem taková uličnice,“ začala Lily. „Možná že kdybych byla synem, mohli jsme k sobě najít cestu. Místo toho jsem byla vzpurná a pošetilá a udělala jsem tolik chyb… ach, kdybys o nich věděl, styděl by ses za mě ještě víc. Ale měl bys toho litovat, papá. Byl jsi mi jenom o trochu bližší než cizí. Od dětství jsem musela hledat svou vlastní cestu. Ty jsi tam nikdy nebyl. Matka se aspoň obtěžovala plakat.“ Vjela si rukama do vlasů a povzdechla si. „Pořád jsem někoho potřebovala, ke komu bych mohla přijít… Měla jsem se spoléhat na tebe. Ale ty ses držel jenom svých knih a filozofických pojednání. Ty máš tak úžasný, vědecký mozek, papá.“

George se na ni nesouhlasně a káravě podíval. Lily se smutně usmála. „Jenom jsem ti chtěla říct, že bez ohledu na všechno… pořád mi na tobě záleží. Přála bych si… přála bych si, abys to taky tak cítil.“

S očima na jeho tváři čekala a malé ruce si tiskla v pěst. Ale bylo jenom ticho.

„Odpusť mi,“ nakonec lhostejně dodala. „Myslím, že matka je s Penelopou. Vyřiď jim, že je miluju. Sbohem, papá.“ Rychle se otočila a odešla.

Lily se ovládla a sešla z majestátního schodiště. S lítostí si uvědomila, že už nikdy nebude mít příležitost uvidět zase Raiford

Park. Překvapivě si to tady zamilovala. Škoda. Kdyby neměl Alex takovou kyselou povahu, mohl by nabídnout ženě nádherný život. Rozloučila se s majordomem a dvěma služkami a vyšla ven, kde se nakládala její poslední zavazadla. Rukou si zastínila oči a uviděla osamocenou postavu, která se potulovala u cesty. Byl to Henry, který se vracel od kamarádů z vesnice. V ruce držel dlouhou hůl, kterou při chůzi houpal.

„Díkybohu,“ ulevilo se Lily. Pokynula mu, aby k ní přišel. Henry zrychlil. Když k ní dorazil, modrýma očima se na ni tázavě podíval. Lily mu z čela odhrnula zlaté vlasy. „Už jsem se bála, že se včas nevrátíš.“

„Co se děje?“ podíval se Henry na kočár. „Včas na co?“

„Na rozloučení,“ Lily se ironicky usmála. „Tvůj bratr a já jsme se pohádali. A teď musím odjet.“

„Pohádali? Proč?“

„Odjíždím do Londýna,“ ignorovala Lily jeho otázku.

„Mrzí mě, že jsem tě nemohla naučit všechny své karetní triky, starý brachu. No, možná se ještě někdy setkáme.“ Zatvářila se pochybovačně a pokrčila rameny. „Možná dokonce u Cravena. Trávím tam většinu svého času.“

„U Cravena?“ Henry s úžasem opakoval. „O tom jste se nezmínila.“

„No, jsem jeho docela dobrá přítelkyně.“

„Dereka Cravena?“

„Takže jsi o něm slyšel.“ Lily skryla spokojený úsměv. Henry se chytil na udičku, jak předpokládala. Žádný zdravý, drzý kluk by neodolal vábení nahlédnout do zakázaného mužského světa na St. James Street.

„Kdo neslyšel? Jaký život vedl! Craven zná všechny nejbohatší a nemocnější muže v Evropě. On je legenda. Nejdůležitější muž v Anglii… kromě krále, samozřejmě.“

Lily se usmála. „Tak bych to neřekla. Kdyby tady Derek byl, pravděpodobně by ti vysvětlil, že je spíš kapkou v moři. Ale stejně má docela hezkou hernu.“

„Ve škole jsme s kluky mluvili o tom, kdy konečně budeme moct jít ke Cravenovi, zahrát si u stolů a prohlédnout si všechny ty ženy. Ještě dlouho ne, samozřejmě. Ale jednou se tam budeme mít…“ Henry si toužebně povzdechl.

„Proč jednou?“ zeptala se tiše Lily. „Proč ne hned?“

Vyděšeně se na ni podíval. „Nedovolili by mi ani projít předními dveřmi. V mém věku…“

„Samozřejmě, dvanáctiletý chlapec vevnitř ještě nikdy nebyl,“ připustila Lily. „Derek dodržuje pravidla. Ale udělá pro mě, cokoliv budu chtít. Kdybys byl se mnou, mohl bys jít dovnitř, sám se podívat na herny, večeřet francouzská jídla a seznámit se s jednou nebo dvěma holkami.“ Šibalsky se zazubila. „Dokonce by sis mohl s Derekem potřást rukou pro štěstí – prohlašuje, že tak štěstí přejde na tebe.“

„Děláte si legraci,“ řekl podezřívavě Henry, ale modré oči měl plné neskutečné naděje.

„Myslíš? Pojeď se mnou do Londýna a uvidíš sám. Samozřejmě bychom to tvému bratrovi nemohli prozradit. Musel by ses schovat v mém kočáře.“ Lily na něho mrkla.

„Pojed se mnou ke Cravenovi, Henry. Zažiješ dobrodružství.“

„Alex by mě zabil.“

„Och, ani na chvíli nepochybuju, že se bude vztekat.“

„Ale nenašlehá mi,“ řekl zamyšleně. „Ne po tom, co jsem dostal v té prohnilé škole.“

„Tak čeho by ses bál?“

Henry se na ni blaženě zašklebil. „Ničeho?“

„Alors, pojďme na palubu,“ zasmála se Lily. Ztišila hlas.

„Nikdo tě nesmí vidět, Henry, ani vozka. Neumíš si představit, jak moc by mě zklamalo, kdyby tě chytili.“

Odjela. Alex zíral v knihovně z okna a pozoroval, jak kočár zatáčí na cestu. Čekal, že se mu uleví, ale úleva se nedostavila. Místo toho cítil prázdnotu. Toulal se domem jako tygr v kleci a chtěl se od něčeho odpoutat… něčeho… Kdyby jenom věděl, co to je. V domě bylo nepřirozené ticho. Takové, jako celé roky předtím, než přijela ona. Teď už tady nebudou žádné hádky, žádné problémy, žádné směšné šprýmy. Čekal, že se každou minutou začne cítit líp. Jeho svědomí mu velelo, aby šel za Penelopou. Věděl, že ji vystrašil, když se předvedl v tak hrozném stavu. Alex vyšel po schodech a přísahal si, že od této chvíle z něho bude vzor trpělivosti. Udělá všechno na světě, aby Penelopu potěšil. Představil si před sebou svou budoucnost s ní – dlouhé, civilizované, předvídatelné roky. Ponuře se pousmál. Každý by souhlasil s tím, že oženit se s Penelopou je správná věc.

Když se přiblížil k jejímu pokoji, uslyšel srdcervoucí pláč a tak vášnivý hlas, že si na chvíli myslel, že je to Lily. Ale hlas byl tišší a vyšší než Lilyin. „Já ho miluju, matko,“ vzlykala Penelopa. „Budu Zachariáše navždycky milovat. Kéž bych byla tak statečná, jako je Lily! Potom by mi nic nezabránilo za ním jít.“

„No tak,“ uklidňovala ji Totty. „To neříkej! Bud rozumná, drahoušku. Až se staneš manželkou lorda Raiforda, tvoje budoucnost – a taky tvé rodiny – bude navždy jistá. Tvůj otec a já víme, co je pro tebe nejlepší. A lord Raiford to taky ví.“

Penelopino vzlykání nepřestávalo, i když dokázala dýchat:

„J-já si to n-nemyslím.“

„V tomto mám pravdu,“ pokračovala Totty. „To všechno způsobila tvá sestra. Opravdu Wilhemínu miluju – vždyť to víš –, ale ona nebude spokojená, dokud všem kolem ní nebude mizerně. Dlužíme lordu Raifordovi omluvu. Takový dobře

vychovaný, vyrovnaný muž… Nechce se mi věřit, do jakého stavu ho Lily dostala! Nikdy jsme jí neměli dovolit tady zůstat.“

„Měla ve všem pravdu,“ zalykala se Penelopa. „Věděla, jak se se Zachariášem milujeme… Och, kdybych jenom nebyla takový z-zbabělec…“

Alex odešel, s rukama zaťatýma v pěst. Výsměšně se sám nad sebou pousmál. Byl by rád dával vinu Lily, stejně jako Totty, ale nemohl. Ta chyba byla celá jeho, pramenila z jeho otřeseného sebeovládání a probudila chuť na něco, co nikdy nebude moct mít.

Během cesty do Londýna považoval Henry za nutné, aby Lily seznámil s každým dobrým skutkem, který kdy Alex udělal, a to od chvíle, kdy byl ještě malý chlapec. Protože byla jeho jediným posluchačem, neměla na výběr a musela poslouchat. Henry se usadil na protější sedadlo a popisoval, jak se zachytil na stromě a

Alex ho vylezl zachránit, jak ho naučil plavat v jezírku, nehledě na nesčetná odpoledne, kdy si spolu hráli na vojáky, a jak ho Alex naučil počítat.

„Henry,“ konečně ho Lily přerušila a se stisknutými zuby se usmála. „Mám dojem, že se mě snažíš o něčem přesvědčit. Chceš naznačit, že tvůj bratr vůbec není takové bezcitné zvíře, jak vypadá?“

„To tedy není,“ řekl Henry a vypadal, že na něho její chápavost udělala dojem. „Opravdu! Vím, jak občas může vypadat, ale on je ohromný chlapík. Zabijte mě, jestli ne.“

Lily se na něho musela usmát. „Drahý hochu, nezáleží na tom, co si o něm myslím.“

„Ale kdybyste Alexe znala, opravdu znala, líbil by se vám.

Hrozně moc.“

„Já nemám v úmyslu ho lépe poznávat.“

„Už jsem vám říkal o tom štěněti, co mi dal na Vánoce, když mi bylo sedm a…“

„Henry, máš nějaký zvláštní důvod, proč ses rozhodl, že bych měla mít tvého bratra ráda?“

Usmál se a odvrátil své modré oči. Zdálo se, že svou odpověď pečlivě zvažuje. „Vy se pokoušíte Alexovi zabránit, aby si vzal Penelopu, že?“

Lily byla vyvedená z míry. Ironicky si pomyslela, že udělala stejnou chybu, jakou dělá většina dospělých, když podceňuje dětskou inteligenci. Henry byl chápavý chlapec. Samozřejmě si musel všimnout, co se děje mezi jejím bratrem a Lawsonovými. „Z čeho tak usuzuješ?“ odrážela útok.

„Když se hádáte, děláte moc velký hluk,“ oznámil jí Henry.

„A taky se o tom bavilo služebnictvo.“

„Bylo by ti líto, kdybych tu svatbu zarazila?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Och, Penelopa je správná. Pokud holky vůbec můžou být. Ale Alex ji nemiluje. Ne tak jako…“

„Caroline,“ dodala energicky Lily. Pokaždé, když uslyšela jméno té zatracené ženské, ucítila nepříjemné píchnutí. Co na ní bylo tak hrozně úžasné, že kvůli ní Alex tak blázní?

„Pamatuješ si na ni, Henry?“

„Ano, docela dobře. I když jsem byl tenkrát ještě kluk.“

„A teď jsi dosáhl pokročilého věku… Kolik je ti, jedenáct?

Dvanáct?“

„Dvanáct,“ zazubil se, když ho škádlila. „Vy jste skoro jako ona, víte. Kromě toho, že vy jste hezčí. A starší.“

„No,“ řekla ironicky Lily, „teď tedy nevím, jestli mám být polichocena nebo uražená. Řekni, co si o ní myslíš.“

„Měl jsem ji rád. Caroline byla živá dívka. Nikdy Alexe tak nerozzlobila jako vy. S ní se smál. Teď se směje málokdy.“

„To je škoda,“ poznamenala bezmyšlenkovitě Lily, když si vzpomněla na Alexův krátký oslňující úsměv, když hráli karty.

„Provdáte se za Dereka Cravena?“ zeptal se nesměle Henry, jako by to byla čistě akademická otázka.

„Dobrý bože, ne.“

„Mohla byste si vzít Alexe, až se zbavíte Penelopy.“

Lily vybuchla smíchem. „Zbavit se jí? Nebesa, vždyť to zní, jako bych ji chtěla hodit do Temže! Za prvé, drahoušku, nemám v úmyslu si někoho brát, nikdy. A za druhé, tvůj bratr se mi dokonce ani nelíbí.“

„Vyprávěl jsem vám, jak jsem se kdysi bál tmy a Alex za mnou přišel do pokoje a řekl mi…“

„Henry,“ varovala ho.

„Dovolte mi dokončit jenom tuto jednu historku,“ naléhal. Lily zasténala, posedla si dozadu, opřela si hlavu o safiánový polštář a dál poslouchala líčení Alexových dobrých vlastností.

Derek a Worthy se sklonili nad stolem v hlavní herně. Mahagonový povrch byl plný různých poznámek, které se týkaly příprav na nadcházející maškarní bál. Shodli se na jediné věci, a sice, že herna by měla být vyzdobena tak, aby vypadala jako římský chrám. Derek chtěl, aby ples zobrazoval velký úpadek římské civilizace. Bohužel, jak on, tak Worthy měli protichůdné názory, jak výsledného efektu dosáhnout.

„Dobrá, dobrá,“ řekl nakonec Derek a zelené oči mu popuzeně zazářily. „Mějte si své sloupy a stříbrné girlandy – ale to znamená, že holky budou vypadat tak, jak chci já.“

„Natřete je na bílo a omotáte prostěradlem, aby připomínaly sochy?“ zeptal se skepticky Worthy. „Co budou celý večer dělat?“

„Budou stát na těch zatracených piedestalech!“

„Nevydrží tam déle než deset minut.“

„Udělají to, za co je platím,“ trval Derek na svém.

„Pane Cravene,“ řekl frustrovaně Worthy, „i kdyby váš nápad byl uskutečnitelný, což není, myslím si, že celá ta událost by byla zbytečně pompézní a křiklavá, kdybychom se nedrželi své obvyklé úrovně.“

Derek se zamračil. „Co to má, sakra, znamenat?“

„Chce říct,“ přímo za sebou uslyšel rozesmátý Lilyin hlas,

„že by to bylo za hranicemi dobrého vkusu, ty nevzdělance.“

Derekova tvář se rozzářila úsměvem, když se k ní otočil. Měla na sobě levandulové šaty, stříbrně vyšívané, a připomínala chutný bonbón. Lily k němu vyrazila a on se s ní zatočil dokola a postavil ji na zem.

„Copak, slečno Lawsonová, zpátky z venkova?“ vyzvídal Derek. „Srovnala jsi Wolvertona?“

„Ne,“ obrátila Lily oči v sloup. „Ale ještě jsem s ním neskončila.“ Blaženě si povzdechla nad tím, že zase dýchá známou atmosféru klubu, a rozzářila se radostí, když si všimla Derekova pomocníka. „Worthy, vy krásný ďáble. Jaké to tady bylo beze mě?“

Malý, obrýlený muž se usmál. „Sotva se to dalo vydržet. Vás tady vždycky rádi vidíme, slečno Lawsonová. Mám vám objednat něco k jídlu?“

„Ne, ne,“ Lily okamžitě odmítla. „Monsieur Labarge by mě chtěl nacpat svými nejnovějšími pudingy a koláči.“

„Potřebuješ to,“ poznamenal Derek. „Nejsi větší než sýkora. Pojď sem.“ Objal ji kolem ramen a vedl ji do vzdálenějšího rohu. „Vypadáš hrozně,“ poznamenal.

„Zdá se, že je to dnes všeobecný názor,“ suše odpověděla.

Derekovy pronikavé oči zaznamenaly její horečnatě jasný pohled a strhaný výraz kolem úst. „Co se děje, lásko?“

„Ukázalo se, že Wolverton je nemožný,“ ostře odpověděla Lily. „Rozhodla jsem se sáhnout k drastičtějším prostředkům.“

„Drastičtějším,“ opakoval a podrobně si ji prohlížel.

„A začala jsem tím, že jsem mu unesla mladšího bratra.“

„Cože?“ Derek sledoval její ukazováček, který mířil na hezkého blonďatého chlapce čekajícího opodál. Mladík se pomalu otáčel a udivenýma očima pozoroval honosné prostředí. „Do háje,“ udiveně vydechl Derek.

Lily se na něho vzpurně podívala. „Líčím na Wolvertona past a Henry je návnada.“

„Ježíši, tentokrát jsi to přehnala,“ tiše žasl Derek a Lily zamrazilo v zádech.

„Chci, abys mi tady Henryho schoval. Jenom na jednu noc.“

Z Derekovy tváře zmizel všechen přátelský zájem a navíc na ni mrazivě pohlédl. „Nikdy nedovoluju dětem vstoupit do mého klubu.“

„Henry je anděl. Nezpůsobí ti žádné potíže.“

„Ne.“

„Tak se s ním aspoň seznam,“ prosila ho Lily.

„Ne!“

„Prosím, Dereku.“ Zatahala ho za ruku. „Henry je tak nadšený, že tě pozná. Považuje tě za nejmocnějšího muže v Anglii, kromě krále.“

Derek přimhouřil oči.

„Prosím,“ přemlouvala ho.

„Dobře,“ souhlasil nakonec. „Pozdravím se s ním a pak půjde.“

„Děkuju,“ řekla Lily a několikrát ho pohladila po paži.

Derek si něco mumlal pod vousy a dovolil jí, aby ho odtáhla ke dveřím, kde čekal Henry. „Pane Cravene,“ začala Lily, „ráda bych vám představila lorda Henryho Raiforda, bratra hraběte z Wolvertonu.“

Derek se usmál svým nejdvornějším úsměvem, který měl jenom pro královskou návštěvu, a elegantně se Henrymu uklonil. „Vítejte u Cravena, milorde.“

„Je to ještě lepší, než jsem si představoval,“ vykřikl nadšeně Henry. Popadl Derekovu ruku a rázně jí potřásl. „Úžasné! Ohromné!“ Poodešel a prohledával místnost jako zvědavé štěně. Ponořil svou malou ruku do mísy s žetony na cribbage, pak si osahal vypracovaná opěradla empírových židlí. K hracímu stolu přistoupil, jako by to byla nějaká svatyně.

„Hrajete?“ zeptal se Derek a chlapcovo nadšení ho docela pobavilo.

„Moc dobře ne. Ale slečna Lawsonová mě učí.“ Henry udiveně zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že jsem tady.

Krucinál, to tedy muselo dát práce, postavit něco takového!“ S posvátnou hrůzou se díval na Dereka. „Vy jste ten nejúžasnější muž, se kterým jsem se kdy setkal. Jenom génius by něco takového mohl udělat.“

„Génius,“ odfrkl si Derek. „Ani z poloviny.“

„Ale vy jste,“ trval Henry na svém. „Začít z ničeho a dostat se tak daleko… Váš klub je nejznámější v Londýně. Ať se propadnu, jestli nejste génius! Já a mí kamarádi ze školy vás obdivujeme víc, než kteréhokoliv jiného žijícího muže!“

Lily si pomyslela, že Henry trochu lže.

Derek, na druhé straně, vůči chlapci rychle roztával. Vesele se otočil k Lily. „Tohle není žádný hlupák.“

„Opakuju jenom to, co říká každý,“ trval na svém Henry. Najednou ho Derek plácl po zádech. „Chytrý jako opičák.

Príma kluk. Pojďte se mnou, vy malý chytráku. Seznámím vás s nějakými děvčaty.“

„Ne, Dereku,“ varovala ho Lily. „Žádné kostky, pití ani holky pro Henryho. Jeho bratr by mi usekl hlavu.“

Derek se s darebáckým úsměvem podíval na Henryho.

„Copak si myslí, že je tady nějaký zatracený klášter?“ Odtáhl Henryho pryč a nasadil poučný tón. „Mám nejlepší holky v Anglii. Žádný chlap od nich nikdy nic nechytil…“

Lily a Worthy se na sebe smutně usmáli. „Ten chlapec se mu líbí,“ poznamenal Worthy.

„Worthy, nedovolte, aby se Henrymu něco stalo. Držte ho v dohledu. Může se pobavit kartami. Zajistěte, aby ho nikdo nekazil nebo mu nějak jinak neublížil.“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Worthy. „Kdy chcete, aby se vrátil?“

„Zítra ráno,“ Lily si zamyšleně povzdechla a zamračila se.

Worthy jí dvorně nabídl rámě. „Doprovodím vás do kočáru, slečno Lawsonová.“

Lily se do něho zavěsila. „Teď už by měl být lord Raiford starostí bez sebe a říkat si, kde je Henry.“

„Nechala jste mu vzkaz?“ zeptal se Worthy věcně.

„Ne, hrabě není žádný blázen – nebude mu trvat dlouho, než zjistí, co je s Henrym. Do soumraku bude v Londýně. A já na něho budu připravená.“

Ať už to Worthy schvaloval, nebo ne, projevil jí stejnou loajalitu jako Derekovi. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Kdyby se hrabě náhodou ukázal dřív tady, pošlete ho ke mně. Musíte před ním Henryho schovat, jinak můj plán nevyjde.“

„Slečno Lawsonová,“ začal uctivě Worthy, „považuju vás za jednu z nejlepších žen, které znám…“

„Bože, děkuji vám.“

„… ale víte jistě, co děláte?“

„Samozřejmě že vím!“ A radostně se usmála. „Mám v úmyslu dát lordu Raifordovi lekci, na kterou nikdy nezapomene.“

Když si všimli Henryho nepřítomnosti a začali ho hledat, jedna ze služek si vzpomněla, že viděla mladého pána mluvit se slečnou Lawsonovou chvíli předtím, než odjela. Vozka se vrátil z Londýna a vyděsila ho řada otázek, na které musel odpovědět. Přiznal, že neviděl pana Henryho ani nastupovat, ani vystupovat, ale Henry je čilý hoch a mohl to udělat, aniž by si toho on všiml. Alex si byl jistý, že jeho bratr je s Lily. Ta zatracená ženská ho vzala s sebou, aby ho přiměla přijet do Londýna. Takže pojede a převrátí město vzhůru nohama, pěkně cihlu po cihle. Nemohl se dočkat, až ji dopadne… Ta bude do konce života litovat dne, kdy se rozhodla mu zkřížit cestu.

Než dorazil do Grosvenor Square, byla už tma. Alex vypadl ze čtyřkoláku skoro dřív, než stačil vozka zastavit. Zašklebil se, vyběhl po schodech domu číslo 38 a zabušil na dveře. Za chvíli mu otevřel vysoký, vousatý muž, majordomus. Byl impozantní. Svou důstojnost nosil jako

neviditelný plášť a v nehybné tváři se zračila autorita. „Dobrý večer, lorde Raiforde. Slečna Lawsonová vás očekává.“

„Kde je můj bratr?“ Aniž by čekal na odpověď, Alex prudce rozrazil dveře. „Henry!“ zařval, až se zdi otřásly.

„Lorde Raiforde,“ poznamenal zdvořile majordomus.

„Kdybyste šel tudy…“

„Co je s mým bratrem?“ vyštěkl Alex. „Kde je?“ Neobtěžoval se přizpůsobit důstojnému kroku majordoma a bral schody po dvou. „Henry? Henry, utrhnu ti nohy a ruce, pěkně jednu po druhé! A co se týká slečny Lawsonové…, měla by raději nasednou na koště a uletět, než se k ní dostanu!“

Z chodby nad druhým odpočívadlem k němu dolehl chladný, pobavený hlas. „Wolvertone, myslíte si, že když jste mě vyhodil ze svého domu, máte právo vpadnout mi sem?“

Alex šel za hlasem a otevřel první dveře, na které narazil.

Prázdný obývací pokoj. „Kde jste?“

Chodbou se nesl její smích, který ho doháněl k zuřivosti.

„Ve své ložnici.“

„Kde je Henry?“

„Jak to mám vědět? Přestaňte s tím hnusným chováním, Wolvertone. Pochybuju, že by raněný medvěd dokázal dělat takový kravál.“

Alex rozrazil dveře a vpadl do dalšího pokoje. Krátce si všiml pozlaceného dřeva a zelených hedvábných závěsů. Než stačil otočit hlavu, dostal pořádnou ránu. Překvapeně padl na všechny čtyři a složil se v bezvědomí na podlahu.

Lily, pořád ještě s lahví v ruce, si k němu stoupla a cítila podivnou směs nechutí a triumfu. Se svými zlatými vlasy vypadal Alex na jejím koberci jako poražený tygr. „Pojďte rychle. Burtone, pomozte mi položit lorda Raiforda na postel.“

Majordomus přišel ke dveřím do ložnice. Dlouho tam stál a oči mu jezdily od láhve obalené látkou v Lilyině ruce k Alexovu nehybnému tělu. Byl svědkem stovek Lilyiných průšvihů a eskapád, ale teď poprvé vypadal otřeseně. Ale

nějak se dokázal ovládnout. „Ano, slečno,“ řekl nakonec a hodil si Alexovo velké tělo přes rameno.

„Opatrně, ať mu neublížíte,“ strachovala se Lily. „Tedy… ne víc, než už se stalo.“

Burton ho opatrně přenesl na postel a pak se upravil. Narovnal si kabát, vestu i vázanku. Uhladil si vlasy a zeptal se:

„Budete ještě něco potřebovat, slečno Lawsonová?“

„Ano,“ sedla si k Alexovi. „Provazy.“

„Provazy,“ opakoval Burton bez mrknutí oka.

„Abych ho mohla přivázat, samozřejmě. Nemůžeme ho přece nechat odejít, ne? Och, a pospěšte si, Burtone. Mohl by se brzy vzbudit.“ Zamyšleně svého vězně pozorovala. „Asi bychom mu měli vyzout holínky a svléct kabát…“

„Slečno Lawsonová?“

„Ano?“ Podívala se na něho hnědýma očima, které vypadaly jako oči laně.

Burton ztěžka polkl. „Smím se zeptat, jak dlouho tady hrabě s námi bude?“

„Och, jenom dnešní noc. Nechte zavézt jeho kočár dozadu a postarejte se o jeho vozku.“

„Dobře, slečno.“

Zatímco šel Burton pro provazy, Lily si prohlížela obra na své posteli. Najednou ji udivilo, co vlastně provedla. Alex se nehýbal. Ležel tam se zavřenýma očima a vypadal mladě a zranitelně. Jemné řasy házely stíny na jeho vysoké lícní kosti a bez obvyklého mračení vypadal tak… nevinně. „Musela jsem to udělat,“ řekla nelítostně. „Musela jsem.“ Sklonila se nad něho a uhladila mu rozcuchané vlasy.

Rozhodla se mu to trochu zpříjemnit. Rozvázala mu černý nákrčník. Hedvábí bylo ještě teplé od jeho kůže. Pozorně se na něho dívala, rozepnula mu vestu a dva horní knoflíky bílé košile. Dotkla se svými prsty napjaté kůže na krku a zachvěla se.

Pohladila ho po zlatých lících, pevné čelisti a hedvábných křivkách spodního rtu. Pod prsty ucítila, že mu začínají rašit vousy, a napadlo ji, že žádný padlý anděl by neměl vypadat tak dobře. Ve tváři mu viděla napětí, které tam zůstalo dokonce i v bezvědomí. Příliš mnoho pití, příliš málo spánku. Na jeho rysech se taky podepsal dávný žal.

„V něčem jsme stejní,“ mumlala. „Pýcha, vztek, zarvrzelost. Přenesl bys horu, abys dostal, co chceš… Ale ty, můj ubohý tyrane, ani nevíš, kde ta hora je.“ Zazubila se, když si vzpomněla, jak jí vyhodil věci z okna.

Najednou se sklonila a jemně ho políbila. Měl teplé rty, které nereagovaly. Myslela na to, jak krutě ji políbil v knihovně. Zvedla hlavu a zblízka na něho zírala. „Vzbuď se, spící princi. Je čas, aby sis uvědomil, čeho jsem schopná.“

Alex se pomalu probouzel. Podrážděně přemítal, kdo to tluče na bubínek… bum… bum…, až mu duní v uších. Trhl sebou a otočil svou bolavou hlavu k nějakému chladnému, uklidňujícímu tlaku. „Tady,“ uslyšel tichý hlas. „Budete v pořádku.“ Alex prudce otevřel oči a uviděl nad sebou obrys ženské tváře. Napadlo ho, že zase sní o Lily. To byly její oči v pikantní barvě zázvoru a její ústa, která se na něho usmívala. Cítil, jak ho po tváři jemně hladí svými prsty. „K čertu s vámi,“ bručel. „Copak mě budete až do smrti pronásledovat?“ Prohloubila úsměv. „To záleží jenom na vás, pane. Ne, nehýbejte se, spadne vám led. Vaše ubohá hlava. Pokoušela jsem se vás uhodit tak jemně, jak jenom to bylo možné, ale

přitom tak silně, abych to nemusela opakovat.“

„C-cože?“ omámeně se zeptal.

„Udeřila jsem vás do hlavy.“

Alex zamrkal, jak se mu pomalu vyjasňovalo a začínal chápat, že to žádný sen není. Vzpomněl si, jak vpadl do tohoto domu, přišel do jejího pokoje…, rána do hlavy. Tlumeně zaklel. Lily seděla se zkříženýma nohama vedle něho a on byl natažen po celé délce postele. I když Lily dávala najevo

chladný zájem, byl v ní jakýsi náznak vítězství. Zostražitěl.

„Henry…“

„Nebojte se, je v pořádku. Úplně v pořádku.“ Usmála se.

„Zůstane v noci u mého přítele.“

„Jaký přítel?“ dožadoval se odpovědi. „Kdo?“

V očích se jí objevil obezřetný výraz. „Až vám to řeknu, tak se ničeho nedomýšlejte. Kdybych měla sebemenší pochyby o jeho pohodě, nikdy bych…“

Pokoušel se posadit. „Tak kdo ho má?“

„Derek Craven.“

„Ten podvodník z podsvětí, který se obklopuje děvkami a zloději…“

„Henry je s Derekem absolutně v bezpečí, máte mé s…“ Lily zalapala po dechu a vyskočila z postele, když se k ní

Alex se zavrčením natáhl. „Ty mrcho!“ Zápěstí a kotníky obou rukou a nohou měl pevně přivázané k posteli. Prudce házel hlavou na obě strany, šokovalo ho, když to viděl. Pak zařval a v bouřlivém výbuchu vzteku začal tahat, až se celá postel třásla a skřípěla. Bojoval s provazy jako divoké zvíře, které poprvé uvázali. Lily ho chápavě pozorovala a uklidnila se, když viděla, že postel je dost pevná a to divoké zacházení vydrží. Najednou Alexova bitva skončila. Sotva lapal po dechu. „Proč?“ ptal se. „Proč?“

Lily se znovu usadila na posteli, podívala se na něho dolů a usmála se už méně spokojeně. Bez ohledu na své vítězství ho nerada viděla svázaného a bezmocného. Nezdálo se jí to přirozené. A provazy se mu už zařezávaly do zápěstí – viděla, jak mu rudnou. „Vyhrála jsem, pane. Můžete se s tím klidně smířit. Uznávám, že jsem nepoužila zrovna férové prostředky…, ale tak už to bývá…“ Třela si bolavé svaly vzadu na krku a zívla. „Zatímco spolu mluvíme, Zachariáš je v Raiford Parku. Odveze dnes v noci Penelopu do Gretna Green a tam se vezmou. Nabídla jsem se, že vás dostanu pryč. Než vás pustím, bude už moc pozdě na to, abyste s tím něco udělal.

Nemohla jsem vám dovolit, abyste si vzal Penelopu. Ne, když se tak milují. Zachariáš ji udělá šťastnou. A co se týká vás… Vaše poraněná pýcha se určitě brzy vzpamatuje.“ Usmála se mu do krvavých očí. „Říkala jsem vám, že ji nikdy nebudete mít. Měl jste mé varování brát vážně.“ Koketně naklonila hlavu na bok a čekala na odpověď. Možná uzná, že tu hru zahrála dobře. „No?“ pobídla ho. „Zajímá mě váš názor na tohle všechno.“

Dlouho trvalo, než jí Alex odpověděl. A když to udělal, jeho hlas zněl jako hromobití. „Můj názor? Měla byste začít utíkat. A nikdy se nezastavit. A prosit Boha, abych vás nikdy nechytil.“

Jenom Alex Raiford mohl vypadat tak hrozivě, i když měl ruce a nohy přivázané k pevnému nábytku. Nebyl žádnou planou hrozbou. V jeho slovech slyšela smrtelné odhodlání. Lily nad ním jen mávla rukou a rozhodla se jím zabývat, až to bude aktuální. „Udělala jsem vám velkou laskavost,“ zdůraznila. „Jste volný a můžete si najít někoho jiného. Někoho mnohem vhodnějšího, než je Penny.“

„Chtěl jsem vaši sestru.“

„Nikdy by vás nepotěšila. Dobrý bože, vy byste se přece ve skutečnosti nechtěl oženit s dívkou, která by z vás měla neustále strach, že ne? Jestli je ve vás jen špetka rozumu, vyberete si příště někoho, kdo bude mít trochu víc odvahy. Ačkoliv ne – možná si zase najdete další poddajné, jemné jehně. Tyrany, jako jste vy, vždycky přitahují takové typy.“

Alexovi se točila hlava od té rány, z marné snahy se osvobodit a ze zoufalého, nedůvěřivého vzteku. Každý, koho miloval, od něho odešel – matka, otec, Caroline. Dovolil si věřit, že s Penelopou se mu to nestane – to se přinejmenším zdálo být spolehlivé. Myslel si, že se zblázní, pokud by se měl znovu zklamat. Na čelisti mu divoce cvičily svaly.

„Lily,“ zachraptěl. „Rozvažte ty provazy.“

„Ani kdyby mi to mělo zachránit život.“

„To je jediná věc, kterou pro to musíte udělat.“

„Rozvážou vás ráno,“ slíbila. „Pak si můžete vyzvednout Henryho, vrátit se domů a spřádat pomstu. Může být nejhorší. Teď, když je Penny v bezpečí, mi na tom nezáleží.“

„Vy nebudete nikdy v bezpečí,“ zaskřípal zuby.

„Momentálně se tak docela cítím,“ drze se usmála. Pak se jí zdálo, že v jeho pohledu vidí ještě něco jiného než vztek. Uličnictví jí z očí zmizelo a nahradilo ho něco měkčího.

„Neměl byste se bát o Henryho,“ řekla. „Bude úplně v pořádku. Derekův pomocník na něho dá pozor.“ Ironicky se ušklíbla. „Henry na vás celou cestu pěl ódy. Muž, který si u dítěte získá takovou oddanost, nemůže být tak špatný.“ Dívala se mu do tváře, položila si ruce podél jeho štíhlého těla a celou svou vahou se nad něho naklonila. „Ale vás nerozčiluje Henry. Co je to?“

Alex zavřel oči, aby ji neviděl ani neslyšel, a přál si, aby to byla jenom noční můra, která brzy skončí. Ale ona ho dál svými slovy rozpitvávala a neopatrně rozrývala obnažené rány.

„Ještě vás nikdo nikdy k ničemu nepřinutil, že ne?“ zeptala

se.

Soustředil se na dýchání a pokoušel se neslyšet její hlas.

„Proč vás tak rozčílilo, že jste ztratil mou sestru? Vždyť si

můžete najít jinou, jí podobnou, jestli je to to, co opravdu chcete.“ Lily se odmlčela a pak zamyšleně pokračovala: „Jestli chcete někoho, kdo nebude rušit vaši vzpomínku na Caroline.“ Všimla si, že zadržel dech. „Styďte se,“ tiše zavrtěla hlavou. „Jen málo mužů truchlí tak dlouho. Ukazuje to buď na vaši schopnost milovat, nebo na pozoruhodnou tvrdohlavost. A tak si říkám, co z toho to asi je?“

Alex prudce otevřel oči. A Lily šokované viděla, jak se mění jejich barva z ledové na kouřovou. A náhle v ní vzplanul soucit. „Nejste jediný, kdo někoho ztratil. Já taky. Vím všechno o sebelítosti. Je to zbytečné, nehledě na to, že se to nehodí.“

Její blahosklonnost ho rozzlobila. „Jestli si myslíte, že přijít o toho tuponosého malého vikomta je srovnatelné s tím, čím jsem prošel, když jsem ztratil Caroline…“

„Ne, o něm nemluvím.“ Lily na něho mírně překvapeně zírala, jak ví o jejím zasnoubení s lordem Hindonem. Musel to dostat ze Zachariase. „Do Harryho jsem byla jenom poblázněná. Ta osoba, kterou jsem milovala a ztratila, je někdo úplně jiný. Zemřela bych pro… tu osobu. A ještě pořád můžu.“

„Kdo je to?“

„To je osobní.“

Alexovi klesla hlava na polštář.

„Možná se vám dnes v noci zchladí krev,“ poznamenala Lily a jemně mu upravila límec. Věděla, že ho svým bezstarostným chováním rozzuří. „Když se nad tím vším rozumně zamyslíte, uvědomíte si, že je to tak pro všechny nejlepší. Dokonce i pro vás.“ Všimla si, že napíná provazy, a dotkla se jeho ruky. „Nedělejte to. Zůstanou vám z toho jen modřiny. Raději si odpočiňte. Chudáčku Alexi. Musí pro vás být hrozné pomyšlení, že vás porazila žena.“ V tmavých očích jí tančily jiskřičky smíchu. „Této vzpomínky si budu cenit až do konce života. Hrabě Wolverton, úplně v mé moci.“ S úsměvem se nad něho naklonila. „Co byste dělal, pane, kdybyste se osvobodil?“

„Vlastníma rukama bych vás zaškrtil.“

„Opravdu? Nebo byste mě políbil, tak, jak jste to udělal v knihovně?“

Zamrkal a zrudl. „Považujte to za chybu,“ mumlal.

Lily zabolel jeho opovržlivý hlas. Po svých zkušenostech s muži – Harry ji nechal, Giusseppe ji zlostně zklamal, dokonce ani Derek se o ni jako o ženu nezajímal – byla přesvědčena, že jí chybí něco, co ženu dělá žádoucí. A teď se k nim připojil i Alex. Proč nebyla jako jiné ženy? Co záhadného ji dělalo tak nepřitažlivou? Něco ďábelského ji ponoukalo, aby Alexovi

ukázala, jak je bezmocný. Naklonila se k němu blíž, až na bradě ucítil její dech. „V knihovně jsem proti vám byla v nevýhodě,“ řekla. „Už vás někdo políbil proti vaší vůli, Alexi? Možná byste si měl vyzkoušet, jak to chutná.“

Alex na ni zíral, jako by se zbláznila. Zlomyslně se usmála, sklonila hlavu a zavřenými ústy mu na ztuhlé rty vtiskla lehký polibek. Trhl hlavou, jako by ho popálila. Dělala, co mohla, aby ho potrápila. Nejdřív polibek. Jako další mu možná z hrudníku vytrhá chlupy, pěkně jeden po druhém. Lily ho tiše pozorovala, jak najednou trhaně dýchal. Měl zlost? Nebo na něho tak zapůsobil její polibek? Ta myšlenka ji fascinovala.

„Měla bych to považovat za další chybu?“

Alex na ni ohromeně zíral a nezmohl se ani na slovo. Lily se přiblížila o další nutný centimetr a přitiskla k němu rty. Alex se rychle nadechl. Tentokrát se neodtáhl. Jemně si otírala své rty o jeho ústa, jako by se ho ptala o dovolení. Alex její polibek snášel s pevně zavřenýma očima, jako by ho vystavovala bolestivému mučení. Ramena a hruď mu ztuhly jako kámen, jak se pokoušel tahat za provazy. Svými prsty se ho lehce dotkla na krku a on zalapal po dechu.

Lily se udiveně posunula na vrchní část hrudníku. Chtěla víc… něco…, ale nevěděla co, ani jak. Potom si všimla lehkého pohybu, když otočil na polštáři hlavu a přizpůsobil se jí. Lily ho svou malou rukou objala kolem krku a instinktivně se mu přitiskla na ústa. Ucítila, jak jí tlačí do úst jazyk, a otřáslo jí, jak jí tělem proběhla vlna slasti. Alex si všiml, jak se zachvěla, a překvapené vydechla. Očekával, že se každou chvílí stáhne, a tak se hladově vypjal a toužil dostat víc. Ale ona se neodtáhla

– zůstala u něho, otevřená a sladká.

Alex sevřel ruce v pěst. Byl jako v pasti mezi jejím svůdným tělem, postelí a vlastní bezmocností. Zaplavilo ho vzrušení a soustředilo se ve slabinách. Nic nemohlo zastavit jeho prudkou a bolestivou erekci. Alex sténal a proklínal sám sebe. Odtrhl od ní svá ústa a zabořil jí tvář do voňavé, vábné

šíje. „Už ne,“ chraplavě řekl. „Buď mě rozvažte, nebo přestaňte.“

„Ne,“ vydechla. Nikdy v životě nebyla tak odvážná a neměla pocit, že se vznáší. Vpletla mu prsty do hustých vlasů.

„D-dávám vám lekci…“

„Jděte ode mě pryč!“ vykřikl divoce. Vystrašil ji tak, že skoro utekla – cítil, jak nadskočila.

Ale vytrvala. Hleděla mu do očí a posouvala se, až na něm ležela celou délkou svého těla. Zachvěl se a skousl si ret. Váha, která se tlačila dolů na jeho vzrušené pohlaví, způsobila, že jí svým tělem vycházel vstříc, vzpínal se nahoru, aniž si to uvědomoval. Nestačilo mu to. Chtěl víc – chtěl její měkké tělo všude kolem sebe, přilepit se těsně k ní a zase se odtáhnout a celou silou do ní vrážet. Záhadným způsobem se mu podařilo mluvit tiše. „To stačí. Lily…, dost.“

Dýchala rychle a vypadala stejně nebezpečně jako na lovu, když se hnala přes nemožné překážky. Alex nepochopil, na co myslí, dokud nepromluvila. „Řekni znovu její jméno, teď,“ poručila zastřeným hlasem. „Řekni to.“

Stiskl tak pevně čelisti, až se mu chvěly.

„Nemůžeš,“ zašeptala Lily. „Protože chceš mě, ne Caroline. Cítím to. Jsem žena, která žije a dýchá, a jsem tady. A ty mě chceš.“

Hlavou mu letěly tisíce myšlenek. Pátral po Caroline, ale ona tam nebyla… Nic než rozmazané vzpomínky, blednoucí barva, tlumený zvuk. Nic nebylo opravdovější než tvář, která se nad ním vznášela. Lilyina ústa zůstala nad ním tak blízko, že cítil její teplé rty.

Neodpověděl, ale ona si odpověď přečetla v jeho očích. Lily by se měla triumfálně odtáhnout a své vítězství oslavit. Koneckonců měla pravdu. Místo toho ze sebe vydala zvláštní, tichý zvuk a znovu ho políbila. Zneškodněný a neschopný se bránit nemohl dělat nic jiného než podlehnout. Rukama ho hladila po tváři, krku a jemně ho prozkoumávala. Alex

zasténal a toužil se jí dotýkat a držet ji těsně mezi svými stehny. Místo toho ležel pod ní. Pomalu ho to zabíjelo. Provazy se mu zarývaly do rukou, až mu zápěstí krvácela.

Lily lapala po dechu, když do ní narážel svými boky. Pokoušela se odtáhnout, ale ucítila, že jí chytil do zubů spodní ret. „Otoč hlavu,“ zamumlal a jeho teplý dech jí vanul do úst.

„Otoč ji…“

Poslechla. Pustil její ret, otevřel ústa a začal ji vášnivě líbat. Lily vzlykla rozkoší. Impulzivně se k němu přitiskla těsněji a svými ňadry se dotýkala jeho hrudi. Jak se o sebe třeli, sukně se jí vyhrnuly až ke kolenům, ale jí to nevadilo. Nestarala se o nic jiného než o naléhavou touhu, která v ní bouřila.

Ozvalo se klepání na dveře a Lily se zarazila. „Slečno Lawsonová?“ uslyšela tlumený hlas majordoma.

Ochable padla hlavou na polštář, svým dechem polechtala Alexe na uchu. Otočil hlavu k jejím nadýchaným kudrnám a vdechl jejich sladkou vůni.

Burton promluvil znovu. „Slečno Lawsonová?“

Lily zvedla hlavu. „Ano, Burtone?“ zeptala se nejistým hlasem.

„Právě přišel vzkaz.“

Ztuhla. To mohlo znamenat jenom jedinou věc. Burton by nikdy nenarušil její soukromí, pokud by ta zpráva nebyla z jednoho určitého zdroje.

Alex ji pátravě pozoroval. Z tváří jí zmizela veškerá barva a v očích se jí mihlo něco jako strach. Vypadala jako omámená.

„To není možné,“ zašeptala. „To je moc brzy.“

„Moc brzy na co?“

Zdálo se, že ji jeho hlas probral. Zatvářila se bezvýrazně, od-kulila se od něho a důsledně se vyhýbala jeho očím.

„Musím vám popřát dobrou noc, pane. My-myslím, že tady budete mít pohodlí…“

„Ani náhodou, ty malá pokušitelko!“ Vztekle se díval, jak se upravuje a odchází z pokoje. Zakřičel za ní několik pečlivě

vybraných oplzlostí a dodal: „Za tohle půjdeš do vězení! A co se týká toho tvého zatraceného majordoma…“ Dveře se zabouchly a on ztichl a zíral do stropu.

Lily se s Burtonem sešla v hale, příliš vyděšená na to, aby jí vadilo, jak neupraveně vypadá. V rukách držel stříbrný tác, na kterém ležel vzkaz, zapečetěný špinavým voskem.

Burton jí ho podal. „Nařídila jste mi, abych vám ho přinesl okamžitě, jak ho doručí, bez ohledu kolik hodin…“

„Ano,“ přerušila ho Lily a popadla dopis. Zlomila pečeť a rychle přečetla naškrábané řádky. „Dnes. Ať ho čert vezme! Ti jeho lidé mě snad musí sledovat… Zdá se, že vždycky ví, kde jsem…“

„Slečno?“ Burton netušil, co je v dopisech, které do domu řídce přicházely. Poznal je podle pracného neupraveného rukopisu a podivného vzhledu doručitelů. Dopisy vždycky přinášeli otrhaní chlapci, přicházející rovnou z ulice.

„Nechte mi osedlat koně,“ přikázala Lily.

„Slečno Lawsonová, rád bych poukázal na to, že pro ženu je nebezpečné jezdit po Londýně bez doprovodu, zvlášť v noci.“

„A ať mi nějaká služka přinese můj šedý kabát. Ten s kapuci.“

„Ano, slečno.“

Pomalu šla po schodech dolů a přidržovala se zábradlí, jako by potřebovala uklidnit.

Covent Garden byla zvlášť nechutná část Londýna, kde se za peníze dala koupit jakákoliv rozkoš, která na světě existovala, od obvyklé až po nemyslitelnou. Nabízely se jak vizuálně, tak slovně: tištěné plakáty a vzkazy byly nalepené na každé zdi a na každého kolemjdoucího řvali své nabídky podvodníci, pasáci a prostitutky. Bohatí floutci přicházeli z divadel se svými lehkými holkami a opile vrávorali do místních hospod. Lily se všem opatrně vyhýbala, protože opilý

lord mohl být někdy stejně nebezpečný a nelidský jako profesionální kriminálník.

Jak přecházela ze světla do tmy, cítila Lily soucit s prostitutkami, které šlapaly chodník. Byly tam ženy všeho věku, od mladých dívek až po vyčerpané stařeny. Byly buď hubené z hladu, nebo nateklé od džinu. Všechny vyhlížely stejně unaveně, když odpočívaly na schodech nebo se opíraly o roh a násilně se usmívaly na možné klienty. Určitě by si takovou existenci nevybraly, kdyby měly jinou možnost.

Bůh mě před tím ochraňuj, pomyslela si Lily a zachvěla se. Raději by se zabila, než by měla vést takový život, i kdyby to měl být život kurtizány s hromadou diamantů a sloužící svému pánovi na hedvábných prostěradlech. Znechuceně zkřivila rty. Raději být mrtvá, než aby ji vlastnil nějaký muž a nutil ji uspokojovat jeho fyzické potřeby.

Jela jižně od King Street kolem kostela. Ignorovala pískání a posměšky, které k ní přicházely ze zastřešených chatrčí, které sloužily jako obchody a obydlí. Opatrně jela ulicí od vchodu do tržnice. Dvoupatrový arkádový dům měl trojúhelníkový štít a mramorové toskánské sloupy. Poněkud zvláštní, honosná stavba na tak zchátralé místo. Zastavila koně a zůstala ve stínu. Nemohla dělat nic jiného než čekat. Smutně se ušklíbla, když viděla dvojici mladých kapsářů, jak hbitě obírají dav. Pak si vzpomněla na Nicol a zkameněla jí tvář. Můj Bože, jaký život teď vede? Bylo by možné, i když je tak mladá, aby ji využívali k takovým špatnostem? Při tom pomyšlení jí vstoupily slzy do očí. Rychle si je utřela. Nemůže se poddávat citům, teď ne. Musí být chladná a ovládat se.

Ze tmy poblíž se ozval líný hlas. „Takže jsi přišla. Doufám, že jsi přinesla, co chci.“

Lily pomalu sesedla z koně a pevně sevřela v rukách opratě. Otočila se za hlasem a přinutila se promluvit rázným tónem, i když se chvěla po celém těle.

„Už ne, Giuseppe. Už ani halíř, dokud mi nevrátíš mou dceru.“

7

Hrabě Giuseppe Gavazzi měl v sobě všechnu krásu postavy z italského renesančního obrazu – nápadné rysy, kudrnaté černé vlasy, sytě olivovou pleť a zářivé černé oči. Lily si pamatovala na chvíli, kdy ho poprvé viděla. Stál na sluncem ozářeném Florentinském náměstí, obklopen skupinou italských žen, které očima visely na jeho ústech, když mluvil. Svým zářivým úsměvem a tmavou krásou jí vzal dech. Jejich cesty se zkřížily při nesčetných společenských událostech a Giuseppe ji začal ostře a ostentativně uhánět.

Lily byla ohromena kouzlem Itálie a dosud nepoznaným vzrušením z toho, že ji svádí krásný muž. Harry Hindon, její jediná láska, byl usedlý a tolik anglický, což její rodiče velmi těšilo. Mysleli si, že Harryho pevné lpění na tradicích na ni bude mít vliv, že ji uklidní. Místo toho její divokost způsobila, že ji opustil. Ale zdálo se, že hrabě Gavazzi si její impulzivní veselí vychutnává – říkal jí, že je vzrušující, nádherná. Tenkrát se jí zdálo, že konečně našla muže, před kterým by mohla zapomenout na všechno předstírání a být sama sebou. Teď ji vzpomínky na vlastní hloupost znechutily.

Během posledních několika let Giuseppovy rysy zhrubly – nebo možná jen přestala být zaslepená. Jeho ohrnuté rty, vychvalované italskými signoras kvůli jejich smyslné plnosti, se teď Lily zdály odpudivé. Nesnášela způsob, jak si ji chtivě prohlížel, i když jí kdysi jeho pozornost lichotila. V jeho vzhledu bylo něco zpustlého, dokonce i v tom, jak stál s rukama v bok. Jako by chtěl zdůraznit, že jsou neobvykle úzké. Zvedal se jí z něho žaludek a ona si vzpomněla na noc, kterou spolu strávili. Ohromil ji a ponížil, když potom po ní

žádal dárek. Jako kdyby byla nějaká seschlá stará panna, která si musí zaplatit muže, aby s ní šel do postele.

Giuseppe se natáhl, sundal Lily kapuci a odhalil její rozhodnou tvář. „Buona sera,“ řekl sytým hlasem a chtěl ji pohladit prstem po tváři. Odstrčila mu ruku, ale on se uchechtl. „Ach, pořád máš stejné drápy, moje drahá kočičko. Přišel jsem si pro peníze, cara. Ty sis přišla pro zprávy o Nicolettě. Dej mi, co chci, a já dám tobě, co chceš.“

„Už ne.“ Lily se třaslavě nadechla. „Ty úlisný parchante.

Proč bych ti měla dát víc peněz, když ani nevím, jestli žije?“

„Přísahám ti, že je v bezpečí, šťastná…“

„Jak může být šťastná bez matky?“

„Máme tak krásnou malou holčičku, Lily. Pořád se směje, a ty krásné vlasy…“ Sáhl si na své ebenové kudrny. „Krásné jako moje. Říká mi papá. Někdy se ptá, kde je její mamá.“

To ji zlomilo víc než cokoliv jiného. Lily na něho bez mrknutí oka zírala. Těžce polkla a do očí jí vstoupily slzy. „Já jsem její matka,“ zničeně řekla. „Ona mě potřebuje a já ji chci zpět, Giuseppe. Ty víš, že ke mně patří!“

Pozoroval ji a předstíral lítost. „Možná bych ti byl už Nicolettu vrátil, bála, ale udělala jsi příliš mnoho chyb. Poslala jsi muže hledat a vyptávat se ve městě. Děláš na mě podrazy a necháváš mě sledovat. Zlobíš mě. Teď uvažuju, že si Nicolettu ještě pár let nechám.“

„Říkala jsem ti, že o tom nic nevím,“ křičela Lily. Samozřejmě to byla lež. Dobře věděla, že Derek nechal Nicol hledat. Derek měl informátory v každém koutě ve městě, od vrátných přes úředníky, obchodníky, děvky, řezníky až po majitele zastaváren. V uplynulých letech ji čtyřikrát zavolal, aby se podívala na tmavovlasou holčičku, která odpovídala Nicotinu popisu. Žádná z nich nebyla její dcera. Nemohla si dovolit si je vzít. Co s nimi potom Derek udělal, na to se nezeptala a ani to nechtěla vědět.

Podívala se na Giuseppa s nenávistí v očích. „Dala jsem ti celé jmění,“ chraplavě řekla. „Už mi nic nezůstalo. Už jsi někdy slyšel výraz vykrvácet, Giuseppe? To znamená, že už ti nemůžu dát víc, protože už nemám“

„Tak si opatři,“ následovala jeho tichá odpověď. „Nebo si je vezmu odjinud – je spousta mužů, kteří si rádi koupí hezkou holčičku jako je Nicoletta.“

„Cože?“ Lily si zacpala rukou ústa, aby potlačila výkřik hrůzy. „Jak bys to mohl udělat svému vlastnímu dítěti? Přece bys ji nemohl takto prodat – to by ji zabilo – a mě – ach, Bože, neudělal jsi to ještě, že ne?“

„Ne, ještě ne. Ale možná k tomu mám blízko, cara.“ Natáhl k ní prázdnou dlaň. „Dej mi ty peníze teď.“

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“ zašeptala. „Kdy to skončí?“

Ignoroval otázku a strčil jí svou prázdnou ruku. „Hned.“ Po tváři jí začaly téct slzy. „Já je nemám.“

„Dávám ti tři dny, Lily. Musíš přinést pět tisíc liber… Jinak bude Nicoletta navždy pryč.“ ,

Sklopila hlavu a naslouchala jeho vzdalujícím se krokům, divokému hluku Covent Garden, tichému ržání svého koně. Zoufale se zachvěla – ovládla se jenom silou své vůle. Peníze. Její konto ještě nikdy nebylo tak vyčerpané. Tento měsíc u Cravena neměla svůj obvyklý zisk. No, její štěstí by se mělo vrátit a rychle. Bude muset hrát vysoko. Když do tří – dnů nevyhraje pět tisíc liber… Bože, co bude dělat?

Mohla by si vypůjčit u Dereka… Ne. Tu chybu už jednou udělala, před půldruhým rokem. Myslela si, že s jeho obrovským bohatstvím mu nebude vadit, když jí tak jeden dva tisíce liber půjčí, zvlášť když slíbila, že mu je vrátí i s úroky. K jejímu překvapení byl Derek chladně krutý a donutil ji přísahat, že už ho nikdy o peníze nepožádá. Trvalo to týdny, než spolu zase začali dobře vycházet. Lily nepochopila, proč se tolik zlobil. Nebyl žádný lakomec – právě naopak. Byl

velkorysý – dával jí dárky, mohla využívat jeho obrovský majetek, dovolil jí brát si z jeho kuchyně jídlo a pití, pomáhal jí hledat Nicol…, ale nikdy jí nedal ani halíř. A ji by to teď ani nenapadlo.

Uvažovala o některých bohatých starých mužích, které znala, o mužích, s kterými hrála a flirtovala a přátelila se. Lord Harrington, pomyslela si tupě, se svým tlustým břichem, veselou rudou tváří a zplihlou, napudrovanou parukou. Nebo Artur Longman, uznávaný právník. Měl poněkud nepřitažlivý obličej – velký nos, žádnou bradu, propadlé tváře – ale měl laskavé oči a byl to čestný muž. Oba dva jí nenápadně naznačili, že se jim líbí. Mohla by si jednoho z nich vybrat za milence. Nepochybovala o tom, že by se k ní chovali dobře a štědře by se o ni starali. Ale to by jí navždy změnilo život. Některé dveře, které teď měla otevřené, by se pro ni navždy zavřely. Stala by se drahou děvkou – a to jenom pokud by měla štěstí. Pokud mohla usuzovat ze své zkušenosti s Giuseppem, třeba by se ukázalo, že v posteli za nic nestojí a nikdo by se už o ni nezajímal.

Lily šla ke koni a opřela si hlavu o jeho teplý, zaprášený krk. „Já jsem tak unavená,“ zašeptala. Unavená a cynická. Má tak málo důvodů si myslet, že se jí Nicol vrátí. Její život není ničím než neustálou honbou za penězi. Nikdy neměla ztrácet čas s tou záležitostí s Penny, Zachariášem a Alexem Raifordem. To by ji mohlo stát Nicol. Ale kdyby se minulý týden nerozptýlila, přišla by o rozum.

Začalo slabě pršet a kapky se jí rozstřikovaly ve vlasech. Lily zavřela oči, zvedla hlavu a nechala téct vodu studenými potůčky po tvářích. Najednou si vzpomněla, jak se Nicol koupala a objevila, že by si mohla namočit pěstičky, zatřást jimi ve vzduchu a plesknout jimi do vody.

„Podívej, co děláš!“ zasmála se Lily. Jak se opovažuješ postříkat maminku, ty malá chytrá kačenko… Voda patří do vany, ne na podlahu…“

Lily si tvrdohlavě otřela dešťové kapky i slzy a napřímila se v ramenou. „Jsou to jenom peníze,“ mumlala. „Sehnala jsem je předtím a nějak si je seženu i teď.“

Hodiny odbíjely devět. Alex už na ně skoro hodinu zíral. Byly to zvláštní bronzové hodiny s figurkami, zdobené porcelánovými růžičkami a stydlivou pastýřkou. Dívala se přes rameno na gentlemana, který jí nabízel kytici růží. I zbytek ložnice byl tak ženský – zdi měly barvu světlé mořské zeleně a zdobil je jemný bílý štuk, na oknech visely růžové hedvábné závěsy a nábytek byl čalouněný hebkým sametem. Teď, když na to myslel, si uvědomil, že předcházející dojem z jejího domu byl jiný. Vzpomněl si, jak ho napadlo, že je tmavý, velký a skoro až mužský. Jako kdyby si ve svých soukromých pokojích chtěla zachovat ženskost, kterou jinak nedávala najevo.

Dozněl poslední úder a dveře ložnice se otevřely.

Majordomus. Oslovovala ho Burtone.

„Dobré ráno, pane,“ řekl mírně. „Doufám, že jste měl klidnou noc.“

Alex se na něho zlostně podíval.

Když Lily odešla, nečekalo ho nic než několik tichých hodin o samotě. Až do té chvíle měl ve zvyku se neustále něčím zabývat. Prací, sportem, pitkami s přáteli, ženami, bavil se ve společnosti a nesčetnými dalšími způsoby, které si vymyslel jen proto, aby nemusel být sám se svými myšlenkami. Lily ho nevědomky přinutila, aby čelil tomu, čeho se nejvíc bál. V tiché tmě se neubránil, aby na něho nedorážely jako supi a netrhaly mu srdce na kusy.

Nejdříve to všechno byla jakási směs – vztek, vášeň, lítost, smutek. Nikdo se nikdy nedozví, čím vším prošel v těch uplynulých hodinách, když se nemohl hýbat. A taky to nikdo vědět nepotřebuje. Bylo důležité jenom to, že se ten zmatek sám od sebe vyřešil a jemu se v mysli vyjasnilo. Už nikdy nebude ve tváři žádné ženy hledat Caroline. Byla částí jeho

minulosti a tak to taky zůstane. Už žádný smutek, žádné přízraky. A co se týká Lily… Pěknou část svých myšlenek zasvětil tomu, co s ní udělá. A někdy nad ránem upadl do hlubokého, bezesného spánku.

Majordomus přistoupil k posteli s malým nožem. „Smím, pane?“ zeptal se a ukázal na jeho pouta.

Alex se na něho nevěřícně podíval. „Zajisté,“ odpověděl se sarkastickou zdvořilostí. Beze slova začal přeřezávat jemně kroucený provaz a Alex se zazubil, když se mu uvolnila pravá ruka. Položil si ji na hrudník, s tichým sténáním si uvolňoval bolavé svaly a pozoroval Burtona, jak přechází na druhou stranu postele.

V duchu musel připustit, že Burton je imponující. Vyhlížel jako ten nejdokonalejší majordomus, kterého kdy viděl. Měl krásně zastřižený plnovous a vypadal inteligentně a úctyhodně. Zvládnout takovou situaci důstojně vyžadovalo sebejistotu a Burton ho rozvazoval se stejnou samozřejmostí, s jakou by naléval čaj nebo kartáčoval klobouk.

Burton svraštil obočí, když si všiml Alexových zraněných zápěstí, a poněkud vyděšeně řekl. „Přinesu vám na ty ruce hojivou mast, pane.“

„Ne,“ zavrčel Alex. „Už jste toho udělal dost.“

„Ano, pane.“

Alex se bolestivě posadil a protáhl si ruce i nohy. „Kde je dnes ráno?“

„Pokud se ptáte na slečnu Lawsonovou, pane, nemám ponětí, kde by se mohla nacházet. Ale bylo mi nařízeno, abych vám připomněl, že pan Henry je u pana Cravena.“

„Jestli se mu něco stalo, budete se z toho zodpovídat stejně jako slečna Lawsonová.“

Burtona to nevzrušilo. „Zajisté, pane.“

Alex udiveně zavrtěl hlavou. „Vy byste jí pomáhal i s vraždou, kdyby vás požádala, že?“

„Nepožádala mě o to.“

„Ještě ne,“ zabručel Alex. „Ale co když požádá?“

„Jako má zaměstnavatelka má právo na mou absolutní loajalitu.“ Burton si Alexe zdvořile prohlížel. „Nechtěl byste noviny, pane? Kávu? Nebo čaj? Ke snídani vám mohu nabídnout…“

„Nejdříve byste se mohl přestat chovat, jako by tohle byla obvyklá situace… nebo snad je? Často nabízíte snídani hostům, kteří byli za nohy a ruce přivázaní k posteli slečny Lawsonové?“

Burton otázku pečlivě zvažoval, jako by nechtěl prozradit nic ze soukromí své paní. „Vy jste první, lorde Raiforde,“ připustil nakonec.

„Jaká zatracená čest.“ Alex si opatrně prozkoumal bolavou hlavu. Pár centimetrů nad uchem měl malou bouli. „Vezmu si prášek proti bolesti hlavy. Dluží mi to.“

„Ano, pane.“

„A ať můj vozka přistaví kočár – pokud jste ho se slečnou Lawsonovou nepřivázali ve stáji nebo někam neodklidili.“

„Ano, pane.“

„Burtone – tak se jmenujete, že? Jak dlouho už pracujete pro slečnu Lawsonovou?“

„Od chvíle, co se vrátila do Londýna, pane.“

„Dám vám dvakrát větší plat, když budete pracovat pro mě.“

„Děkuji, lorde Raiforde, ale musím zdvořile odmítnout.“

Alex na něho zvědavě zíral. „Proč? Bůhví, že u Lily musíte mít peklo. Protože ji znám, předpokládám, že tohle není nejhorší kousek, do kterého vás zatáhla.“

„Obávám se že ne, pane.“

„Tak proč zůstáváte?“

„Slečna Lawsonová je… neobyčejná žena.“

„Někteří tomu říkají excentrická,“ odpověděl suše Alex.

„Řekněte mi, čím si zasloužila takovou oddanost?“

Na chvíli se zdálo, že Burtonův lhostejný výraz mizí a místo něho se mu v očích mihlo něco jako něžnost. „Slečna Lawsonová má velmi soucitné srdce, pane, a nemá absolutně žádné předsudky. Když před dvěma lety přijela do Londýna, byl jsem v poněkud obtížné situaci. Můj tehdejší zaměstnavatel byl často hrubý a opilý. Jednou, když byl pod vlivem alkoholu, mě břitvou poranil na tváři. Podruhé si mě zavolal do svého pokoje, mířil mi nabitou pistolí do obličeje a vyhrožoval, že mě zastřelí.“

„Sakra.“ Alex se na něho překvapeně díval. „Proč jste nešel jinam? Majordomus, jako jste vy…“

„Jsem poloviční Ir, pane,“ řekl tiše Burton. „Většina zaměstnavatelů vyžaduje, aby jejich výše postavení zaměstnanci patřili k anglikánské církvi, kam já nepatřím. Tohle a můj irský původ – i když to není na první pohled patrné – se zdá být pro většinu urozených anglických rodin nepřijatelné. Proto jsem byl v takové nesnesitelné situaci. Když o tom slyšela slečna Lawsonová, nabídla mi zaměstnání a větší plat, než jsem měl, i když věděla, že bych pracoval i za míň.“

„Rozumím.“

„Možná začínáte rozumět, pane.“ Burton zaváhal a potichu, jako by mluvil proti svému přesvědčení, pokračoval.

„Slečna Lawsonová se rozhodla, že mě musí zachránit. Jak si jednou něco takového vezme do hlavy, nic ji už nezastaví. Už zachránila hodně lidí, ale zdá se, že si žádný z nich neuvědomil, že je to ona, kdo nejvíc potřebuje zachránit před…“ Najednou zmlkl a odkašlal si. „Už jsem toho řekl až moc, pane. Promiňte. Možná byste si teď dal trochu ká…“

„Co jste chtěl říct? Že Lily potřebuje zachránit? Před čím? A před kým?“

Burton se na něho podíval, jako by mluvil cizím jazykem.

„Mám vám s práškem na bolest hlavy přinést ranní vydání Timesů, pane?“

Henry se opíral v obrovské kuchyni o stůl a fascinovaně sledoval, jak Monsieur Labarge spolu s celou armádou pomocníků v dlouhých zástěrách pracuje na neuvěřitelném počtu jídel. Na litinovém sporáku bublaly v hrncích voňavé omáčky a záhadné směsi. Po celé zdi visela úžasná sbírka naleštěných hrnců, pánví a forem, kolekce, kterou Labarge nazýval batterie de cuisine.

Šéfkuchař pobíhal po místnosti jako vojenský velitel, mával noži, lžičkami a vším, co se mu náhodou octlo v ruce. A jak se divoce pohyboval, jeho vysoká bílá čepice se nakláněla v povážlivém úhlu. Štěkal na druhého kuchaře, který dělal omáčku příliš těžkou k rybě, zabalené v těstíčku, a na pekařského pomocníka, který nechal rohlíky moc zhnědnout. Jemné, nahoru zkroucené špičky jeho kníru se chvěly vztekem, když viděl, jak jedna ze služek, která měla na starost zeleninu, krájí mrkev příliš tence. Najednou, v zarážející změně nálady, položil Labarge lákavý talíř před Henryho a nadýmal se pýchou, když Henry zhltl voňavou pochoutku. „Ah, le jeune gentilhomrne, mange, mange… náš mladý gentleman musí ochutnat kousek tohoto… a tohoto… c’est bien, oui?“

„Velmi dobré,“ souhlasil nadšeně Henry s plnou pusou pečiva plněného ovocným a citrónovým krémem. „Mohl bych dostat ještě trochu těch hnědých věcí s omáčkou?“

Šéfkuchař mu s otcovskou pýchou přinesl druhý talíř telecích kostek opražených na másle s brandy, s cibulí a s houbovou omáčkou. „To bylo první jídlo, které jsem se jako kluk naučil, když jsem pomáhal mon pére připravovat večeři pro le comte,“ vzpomínal.

„Tohle je ještě lepší jídlo, než máme v Raiford Parku,“ pochvaloval si Henry.

Monsieur Labarge odpověděl spoustou nelichotivých poznámek na anglické jídlo. Nazýval ho smetím bez chuti, které by nedal ani psovi. Tohle, na druhé straně, je francouzská kuchyně, která je nadřazená anglickému jídlu

stejně jako koláč okoralému chlebu. Henry chytře přikývl a jedl dál.

Právě když položil vidličku, protože byl nacpaný k prasknutí, přišel do kuchyně Worthy. „Pane Henry,“ oznamoval vážně, „je tady váš bratr. Právě pronesl několik, ehm, rázných poznámek, které se vás týkají. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste se okamžitě ukázal. Pojďte, prosím, se mnou.“

„Och.“ Henry znechuceně obrátil v sloup své chrpově modré oči. Rukou si přikryl ústa, aby potlačil říhnutí, a povzdechl si, když se rozhlédl po kuchyni. Osazenstvo ho soucitně pozorovalo. „Bude ještě dlouho trvat, než se sem budu moct vrátit,“ pronesl smutně. „Celé roky.“

Monsieur Labarge Vypadal úzkostlivě a tenký knír mu jen poskakoval, jak rychle a nahlas přemýšlel. „Lord Raiford má moc prudkou povahu, že? Možná bychom mu měli nejdřív nabídnout poularde á la Periguex… nebo saumon Monpellier…“ Šéfkuchař se odmlčel a uvažoval o dalších lahůdkách, které by mohl připravit. Byl si jistý, že jeho kulinární mistrovské kusy zlepší i tu nejhorší náladu.

„Ne,“ řekl lítostivě Henry, protože si byl jistý, že ani Labargeova nabídka kuřete plněného lanýži nebo lososa v bylinkové omáčce by Alexe neuklidnila. „Nemyslím, že by to pomohlo. Ale děkuji vám, pane. Tohle mi stálo za jakýkoliv trest. Za jeden z těch kynutých koláčků s kávovým krémem bych šel na měsíc do vězení – nebo za tu zelenou nadýchanou věc.“

Očividně dojatý Labarge objal Henryho kolem ramen, políbil ho na obě líce a mluvil krátce francouzsky tak rychle, že mu Henry nerozuměl. Zakončil prohlášením: „Quel jeune homme magnifique – takový milý chlapec!“

„Pojďte, Henry,“ pokynul chlapci Worthy. Odešli z kuchyně a procházeli jídelnami. Než zatočili do vstupní haly, Worthy měl dojem, že mu sám musí něco říct. „Henry…,

předpokládám, že už jste slyšel, že gentleman se vždycky chová diskrétně. Zvlášť když přijde na, ehm… věci s krásným pohlavím.“

„Ano,“ odpověděl rozpačitě Henry. Lehce se zamračil a zíral na Worthyho. „Znamená to, že bych svému bratrovi neměl říct o slečnách, které mi včera večer představil pan Craven?“

„Pokud… si nemyslíte, že by to měl z nějakého důvodu vědět.“

Henry zavrtěl hlavou. „Nenapadá mě ani jediný.“

„Dobře.“ Worthy si zhluboka oddechl.

V rozporu s Henryho očekáváním se Alex netvářil nijak bouřlivě. Vlastně vypadal celkem klidně, jak stál ve vstupní hale s rukama ledabyle v kapsách svého kabátu. Měl pokrčené šaty a na tváři pořádné strniště. Henry nebyl zvyklý svého bratra vidět tak neupraveného. Ale kupodivu vypadal Alex tak uvolněně, jak už dlouho ne. V očích měl něco poněkud znepokojivého, záblesk stříbrného ohně, a na tváři výraz ať-to- čert-vezme. Henry se zamračil a v duchu uvažoval, co se mu stalo. A proč se objevil až dnes ráno, místo aby si pro něho přijel už včera v noci.

„Alexi,“ vyhrkl, „to celé byla moje chyba. Nikdy jsem neměl odjet a nenechat ti žádný vzkaz, ale já…“

Alex ho vzal za ramena a zkoumavě si ho prohlížel. „Jsi v pořádku?“

„Ano, včera večer jsem dostal výbornou večeři. Pak jsem se s panem Cravenem učil hrát cribbage a brzy jsem šel spát.“

Když Alex zjistil, že je v pořádku, pronikavě se na něho podíval. „Budeme si spolu muset promluvit, Henry. O zodpovědnosti.“

Chlapec poslušně přikývl a smířil se s tím, že to bude dlouhá cesta domů.

„Pane,“ vložil se do toho Worthy, „rád bych za pana Cravena a za všechny zaměstnance podotkl, že váš bratr je

mimořádně dobře vychovaný mladý muž. Ještě nikdy jsem neviděl, aby pan Craven – stejně jako náš temperamentní šéfkuchař – byl někým tak okouzlen.“

„Je to talent od Boha. Henry ho už v útlém věku dovedl k mistrovství.“ Alex pohlédl na svého mladšího bratra a pak zpět na Worthyho. „Worthy, je tady slečna Lawsonová?“

„Ne, pane.“

Alex si pomyslel, že lže. Právě teď mohla být Lily v Cravenově posteli. Píchlo ho u srdce žárlivostí. „Kde bych ji tedy mohl najít?“

„Očekávám, že se tady několik příštích večerů ukáže, pane, buď u karet nebo u kostek. A určitě v sobotu navštíví náš maškarní ples.“ Worthy zvedl obočí a díval se na něho svými kulatými brýlemi. „Chcete jí nechat vzkaz, pane?“

„Ano. Vyřiďte jí, ať se připraví na druhé kolo.“ A po tomto zlověstném prohlášení se s Worthym rozloučil a vyšel z klubu s Henrym v patách.

Když Alex dorazil do Raiford Parku a vešel do domu, okamžitě pocítil znepokojení, které se vznášelo ve vzduchu.

Henry si toho taky všiml. Udiveně se rozhlédl po nezvykle klidném domě. „Vypadá to, jako by někdo zemřel!“

Zvuky potlačeného fňukání ohlásily lady Totty, která se ploužila dolů po velkém schodišti a její andělská tvář byla vyděšená. Podívala se na Alexe, jako by se bála, že se k ní rozběhne a tělesně jí ublíží. „Pa-pane,“ zachvěla se a propukla v pláč. „Je pryč! Moje drahá Penny je pryč! Neobviňujte mé ubohé nevinné dítě, je to moje chyba. Jenom moje! Ach, bože, bože…“

V Alexově tváři se objevila komická směs nechuti a znepokojení. „Lady Totty…“ Hledal po kapsách kapesník. Podíval se na Henryho, který jen bezmocně pokrčil rameny.

„Neměl bych jí přinést trochu vody?“ zeptal se šeptem Henry.

,,Čaj,“ vzlykla Totty. „Silný čaj s trochou mléka. A špetkou cukru. Jenom špetku, nezapomeň.“ Jak Henry odspěchal, pokračovala Totty ve svém škytavém monologu. „Ach, co jen mám dělat…? Myslím, že jsem se asi trochu po-pomátla! Jak mám jenom vysvětlit…“

„Není nutné nic vysvětlovat.“ Alex našel kapesník a nabídl jí ho. Nemotorně ji poplácal po baculatých zádech, aby se uklidnila.

„Vím o tom – Penelopa, Zachariáš, útěk, o všem už vím. Je pozdě někoho obviňovat, lady Totty. Netrapte se tím.“

„Než jsem našla vzkaz a vzbudila George, aby se za nimi vydal, byli už dávno pryč.“ Totty se způsobně vysmrkala.

„Ještě teď se je pokouší najít. Možná je ještě čas…“

„Ne.“ Vlídně se usmál. „Penelopa byla pro mě příliš dobrá. Ujišťuji vás, že vikomt Stamford pro ni bude lepším manželem.“

„S tím vůbec nesouhlasím,“ odporovala nešťastně Totty.

„Ach, lorde Raiforde, kdybyste tady jenom včera večer byl. Myslím, že vaše nepřítomnost je v tom hrozném bláznovství jen povzbudila.“ Její kulaté modré oči, které plavaly v slzách, žádaly o vysvětlení.

„Byl jsem… Nemohl jsem se zdržení vyhnout,“ odpověděl Alex a smutně si třel hlavu.

„Tohle všechno je Wilhemínino dílo,“ zlobila se Totty. Upřeně ji pozoroval. „Jak to?“

„Kdyby sem nepřijela a nenakukala jim to do hlavy…“

Alex najednou cítil, že se usmívá. „Myslím, že ten nápad už tam byl,“ jemně řekl. „Když dáme stranou naše emoce, lady Totty, myslím, že musíme uznat, že Penelopa a vikomt Stamford se k sobě dokonale hodí.“

„Ale ve srovnání s vámi Zachariáš nic neznamená!“ vybuchla netrpělivě Totty a utřela si oči. „A teď… teď už nebudete naším zetěm!“

„Zřejmě ne.“

„Ach, bože,“ povzdechla si sklíčeně Totty. „Z celého srdce bych si přála… kéž bych měla třetí dceru, kterou bych vám mohla nabídnout!“

Alex na ni zíral a nebyl schopný slova. Pak se zvláštně zakuckal. Totty ho pozorovala, jak klesl na schody a seděl tam s hlavou v rukách, a s hrůzou si říkala, jestli ho neschvátila mrtvice. Celé jeho tělo se otřásalo a nemohl popadnout dech. Pomalu si uvědomila, že se směje. Směje. Spadla jí čelist a ústa se jí dokořán otevřela. „Pane?“

„Panebože.“ Alex se málem skácel. „Třetí. Ne. Dvě úplně stačí. Ježíši Kriste! Vždyť jenom Lily stojí za deset!“

Totty ho pozorovala se vzrůstajícím strachem a evidentně uvažovala, jestli ho náhlý obrat v událostech poněkud nevykolejil. „Lorde Raiforde,“ tiše řekla, „nemyslím, že by vám někdo zazlíval, kdybyste se… necítil ve své kůži. V každém případě si svůj čaj vypiju v saloně… a-a nechám vás o samotě.“ Spěchala pryč a rozháněla se lokty jako ozubenými koly.

„Děkuji,“ podařilo se vykoktat Alexovi, který se snažil ovládnout. Několikrát se zhluboka nadechl a ztichl, i když na tváři měl pořád široký úsměv. V duchu se ptal, jestli je v pořádku. Ale ano. Uvnitř měl zvláštní pocit lehkosti, něco, co nedokázal ani popsat. Cítil se trochu rozpačitě a nedočkavě, jako kluk na prázdninách. Ten pocit si žádal nějaký čin.

Byl zachráněn před Penelopou. Byla to víc než úleva, bylo to vysvobození. Neuvědomil si, jakým břemenem pro něho to zasnoubení bylo. Jak ho každým dnem víc a víc tížilo. A teď byla všechna tíha pryč. Byl volný. A Penelopa je šťastná a v této chvíli už možná v náručí muže, kterého miluje. Na druhé straně, Lily si vůbec neuvědomila, co způsobila. Alex byl plný naděje. Ještě s Lily neskončil – a jak by taky mohl, když vlastně ještě ani nezačal.

„Alexi?“ Henry stál před ním a pozorně se na něho díval.

„Brzy přinesou z kuchyně čaj.“

„Lady Totty je v saloně.“

„Alexi…, proč sedíš na schodech? A proč vypadáš tak… šťastně? A když jsi tady včera večer nebyl, kde jsi tedy byl?“

„Pokud si pamatuju, máš dnes odpoledne dvě schůzky s možnými učiteli. Mohl by ses vykoupat a převléct, Henry.“ A varovně přivřel oči. „A já nejsem šťastný. Přemýšlím, co udělám se slečnou Lawsonovou.“

„S tou starší?“

„Samozřejmě s tou starší.“

„A co jí chceš udělat?“ zeptal se Henry.

„Ještě nejsi dost starý na to, abys to mohl vědět.“

„Nebuď si tím tak jistý,“ Henry mrkl na Alexe a utekl po schodech, než Alex stihl zareagovat.

Alex tiše zaklel a zazubil se. Zavrtěl hlavou. „Lily Lawsonová,“ zamumlal. „Jedna věc je jistá – budeš mít se mnou tolik práce, že nebudeš mít čas trávit noci v Cravenově posteli.“

Dnes bude stejně dlouhá noc jako včera – příšerně. Lily s grácií prohrála a podařilo se jí nedat těm všem mužům kolem sebe najevo, že se potápí přímo před jejich očima. Měla na sobě jednu ze svých nejkrásnějších toalet z černé látky, vyšívané tak, že vypadala jako síť. Látka byla podložena hedvábím v tělové barvě, takže vyvolávala dojem, že tělo nepřikrývá nic než průhledná černá krajka.

Stála u stolku s hazardními hrami se skupinou šviháků, ve které byl lord Tadworth, lord Banstead a Foka Berinkov, pohledný ruský diplomat, a maskovala své city klidným a veselým výrazem. Její šance získat znovu Nicol jí protékala mezi prsty. Uvnitř byla úplně prázdná. Kdyby ji někdo probodl, ani by nekrvácela. Co se to děje? pomyslela si vyděšeně. Nikdy tak hrozně nehrála.

Uvědomovala si, že ji Derek pořád sleduje, když chodil po místnosti. Uvědomovala si jeho nelibost, i když neřekl ani slovo. Kdyby na svém místě Lily viděla někoho jiného dělat

takové hrozné chyby, poradila by mu, aby přišel jindy. Ale ona neměla čas. Existovalo jenom dnes a zítra. Pomyšlení na pět tisíc liber ji bodalo jako špendlíky. Fitz, krupiér, bez komentáře pozoroval, co dělá, ale do očí se jí nepodíval. Lily si uvědomovala, že hraje moc vysoko a moc rychle a že nerozumně riskuje. Opakovaně se pokoušela sama sebe zastavit, ale už bylo příliš pozdě. Byla jako všichni ostatní hazardní hráči – jednou začnou a už nemůžou přestat.

Rychlým pohybem ruky hodila kostkami o stůl. „No tak, tři stejné.“ Kostky se točily pořád dokola, až byla čísla nahoře. Jedna, dvě, šest. Nic. Peníze už byly skoro pryč. „No,“ pokrčila rameny tváří v tvář Bansteadovu utěšujícímu úsměvu. „Dnes v noci asi budu hrát na dluh.“

Najednou byl u ní Derek a chladným hlasem jí šeptal do ucha. „Pojď se nejdřív projít.“

„Hraju,“ tiše odpověděla.

„Ne bez peněz.“ Popadl ji za zápěstí. Lily se omluvila u stolu, usmála se na všechny a slíbila, že se brzy vrátí. Derek ji násilně vedl k Worthyho prázdnému stolu, kde mohli mluvit tak, že je nikdo neslyšel.

„Ty parchante,“ procedila Lily mezi zuby. Usmála se, aby si všichni mysleli, že spolu vedou příjemný rozhovor. „Co si to dovoluješ, odtáhnout mě uprostřed hry? A jak se mi opovažuješ odmítnout úvěr – hrála jsem tu na dluh už mockrát a vždycky jsem vyhrála!“

„Ztratila jsi štěstí,“ řekl bezvýrazně Derek. „Je pryč.“ Cítila se, jako by jí dal facku. „To není pravda. Taková věc jako štěstí prostě neexistuje. Jsou to čísla, jejich znalost a šance…“

„Říkej si tomu, jak chceš. Je to pryč.“

„Není. Půjdu zpět ke stolu a dokážu ti to.“

„Jenom prohraješ.“

„Potom mě nech prohrát,“ řekla se zoufalým vztekem. „Co si myslíš, že děláš…? Pokoušíš se mě chránit? Je to právo,

které si poslední dobou osobuješ? Aby tě čert vzal! Musím vyhrát pět tisíc liber, jinak Nicol navždy ztratím!“

„A co když dnes prohraješ víc?“ zeptal se chladně Derek. Lily si uvědomovala, že na tuto otázku nemusí odpovídat.

Moc dobře věděla, že má jen jedinou možnost – prodat své tělo tomu, kdo dá nejvíc. „Dostaneš své zatracené peníze. Buď v librách nebo v naturáliích. Čemu dáš přednost. Na ničem jiném než na mé dceři mi nezáleží, chápeš?“

Najednou měl Derek dokonalou výslovnost. „Nepotřebuje mít za matku děvku.“

„Ať rozhodne osud,“ navrhla napjatě Lily. „To je přece tvoje filozofie, ne?“

Derek byl tichý jako kámen a oči měl jako kousky jadeitu. Pak se posměšně uklonil, usmál se a pustil ji. Najednou se Lily cítila ztracená a bezmocná, stejně jako v noci před dvěma lety, než jí Derek dovolil vstoupit do svého klubu. Byl stejně fascinující a proměnlivý jako mořské vlny, ale znovu si uvědomila, že se na něho nemůže spolehnout. Malým kouskem svého srdce vždycky doufala, že jí pomůže, až jí dojde štěstí. Teď bylo navždy po naději. Nemohla mít Derekovi za zlé, že je takový, jaký je. Musela se spoléhat sama na sebe, jako vždycky. Otočila se k němu zády a odešla tak rychle, až jí sukně lítaly kolem kotníků.

Když dorazila ke stolku, nasadila si úsměv. „Pánové, omluvte mě prosím. A teď, kde…“ Zalapala po dechu, když si všimla, kdo se k nim přidal. U stolu si s ostatními hověl Alex. Měl na sobě černé kalhoty, vyšívanou hedvábnou vestu a tmavě zelený kabát se zlatými knoflíky, který zdůrazňoval jeho opálenou pleť. Pomalu a mírně se na ni usmál a všechny její smysly se postavily do pozoru. Vypadal jinak než obvykle. I ve své nejlepší náladě v něm pořád bylo něco strnulého, nějaká jeho část, která se pořád držela zpátky. Teď ta rezervovanost byla pryč. Vypadal, jako by ho osvětloval nějaký vnitřní zlatý oheň. Lily si podobného výrazu všimla u

některých hazardních hráčů, když se jich drželo štěstí tak, že bezstarostně riskovali celé jmění.

Nálada jí poklesla ještě víc. Věděla, že mu jednou bude muset čelit – ale proč teď? Nejdřív přišla o peníze, pak ji opustil Derek a teď tohle. Tahle noc se rychle měnila na tu nejhorší v životě. Opatrně zvedla hozenou rukavici. „Lorde Raiforde. Jak nečekané. Tohle není váš oblíbený hon, že ne?“

„Nejraději jsem tam, kde jste vy.“

„Jen blázen se vrací zpět do blázince,“ tiše citovala.

„Odešla jste dřív, než jsme dohráli svou poslední hru.“

„Momentálně se musím soustředit na důležitější věci.“

Alex pohlédl na stůl, kde právě Banstead hodil kostkami.

„Jako například získat štěstí zpět?“

Takže už slyšel, že má špatnou noc. Musel mu to říct Tadworth, nebo možná Foka, ten velkohubý osel. Lily lhostejně pokrčila rameny. „Nevěřím na štěstí.“

„Já ano.“

„A vy si myslíte, že je dnes na vaší straně?“ ušklíbla se.

„Prosím, nenechte se zdržovat od sázek, pane.“

Foka a Banstead se posunuli, aby mu udělali místo. Alex neodtrhl od Lily oči. „Sázím deset tisíc liber… za noc s vámi.“ Pozoroval Lily, jak doširoka otevřela oči a s obtížemi polykala.

Veškerá činnost u stolu se zastavila.

„Co jste to říkal?“ ptal se dychtivě Tadworth. „Cože?“

Jak se novinka rozšířila davem kolem stolu, ostatní návštěvníci v místnosti si všimli, že se něco děje. Rychle se shromažďovali, tlačili se dopředu a užasle na ně hleděli.

„Moc legrační,“ podařilo se Lily chraplavě říct.

Alex vytáhl z vnitřní kapsy kabátu bankovní směnku a položil ji na stůl. Lily užasle zírala na proužek papíru a pak na jeho tvář. Pousmál se, jako by rozuměl ustrašeným myšlenkám, které se jí honily hlavou. Panebože, on to myslí vážně.

Všechno se najednou zahalilo do mlhy a Lily měla pocit, že sní a že je spíš pozorovatel než účastník. Musí sázku odmítnout. Je to rozhodující hra, kdy sázka je nepřijatelně vysoká. Když vyhraje, zachrání svou dceru. Ale když prohraje…

Na chvíli si to zkoušela představit. Ztuhla strachem a slabě zavrtěla hlavou. Alex klesl očima na její chvějící se rty a pobavený třpyt v jeho očích pohasl. Když promluvil znovu, měl zvláštně jemný hlas. „Co když přidám dalších pět?“

Všude kolem se ozývaly užaslé výkřiky. „Teď už je to na patnácti!“ Z jídelny a kuřárny se začínali trousit muži. Diváci chodili tam a zpět a rozšiřovali novinky.

Lily obvykle byla ráda středem pozornosti. Svou pověst si za svou divokost opravdu zasloužila. Smála se, tančila a dováděla. Vyváděla žerty, o kterých se mluvilo po celém Londýně. Ale tohle nebyl žádný žert ani uličnictví – tohle byla otázka života a smrti. Nemohla mu sázku hodit do tváře, na to byla příliš zoufalá. Potřebuje pomoc a není nikdo, na koho by se mohla obrátit. Je tady jenom pár ostrých šedých očí, které pronikaly její předstíranou odvahou, jejím přetvařováním, její křehkou obranou. Nedělej mi to, chtělo se jí prosit.

„Co si vyberete, slečno Lawsonová,“ ozvalo se tiše.

Co si vyberu? Hučelo jí v hlavě, jakou zatracenou možnost mám? Musela důvěřovat v osud. Možná je celý tento nezvyklý návrh božskou prozřetelností – musí vyhrát, a taky vyhraje a použije tyto peníze na to, aby koupila pro Nicol víc času. „N-ne s kostkami,“ slyšela se říct.

„Naše obvyklá hra?“ zeptal se.

Jen těžko sebrala dech, aby mohla odpovědět. „Půjdeme do jedné z karetních místností. T-tři hry?“

Alexovi se spokojeně blýsklo v očích a krátce přikývl.

„Sázka je přijatá!“ někdo vykřikl.

V klubu ještě nikdy nebyl takový randál. Lily měla pocit, že jí řvou přímo do uší. Muži se stahovali blíž v drtivém sevření.

Lily cítila, že je nepohodlně připíchnutá na stůl. Ti, co jí stáli nejblíž, se pokoušeli odolávat tlaku zadních řad, ale všichni chtěli dobře vidět.

Lily se zmateně pootočila a trhla sebou, když bokem narazila na roh stolu. „Přestaňte se tlačit, nemůžu dýchat…“

Alex se pohnul rychle. Natáhl se, přitáhl si ji k sobě a objal ji kolem ramen, aby ji ochránil.

Lily se tlumeně zasmála a srdce jí divoce tlouklo.

„Podívejte se, co jste způsobil. Bože můj.“

Odpověděl jí tiše, takže ho v tom kraválu skoro neslyšela.

„To je v pořádku.“

Uvědomila si, že se celá chvěje, ale neměla tušení, jestli je to šokem, strachem nebo vzrušením. Než se stačila zeptat, co tím myslí, uslyšela Derekův velitelský hlas.

„No tak,“ volal zvučně Derek. Posunoval se dopředu, a jak mluvil, snažil se protlačit davem. „No tak, ustupte všichni dozadu. Dopřejte slečně cikánce trochu vzduchu. Ustupte, aby hra mohla začít.“ Dav se trochu rozestoupil, jak se Derek prodíral kupředu. Alex Lily pustil. Automaticky se otočila k Derekovi a prosila ho očima.

Derek se tvářil stejně neúprosně jako vždycky. Na Alexe se ani nepodíval, ale soustředil se na Lilyinu malou, napjatou tvář. „Worthy mi řekl, že tady máme malou sázku.“

„Tři kola oka,“ řekla Lily třesoucím se hlasem. „My… my potřebujeme karetní místnost…“

„Ne, hrajte tady.“ Derek vycenil zuby. „Je to pohodlnější, protože všichni se do karetní místnosti nevejdeme.“

Lily ta zrada omráčila. Ani slovo zájmu či soucitu. Derek prostě dovolí, aby se to stalo. Dokonce toho představení využije ve svůj prospěch! Kdyby se topila, nabídl by jí něco k pití.

Ucítila vztek a ten jí dodal odvahu. „Jako vždycky,“ ucedila chladně, „máš smysl pro efekt.“

„Nejsem Derek Craven jen tak, pro nic za nic, cikánko.“ Očima hledal svého pomocníka. „Worthy,“ zavolal, „přineste nový balíček karet. Uvidíme, kdo bude mít štěstí.“

Poprvé v dějinách herny se přerušilo dění u stolu s hazardními hrami. Číšníci se rozběhli pro čerstvé nápoje. Peníze a žetony se předávaly z ruky do ruky, až se vzduch plnil šustotem papíru. Hlasy se zvyšovaly, jak sázky rostly a zdvojovaly se. Lily s hrůzou slyšela některé z nich. Hořce si uvědomila, že většina mužů, s kterými hrávala, by nic tak nepřivítala jako její porážku. Mysleli si, že by ji to vrátilo tam, kam patří. Byl by to spravedlivý trest za to, že se opovážila narušit svatyni jejich mužského klubu. Nechutní barbaři, většina z nich.

„Mám rozdávat?“ ptal se Derek.

„Ne,“ řekla ostře Lily. „Důvěřuju jedině Worthymu.“ Derek jí posměšně zasalutoval a uvolnil Worthymu místo.

Ten si pečlivě vyčistil kapesníkem brýle a znovu si je nasadil. Zlomil na balíčku pečeť. Dav netrpělivě vydechl. Worthy zkušeně míchal a v jeho malých rukách se karty jen míhaly. Pak je položil na stůl a podíval se na Lily. „Sejměte, prosím.“

Natáhla se a třesoucí se rukou sejmula. Worthy vzal horní polovinu, na kterou ukázala, a vsunul ji pod ostatní karty. Přesným pohybem, dost pomalým na to, aby ho každý stačil sledovat, vzal horní kartu a položil ji stranou. Lily jeho jistota uklidnila. Pozorovala každé gesto, které udělal, a byla si jistá, že rozdává férově. „Tři kola oka,“ oznámil Worthy. „Eso je buď za jeden nebo za jedenáct, to záleží na úvaze hráče.“ Každému rozdal dvě karty, jednu lícem dolů, druhou lícem nahoru. Lily měla osm, Alex deset.

Worthy mluvil tiše. „Slečno Lawsonová?“ Protože seděla po jeho levici, hrála jako první.

Lily otočila svou kartu a skousla si ret, když si ji přečetla. Dvě. Podívala se na Worthyho a vyžádala si další. Položil ji

vedle původní. Devět. Z publika se ozvala slyšitelná reakce – hvízdání a výkřiky. V davu si vyměnily místo další peníze. Lily se začínala uvolňovat a přitiskla si svou ruku v rukavici na zpocené čelo. Celkem měla devatenáct. Výhoda byla na její straně.

Pozorovala Alexe, jak otočil svou kartu. Sedm, což celkem dělalo sedmnáct. Pokynul pro další kartu. Lily tiše vykřikla, když mu dal Worthy kluka, což ho poslalo daleko za jednadvacet. První hru tedy vyhrála. Usmála se, když ucítila několik impulzivních povzbuzujících poplácání po zádech a po ramenou. „Drzí parchanti, ještě jsem nevyhrála.“

Worthy zamíchal karty a rozdával druhé kolo. Dav se okamžitě uklidnil. Tentokrát měla Lily osmnáct. Bylo by bláznovství žádat další kartu. „Stačí,“ zamumlala. Zamračila se, když viděla, že Alex dostal krále. Otočil druhou kartu a Lily pokleslo srdce. Devět. Teď bylo vyrovnáno. Podívala se na Alexe, který ji pozoroval beze stopy nafoukanosti nebo znepokojení, jenom s tichou jistotou, což ji pořádně rozčilovalo. Jak se odvažuje tvářit tak klidně, když celý její život závisí na jedné malé kartě?

Worthy zamíchal a rozdal ještě jednou. V místnosti bylo neobvyklé ticho, každý zadržoval dech. Lily se podívala na svou kartu, královnu, a otočila druhou. Tři. Požádala o další a Worthy jí podal sedmičku. Součet byl dvacet!

„Díkybohu.“ Zazubila se na Alexe a tiše ho vyzývala, aby zatroubil na ústup. Ona vyhraje. S úlevou a radostí si pomyslela na patnáct tisíc liber. Možná to bude stačit, aby uplatila Giuseppa a nechala si Nicol navždy. Přinejhorším jí to dá víc času. A bude si znovu moct najmout detektiva, kterého musela propustit, když jí došly peníze. Byla svým triumfem celá zrůžovělá, když pozorovala Alexe. Jeho první karta byla deset. Jemně otočil druhou. Srdcové eso.

Zvedl své šedé oči k Lilyině užaslé tváři.

„Jednadvacet.“

Přirozeně.

Bylo absolutní ticho. Jako první promluvil Derek. „Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá,“ mírně poznamenal.

Potom se zvedl křik, který zněl, jako když se v džungli koná nějaký primitivní rituál. „Konec hry, vyhrál lord Raiford,“ řekl Worthy, ale jeho prohlášení se ztratilo v řevu. Hosté se chovali jako tlupa primitivních divochů, a ne jako civilizovaní angličtí gentlemani. Koberec byl plný rozlitého alkoholu a zmuchlaných papírů. Alex musel podstoupit zničující potřásání rukou a divoké plácání po zádech a pažích, zatímco se ho Foka pokoušel pokřtít vodkou, kterou mu lil na hlavu. Sklonil se, aby se alkoholu vyhnul, pak se vydal hledat Lily. S mumlavými omluvami se prodírala davem a mířila k masivním dveřím. „Lily!“ Alex se ji pokoušel dostihnout, ale těsný dav mu to znemožnil. Zaklel, když mu zmizela z očí.

Lily utekla a třásla se až do morku kostí. Bolel ji žaludek a byla příliš vystrašená na to, aby si všímala, kam jde. Najednou narazila do něčeho pevného. Zalapala po dechu, když padala na podlahu. Derek, který její divoký útěk zastavil vlastním tělem, ji zachytil a postavil. Zelené oči měl jako kusy ledu.

„Pusť mě,“ zasípala.

„Ženské nemají žádnou hrdost. Pokoušíš se utéct? Zbabělá děvko.“

Lily ho popadla za paži. „Dereku, já to nemůžu udělat, já nemůžu…“

„Musíš. A uděláš to. Musíš dostát své sázce, cikánko, i kdybych tě měl dotáhnout do postele sám. A jestli utečeš, přivedu tě zpět. A teď jdi do mého bytu a počkej tam na něho.“

„Proč tady? Já… raději bych šla domů.“

„Uděláš to tady, abych věděl, že ses z toho nevyvlekla.“

„Ne.“ Tupě zavrtěla hlavou a do očí jí vstoupily slzy. „Ne.“ Najednou se Derek změnil a udivil ji něžným úsměvem.

„Ne? Na to už je pozdě, cikánko. Budeš se s tím muset smířit.“

Hlas měl klidný a laskavý, jako by mluvil k tvrdohlavému děcku. „Jestli čestně nesplníš svou sázku, nenechají tě hrát na žádném místě v Londýně, dokonce ani v těch nejhorších hernách.“

„Proč jsi mě tedy nezastavil?“ vybuchla Lily a zuby jí jektaly. „Kdyby ti na mně aspoň trochu záleželo, nedovolil bys, aby se to stalo! Měl jsi mě od toho šílenství držet dál – on mi ublíží Dereku, ty to nechápeš…“

„Všechno chápu. On ti neublíží. Chce si s tebou jenom trochu zadovádět, drahoušku, to je všechno.“ Udivil ji, když ji políbil na čelo. „Jdi. Nalij si skleničku a počkej na chlapa.“ Pokoušel se setřást z rukávu její ruku, ale držela ho pevně.

„Co si mám počít?“ zalykala se a zírala na něho obrovskýma očima.

Derek svraštil obočí. Najednou všechna jeho jemnost zmizela a nahradil ji nestoudný úsměv. „Zkrátka běž do postele a čekej. Je to jednoduché. A teď jdi a neptej se mě, kterou stranou nahoru.“ Jeho výsměšný tón ji přinutil pustit se jeho ruky.

„Nikdy ti to neodpustím.“

Derek jí jen ukázal na schodiště, které vedlo do jeho soukromých pokojů. Sebrala zbytky své otřesené důstojnosti, napřímila se v ramenou, a aniž se otočila, odešla. Derekův úsměv zmizel spolu s ní. Vpadl do herny, zachytil Worthyho pohled a tiše ústy formuloval otázku. Kde je? Worthy ukázal na okraj chumlu mužů, kde se Alex Raiford pokoušel setřást několik divokých návštěvníků, aby se dostal ven.

Alex ignoroval nevázané gratulace a pokoušel se probojovat davem k východu. Zaváhal, když se díval k pokojům a knihovnám, a přemýšlel, kudy odešla.

„Lorde Raiforde?“

Alex se otočil a viděl, jak se z davu v herně vynořil Worthy. Derek se objevil ve stejnou dobu. V jeho v tváři bylo něco tvrdého a drsného, takže vypadal ještě víc jako nevzdělanec,

zloděj, který se vyšvihl, ale nikdy neunikne své hořké minulosti. Zelené oči se vyzývavě zabořily do šedých. O nic nebojovali, a přece mezi nimi hořel jakýsi divoký spor.

„Milorde,“ spustil klidně Derek. „Právě jsem vysvětlil slečně cikánce, že může dávat vinu jenom sobě. Worthy rozdával férově. To je pravda a nikdo nemůže namítat…“

„Kde je?“ přerušil ho Alex.

„Nejdříve vám něco musím říct.“

„Co?“

Na Derekově tváři se objevil zvláštní výraz. Zdálo se, že hledá vhodná slova, jako by chtěl prozradit všechno – a zároveň nic. „Zacházejte s ní jemně,“ pronesl nakonec chladným hlasem, ve kterém byla slyšet hrozba. ,,Jemně a něžně, nebo mi za to zaplatíte.“ Pokynul ke svému pomocníkovi, který stál tiše opodál. „Worthy vám ukáže cestu do hořejších pokojů, milorde. Lily je…“ Odmlčel se a netrpělivě zkřivil ústa. „Čeká tam.“

„Pohodlné,“ poznamenal stroze Alex. „Nejenom že se dělíte o ženu, vy ještě dokonce poskytnete i postel.“

Derek se na něho hořce usmál. „Já se s nikým o nic nedělím. Chápete? Ano, vidím, že ano.“

Alex na něho udiveně zíral. „Takže vy dva nejste…“

„Jsme jenom přátelé,“ zavrtěl Derek hlavou.

„Ale dřív jste museli být…“

„Do postele si beru jenom děvky.“ Derek se usmál, když viděl Alexův rozpačitý výraz. „Lily je na mě příliš dobrá. Nedotkl bych se jí těmato rukama. Na to je příliš jemná.“

Alex tiše žasl. Je možné, že všechny ty pověsti nejsou pravdivé a že mezi nimi nic není? Bůh mu pomoz, jestli si dovolí věřit něčemu tak nepravděpodobnému. Ale proč by lhali? To nedávalo smysl. Krucinál, zjistí vůbec někdy, kdo nebo co je Lily Lawsonová?

Craven luskl prsty na svého-pomocníka. „Worthy,“ zamumlal a rychle odešel.

Alex ohromeně pozoroval Cravenův rychlý odchod. „Co se mezi těmi dvěma děje?“

Worthy ho netečně pozoroval. „Nic, přesně jak vám říkal pan Craven. On vždycky cítil, že bude správné přátelit se se slečnou Lawsonovou pouze platonicky.“ A pokynul Alexovi, aby ho následoval.

„Proč?“ naléhal Alex. „Co s ní je? Nebo s ním?“ Zastavil se, popadl Worthyho za klopy a otočil ho k sobě. „Povězte mi to, nebo to z vás vyždímám!“

Worthy si z jeho pěstí jemně vyprostil svůj jemný vlněný kabát. „Můj osobní názor je ten, že se bál, aby se do ní nezamiloval,“ dodal tiše.

Alex spustil ruce. Měl pocit, že stojí na pokraji katastrofy.

„K čertu!“

Worthy se na něho tázavě podíval. „Půjdeme, pane?“

Alex mlčky přikývl. Worthy ho přivedl k nenápadným dveřím, které vypadaly, jako by vedly ke skladišti. Místo toho se po otevření objevilo úzké, točité schodiště. Worthy vyšel po zbývajících schodech a ukázal na další dveře. Podíval se na Alexe se stejným výrazem jako předtím Derek. Jako by chtěl něco říct, a nevěděl jak. „Ujišťuji vás, pane, že vás nebude nikdo rušit. Když budete něco potřebovat, zazvoňte si na služebnictvo. Jsou schopní a diskrétní.“ Proklouzl kolem Alexe a zmizel jako stín.

Alex se zašklebil na zavřené dveře. Vzpomněl si na Lilyinu tvář v herně, když jí došlo, že prohrála. Vypadala úplně zničeně. Bezpochyby od něho očekávala to nejhorší, zvlášť po tom, co mu udělala. Ale on jí neublíží. Najednou se nemohl dočkat. Musí mu uvěřit, že odplata s tím nic společného nemá. Stiskl kliku a otevřel dveře.

Worthy našel Dereka v jedné z malých, zřídka používaných místností. Byly v ní židle, stůl a pohovka. Byla to pohodlná místnost, kde se v absolutním soukromí sjednávaly obchody. Derek stál u okna, skoro celý schovaný v závěsech. I když

Worthyho slyšel, byl zticha a prsty si hrál se sametovou látkou.

„Pane Cravene?“ zaváhal Worthy.

Derek mluvil jako sám se sebou. „Ježíši, byla bílá jako křída a klepala se jí kolena. Vsadím se, že tohle Raiford nečeká.“ Drsně se zasmál. „Nezávidím tomu chudákovi.“

„Opravdu, pane?“ poznamenal tiše Worthy.

Bylo ticho. Derek měl stále odvrácenou tvář a podivně dýchal. Za chvíli promluvil chraplavým hlasem a dal si záležet, aby potlačil svůj přízvuk. „Nejsem pro ni dost dobrý, ale vím, co potřebuje. Někoho ze své třídy… Někoho, kdo neprožil celý život v kanále. Myslím… myslím, že jí na mně kdysi mohlo záležet. Ale já jsem to nedovolil. Já… chci pro ni lepší život.“ Přetřel si oči a hořce se sám sobě zasmál. „Kéž bych se byl narodil jako gentleman,“ drsně zašeptal. „Kéž bych se narodil jako slušný člověk. To bych s ní teď byl já, a ne ten zatracený, prokletý Wolverton.“ Ztěžka polkl a ovládl se.

„Chci se napít.“

8

„Co byste si dal?“

„Cokoliv. Hlavně rychle.“ Počkal, až Worthy odešel, a utřel si tvář do sametových závěsů.“

Alex vešel dovnitř a uviděl Lily, jak stojí uprostřed pompézního pokoje – samý barokní pozlacený chaos. Už viděl bordely zařízené s daleko větším vkusem.

Lilyin klid byl jen zdánlivý a Alex vycítil její výbušnou náladu. Pokoušel se jí hledět do tváře, ale nedokázal se ovládnout a musel si rychle prohlédnout černé krajkové šaty, podložené tělovým hedvábím, a dlouhé rukavice, které skrývaly její paže. Byl rád, že se nesvlékla, protože to chtěl udělat sám. Už jen při tom pomyšlení se v něm začala vařit krev. Chtěl utišit tu úzkost, která způsobila, že byla bílá jako křída. Než stačil něco říct, Lily se nervózně zasmála.

„Derekův byt,“ ukázala kolem sebe. Těsně se objala pažemi kolem pasu a ušklíbla se. „Okouzlující, že?“

Alex se rozhlédl a všiml si jeho sametové dekadence, drahých broušených zrcadel a okázalých maleb mytologických scén. „K němu se to hodí.“ Pomalu šel k ní. „Chceš jít jinam?“

„Ne.“ Uskočila dozadu.

„Lily…“

„Ne. Ne, počkej. Nejdřív bych ti něco chtěla říct.“ Sklopila hlavu a šla k malému stolku, vykládanému lazuritem. Podala mu papír a hned, jak si ho vzal, zase couvla. „P-právě jsem to napsala,“ vyrazila ze sebe. „Je to směnka na patnáct tisíc liber. Bohužel mi bude nějakou chvíli trvat, než ti to budu moct

vrátit, ale přísahám, že to dostaneš i s úroky, jak vysokými chceš. Ale samozřejmě rozumnými.“

„Nechci úroky.“

„Děkuji, to je od tebe laskavé…“

„Chci s tebou strávit noc.“ Zmačkal papír a hodil ho na podlahu. „Chci to od chvíle, co jsem tě poprvé spatřil.“

„Nemůžeš,“ zavrtěla hlavou. „To se nestane. Promiň.“ Opatrně šel k ní. „Já ti neublížím.“

Lily zůstala stát na místě, ale viditelně se chvěla. „Nemůžu to s tebou dělat,“ vykřikla a zvedla k němu ruce, aby ho zastavila. „S žádným mužem!“

Její slova visela ve vzduchu. Alex se zmateně a ostražitě zastavil a ostře se na ni díval. Bylo pro ni tak odporné mít ho v posteli? A týkalo se to jeho nebo všech mužů? Že by… Najednou ho napadlo něco jiného, překvapujícího, po čem se mu vzadu na krku zježily vlasy. Na tohle předtím ani nepomyslel. Zhluboka se nadechl. „Ty…,“ rozpačitě začal. „Je to proto, že… dáváš přednost ženám?“

„Cože?“ Lily se na něho udiveně zadívala a pak prudce zrudla. „Panebože! Ne, to není tím.“

Mohl se z ní zbláznit. „Tak proč?“ ptal se napjatě.

Lily sklopila hlavu. „Prostě si vezmi tu směnku,“ zašeptala zoufale. „Vezmi si ty peníze. Slibuji, že ti to vrátím, jen si to vezmi…“

Stiskl jí paže a přerušil její překotnou řeč. „Podívej se na mě,“ nařídil jí, ale ona odmítla zvednout hlavu. „Lily, řekni mi to.“

Suše a chraplavě se zasmála a odmítavě zavrtěla hlavou.

„Ublížil ti někdo?“ naléhal. „Je to tak?“

„Ty mi ubližuješ…“

„Nenechám tě odejít. Pověz mi to.“ Chvíli se bezmocně kroutila, dokud si neuvědomila, že je to zbytečné. Zklidnila se a celá se chvěla. Zarýval se jí rukama do paží, čekal a skláněl k ní hlavu. Konečně uslyšel její tichý hlas. „Vím, co si muži

myslí, když se na mě podívají. Jakou ženu oni – i ty – očekávají. Domnívají se, že jsem byla se spoustou mužů. Ale měla jsem jenom jednoho. Před lety. Byla jsem zvědavá, osamělá a… och, mám tucet důvodů. O-on byl první. A poslední. Nenáviděla jsem každou minutu. Bylo to tak hrozné, příšerné, jak pro něho, tak pro mě. On byl miláčkem společnosti, považovali ho za dokonalého milence, tak si nemysli, že to byla jeho chyba. Byla moje, nemám pro to ty správné vlohy. Já jsem ta poslední žena, kterou by si duševně zdravý muž vzal do postele.“ Hořce se zasmála. „Ještě pořád mě chceš?“

Alex jí prsty zvedl tvář. Šedé oči měl plné soucitu a tak tmavé a rozhodné jako noc. „Ano.“

Lily se po tváři skutálela slza. Cítila se pokořená.

Vykroutila se mu se slovy: „Proboha, nelituj mě!“

„Tohle se ti zdá jako lítost?“ Lehkým pohybem ji popadl za boky a pevně si ji přitiskl na tělo. Vydala ze sebe neartikulovaný zvuk. „Opravdu?“ Tiskl ji na své tvrdé, vzrušené pohlaví a zíral jí do očí. „Proč jsi to tak nenáviděla?“

Mírně zavrtěla hlavou a stiskla rty.

„Poprvé to vždycky bolí,“ řekl tiše. „Copak jsi to nečekala?“

„Samozřejmě.“ Zrudla. „Ale stejně bych to nenáviděla.“

„Takže ty jsi z jediné zkušenosti posoudila a odsoudila všechny muže. Z jediné noci.“

„Naučil mě všechno, co jsem potřebovala vědět,“ škrobeně dodala.

Alex jí přitiskl ruku na záda, držel ji u sebe a jemně na ni mluvil. „Co kdybych všechny ženy posuzoval jenom podle tebe?“

„Nejspíš by ses tak nehnal do manželství.“

„Takže tento problém jsi vyřešila za mě.“ Sklonil hlavu a políbil ji na šíji. Odtáhla se. „Patnáct tisíc liber je spousta

peněz,“ mumlal. „Neměla bys uvažovat o tom, že bys raději strávila pár hodin se mnou?“

„Vysmíváš se mi?“

„Ne,“ zašeptal a to slovo se jí otřelo o tvář jako jemný polibek. Odvrátila hlavu. „A ty se odvažuješ říkat, že já jsem tvrdohlavý?“ Vpletl jí prsty do kudrnatých vlasů. „Ty, která jsi své vzpomínky nechala v sobě hnít tak dlouho, že se možná už změnily na něco horšího, než to bylo. “

„Och, jen si posluž, klidně mé pocity podceňuj,“ vykřikla.

„Ale ty o tom nevíš všechno a já raději zemřu, než bych ti všechno řekla, takže se mně nepokoušej…“

„Dobře.“ Ponořil jí rty do vlasů. „Já tě chci,“ řekl tlumeným a rozhodným hlasem. „Už žádné okolky. Uděláme to, ať už v tomto zatraceném pokoji najdu postel, nebo ne.“ Stiskl ji a přitulil se blíž k její hlavě. „Nemusíš dělat nic, jen dovol, ať se to stane. Prostě tomu nech volný průběh.“

Lily zavřela oči a zabořila mu tvář do hrudi. Jeho paže ji svíraly jako ocelové obruče. I přes několik vrstev oblečení, které mezi nimi bylo, cítila jeho vzrušení. Bez ohledu na jeho naléhání cítila, že na něco čeká. Líbal ji do vlasů, hladil po zádech a šeptal. „Neboj se, Lily. Chci tě potěšit. Bude se ti to líbit. Uvidíš. Jen mi důvěřuj.“

Najednou celé její tělo zachvátila zvláštní pasivita, únava, které nedokázala odolat. Trápila se a bojovala tak dlouho, že všechnu svou sílu spotřebovala. Už jí nezbyla žádná vůle, žádná myšlenka. Nemá co ztratit. Konečně narazila na někoho, kdo byl silnější než ona sama, a zdálo se jí, že nemá jinou možnost než se mu podřídit. Nech tomu volný průběh…, zněla jí v uších jeho slova. Váhavě otočila hlavu ke dveřím vlevo, tam, kde byla ložnice. „Myslím…, tam je to.“

Lehce ji zvedl a nesl ji dalšími dvěma pokoji, až dorazili do ložnice. Všude byly rozsvícené lampy, těžká zrcadla ve zlatých rámech a obrovská postel, ozdobená vyřezávanými delfíny a jinými figurkami. Alex ji postavil, vzal do obou rukou její tvář

a palci jí hladil koutky úst. Pootevřenýma očima se dívala na jeho drsně krásné rysy, které v tlumeném světle zářily jako zlato. Sklonil k ní hlavu a jemně se jí dotkl ústy.

Ucítila, jak jí špičkou jazyka objíždí rty a nechává za sebou hedvábnou, vlhkou stopu. Pak zatlačil hlouběji, až se jejich rty k sobě přitiskly. Teplo jeho úst jí bylo záhadně příjemné. Lily se zakymácela, jak najednou stála na špičkách. Objala ho kolem krku a nevědomky pootevřela rty. Pomalu jí vklouzl dovnitř špičkou jazyka.

Není rozumné mu věřit. Věděla, že ta jemnost nebude mít dlouhého trvání. Cítila, jak jeho napětí roste, jak se mu zachvěla ruka, když ji chytil za zápěstí, rozepnul jí rukavici a stáhl jemný samet ze štíhlé ruky. Vycítila v něm hrubou sílu, sebeovládání, které jen s obtížemi držel na uzdě. Ale druhou rukavici jí svlékl stejně pečlivě. Prsty vklouzl k hlubokému výstřihu jejích šatů a hrál si s jemným krajkovým lemem.

Lily cítila, že se na ni dívá, a slyšela jeho přerývaný dech. Jeho váhání ji překvapilo. Že by si to rozmyslel a dovolil jí odejít…? Ta myšlenka ji naplnila nadějí a podivným, hlubokým smutkem. Pak ji uchopil za ramena, otočil si ji zády k sobě a začal rozepínat řadu drobných knoflíčků. Látka povážlivě klouzala, až držela jenom na malých, krátkých rukávech. Celá ta masa krajky a hedvábí sklouzla pomalu na podlahu. Uvolnil stuhu jejího dlouhého spodního prádla, stáhl jí ho z těla, takže ji chatrně chránila jenom bílá spodní košilka a vyšívané punčochy.

Ucítila na ramenou jeho rty a horký dech, který jí vlhčil kůži. Jemně ji objal rukama kolem těla a dlaní pohladil hrud. Opřela se o jeho pevné tělo a skoro nedýchala, když ucítila na prsou jeho prsty. Jemně ji hladil palcem přes košilku, a když našel bradavku, dráždil ji, až ztvrdla. Lily se zajíkla a přitiskla se mu do dlaně. Ale ten prchavý pocit rozkoše okamžitě utlumily rozpaky. Měla malá prsa – určitě očekával větší. Šaty měla ušité tak, aby vypadala plnější. Chtěla mu něco říct, ale

než se zmohla na slovo, vklouzl jí rukou pod košilku a přikryl její nahé ňadro. Prsty hladil její hladké křivky a hledal jemný vrcholek.

„Ty jsi tak krásná,“ zašeptal jí vzrušeně do ucha.

„Nádherná… jako dokonalá malá panenka.“ Zhluboka dýchal, otočil si ji tváří k sobě a stahoval jí košilku, až se přes její okraj přehoupla její ňadra. Svým vzrušeným pohlavím jí zatlačil do břicha a do tajného místa nahoře, mezi stehny, až rozpaky zrudla. Ale jemu se to asi líbilo, protože potichu zasténal, stiskl jí zadeček a pevně ji držel. „Lily… Bože, Lily…“ Přikryl jí ústa svými rty a jazykem začal prozkoumávat sametovou hlubinu jejích úst. Poddala se jeho naléhání a oběma rukama ho objala kolem krku. Najednou ji pustil, stahoval si rukáv a pokoušel se svléct kabát, ale látka na něm držela jako druhá kůže. Potichu zaklel, zvedl hlavu a zatahal za rukávy silněji.

Překvapilo ho, když mu Lily malýma rukama rozevřela klopy a sundala mu kabát z ramenou a ten spadl na podlahu. Aniž by se mu dívala do očí, rozepjala mu hedvábnou vestu a Alex se ani nepohnul, jenom srdce mu v hrudi prudce bušilo, když cítil ty malé prsty, jak rozepínají potažené knoflíky. Když skončila, shodil vestu ze sebe a rozvázal si naškrobený bílý nákrčník.

Když Lily pozorovala, jak se svléká, mlhavě se jí vybavila dávná vzpomínka, po které ji zamrazilo v zádech. Pokoušela se na noc s Giuseppem zapomenout, ale přemohlo ji to – jeho snědá kůže, porostlá černými chloupky, hladové uspěchané ruce zkoumající její tělo. Posadila se na okraj postele a silou vůle se donutila potlačit vzpomínky a spolknout knedlík, který se jí strachy utvořil v krku.

„Lily?“ Alex odhodil košili, klekl si před ni a položil si ruce vedle jejích boků.

A když se upřeně dívala do jeho dychtivých očí, nepříjemná myšlenka se rozplynula jako pára nad hrncem. Místo toho viděla jenom Alexe, který se svou zlatou pletí i

vlasy vypadal jako zvídavý tygr. Nejisté mu sáhla na ramena, a aniž si to uvědomovala, sunula prsty níž, do jeho pružných, měděných chloupků. Byl tak blízko, že se lýtkami zabořila do napjatých svalů na žaludku. Držel ji na kraji postele a sunul prsty vzhůru po stehně. Lily zadržela dech, když jí mlčky rozepnul podvazek a začal rolovat punčochy.

Něco ho přinutilo na chvíli přestat. Dotknul se prstem jejího napjatého vnitřního stehna, které bylo tvrdé po létech jízdy na koni rozkročmo. Stydlivě si stahovala dolů košilku, aby se přikryla. „Ne,“ zamumlal, odsunul jí ruce a zabořil hlavu do klína. Udiveně se napjala, když ucítila jeho ústa na vnitřní straně stehna. Ten pocit ji svou důvěrností šokoval. Zajíkala se a pokoušela se mu odtlačit hlavu, ale on jí svýma velkýma rukama chytil kolena a doširoka je rozevřel.

Alex zíral na svůdný stín pod košilkou. Sevřel Lily pevněji, když se pokusila osvobodit. Smysly mu vzplály, když si uvědomil, že v tom stínu na něho čeká tajemná měkkost a vůně. Do vědomí mu pronikl její protestující hlas. „Tiše,“ zašeptal a hlučný tlukot srdce, který otřásal celým jeho tělem, ho poháněl kupředu.

Ochutnával ji svými ústy, vtiskl je do toho stínu a rukama odhrnoval jemnou košilku, která se mu dostala do cesty. Prudce vydechl do hustého chomáče kudrnatých chloupků, okouzlen k zbláznění sladkou, živočišnou vůní. Hledal její zdroj a našel měkké, vlhké místečko, které se vzrušením jen chvělo. Pomalu zabořil hlavu a špičkou jazyka, pomalými pohyby tam a zase zpět, dráždil to vlhké místečko, až cítil, jak se mu pod rukama chvějí její stehna.

Nemilosrdně hledal, až našel ten malý výstupek, ve kterém se soustředilo všechno to napětí, vyvolané jeho drážděním. Otevřel ústa a vtáhl ho dovnitř, až ucítil, že se přestala bránit. Třesoucími se prsty mu vklouzla do vlasů, zapletla mu je do hustých vln a přitiskla si ho blíž. Nadzvedl se, protáhl svými ústy husté kudrnaté chloupky a zvedl hlavu.

Lily byla celá rudá, zářícíma, udivenýma očima na něho zírala a nechala ho, aby ji položil na záda do postele. Rychle se pokoušel rozepnout košilku, pak to vzdal a stáhl ji do pasu. Vzal do rukou drobná ňadra, naklonil se nad její štíhlé tělo a jazykem objížděl krémově bílou pleť až k tmavším vrcholkům. Vtáhl do úst jemnou bradavku a sál ji tak dlouho, až ztuhla do hedvábné špičky.

Lily ho objala, přitiskla mu ruce na široká, ohebná záda a celou svou silou ho k sobě tiskla. Jakýsi primitivní instinkt ho nutil, aby se na ni položil, a on se jí přitiskl na ňadra a mezi stehna. S tichým zamručením vyhledal její ústa. Nadzvedla k němu boky a otřela se o jeho vyboulené přirození, které mu silně napínalo kalhoty. Ten jemný dotek způsobil, že jí v ústech zasténal a začal ji líbat mnohem divočeji.

Nesouvisle jí do tváře a na krk vydechoval slova, zatímco jí dychtivě sáhl mezi nohy. „Sladká… šš, já ti neublížím… ne…“ Jemně a jistě vklouzl dovnitř svými prsty a zabořil se do mokra, dráždil ji a vzrušoval její naběhlý vnitřek. Zafňukala a nejdříve se mu pokoušela vykroutit, pak se jeho jemné péči poddala a otevřenými ústy rozkoší vzdychala. Všechny Alexovy plány na trpělivost a sebeovládání se obrátily v prach. Její štíhlé, malé tělo leželo pod ním a dovolovalo mu dělat, cokoliv se mu zlíbí, a on se té nenasytné vlně vášně a něžnosti poddal. Tápavě si rozepnul kalhoty, nalehl na ni a svým vzrušeným pohlavím se vtlačil dovnitř. Lily vykřikla a bezmocně se sevřela, ale bylo příliš pozdě, protože už byl hluboko v těsném, vlhkém teple jejího těla.

Vzal do dlaní její hlavu a líbal drobnými polibky kolem úst. Omámeně zvedla husté řasy a uslzenýma očima se na něho udiveně podívala. „Bolí tě to?“ zašeptal a palci jí utíral slzy pod očima.

„Ne,“ uslyšel její tichou odpověď.

„Sladká, ty jsi tak sladká…“ Odtáhl se a zase vnikl dovnitř a snažil se udržovat klidné a pravidelné tempo, i když se

zalykal divokou rozkoší. Lily zavřela oči, zhluboka dýchala a rukama ho hladila po zádech. Ucítila na čele jeho rty a na svém těle celou jeho váhu. Pomalu se kolébal a ten klidný rytmus vyvolal až bolestivou rozkoš, která se začínala tvořit někde v hloubce jejího těla. „Och,“ vzdychla, když ten pocit zesílil a on se do ní zabořil ještě hlouběji. Nedokázala potlačit divoký vzlyk, vypínala se do oblouku a vycházela mu vstříc.

Nad sebou měla jeho tvář, ve které mu pronikavě a spokojeně svítily oči. Sklonil hlavu a vtáhl mezi zuby bradavku. Rozkoš se soustředila v jediné, nesnesitelné křeči a Lily vykřikla. Přitiskl ji blíž k sobě a zcela se soustředil na uvolnění jejích vnitřních svalů, na divoké vlny, které rozechvěly celé její tělo. Několika silnými výpady konečně i on dosáhl závratného vyvrcholení.

Lily pod ním bez hnutí ležela a objímala ho kolem pasu. Celé tělo se jí chvělo, příjemně bolelo a bylo tak uvolněné, jako už dlouho ne. Na chvíli ji drtil svou vahou, když si zabořil tvář do její měkké šíje, ale pak se odtáhl a zvedl se z ní. Lily slabě protestovala, protože si chtěla udržet jeho teplo, které ji obklopovalo. Otočil se na bok a objal ji paží kolem pasu. Lily zaváhala, pak se k němu přitiskla. Do nosu ji udeřila jeho mužná vůně, když spočinula tváří v kadeřavých chloupcích na jeho hrudníku. Kdyby cokoliv řekl, ať už ironického nebo něžného, sotva by se k němu takto přivinula. Ale jeho milosrdné mlčení dovolovalo cokoliv, všechno.

Dýchal jí do vlasů a bezmyšlenkovitě si hrál s jejími krátkými kučerami, probíral se jimi a natáčel si je na prsty. Lily si uvědomovala zvláštní pocit odevzdanosti, když tam ležela nahá, kromě košilky omotané kolem pasu, obklopená neznámou zemitou vůní. Celá se zachvěla, když se ochladil jemný pot, který předtím na jejím těle vystoupil. Byla tak omámená – cítila se jako po vypití silného červeného vína. Vzduch ji mrazil, ale tam, kde se ho dotýkala svým tělem, byla

teplá. Měla by vstát, obléct se a vzpamatovat. Za chvíli – brzy

– se pohne.

Uvědomila si, že něco nejisté řekla, něco o přikrývkách. Oběma rukama zatáhl za její košilku, až se mu podařilo ji stáhnout dolů. Vklouzla mezi hladká, lněná prostěradla a on se k ní připojil hned, jak si svlékl zbytek šatů. Lily na chvíli vyplašily jeho nahé nohy, které se k ní přitiskly. „Uklidni se,“ zašeptal a hladil ji po zádech. Rozechvěle zažívala a uvolnila se v jeho náručí.

Neměla ponětí, kolik času uteklo, když se probudila z hluboké, uklidňující dřímoty. Alex tvrdě spal. Jednu ruku měl pod její hlavou, druhou ji lehce objímal. Lily se tiše pohroužila do té neobvyklé situace: mužské tělo, přitulené k ní, jeho dech na krku a hedvábné vlasy na tváři. Zrudla, když si vzpomněla na intimnosti, které spolu sdíleli. Myslela si o sobě, že je zkušená, když vyslechla rozhovor mezi ženami z polosvěta, které chválily své zdatné milence. Ale nikdo nikdy nepopsal to, co Alex udělal v noci. Přemýšlela nad jeho minulostí, nad ženami, které poznal, se kterými své zkušenosti získal… Zamračila se a pocítila něco nepříjemného.

Opatrně, kousek po kousku, se mu vymanila z náručí. Na tajných místech jejího těla ji píchalo. Nebyla to bolest, spíš připomínka toho, co se stalo – tíha a vzrušení. Nikdy ji ani nenapadlo, že by to mohlo být takové. Vůbec to nebylo jako s Giuseppem. Vyklouzla z postele a slyšela od Alexe nějaký zvuk, jako by se mumlávě na něco ptal. Nehnula se, ani neodpověděla a doufala, že znovu usne. Slyšela šustění prostěradel a hluboké zívnutí.

„Co to děláš?“ ptal se ospalým hlasem.

„Pane,“ neobratně začala. „Alexi, napadlo mě… možná…, měla bych teď odejít.“

„Už je ráno?“

„Ne, ale…“

„Vrať se do postele.“

Ze záhadného důvodu ji jeho ospalá arogance pobavila.

„Promluvil feudální pán ke svému nevolníkovi,“ drze řekla.

„Předpokládám, že středověk by pro tebe byl ideální…“

„Hned.“ Neměl náladu na konverzaci.

Pomalu šla tmou za hlasem a vklouzla do teplé kukly z damašku, lnu a chlupatých mužských nohou. Lehla si k němu blízko, ale nedotýkala se ho. Pak všechno ztichlo.

„Pojď blíž,“ zašeptal.

Váhavě se usmála. Stydlivě, ale ochotně se k němu překulila, štíhlýma rukama mu vklouzla kolem krku a vrcholky ňader se ho dotýkala na hrudi. Ani se nepohnul, aby ji objal, ale slyšela, že začal jinak dýchat. „Ještě blíž.“

Těsně se k němu přitiskla a oči se jí rozšířily, když na břichu ucítila jeho plně vzrušené, naléhavé tělo. Lehce po ní přejel rukou a všude, kde se jí dotkl, se rozhořel oheň. Opatrně zvedla prsty, pohladila ho po tvářích a dotkla se jeho úst.

„Proč jsi odcházela?“ zamumlal a líbal ji do dlaně, na zápěstí a do jemného důlku na lokti.

„Myslela jsem, že jsme skončili.“

„Mýlila ses.“

„Občas se mohu mýlit.“

Potěšilo ho to. Na své paži cítila jeho usmívající se rty. Zvedl ji, jako by byla hračka, popadl ji pod pažemi a položil ji na sebe tak, že její prsa měl v ústech. Srdce se jí rozběhlo jako šílené, když na bradavce ucítila krouživý pohyb jeho jazyka. Přesunul se ke druhému ňadru a pak vklouzl ústy doprostřed. Vrtěla se tak dlouho, až ji s tichým smíchem položil dolů. „Co chceš?“ šeptal. „Co?“

Nedokázala to vyslovit nahlas, ale naléhavě se mu podívala na ústa. Usmál se na ni a rukama se mazlil s jejími štíhlými boky a kulatým zadečkem. Něžně ji kousal do rtů, na bradě, škádlil ji a okusoval. Postupně se přidávala a dech se jí zrychloval, když svými ústy hledala jeho. Když je dostihla, odměnil ji hlubokým vpádem svého jazyka. Nevědomky se

nadzvedla v bocích a hledala tvrdý tlak jeho těla. Popadla ho za ramena a oslovila ho jménem. Usmál se, otočil se na stranu, položil jí ruku na stehno a nutil ji zvednout nohu na jeho bok. Hladově se k němu pohnula.

„Chceš mě?“ zašeptal.

„Ano. Ano.“

„Tak si mě vezmi.“ Přejel jí rukou po štíhlých zádech a chraplavým šepotem ji pobídl. „No tak.“

Její ruce zůstaly nesměle na ramenou. „Já nemůžu,“ úpěnlivě zašeptala.

Alex jí svými rty otevřel ústa, obkroužil je svým jazykem a ještě víc tak zvýšil její vzrušení. „Jestli mě chceš, budeš to muset udělat.“ Čekal a pulz se mu zrychlil, když ucítil, jak zvedla svou ruku z jeho ramene. Pomalu sáhla dolů. Zastavil se v něm dech a ztuhlo mu celé tělo, když ucítil její dotyk. Škubla rukou, jako by se spálila, pak se opatrně vrátila a váhavě ho začala hladit po celé délce jeho napjatého mužství. Rozkoší zasténal, posunul se, aby jí pomohl, a cítil, že ho vede na místo. Zatlačil nahoru a hladce vklouzl dovnitř, až zalapala po dechu. „Tohle chceš?“ Znovu se pohnul. „Takhle?“

„Och… ano…,“ přikývla, zasténala a přitiskla mu hlavu na krk. Byl k zbláznění opatrný, ovládal se a vyrovnával její naléhavost svou sebekontrolou.

„Ne tak rychle,“ mumlal. „Máme před sebou spoustu času…, celé hodiny…“ Když se k němu prudce vypjala do oblouku, otočil ji na záda a s tlumeným smíchem ji držel.

„Uvolni se,“ řekl s ústy na jejím krku.

„Nemůžu…“

„Buď trpělivá, ty malá ďáblice, a přestaň na mě spěchat.“ Chytil ji za ruce, propletl si s ní prsty a natáhl jí paže vysoko nad hlavu, až pod ním ležela celá napjatá, bezmocně, jako připíchnutá a vydaná na milost jeho mohutným výpadům.

„Na tohle jsem myslel celou minulou noc,“ šeptal a nepolevil ve svém úsilí, dokud pod ním rozkoší nesténala. „Odplatit se

ti… za to nejneuvěřitelnější… zklamání. Přinutit tě…, abys po tom volala a křičela rozkoší…“

Jenom zpola vnímala ten jemný hlas, který jí bručel do ucha, ale ta zastřená hrozba ji vystrašila. Chvěla se, potila a cítila jemné klouzání jeho těla a rytmické zvedání a klesání jeho boků. Nebylo nic než tma, pohyby a sálavé teplo, které zachvátilo celé její tělo, až lapala po dechu a vzlykavě vyslovovala jeho jméno.

„Tak to má být,“ uslyšela jeho chraplavý hlas. „Tohle si budeš pamatovat… Budeš chtít víc… a já to budu dělat znovu… a znovu.“

Zachvěla se a křičela rozkoší, když jí celým tělem probíhala jedna vlna za druhou. Jeho slova se rozplynula do dlouhého bručení a on se držel hluboko v jejím těle. To se kolem něho těsně sevřelo a on vyvrcholil tak mohutně, že zůstal bez dechu, vyčerpaný a až do morku kostí uspokojený.

Najednou mu usnula v náručí jako unavené dítě a její malá hlava mu klesla na rameno. Alex ji hladil po krku a zádech a nedokázal se jí nedotýkat. Bál se uvěřit pocitu štěstí, který se v něm začal rozlévat. Ale zdálo se, že nemá na výběr. Od samého začátku dokázala najít všechna slabá místa v jeho obraně.

Byl realista a nevěřil, že všechno je předem určeno. Ale zdálo se, že to, že se Lily v jeho životě tak náhle objevila, je osudový dar. Až do té chvíle dovolil svému smutku po Caroline, aby mu všechno zastínil. Byla to od něho čistá tvrdohlavost, že na ni nechtěl zapomenout. Chtěl zůstat ve své hořké izolaci a využít Penelopu jako ochránkyni své samoty. Jenom Lily, se svým zvráceným, prohnaným, bůhvíodkud sebraným šarmem, proti tomu dokázala od samého počátku bojovat.

Lily něco ve spánku zamumlala a jemně mu zabořila prsty do hrudníku. Alex ji uklidňoval a políbil ji na čelo. „Co s tebou

budu dělat?“ tiše se zeptal a přál si, aby byl nějaký způsob, jak se zítra držet zpět.

První matnou představu o reakci Londýna na něco, čemu se říkalo „skandál“, získala Lily v módním saloně Moniky Lafleurové na Bond Street. Módní návrhářka, která do Londýna přivážela z Paříže poslední módní nápady a chytře je upravovala podle londýnského vkusu, vždycky znala všechny klepy jako první. Něco v jejím přízvuku a veselých modrých očích povzbuzovalo ženy, od pradlen po vévodkyně, aby jí všechno vyzvonily.

Byla to přitažlivá, tmavovlasá žena, asi čtyřicetiletá, laskavá a velkorysá, neschopná se na někoho zlobit déle než nějakých deset minut. Byla tak vesele zvědavá, její rozhovor tak plný chápavého šarmu, že měla obrovskou a oddanou klientelu. Ženy jí věřily, že si jejich tajemství nechá pro sebe a navíc je nádherně oblékne. Věděly, že Monika patří k tomu řídkému druhu žen, které s jinými ženami nikdy nesoutěžily. Nikdy se nepoddala neupřímnosti nebo žárlivosti.

„Proč by mi mělo vadit, že nějaká žena má pohledného milence či jiná je moc hezká?“ prohlásila jednou před Lily.

„Mám laskavého manžela, svůj vlastní salon, spoustu přátel a všechny klepy na světě se mi dostanou do uší. Je to příjemný život a mám moc práce na to, abych jiným záviděla.“

Když Lily přišla svým obvyklým krokem do salonu, přivítala ji jedna z Moničiných asistentek, Cora. Dívka se zastavila s náručí plnou mušelínových vzorků a podivně na ni civěla. „Slečno Lawsonová…! Počkejte, ohlásím madame Lafleurové, že jste tady. Bude vás chtít okamžitě vidět.“

„Děkuji,“ řekla pomalu Lily a divila se Corině neobvyklému elánu. Přece ještě nemohly slyšet o její sázce s Alexem. Vždyť ještě neuplynul ani den, proboha!

Ale hned jak se Monika vynořila zpoza závěsu, který odděloval přední část salonu od pracovny vzadu, si Lily byla jistá. Monika o tom ví.

„Lily, chérie!“ vykřikla módní návrhářka a vřele ji objala.

„Hned jak jsem slyšela, co se stalo, věděla jsem, že se tady brzy objevíte. Musí se udělat spousta práce – s vaším novým postavením teď budete potřebovat spoustu nových šatů, n’est-ce pas?“

„Jak jste na to tak rychle přišla?“ ptala se omráčeně Lily.

„Právě tady byla lady Wiltonová. Ta mi všechno vyprávěla. Její manžel byl včera večer u Cravena. Má drahá, já jsem tak ráda! Jaký úžasně chytrý krok! Nádherná trefa! Říká se, že lord Raiford je z vás celý pryč. A co víc, všichni muži v Londýně spolu soutěží o to, kdo přijde po něm. Pásli po vás celé roky. Teď, když se ví, že jste k mání, můžete si určit jakoukoliv cenu a každý z nich ji rád zaplatí. Ještě nikdy neměla žádná žena takový úžasný výběr. Och, jen si pomyslete na ty klenoty, kočáry a domy, bohatství, které bude vaše! Jestli vynesete tu správnou kartu – bez urážky, cherie –, budete jedna z nejbohatších žen v Londýně!“ Posadila Lily do křesla a dala jí do klína hromadu nákresů, stejně jako poslední číslo La Belle Assembleé, ve kterém byly nejnovější modely. „Maintenant, možná byste si ráda prohlédla tohle, zatímco se spolu budeme bavit. Chci slyšet každičký nádherný detail. Vrací se vlečky, jestli jste si všimla. Poněkud nepohodlné, když je člověk musí táhnout po podlaze, ale tak malebné. Coro? Coro, polož ty vzorky a přines hned slečně Lawsonové trochu café.“

„Není o čem mluvit,“ řekla Lily přiškrceným hlasem, vtiskla se do křesla a upřela oči na kresby.

Monika se na ni zamyšleně, ale přátelsky podívala.

„Nebuďte tak skromná, má drahá. Tohle je velké vítězství. Všechny vám to závidí. Bylo od vás docela rozumné, když jste na nějakou dobu přijala ochranu pana Cravena – koneckonců je dost bohatý, takže člověk může přehlédnout jeho nevzdělanost –, ale pro vás už byl nejvyšší čas to změnit. A lord Raiford je mimořádně dobrá volba. Tak dobře vychovaný, tak hezký a vlivný, tak originální. Pochází z opravdu dobré,

staré šlechtické rodiny, ne jako ti hejskové s pochybnými tituly a bohatstvím. Už jste se spolu dohodli, má drahá? Kdybyste chtěla, mohla bych vám doporučit výborného právníka – vypracoval dohodu mezi Violou Millerovou a lordem Fontmerem…“

Zatímco Monika švitořila a ukazovala jí obrázky nových, bohatě zdobených lemů, Lily si tiše vzpomínala na ráno. Zatímco Alex spal, ona se potají oblékla a za svítání odešla. Byl vyčerpaný a jeho opálené tělo uvolněně leželo mezi bílými přikrývkami. Zmítaly jí protichůdné emoce. Rozpaky a podivné, radostné vzrušení. To nebylo slušné, aby se cítila tak dobře. Bezpochyby se teď o ní povídalo ve všech salonech a kavárnách v Londýně.

Ale kupodivu ničeho nelitovala. Nemohla si pomoct a pořád musela myslet na minulou noc. Nikdy by ji nenapadlo, že Alex Raiford, tak chladný a zdrženlivý, bude tak něžný milenec, tak smyslný a jemný… I teď jí to připadalo jako sen. Byla přesvědčená, že mu rozumí, ale dnes byla z hraběte Raiforda úplně zmatená. Byla si jistá jenom tím, že se mu musí vyhýbat tak dlouho, dokud se jí nevyjasní hlava. Díkybohu, že se Alex patrně vrátí na venkov, ke svému rodinnému životu a bude ho těšit, že dostal zaplaceno za ztrátu Penelopy.

Teď bude muset nějak získat těch pět tisíc liber. Dnes večer se bude u Cravena hrát vysoko. Jestli se jí tam nepodaří dost vyhrát, zastaví všechny své šperky a možná dokonce i některé toalety. Snad peníze sežene.

„… nemohla byste mi o něm něco říct?“ loudila Monika. „A aniž bych chtěla neslušně vyzvídat, cherie, co se stalo se zasnoubením mezi Wolvertonem a vaší sestrou? Zůstává to tak, jak to bylo?“

Lily otázku ignorovala a usmála se. „Už dost, Moniko.

Přišla jsem požádat o laskavost.“

„Cokoliv,“ okamžitě reagovala Monika. „Opravdu cokoliv.“

„U Cravena je dnes večer maškarní ples. Musím si obléct něco mimořádného. Vím, že není dost času a že máte na práci jiné věci, ale napadlo mě, že by se vám možná podařilo dát něco dohromady…“

„Oui, oui, myslím, že to chápu,“ pronesla nadšeně Monika.

„Tohle je naléhavé – poprvé od le scandale se objevíte na veřejnosti. Všichni se na vás budou dívat. Musíte mít něco zvláštního.“

„Musím si to vzít na dluh,“ dodala rozpačitě Lily a nedívala se jí do očí.

„Kolik chcete,“ zněla okamžitá odpověď. „S bohatstvím lorda Raiforda si klidně můžete koupit půl města!“

Lily pokrčila rameny a chabě se usmála. Nehodlala jí vysvětlovat, že nemá v úmyslu být vydržovanou ženou Alexe Raiforda – a ani nikoho jiného. A že má velmi málo prostředků. „Chci mít dnes večer na sobě ten nejodvážnější kostým,“ řekla. „Jestli mám být nestydatá, ať je to ve velkém stylu.“ Má jedinou možnost. Musí se předvést bez sebemenšího studu. A navíc potřebuje takový kostým, že žádný z mužů, s kterým bude dnes večer hrát, se nebude moct soustředit na karty.

„Chytré děvče. Bieti, uděláme vám takový kostým, že před vámi celé město padne na zadek.“ Monika ji zamyšleně pozorovala. „Možná… to bude ono… ach, ano…“

„Cože?“

Monika se na ni radostně usmála. „Oblečeme vás, cherie, jako první hříšnici.“

„Delilah?“ ptala se Lily. „Nebo máte na mysli Salome?“

„Non, ma petite… Mám na mysli první ženu, Evu!“

„Evu?“

„Bien sur, bude se o tom mluvit celé roky!“

„No,“ řekla mdle Lily, „ušít takový kostým by opravdu nemělo dlouho trvat.“

Alex odjel do Swans Court v Bayswater Road, zámku, který patřil rodině od chvíle, kdy ho získal jeho pradědeček William. Byla to klasická budova se symetrickými křídly, řeckými sloupy a chladnou halou, plnou mramoru a bílého štuku. Patřily k němu velké stáje a přístřešek pro kočáry, kam se jich vešlo dobře patnáct. I když tam Alex málokdy bydlel, zaměstnával personál, který se o všechno staral a dohlížel na pohodlí občasných návštěvníků.

Dveře otevřela paní Hodgesová, postarší hospodyně. V její příjemné tváři s bílými jemnými kučerami se zračilo překvapení, když ho viděla. „Pafiej nedostali jsme žádný vzkaz, že přijedete, jinak bych připravila…“

„To je docela v pořádku,“ přerušil ji Alex. „Nemohl jsem ho poslat, ale zůstanu tady týden. Možná déle. Ještě nevím.“

„Ano, pane. Dám vědět kuchařce – bude chtít opatřit zásoby. Budete snídat, pane, nebo jí mám říct, aby šla hned nakoupit?“

„Nebudu snídat,“ usmál se Alex. „Prohlédnu si dům, paní Hodgesová.“

„Ano, pane.“

Alex pochyboval, že by mohl mít v dohledné době hlad. Než odešel z Cravenova bytu, služka mu přinesla podnos, na kterém byla vajíčka, chléb, pudingy, šunka a párky a ovoce. Muž, který se představil jako Cravenův osobní komorník, mu vykartáčoval a vyžehlil šaty a dokonale ho oholil. Sluhové naplnili vanu horkou vodou a připravili silné ručníky, mýdlo a drahou kolínskou.

Žádný z nich neodpověděl, když se ptal, kde strávil noc Craven. Alexe zajímal jeho motiv a proč si na Lily nedělá žádný nárok, když mu na ní evidentně záleží. Proč ji zahnal do náručí jiného muže a ještě jim k tomu poskytl svůj byt? Craven je zvláštní muž – prohnaný, krutý, hrabivý a nevyzpytatelný. Alex byl na Lilyino přátelství s Cravenem silně zvědavý. Měl v

úmyslu ji přimět, aby mu vysvětlila, co přesně jejich podivný vztah znamená.

Vklouzl rukama do kapes a loudal se zámkem. Díky jeho nečekanému příjezdu byla spousta nábytku ještě přikryta ochrannými povlaky. Pokoje byly vymalovány ledovými pastelovými barvami, podlahy byly bud naleštěné včelím voskem, nebo na nich ležely koberce. Každá ložnice měla mramorový krb a velkou oblékárnu, zdobily ji tapety s květinovým vzorem a na postelích visely závěsy z potištěného kartounu. Alexův pokoj byl mimořádně velký, se stropem vymalovaným tak, že připomínal modrou oblohu a mraky. Ozdobou zámku byl elegantní zlatý a bílý taneční sál s mramorovými pilíři, zdobenými lustry a hojnými rodinnými portréty.

Alex tady bydlel několik měsíců, kdy se dvořil Caroline. Pořádal plesy a večírky, které Caroline i se svou rodinou navštěvovala. Tančila s ním v plesovém sále a její jantarové vlasy ve světle lustrů jen zářily. Po její smrti se zámku vyhýbal, protože se mu zdálo, že se tam bolestné vzpomínky drží jako parfém ve vzduchu. Teď, když se tak toulal domem, cítil, že tíživý smutek vyprchává a zůstává jenom sotva hmatatelná sladkost.

Chtěl sem přivést Lily. Snadno si dokázal představit, jak vévodí plesu, se zářivým úsměvem se proplétá mezi hosty a živě si s nimi povídá a její tmavou krásu jen zdůrazňuje bílá hedvábná toaleta. Pomyšlení na ni ho oživilo, naplnilo dychtivou zvědavostí. Chtěl vědět, co se honí v její nepředvídatelné mysli a jakou měla ráno náladu. Zatraceně ho rozladilo, když se vzbudil bez ní. Chtěl její nahé tělo vidět v denním světle a znovu se s ní pomilovat. Chtěl z jejích rtů slyšet své jméno, cítit ve vlasech její prsty a…

„Pane?“ vyhledala ho paní Hodgesová. „Pane, někdo za vámi přišel.“

Ta novinka mu zrychlila pulz. Proběhl kolem hospodyně a seběhl z hlavního schodiště. Rychle přešel vnitřní chodbu do vstupní haly a okamžitě se zastavil, když návštěvu uviděl.

„Sakra,“ zamumlal. Žádná Lily, ale jeho bratranec Ross, lord Lyon, kterého už celé měsíce neviděl.

Pohledný mladý floutek byl jedním z Alexových bratranců z matčiny strany. Vysoký, blonďatý, požehnaný bohatstvím a šarmem, byl oblíbencem šlechtičen s lhostejnými manželi. Měl mnoho milenek, cestoval po celém světě a nasbíral spoustu zkušeností, které z něho udělaly cynika. V rodině se říkalo, že Rosse nudil život už od pěti let.

„Nikdy mě nenavštěvuješ, pokud něco nechceš,“ pronesl příkře Alex. „Co je to?“

Ross se mírně zazubil. „Cítím nedostatek nadšení, bratranče. Čekal jsi někoho jiného?“ Ross se vyžíval v tom, že na otázku odpovídal otázkou – jeden z důvodů, proč měl tak krátkou kariéru v armádě.

„Jak jsi věděl, že jsem tady?“ zeptal se Alex.

„Zdravý rozum. Mohl jsi být na dvou místech… buď tady, nebo přitulen v určitém náručí k malým, ale okouzlujícím a pikantním ňadrům. Rozhodl jsem přijít nejdřív sem. “

„Zdá se, že už něco víš o včerejší noci.“

Rosse jeho hrozivé zamračení nevzrušilo. „Copak je v Londýně někdo, kdo to neslyšel? Dovol, abych ti vyjádřil svůj nejhlubší obdiv. Nikdy by mě nenapadlo, že jsi něčeho takového schopen.“

„Děkuji.“ Alex ukázal na dveře. „A teď odejdi.“

„Ach ne, ještě ne. Přišel jsem si s tebou promluvit, bratranče. Buď příjemný. Koneckonců se vidíme tak jednou dvakrát ročně.“

Alex ustoupil a zdráhavě se usmál. Od dětství se přátelsky hašteřili. „Krucinál. Pojď se se mnou projít po domě.“

Šli do salonu a otevřeli francouzské dveře. „Nemohl jsem uvěřit tomu, co jsem se dozvěděl o svém puritánském

bratranci Alexovi a nezvládnutelné Lily,“ poznamenal Ross, když šli po udržovaném zeleném trávníku. „Hrát o ženskou… Ne, ne náš nudný, konvenční hrabě Wolverton. To musel být někdo jiný. Na druhé straně…“ Pozorně si Alexe prohlížel zářícíma modrýma očima. „Vypadáš tak zvláštně… Takhle jsem tě naposled viděl, když ještě žila Caroline.“

Alex rozpačitě pokrčil rameny a zamířil do malé, ale nádherně upravené zahrady, jejíž chodníky lemovaly záhony jahod a květin. Zastavili se uprostřed, kde vévodily sluneční hodiny.

„Držel ses v ústraní dva roky,“ pokračoval Ross.

„Občas jsem se objevoval,“ protestoval nevrle Alex.

„Ano, ale i když ses obtěžoval někam přijít, bylo v tobě něco prázdného. Vlastně zatraceně chladného. Odmítal jsi jakékoliv projevy lítosti či soucitu a dokonce i nejbližší přátele sis držel od těla. Obtěžoval ses přemýšlet nad tím, proč tvé zasnoubení s Penelopou lidé přijali tak vlažně? Protože vidí, že ti na té ubohé dívce ani za mák nezáleží, a oba vás litují.“

„Teď už není důvod ji litovat,“ zamumlal Alex. „Ta ubohá dívka je šťastně vdaná za vikomta Stamforda. Utekli spolu do Gretna Green.“

Ross se zarazil, pak překvapeně zahvízdal. „Starý dobrý Zachariáš. Opravdu to zvládl on sám? Ne, musel mu někdo pomoct.“

„On sám,“ ironicky řekl Alex.

Ross dlouho přemýšlel a pak se se smíchem otočil k Alexovi. „Nepovídej, že to byla Lily? To musel být důvod tvého včerejšího divadla u Cravena. Vyrovnat účet. Lex talionis neboli oko za oko, zub za zub.“

„Tahle novinka není pro veřejnost,“ varoval ho tiše Alex.

„Panebože, ty jsi ale zachránil rodinnou čest!“ vykřikl Ross.

„Myslel jsem si, že starý Alex už je ztracen. Ale něco se stalo… Vrátila se ti chuť žít, že? To dokazuje moje podezření, že šarm Lily Lawsonové by probudil i mrtvého.“

Alex se otočil a opřel se o kamennou zídku. Teplý větřík mu čechral vlasy. Myslel na Lily ve svém náručí, na její rty, přitisknuté na jeho rameno. Znovu měl pocit absurdního štěstí a dokonalosti. Zíral na zem a cítil, že se začíná usmívat. „Ona je úžasná žena,“ připustil.

„Aha.“ Rossovy modré oči zasvítily živým zájmem, úplně jiným, než byl jeho obvyklý znuděný výraz. „Mám v úmyslu být druhým. Jaká je vyvolávací cena?“

Alexův zasněný úsměv zmizel a on se na svého bratrance výhružně podíval. „Žádná dražba se nekoná.“

„Och, opravdu? Poslední dva roky chtěli nezvládnutelnou Lily všichni muži pod osmdesát, ale každý věděl, že patří Cravenovi. Po včerejší noci je jasné, že je k mání.“

Alex bez přemýšlení řekl. „Ona je moje.“

„Budeš muset platit, aby sis ji udržel. Teď, když se o včerejší noci mluví po celém Londýně, bude až po krk zahrnuta nabídkami šperků, zámků, všeho, po čem zatouží.“ Ross se na něho sebevědomě usmál. „Osobně si myslím, že bych mohl uspět se svou nabídkou arabských koní, i když bych mohl přidat jednu či dvě diamantové čelenky. A Alexi, chtěl bych, aby ses za mě u ní přimluvil. Jestli si ji chceš nějakou chvíli nechat, je to v pořádku. Ale jejím příštím partnerem budu já. Na celém světě neexistuje podobná žena, tak krásná a tak ohnivá. Každý muž, který ji kdy viděl na honu v těch jejích rudých kalhotách, si představuje, jaké by to bylo, kdyby tak byla s ním a to…“

„Růžové,“ odsekl Alex, odsunul se od zídky a naštvaně chodil kolem. „Jsou růžové. A ať se propadnu, jestli dovolím tobě nebo komukoliv jinému kolem ní čenichat.“

„Tomu nezabráníš.“

Alex přimhouřil své šedé oči a najednou vypadal temně a zlověstně. „Myslíš?“

„Bože můj,“ divil se Ross, „ty jsi opravdu naštvaný. Vlastně rozzuřený. Vzteklý jako drak. Vyvedený z míry, pobouřený, vzpínáš se jako…“

„Jdi k čertu!“

Ross se pobaveně usmál. „Ještě nikdy jsem tě takhle neviděl. Co se, proboha, děje?“

„Děje se to,“ zavrčel Alex, „že vlastnoručně uškrtím každého, kdo se odváží přijít za ní s nějakou nabídkou.“

„Potom se budeš muset poprat s polovinou Londýna.“

Až teď si Alex všiml chladného pobavení v očích svého bratrance a uvědomil si, že Ross ho úmyslně provokoval. „Ať tě čert vezme!“

Ross promluvil potichu a zamyšleně. „Začínám mít o tebe strach. Nepovídej, že k ní něco cítíš. Lily nepatří k ženám, které si muž navždy nechá. Sotva by se o ní dalo říct, že je usedlá. Bud rozumný. Nedovol, aby se ti tato mezihra vymkla z rukou.“

Alex se ovládl a tvářil se teď klidně. „Odejdi, než tě zabiju.“

„Lily je dospělá, zkušená žena. Připraví ti horké chvíle. Jenom tě varuju, Alexi, protože jsem viděl, co to s tebou udělalo, když jsi ztratil Caroline. Prošel jsi peklem – nenapadlo mě, že by sis to chtěl zopakovat. Myslím, že stále nechápeš, kdo je ve skutečnosti Lily Lawsonová.“

„A ty ano?“ zeptal se tiše Alex. „Nebo někdo jiný?“

„Proč se nezeptáme Dereka Cravena?“ navrhl Ross a pozorně sledoval, jestli jeho šíp zasáhl cíl.

Najednou ho Alex udivil pomalým, líným úsměvem.

„Craven do tohoto nepatří, Rossi. Už ne. Nemusíš vědět nic jiného než to, že pokud Lily uděláš jedinou nabídku, utrhnu ti hlavu. A teď se mnou pojď dovnitř. Tvoje návštěva se blíží ke konci.“

Ross šel rychle za ním. „Jenom mi řekni, jak dlouho si ji chceš nechat?“

Alex se dál usmíval a nezměnil krok. „Najdi si vlastní ženu, Rossi. Čekat na Lily by byla ztráta času.“

St. James Street byla plná kočárů, jak lidé přijížděli na maškarní ples u Cravena. Měsíc byl v úplňku a svým jasným světlem ozařoval ulici, takže kostýmy hostů se v jeho světle třpytily a házely na chodník exotické stíny. Otevřenými okny se ven řinula hudba, od polonézy po valčík.

Každý ples by byl příležitostí k extravanci, a maškarní ples obzvlášť. Lidé v maskách dělali věci, ke kterým by bez nich neměli odvahu… a Cravenova herna k tomu byla ideální. Se spoustou tmavých zákoutí a malých, soukromých pokojů, s místními děvkami, ženami z vysoké společnosti, prostopášníky, podvodníky a gentlemany… nic nebylo bezpečné a nic se nedalo předvídat.

Lily zastavila kočár a opatrně se blížila ke vchodu. Bosé nohy ji na chodníku zábly. Měla na sobě tmavý kabát, který ji halil od krku až po kotníky a skrýval její kostým – pokud se dal kostýmem vůbec nazvat. Byla napjatá vzrušením a odhodláním. Dnes v noci by nemělo být těžké vyhrát pět tisíc liber, ne když se tolik pilo a bylo tak veselo. A ne s takovým kusem nahého těla, které měla v plánu ukázat. Oškube je všechny jako holuby na pekáč.

Proklouzla davem lidí, kteří čekali u vchodu, a kývnutím pozdravila majordoma. Zdálo se, že ji poznal i přes zelenou masku a tmavou paruku s vlasy dlouhými až do pasu, protože ji bez námitek uvedl dovnitř.

Derek už na ni čekal. Hned, jak Lily vešla, uslyšela za sebou jeho hlas.

„Takže jsi v pořádku.“

Rychle se otočila a podívala se na něho. Byl oblečený jako Bakchus, bůh hýření a nevázanosti. Měl na sobě bílou tógu a sandále, na hlavě věnec z hroznů a listí.

Důkladně si ji prohlédl a Lily se zhrozila, když cítila, jak se pod maskou červená. „Samozřejmě že jsem v pořádku,“

odpověděla. „Proč bych neměla být?“ Chladně se usmála.

„Promiň, jdu si zahrát. Musím dnes vyhrát pět tisíc liber.“

„Počkej.“ Položil jí ruku na rameno a díval se na ni jako dřív, jako starý přítel. „Pojď se se mnou projít.“

Nevěřícně se zasmála. „Očekáváš, že se spolu budeme zase přátelit?“

„Proč ne?“

Lily mluvila tiše, jako by něco vysvětlovala hloupému dítěti. „Protože jsem včera večer z čirého zoufalství vsadila do hry své tělo. A ty nejenže jsi to dovolil, ty jsi celou tu věc využil k pobavení všech členů tvého klubu. To není chování přítele, Dereku. To je chování pasáka.“

Posměšně si odfrkl. „Jestli si chceš s někým zadovádět, je mi to jedno. Já spím s ženskými v jednom kuse – tím se mezi tebou a mnou nic nemění.“

„Minulá noc byla jiná,“ odpověděla tiše Lily. „Požádala jsem tě, abys zasáhl. Chtěla jsem, abys to zastavil. Ale tobě na mně tolik nezáleželo. Tys mě odhodil, Dereku.“

V jeho klidné tváři se něco mihlo, jakési temné city, a najednou měl v očích podezřelý třpyt a ve tváři mu zacukalo.

„Záleží mi na tobě,“ vyrovnaně řekl. „Ale tys nikdy moje nebyla. A co se děje v posteli – to s námi nemá co dělat.“

„Chceš říct, že to, co dělám, není tvoje věc. Tak jsi to myslel?“

„Ano,“ zamumlal. „Musí to tak být.“

„Ach, Dereku,“ zašeptala Lily a dívala se na něho jako nikdy dřív. Začínala chápat to, co ji mátlo už dva roky. Derek věděl jejím o zoufalém boji s penězi, a přece jí nikdy nenabídl pomoc, když by to pro něho bylo snadné. Celou tu dobu si myslela, že je lakomý. Ale to nebyla lakota, to byl strach. Dával přednost předstíranému přátelství před čímkoliv opravdovým. Kruté strádání v dětství mu nějakým hrozným způsobem pokřivilo srdce. „Necháš nás všechny, ať děláme, co chceme, že?“ ptala se tiše. „Ty nechceš nic jiného než sedět v

pozadí a pozorovat, jako by ses díval na nějaké nekonečné loutkové divadlo. Je to mnohem bezpečnější, než se do něčeho zapojit sám. Mnohem jednodušší než riskovat a nést zodpovědnost. Jak je to od tebe nerytířské.“ Úmyslně použila slovo, o kterém věděla, že mu nebude rozumět, a proto se mu nebude líbit. „No, už tě o pomoc nikdy nepožádám. Už ji nepotřebuju. Je to zvláštní, ale po včerejší noci se cítím, jako bych odhodila všechny své… skrupule.“ Půvabně si svlékla plášť a čekala na jeho reakci.

Hosté, kteří právě dorazili do vstupní haly, najednou ztichli a zamířili k ní očima.

Na první pohled to vypadalo, že je Lily nahá. Monika róbu vytvořila z jemné, průhledné tkaniny v tělové barvě, kterou kolem ní volně ovinula. Promyšleně ji doplnila sametovými listy. Ty kusy zeleného sametu a dlouhá tmavá paruka toho dost zatajovaly. Ale přes průhlednou látku dráždivě prosvítala hebká pleť a obrysy jejího štíhlého, jemně zbarveného těla byly zřetelné. Ale nejvíc překvapil namalovaný had, který se kroutil kolem celého jejího těla, od jemného kotníku až po rameno. Moničině příteli, známému malíři, trvalo tři hodiny, než ho namaloval.

Se svůdným úsměvem nabídla Lily Derekovi červené jablko a hedvábně se zeptala: „Chceš si kousnout?“

9

Derekův počáteční šokovaný výraz zmizel. Ale vypadalo to, že Lilyina vnímavost se poněkud zvýšila. Měla pocit, jako by mu najednou vadilo, že se v takovém kostýmu, který všechno odhaluje, objevuje před zraky jiných lidí. Ale neudělal nic, aby jí v tom zabránil.

Jenom se na ni studeně a výmluvně podíval a obrátil se k odchodu. „Šťastný lov,“ zavolal na ni přes rameno.

Lily se najednou cítila provinile, jako by mu nějak ublížila, i když nevěděla jak. Zářivě a rozhodně se usmála, podala kabát čekajícímu sluhovi a pomalu šla do hlavní herny. Potěšené se zasmála, když viděla, jak chytře je všechno vyzdobeno. Vypadalo to jako v nějakém zničeném hradě. Na zdech visely modré prapory, aby připomínaly oblohu, zatímco kusy dřeva a sádrové sloupy byly natřeny tak, aby vypadaly jako starý kámen. V rozích a podél zdí stály sochy a oltáře. Stůl na hru posunuli, aby bylo místo pro tanec. Hudebníci seděli na horních balkóncích a jejich hudba se tak rozléhala po celé místnosti. Najaté děvky byly zahalené do stříbrných a zlatých látek. Předváděly tanečnice a mezi hosty se pohybovaly se svými závoji, lyrami a napodobeninami hudebních nástrojů.

Kam se Lily vrtla, všude jen slyšitelně zalapali po dechu. Nedostala se daleko, když ji obklopila horda mužů v kostýmech – šašci, králové, piráti a různá změť vymyšlených postav. Ženy se z povzdáli nenápadně dívaly, jak se každý

muž snaží získat její pozornost. Překvapeně zamrkala, když uslyšela to množství naléhavých hlasů.

„To je ona!“

„Nechte mě, musím s ní mluvit…“

„Lady Evo, smím vám přinést sklenici vína…“

„Obsadil jsem vám místo u karet v jednom pokoji…“

„Nejkrásnější stvoření…“

Když to Derek slyšel, šel za Worthym. Ten vypadal jako malý, obrýlený Neptun s velkým trojzubcem v jedné ruce.

„Worthy,“ zamumlal Derek, „přilepíte se na slečnu cikánku a nespustíte ji z očí. Bude to zatracený zázrak, jestli ji dnes v noci aspoň půl-tucetkrát neznásilní. Každý parchant se už nemůže dočkat, až si to s ním rozdá…“

„Ano, pane,“ skočil mu chladně do řeči Worthy a pomáhaje si vydatně trojzubcem tlačil se zástupem.

Derek svýma zelenýma očima přejel dav. „Wolvertone, ty parchante,“ řekl tichým, kousavým tónem. „Kde, sakra, vězíš?“

Alex na ples dorazil krátce před půlnocí, když tanec a veselí vrcholilo. Skrovně oblečené ženy využívaly jedinečnou možnost si u Cravena zahrát, bloumaly z místnosti do místnosti, otráveně vykřikovaly, když prohrávaly tisíce liber, a nadšeně ječely, když se jim podařilo vyhrát. Pod svými maskami a kostýmy se vdané ženy cítily dost volné na to, aby si zaflirtovaly s lumpy, zatímco distinguovaní gentlemani dělali nabídky dámičkám. Víno teklo proudem a dav začínal být nezvládnutelný se svým nevázaným veselím.

Když si všimli Alexova příchodu, všude se začaly ozývat výkřiky nadšení a pozdravy. Ale on je zaregistroval s netečným úsměvem. Šedýma očima hledal Lily, ale nikde neviděl její malou postavu. Zastavil se a díval se na podivný shluk tancujících dvojic, když k němu dorazila skupina žen. Všechny se svádivě smály a nad maskami jim vyzývavě zářily oči.

„Pane,“ zapředla jedna z nich, jejíž hlas rozeznal jako hlas lady Jane Weybridgeové. Mladá, krásná žena jednoho postaršího barona byla oblečená jako Amazonka. Její tělově zbarvený živůtek sotva skrýval mohutná ňadra. „Vím, že jste to vy, Wolvertone… Ta vaše pozoruhodně široká ramena vás prozrazují… nehledě na blonďaté vlasy.“

Další žena se k němu přitiskla a smála se hrdelním smíchem. „Jak to, že váš kostým se zdá být tak vhodný?“ ptala se.

Alex byl oblečený jako Lucifer – kabát, kalhoty, vesta a vysoké boty, všechno bylo šarlatově rudé. Strohá, démonická maska s dvěma zakroucenými rohy mu skrývala tvář a přes rameno měl přehozený šarlatový plášť.

„Musel jste své ďábelské chování celé roky skrývat,“ dotírala lady Jane. „Vždycky jsem si myslela, že je ve vás víc, než je vidět pouhým okem!“

Alex se zmateně zamračil a odstrčil od sebe dotěrnou ženu. Už dřív ho ženy pronásledovaly jak svůdnými pohledy, tak přímým flirtováním, ale ještě nikdy na něho tak otevřeně neútočily. Udivilo ho, že to způsobila včerejší hra s Lily. Jeho skandální chování by je mělo odpuzovat, ne vzrušovat! „Lady Weybridgeová,“ zamumlal a tahal ji za ruku, kterou mu vkradla pod kabát a obtočila kolem pasu. „Promiňte, někoho hledám…“

Skočila mu kolem krku, zachichotala se a z jejího dechu byla cítit brandy. „Vy jste docela nebezpečný muž, víte?“ šeptala mu do ucha a jemně mu stiskla lalůček svými zuby.

Alex se zasmál a rychle odtáhl hlavu. „Ujišťuji vás, že jsem úplně neškodný. A teď, když dovolíte…“

„Neškodný, to určitě,“ svádivě odsekla a přivinula se k němu spodní polovinou těla. „O včerejší noci jsem už všechno slyšela. Nikoho by nenapadlo, že jste takové zlé, zkažené, pomstychtivé zvíře.“

Přitiskla k němu své rudé rty a šeptala. „Mohla bych vás potěšit stokrát víc než Lily Lawsonová. Pojďte, dokážu vám to.“

Alexovi se nakonec podařilo osvobodit se z jejího sevření.

„Děkuji,“ zamumlal a ustoupil, aby se vyhnul jejím majetnickým rukám, „ale mám nějakou…,“ zaváhal a rozpačitě dokončil, „… práci. Dobrý večer.“

Spěšně se otočil a skoro shodil štíhlou ženu, oblečenou jako mlékařka. Vztáhl k ní ruce, aby jí pomohl udržet rovnováhu, a ona se zachvěla. Modré oči, kterýma ho pozorovala přes svou masku, byly plné citu a posvátné hrůzy. „Pane,“ ustrašeně šeptala. „Vy mě neznáte, ale… já… myslím, že vás miluji.“

Alex na ni tupě zíral. Než se zmohl na odpověď, do náručí mu padla svůdnice Kleopatra – pod jejíž maskou se skrývala kulatá tvář a vysoký hlas hraběnky Croydonové. „Hrajte o mě!“ vykřikla. „Jsem ve vaší moci, pane!“

Alex vyčerpaně zasténal, protlačil se místností, pronásledovaný koketujícími dychtivými ženami. Mířil ke dveřím, ve kterých se objevil Derek Craven. Na muže, který měl představovat boha veselí, vypadal jako morous. Zamračili se na sebe, Derek ho odtáhl stranou a zabránil ženám je následovat.

Nasadil na tvář úsměv, když promluvil k rozčileným, vzrušeným ženám. „Uklidněte se, miláčkové. Omlouvám se, ale musíme si s Princem temnot promluvit. Teď běžte.“

Alex udiveně sledoval, jak ženy odešly. „Děkuji vám,“ řekl vděčně a zavrtěl hlavou. „Po včerejší noci bych si myslel, že mě budou považovat za lumpa.“

Derek se ironicky zašklebil. „A místo toho vás považují za největšího býka v Londýně.“

„To jsem nikdy neměl v úmyslu,“ protestoval Alex. „Ženy. Bůhví, co se jim honí hlavou.“ Nezáleželo mu na tom, co si o něm ženy myslí. Všechno, co chtěl, byla Lily. „Je tady Lily?“

Derek ho chladně a ironicky pozoroval. „Dalo by se to tak říct, milorde. Sedí nahá u stolu s bandou slintajících parchantů a pokouší se je obrat o pět tisíc liber.“

Alex se zatvářil zaraženě. „Cože?“

„Slyšel jste.“

„A vy jste jí v tom nezabránil?“ Alex málem vybuchl vzteky.

„Jestli chcete, aby byla v bezpečí,“ procedil Derek mezi zuby, „budete se o ni muset postarat sám. Držet ji dál od problémů – to je jako podojit holuba, tak je to.“

„Ve které karetní místnosti je?“ vyštěkl Alex, strhl si masku a hodil ji netrpělivě na zem.

„Ve druhé vlevo,“ usmál se hořce Derek, založil si ruce na hrudi a díval se, jak Alex odchází.

„Dvě odhazuji,“ řekla Lily a zvedla dvě další karty z balíčku. Zdálo se, že její štěstí se od minulé noci aspoň desetkrát zvýšilo.

Za poslední hodinu shromáždila malou hromádku peněz, kterou teď začala zvětšovat. Dalších pět mužů u stolu hrálo mizerně. Mlsně pošilhávali po jejím průhledném kostýmu a každou myšlenku měli napsánu ve tvářích.

„Odhazuji jednu,“ prohlásil lord Cobham.

Lily si usrkla brandy a pozorovala jeho tvář. Mírně se usmála, když si všimla, jak ještě jednou přejel očima zelené sametové listy, přikrývající její ňadra. Malá místnost byla plná mužů a Lily věděla, že na ni všichni zírají. Bylo jí to jedno. Teď už byla za hranicí studu nebo skromnosti – myslela jenom na peníze. Jestliže jí to, že se před nimi bude předvádět, pomůže získat peníze, které vyžadoval Giuseppe, tak ať. Udělá všechno, aby zachránila Nicol, dokonce pro to obětuje i poslední špetku hrdosti. Později vzpomínku na to, jak se předvedla, vytěsní z mysli a hluboce se nad ní začervená. Ale teď…

„Jednu odhazuji,“ pleskla kartou o stůl. Jak se natahovala pro jinou, zamrazilo ji najednou v zádech. Pomalu otočila hlavu a ve dveřích uviděla stát Alexe. Žádný biblický anděl zkázy by nemohl vypadat nádherněji. Jeho vlasy a kůže zářily na pozadí z krvavě rudé látky jako staré zlato. Šedé duhovky jeho očí doutnaly hněvem, když se podíval na její stěží zakryté tělo.

„Slečno Lawsonová,“ řekl dokonale ovládaným hlasem.

„Mohu si s vámi promluvit?“

Díval se na ni tak, že Lily ztuhla. Měla pocit, že je k židli připíchnutá, a měla chuť se zvednout a utéct do bezpečí. Místo toho musela sebrat každý kousek svého sebeovládání, aby vypadala lhostejně. „Možná později,“ zamumlala a obrátila svou pozornost zase ke kartám. „Jste na řadě, Cobhame.“

Cobham se ani nepohnul, jenom Alexe upřeně pozoroval.

Ostatně jako všichni.

Alex od Lily neodtrhl oči. „Teď,“ pronesl mnohem tišeji než předtím. Hlas měl tak ostrý, že by jím mohl řezat sklo.

Lily na něho zírala, zatímco ostatní přísedící jim naslouchali se vzrůstajícím zájmem. Ať ho čert vezme za to, že s ní přede všemi mluví, jako by byla jeho majetkem! Ještě že je tady Worthy. Je to jeho práce, zajistit, aby v herně šlo všechno tak, jak má, a zarazit všechno nemístné zasahování. Worthy nedovolí, aby jí Alex něco udělal. Koneckonců je právoplatnou členkou klubu. Odvážila se na Alexe povýšeně usmát. „Já hraju.“

„Odcházíte,“ odsekl a okamžitě začal jednat. Lily překvapeně zalapala po dechu, když jí vytrhl karty a hodil je na stůl. Sáhla pro jablko a hodila mu ho na hlavu, ale snadno uhnul. Najednou zjistila, že ji halí do svého rudého kabátu. S udivující rychlostí ji Alex zabalil tak, že se nemohla ani pohnout. Vykřikla a divoce se bránila, když se sklonil, zvedl ji a lehce si ji hodil přes rameno. Dlouhá paruka spadla na podlahu jako hedvábná hromádka.

„Budete muset slečnu Lawsonovou omluvit,“ poradil Alex mužům u stolu. „Rozhodla se, že své ztráty zmenší a pro tento večer se vzdálí. Au revoir.“ A před jejich udivenými zraky ji vynesl z místnosti, i když sebou divoce házela a rozhořčeně křičela.

„Dej mě dolů, ty arogantní parchante! Na únos je zákon! Nechám tě zavřít, ty panovačná, násilnická bestie! Worthy, dělejte něco! Kde sakra jste? Dereku Cravene, ty odporný, smradlavý zbabělce, pojď mi pomoct…! K čertu s vámi všemi…“

Worthy šel opatrně za Alexem a váhavě protestoval.

„Lorde Raiforde…? Ehm, lorde Raiforde…“

„Dejte mi někdo pistoli,“ křičela Lily a její hlas utichal, jak ji nesl chodbou.

Postarší lord Cobham, který pořád ještě seděl u stolu, zavřel ústa a lhostejně pokrčil rameny. „Možná to není tak špatný nápad,“ poznamenal. „Teď bych mohl hrát lépe. Nádherná ženská, ale neprospívá rozumnému myšlení.“

„To je pravda,“ dodal hrabě z Nottinghamu. Poškrábal se ve vlasech a zadumaně pokračoval, „na druhé straně dělá moc dobře mému libidu.“

Muži se zasmáli a souhlasně přikyvovali, zatímco se rozdávalo na další kolo.

Ženský hlas byl stále pronikavější. Lily vykřikovala všechny myslitelné nadávky a přehlušovala veselé melodie, které se linuly z plesového sálu. Několik hudebníků zmlklo a někteří z nich zírali zmateně dolů. Na naléhavý Derekův signál sice v hraní pokračovali, ale stejně natahovali krky, aby viděli, co způsobilo ten hluk v herně.

Pochybovala o tom, že by se mohla cítit hůř, kdyby byla v kočáře se samotným ďáblem.

Nakonec se kočár zastavil a jeden z lokajů otevřel dveře. Alex vzal Lily do náručí a nesl ji ke schodům do zámku. Lokaj

je předběhl a zabouchal na dveře. „Paní Hodgesová,“ volal.

„Paní Hodge…“

Dveře se otevřely a hospodyně je se vzrůstající zvědavostí pozorovala. „Vrátil jste se brzy, pane. Já…“ Vykulila oči, když si všimla ženy v Alexově náručí. „Panebože… Lorde Raiforde, je zraněná?“

„Ještě ne,“ odtušil Alex a nesl Lily dovnitř. Lily se mu znovu snažila vykroutit. „Nemůžeš mě přinutit tady zůstat,“ křičela. „Odejdu hned, jak mě dáš dolů!“

„Ne, dokud ti pár věcí nevysvětlím.“

Lily se rychle rozhlédla po hale, a jak ji nesl nahoru, všimla si jemného zábradlí z tepaného železa. Dům byl chladný a světlý, vyzdobený vkusně a bez zbytečných ozdob. Byl překvapivě moderní, s velkými okny a drahou štukovou výzdobou. Viděla, že na ni Alex zírá, jako by chtěl vědět, jestli se jí tady líbí. „Pokud sis vzal do hlavy, že zničíš můj život,“ potichu řekla, „podařilo se ti to tak, jak jsi nikdy nemohl doufat. Nemáš ani ponětí o tom, co jsi mi udělal.“

„Vytrhl tě ze hry? Zbavil tě šance předvést své malé tělo lepší společnosti?“

„Copak si myslíš, že se mi to líbilo?“ ptala se, rozzuřená na nejvyšší míru. „Myslíš, že jsem měla jinou možnost? Kdyby to nebylo kvůli…“

Zhrožené zmlkla. Právě včas. Nemohla uvěřit, že mu to skoro prozradila. Tak ji vynervoval, že mu málem vyklopila své nejhlubší tajemství.

Alex se jejích slov okamžitě chytil. „Kdyby to nebylo kvůli čemu? Má tohle co dělat s pěti tisíci librami, o kterých se zmínil Derek Craven? Na co je potřebuješ?“

Lily na něho s hrůzou zírala a ve tváři byla bílá jako duch.

„Derek ti řekl o těch pěti tisících?“ ptala se zničeně. Nemohla tomu uvěřit. Ach bože, na celém světě není nikdo, na koho by se mohla spolehnout! „Já… já ho zabiju, ten zrádce…“

„To je dluh z karet, že?“ hrozivě pokračoval. „Co se stalo s těmi penězi, co jsi zdědila po tetě? Ty jsi celé to bohatství rozházela u hracích stolů, že? Očividně žiješ z ruky do úst jenom z toho, co vyhraješ. Ze všech nezodpovědných…,“ zmlkl a stiskl zuby.

Lily odvrátila tvář a kousla se do rtu. Byla celá žhavá mu říct, že ona není žádná marnotratnice, která peníze prohrála. Přišla o ně tak, že ji vydírali, a tím, že musela zaplatit detektivovi. Přišla o všechno jen proto, aby získala zpět svou dceru. Kdyby nebylo Giuseppovy proradnosti, mohla si žít pohodlně. Kdyby měla jinou možnost, nikdy by se už u hazardu neobjevila! Ale tohle všechno mu sotva mohla vyprávět.

Jak zíral na její tvrdohlavě odvrácenou tvář, zatoužil Alex pořádně jí zatřást, líbat ji a potrestat, a to všechno najednou. Cítil, že uvnitř bojuje. Něčeho se bála… Měla nějaké velké problémy.

Odnesl ji do velké ložnice a zavřel za sebou dveře. Lily se vůbec nehýbala, když ji postavil a začal ji vybalovat z kabátu. Nepřirozeně trpělivě čekala a pevně se ovládala. Když z ní kabát stáhl, oddechla si a protáhla si paže.

Alex kabát odhodil na židli a otočil se k ní. Rychle se napřáhla a uhodila ho tváře tak silně, až mu hlava poskočila. Dlaň ji zabolela a ona se otočila, že uteče, když ucítila, že ji popadl vzadu za kostým.

„Ještě ne,“ zamumlal Alex.

Lily se mu divoce pokoušela vykroutit a jen vztekle zalapala po dechu, když uslyšela, že se jí trhají šaty. Průhledná látka z ní padala, a tak po ní zděšeně chňapla. Opřela se zády o stěnu a vpředu se přikryla pažemi. Alex k ní přistoupil, obě ruce si opřel o zeď a naklonil se nad ni. Zdálo se, že je aspoň třikrát větší než ona. Palčivýma očima si prohlížel její štíhlé tělo a namalovaného hada. Na několika místech se malba

rozmazala a zanechala na její bílé pleti zelené, černé a modré skvrny.

„Nedotýkej se mě,“ zachvěla se Lily. „Nebo… nebo tě znovu udeřím.“

„Nedotknu se tě,“ ironicky odpověděl. „Počkám tady, než si to…,“ a znechuceně pohlédl na namalovaného hada, „… než si tu věc umyješ. Tamhle je šatna a koupelna je hned za ní.“

Strachy a zlostí se chvěla. „Mám pro vás pár novinek, pane. Nebudu se koupat. Nebudu dnes v noci spát ve vaší posteli a nebudu s vámi mluvit. Vím, co mi chcete říct. A moje odpověď je ne.“

„Ale?“ přimhouřil oči. „A co chci říct?“

„Že jsem přitažlivá a že po mě toužíš, a proto chceš, abych byla tvou milenkou, dokud se mě nenabažíš. Pak dostanu velkorysý dar na rozloučenou a budu volná pro další milence, tak dlouho, dokud budu dobře vypadat.“ Lily se na něho nedokázala podívat, když dodala. „Chceš poměr.“

„Já chci, aby ses vykoupala,“ tiše řekl.

Lily se krátce a skoro hystericky zasmála. „Nech mě jít. Všechno jsem ti zkazila a teď jsi zase všechno zkazil ty mně. Jsme vyrovnáni. Prostě mě nech…“ Zmlkla, když Alex sklonil hlavu a políbil ji. Když hlavu zase zvedl, Lily se ho znovu pokusila udeřit. Tentokrát byl připravený a chytil jí ruku dřív, než mu dopadla na tvář.

Žádný z nich se ani nepohnul. Lily cítila, jak z ní padají poslední cáry jejího kostýmu a kromě cákanců barvy byla nahá. Silně zrudla a pokoušela se přikrýt, ale on jí nepustil paži. Držel ji nad hlavou a pomalu si ji prohlížel ohnivým pohledem. Dýchal rychle, stejně jako ona. Postoupil o krok dopředu a ona couvla ještě blíž ke studené zdi jako hypnotizovaná stříbrným ohněm jeho očí. Šeptem zaprosila, odmítala, ale on ji neslyšel. Cítila, jak se jemné, pustošivé ruce dotýkají jejích ramen, ňader, žeber. Vzal do dlaní její prsa, až se zachvěla a bradavky jí ztuhly v odpovědi na jeho jemný

stisk. Tvář mu strnula vášní, když zíral na štíhlé tělo, které hladil.

Lily se pokoušela ignorovat vzrůstající rozkoš, kterou cítila na každém místě, které přejel svýma rukama. Ale její smysly toužily po další dávce extáze, jakou jí poskytl včera v noci. Pamatovala si jeho tělo v sobě a začala se chvět vášní, kterou nemohla potlačit. Studem zrudla. „Co jsi to se mnou udělal?“ rozpačitě šeptala.

Rukama klouzal po jejím těle, stíral jí barvu a svými obarvenými prsty jí nechával stopy všude, kde se jí dotkl. Lily mu opřela ruce o hruď, jako by ho chtěla odstrčit, ale jeho nedokázalo zastavit nic. Dlaní jí setřel z ramene hadí hlavu a rozmazal jí ji po těle.

Udělala poslední zoufalý pokus se od něho odtáhnout, ale on se na ni přitiskl celou svou vahou a horká, hladová ústa si našla její rty. Oběma rukama ji popadl za zadeček, nadzvedl si ji k sobě a zasténal. A síla jeho touhy v ní spálila rozum i odhodlání mu nepodlehnout… A její sebeovládání bylo pryč.

Lily se bezmocně zachvěla vzrušením, objala ho kolem krku a zabořila mu prsty do kabátu. Bylo vzrušující se nahým tělem tisknout ke lněnému a sametovému kostýmu, který měl pořád ještě na sobě. Surově od ní odtrhl rty a přitiskl jí je na ramena a začal ji jemně okusovat. Zabořila mu tvář do zlatých vlasů a dýchala mu do ucha. Jazykem našel její pulz a líbal a olizoval ji na krku.

Alex odtáhl hlavu a šedé oči mu přetékaly vášní. Ucítila mezi jejich těly jeho prsty, které se jí dotýkaly mezi stehny, tahaly za kalhoty, až se jí dotklo tvrdé, hedvábné horko jeho pohlaví. S dychtivým zasténáním se přitiskla na ten svůdný tlak a nemohla se dočkat, až ho bude mít uvnitř. Znovu ji uchopil za zadeček a opřel ji o zeď. Lily se dychtivě nadechla a rukama ho hladila po ramenou.

Promluvil k ní chraplavým hlasem a říkal, co má dělat.

„Neboj se… Obejmi mě nohama kolem pasu…, tak je to správně.“

Ucítila silný tlak, její tělo se přizpůsobilo a přijalo jeho vpád. Zhluboka se nadechla a nohama se ho pevně držela kolem pasu, zatímco ji podpíral svými silnými pažemi.

Alex se v ní jemně pohyboval a zlehka ji líbal krk. Lily jemně vzlykala rozkoší… Cítil jemné chvění jejích rtů. Její útlé tělo se k němu vzpínalo, když do ní silně vrážel, a rukama ho pevně stiskla vzadu na krku. Pochopil ten mlčenlivý vzkaz, sáhl jednou rukou k trojúhelníku jemných chloupků mezi stehny a svými prsty se jimi jemně probíral. „Tak dlouho, jak budeš potřebovat,“ mumlal jí do ucha a zvýšil rychlost svých výpadů. „Nepřestanu, dokud se ke mně nepřipojíš. Nepřestanu.“

Vykřikla a její tělo se kolem něho sevřelo a zachvělo se. Alex se k ní okamžitě připojil a zadržel dech, když se jeho tělo otřásalo mohutným uvolněním. Vyčerpaně vydechl. Opřeli se o sebe čelem, spolu odpočívali a oddechovali a jejich napjaté svaly se uvolňovaly. Alex opatrně postavil Lily na podlahu, objal ji kolem krku a políbil ji svými horkými a sladkými rty.

Vyklouzl z ní a zapnul si kalhoty. Lily se opírala o zeď. Pomalu zvedla paže, obtočila si je kolem těla a pokoušela se zakrýt před ním svou nahotu. Cítila se, jako by právě prožila nějakou pohromu. Alex se k ní otočil a zamračil se. „Lily…“ Chtěl ji utěšit, a tak svou ruku zvedl k její tváři, ale ona před jeho prsty, špinavými od barvy, ucukla. Se zkřiveným úsměvem si prohlížel své barevné ruce. „Dá se to umýt,“ ptal se pochmurně, „nebo si mám začít vymýšlet vysvětlení?“

Lily se podívala dolů na duhu, kterou měla po celém těle.

„Já nevím.“ Nedokázala se vyznat ve svých zmatených myšlenkách. Srdce jí pořád prudce bušilo, jako by si vzala dávku nějakých vzpružujících drog, které otřásly jejími nervy. Cítila se jako šílená a nejistá a chtělo se jí plakat. „Jdu domů,“

řekla. „Jestli máš nějakou košili, kterou bych si mohla dát na sebe, kabát…“

„Ne,“ odpověděl tiše.

„Nežádám tě o dovolení. Oznamuji ti to. Jdu domů.“

„Ne, když vypadáš takhle. Nemyslím tím tu barvu, ale to, jak se tváříš. Jako kdybys chtěla udělat něco hrozného.“

„Vždycky dělám něco hrozného,“ chladně odpověděla.

„Můj život je nekonečná řada problémů, pane, už od doby, kdy jsem byla ještě dítě. Všechny jsem přežila bez tebe a hodlám v tom pokračovat.“

Alex se jí znovu začal dotýkat rukama a jejích zdráhavých protestů si nevšímal. Hrál si s jejím pupíkem, boky a mazlil se s ní, jako by v rukou držel nějakou cennou sochu. Její klid – pokud něco takového vůbec existovalo – pod jeho dotyky zmizel. Nemotorně mu odstrkovala ruce, ale odvedl její pozornost, když tiše promluvil. „Jsou jediným problémem peníze?“

„Já od tebe žádné peníze nechci,“ vyrazila ze sebe a dech se v ní zastavil, když se svými prsty dotkl chomáčku kudrnatých chloupků nahoře mezi stehny.

„Bude stačit pět tisíc nebo potřebuješ víc?“

„Proč mi neřekneš, jaké závazky jsou s tím spojené?“ Zabodla do něho pohled a přikývla. „Nebo že by to byl náhodou jenom dar bez jakýchkoliv dalších podmínek?“

Neuhnul pohledem. „Jsou tady podmínky.“ Lily se nevesele zasmála. „Aspoň jsi čestný.“

„Čestnější než ty.“

„Já nelžu.“

„Ne, ty prostě jen zatajuješ pravdu.“

Lily sklopila oči a dobře si uvědomovala zmatek, který v ní vyvolával svým jemným hlazením. „Zdá se, že to je jediná zatracená věc, kterou před tebou dokážu zatajit,“ zamumlala a uši jí zrudly, když uslyšela jeho tichý smích.

Obejmul jí svými prsty křehké zápěstí a táhl ji za sebou. Lily rozhořčeně prskala a klopýtala za ním. „Ještě jsem s ničím nesouhlasila!“

„Já vím, že ne. Budeme v našem rozhovoru pokračovat ve vaně.“

„Jestli si myslíš, že ti dovolím, aby ses na mě díval, jak se koupu…“

Okamžitě se zastavil, prudce se otočil, objal ji a tvrdě ji políbil. Překvapeně sebou škubla, ale on si ji držel těsně u sebe a tak pevně jí svíral zápěstí, že cítila svůj vlastní pulz. Zvedl hlavu a ona zůstala u něho, jenom udiveně mrkala. Zazubil se a táhl ji dál za sebou, až dorazili do koupelny. Alex ji pustil, šel k vaně a roztočil kohoutky, až se za zdí trubky otřásly. Prudkým pramenem tekla do vany horká a studená voda.

Lily stála s rukama obtočenýma kolem těla a s údivem se kolem sebe rozhlížela. Místnost vypadala na první pohled dekadentně s mramorovým krbem, obložená bílými dlaždicemi, pomalovanými a glazovanými jasnými barvami. Už kdysi něco podobného viděla ve Florencii, takže v nich poznala vzácné italské dlaždice, staré víc než dvě stě let. Vestavěná vana byla největší, jakou kdy viděla, schopná lehce pojmout dva lidi. Alex se sarkasticky usmál, když si všiml jejího cudného postoje, a odtáhl jí ruce z prsou. „Po tom, co ses u Cravena předváděla skoro nahá…“

„Neukazovala jsem tolik, jak to vypadalo. Moje paruka toho dost skryla.“

„Ne dost.“ Přes její odpor ji odvedl do vany. S důstojností uražené kočky se Lily posadila do stoupající vody. Alex si začal svlékat zničené šaty. „Už se to nebude opakovat,“ řekl ostře a výhružně se na ni podíval.

Lily nejdřív napadlo, že tím myslel její vzpurnost, ale pak jí došlo, že mluví o jejím představení u Cravena. Ten komentář ji rozčílil. Mohlo ji napadnout, že začne rozkazovat. Nikdy

nesnášela jakékoliv příkazy, dokonce ani od rodičů ne. „Když se mi zachce, klidně se projdu nahá po Fleet Street.“

Posměšně se na ni podíval, ale neodpověděl. Lily se natáhla pro jedno z mýdel, která byla ve skleněné míse na podlaze, a pečlivě si mydlila paže a hrudník a oplachovala se vodou. Pára a teplo byly příjemné a Lily se začala uvolňovat. Bezděčně si dlouze povzdechla. Koutkem oka si všimla, že se k vaně přiblížil Alex. Uvědomila si, že je nahý, a zvedla se z teplé vody. „Ne,“ vystrašeně zakoktala. „Nechci se s tebou koupat. Na-na jednu noc toho tvého osahávání už bylo dost.“

„Posaď se.“ Velkýma rukama ji zatlačil zpět do vany. „Před deseti minutami ti mé osahávání tolik nevadilo.“

Ztuhla, když cítila, jak za jejími zády vkročil do vany. Posadil se, jednu dlouhou nohu pokrčil, druhou si natáhl vedle ní a vzal jí mýdlo. Namydlil si ruce a pomalu jí smýval barvu z prsou.

Potom jí Alex šedou pěnu spláchl, až jí čistá pleť zářila. Přitáhl si ji blíž mezi stehna a beze slova si ji opřel o svůj zarostlý hrudník. Potom si znovu namydlil ruce, umyl jí celé tělo a nakonec vklouzl rukou mezi její stehna.

V koupelně bylo ticho, přerušované jenom šploucháním vody a jejich dechem. Lily cítila, jak napětí z jejího těla pomalu mizí. Přivřela oči, opřela si hlavu o jeho rameno a nechala jeho ruce, aby ji hladily. Alex otočil hlavu a malými polibky ji líbal na šíji, krk a bradu. Opřela se o něho ještě těsněji a vdechla teplý vzduch, plný páry. Ruka jí sklouzla na jeho svalnaté stehno, porostlé chloupky, které teď pod vodou byly měkké a hebké jako samet.

Když se ho její ruka dotkla, Alex znehybněl. Lily pevně stiskla oči a čekala na chvíli, kdy ji odstrčí a řekne jí, že jejich epizoda skončila. Místo toho se znovu natáhl pro mýdlo, namydlil si ruce a jemně, jako by se jí dotýkal motýl, jí hladil prsa a dráždil bradavky, až byly tvrdé a ona rozkoší vzdychala.

Nabíral do dlaní vodu a oplachoval jí prsa. Potom si znovu namydlil dlaně, kroužil jimi po žaludku a jeden zvědavý prst ponořil do pupíku. Lily začala nepravidelně dýchat a měla pocit, že se vznáší v ohnivém jezeře. Celé její tělo se napjalo touhou. Zaklesl si nohy o její kotníky a přinutil ji, aby rozevřela stehna. Sklouzl rukou níž, na bříško a hladil ji, pak sjel ještě níž… a níž…, až se prsty probíral houštím promočených chloupků a pokryl je bílou pěnou. Lily sebou trhla, popadla ho za zápěstí a pokoušela se mu ruku odtáhnout. „Myslím, že bys měl přestat,“ vydechla a olízla si rty. „Myslím…“

„Proč se nepokusíš nemyslet?“ zašeptal jí do ucha a vklouzl do ní prostředníčkem. Ten dotek byl sladký a okamžitě v ní vzbudil silnou, naléhavou touhu. Vtiskl svůj prst ještě hlouběji a její tělo se kolem něj sevřelo a chtělo ještě víc. Jak voda ve vaně rytmicky šplouchala, uvědomila si, co se děje, a bez dechu zašeptala jeho jméno. On jí šeptal do ucha, aby na všechno zapomněla a soustředila se jenom na tohle… a držel ji svým tělem ve vodě. Neuvolnil sevření, jako by se chtěl svými prsty napít rozkoše. Trpělivě pokračoval tak dlouho, dokud neucítil její nádherné, konečné vysvobození a její výkřiky rozkoše ztlumil dlouhým, omamným polibkem.

„Jsi nádherná žena, Wilhemíno Lawsonová,“ řekl chraplavým hlasem, v mokrých rukou jí držel hlavu a šedýma očima zíral do jejích tmavých, udivených očí. „A v noci zůstaneš se mnou.“

Kdyby měla Lily šaty, zbraň nebo jen jiskřičku energie, možná by našla způsob, jak odejít. Ale dovolila mu, aby ji hustým, měkkým ručníkem usušil a odnesl do ložnice s osvětleným stropem, který vypadal jako obloha a mraky. Alex zhasnul lampy a přitáhl si ji k sobě do postele. Oba věděli, že si od něho vezme pět tisíc liber a že si zítra promluví o svém poměru. Ta tichá dohoda způsobila, že se Lily cítila jako v pasti. Výměna peněz za její tělo by se neměla považovat za

něco jiného, než je. Ale taky jí to přineslo určitý klid. Zaplatí Giuseppovi a znovu si najme detektiva, aby jí našel dceru. A potom možná zmizí i její noční můra, která ji trápí už dva roky.

Objal ji kolem těla a přitáhl si ji k sobě. Netrvalo dlouho a podle jeho pravidelného dechu cihla, že spí. A i když ona sama byla unavená, nemohla usnout. Nemohla uvěřit, že i když se snažila tomu vyhnout, její život se začínal ubírat takovými chodníčky, kterými se nikdy nechtěla vydat… a nebylo cesty zpět.

Ten muž, spící vedle ní, ji opravdu mátl. Obvinila ho z brutality, ale bez ohledu na to, kolik k tomu měl příležitostí, vždycky s ní zacházel jemně. Vlastně se neustále snažil jí poskytnout rozkoš. Myslela si, že má chladné srdce, ale pravda byla taková, že byl neobyčejně citlivý. Ostatní by si o něm mohli myslet, že má zdrženlivou a mírnou povahu, ale Lily věděla, že ona v něm dokáže vzbudit pořádný vztek. Soukromě si připustila, že je ráda, že má v sobě něco, co má na něho takový hluboký vliv. Jak zuřil, když zjistil, kolik mužů ji vidělo v kostýmu Evy! Usmála se, když si na to vzpomněla. Ale smích ji přešel, protože si uvědomila, že to snad ani není ona, když má radost, že s ní někdo jedná majetnicky. Zmateně se pokusila odtáhnout, ale on se k ní ospale přivinul a objal ji paží kolem těla. Zavřela oči a uvolnila se v teple jeho těla, které ji obklopovalo.

Alexe vzbudilo kopnutí Lilyiny nohy. Posadil se, promnul si oči a ptal se: „Co se děje?“ a zhluboka zívl. Prudce trhl hlavou, když uslyšel tichý, žalostný pláč. „Lily? Sakra, co…“ Naklonil se k ní, zatímco se zmítala na polštáři. Celým tělem se kroutila a malými pěstmi svírala prostěradlo.

„Lily.“ Něžně jí odhrnul z čela vlasy. „Sšš. Něco se ti zdá. Je to jenom noční můra.“

„Ne…“

„Vzbuď se, drahoušku.“ Chtěl na ni dál mluvit, ale pak uslyšel jméno, které si šeptala ve spánku tenkrát v Raiford Parku. Myslel si, že to byl Nick, ale teď jí bylo lépe rozumět. Došlo mu, že opakuje ženské jméno.

„Nicol…, ne… ne…“ Vzlykala a třásla se strachem nebo možná zoufalstvím.

Alex se na ni soucitně a zvědavě díval. Nicol. Nikdy to jméno od Lawsonů neslyšel. Musí patřit k její záhadné minulosti. Pohladil ji po vlasech a políbil na čelo. „Lily, vzbuď se. Jsi v pořádku.“

Trhla sebou a zastavil se v ní dech, jako by s ní někdo udeřil o zem. Alex ji vzal do náručí a ona najednou propukla v pláč. Čekal cokoliv, jenom ne ty lítostivé vzlyky, které prozrazovaly takový smutek, jaký nebylo možno vyjádřit slovy. Udiveně ztuhl. „Lily.“ Pokoušel se ji utišit a hladil celé její třesoucí se tělo. Její vzlykání až mrazilo. Nikdy v životě neslyšel takový zničený, zoufalý nářek. Dal by jí cokoliv, snesl by jí modré z nebe, jen aby přestala. „Lily,“ úpěnlivě opakoval.

„Proboha, neplač tak.“

Dlouho trvalo, než se utišila a nečekaně usnula, jako by z ní pláč vytáhl celou její sílu. Zmateně zíral na uzlíček ve svém náručí. „Kdo je Nicol?“ šeptal, i když věděl, že ona ho slyšet nemůže. „Co ti udělala?“

Hladil ji po tmavých vlasech a cítil, jak jeho vlastní napětí ustupuje. Ale nahradilo ho něco mnohem víc znepokojivého. Udivil ho pocit, že ji musí ochraňovat. Chtěl se o ni starat. O tuto energickou ženu, která dala jasně najevo, že žádnou pomoc nechce, ani nepotřebuje. Myslel si, že jí nemůže své srdce svěřit, ale nějak se přihodilo, že jí ho už dal. Obrátila mu život naruby a všechno změnila.

Ale on ji miluje. Ta prostá pravda byla udivující, ale nepopiratelná. Vášnivě ji políbil do vlasů a cítil nespoutanou radost. Chtěl ji zahrnout slovy a sliby, dát jí všechno, co má, jen aby si ji udržel. Časem by se do něho mohla zamilovat –

bylo to riziko, které stálo za to. Celý život byl Alex zodpovědný a opatrný. Pro jednou odhodí opatrnost stranou a bude dělat to, co mu říká srdce.

Lily se protáhla a spokojeně se zachvěla. Otevřela oči a spatřila nad sebou modrý a bílý strop, osvětlený ranním světlem. Pomalu otočila hlavu a viděla Alexe, který na ni upíral oči. S líným úsměvem jí popřál dobré ráno a zeptal se jí, jak se vyspala.

„Docela dobře,“ odpověděla opatrně Lily, která tušila, že zase měla své hrozné sny. Ráda by věděla, jestli ho nevzbudila.

„Bál jsem se, že bys mohla vyklouznout pryč, než se vyspím,“ řekl Alex.

Provinile odvrátila oči. „Nemám co na sebe,“ mumlala.

„Samozřejmě,“ pomalu jí stahoval prostěradlo. „Držet tě bez šatů má své výhody.“

„Ocenila bych, kdybys někoho poslal ke mně domů pro oblečení,“ povytáhla si prostěradlo. Alex její důstojné chování narušil, když jí prudce stáhl prostěradlo a roztáhl stehna.

„Alexi,“ mírně zaprotestovala.

Rukama si hrál s jejím tělem. „Rád tě slyším říkat mé jméno.“

„To nemůžeš myslet vážně,“ vydechla. „Zase?“

„Proč ne?“

„Musí to být nezdravé, nebo tak něco…“

„Moc,“ vzal jí do dlaní malá prsa. „Ničí to mozek.“

„Opravdu to ni…,“ vystrašeně začala, ale pak si všimla, že ji škádlí. „Alexi!“

Sklonil rty k jejím ňadrům a Lily cítila, že se jí uvelebil mezi nohama. Ani neprotestovala, když se nad ni vyhoupl. Líbal ji na rty, vsunul se hluboko do ní a začal se pomalu pohybovat. Zvedla nohy výš a zaklesla mu je kolem pasu. A když ucítila, že se blíží uvolnění, pevně mu koleny sevřela boky.

Jako první přerušila mlčení Lily. „Musíme si hned promluvit.“ Odkašlala si. „Asi bych to měla říct na rovinu.“

„Pro změnu,“ zamumlal a oči mu škádlivě zasvítily. Nevzpomněl na jediný rozhovor, kdy by s ním nemluvila otevřeně.

„Týká se to peněz a povinností.“

„Ach, ano.“ Posadil se a ignoroval její snahu povytáhnout mu prostěradlo k pasu. „Mé peníze, tvé povinnosti.“

Rozpačitě přikývla. Choval se podivně, nějak lehkomyslně a pořád se usmíval. „Včera v noci ses zmínil o pěti tisících liber.“

„To je pravda.“

Lily se kousla do rtu. „Pořád ještě mi je chceš dát?“

„Řekl jsem, že ano.“

„Co chceš na oplátku?“

Najednou Alex nevěděl, co jí má odpovědět. Bylo by to jednodušší, kdyby ta chvíle byla romantičtější. Ale dívala se na něho netrpělivě a napjatě se kousala do rtů. Bylo jasné, že vášeň a obdiv, které cítil, ona nesdílí. Takže promluvil jako ona, jako by šlo o pouhou obchodní dohodu. „Začneme tím, že chci, abys se mnou sdílela postel.“

Přikývla. „To jsem předpokládala. Ještě že ti za takovou sumu stojím.“

Ten sarkasmus ho pobavil. „Budeš stát ještě za víc, až si osvojíš pár základních dovedností.“

Lily sklopila oči, ale on si všiml jejího překvapení a znechucení. Pomalu se usmál a pohladil ji po nahém rameni.

„Nemělo by ti to dlouho trvat.“

„Chtěla bych dům,“ řekla rozpačitě Lily. „Měl by být dost velký a na vhodném místě…“

„Líbil by se ti tento?“

Samozřejmě si dělal legraci, když milence nabízel rodinný majetek, jako by to byla ta nejvhodnější věc. Lily se na něho zamračila. „No, proč ne rovnou Raiford Park?“ odsekla.

„Jestli chceš.“

Zrudla a rozzlobeně se na něho podívala. „Copak nevidíš, jak je to pro mě těžké? Ty se možná bavíš, ale já bych to měla ráda za sebou! Ber to vážně.“

„Já to beru vážně.“ Stáhl ji k sobě a začal ji znovu líbat. Na jeho jemné naléhání pootevřela rty a polibek mu vrátila. Zvedl hlavu, podíval se jí do očí a pevně ji objal. „Složím ti v bance na tvé jméno peníze – takovou sumu, na které nenajdeš chybu. Nechám ti udělat kočár, jaký budeš chtít. Otevřu ti účty v tolika obchodech, kolik si budeš přát. Bez ohledu na mé přesvědčení ti dokonce dovolím hrát u Cravena, protože vím, že se ti tam líbí. Ale nechci, aby sis na sebe oblékala něco, co se mi bude zdát nevhodné, a jestli přijmeš pozornost nějakého jiného muže, zakroutím ti tvým hezkým krčkem. Každou noc budeš spát v mé posteli a doprovodíš mě na venkov, kdykoliv tam pojedu. Co se týká honu a střílení a dalších věcí, které máš ráda, dovolím to, pokud u toho budu. Už žádná jízda na koni beze mne. Nesnesu žádné lehkomyslné chování.“ Cítil, jak Lily ztuhla. Věděl, že je pro ni těžké smířit se s takovým omezením svobody. Ale zatím nic nenamítala. „Nebudu nerozumný,“ pokračoval tišeji. „Nepochybuju, že bys mi řekla, kdybych byl.“

Potom promluvila sevřeným hlasem. „Měl bys něco vědět… Já… já se postarám o to, abych neměla děti. Nechci je. Nebudu je mít.“

Zaváhal a pak řekl: „V pořádku.“

„Neříkej to, pokud si potají myslíš něco jiného.“

„Nikdy bych to neříkal, kdybych to tak nemyslel,“ zavrčel. Cítil, že pro ni je to důležité. Však časem zjistí, kde jsou kořeny jejího strachu, a možná se mu podaří její názor změnit. Ale pokud se nezmění, smíří se s tím. Jestli nebude mít dědice on, ještě je tady Henry.

„A když mě budeš mít dost,“ pokračovala Lily tichým tónem, „nechám si všechno, co mi dáš.“ Podle toho, co slyšela,

byla to mezi pánem a jeho milenkou obvyklá dohoda. Jestli to už má dělat, může se taky postarat o své vlastní zájmy. Alexovo ticho ji ale zmátlo.

„Je tady něco, co jsem ti ještě nevysvětlil,“ dodal nakonec.

Lily se na něho nechápavě podívala. „Neumím si představit, co. Něco s penězi? Dům? Jestli se to nějak týká mého přátelství s Derekem, není nutné si dělat starosti, už víš, že…“

„Lily, ticho. Poslouchej mě.“ Zhluboka se nadechl.

„Pokouším se ti říct, že nechci, abys byla mou milenkou.“

„Ty nechceš…“ Zírala na něho a cítila, jak v ní stoupá vztek. Copak si z ní celou dobu dělal legraci? Je to snad nějaký zvrácený plán, jak ji ponížit? „Tak potom mi, sakra, řekni, o čem to mluvíme?“ žádala ho o vysvětlení.

Skládal a uhlazoval prostěradlo. Najednou zvedl oči a pevně se na ni podíval.

„Chci, abys byla mou ženou.“

„Tvou ženou,“ opakovala Lily tupě. Najednou byla vzteky a ponížením bez sebe. Takže tohle byl jenom vtip – krutá hra, kterou musel vymyslet v té dlouhé noci, kdy byl připoutaný k její posteli. Ale možná pořád chce, aby byla jeho milenkou, a tohle byl jeho způsob, jak jí dát najevo, kde je její místo. On bude všechno ovládat – ona bude ta, se kterou si bude hrát a kterou bude mučit. Cítila, že ji pozoruje, a zajímalo ji, jestli jí pohrdá tak, jak pohrdá ona jím. Byla raněná skoro tolik jako vzteklá. Skoro. Promluvila drsným hlasem, ale nepodívala se na něho. „Ty a tvůj perverzní a nechutný smysl pro humor! Je mi z toho špatně…“

Okamžitě ji uklidňoval a přitiskl jí ruku na ústa. „Ne, ne, sakra…, to není vtip! Uklidni se. Chci, aby sis mě vzala.“

Kousla ho do ruky a mračila se na něho, když ji okamžitě stáhl. „Nemáš žádný důvod, aby ses se mnou ženil. Už jsem přece souhlasila s tím, že budu tvou milenkou.“

Udiveně zíral na stopy po zubech, které mu zůstaly na ruce. „Na to mám k tobě příliš velké ohledy, ty prchlivá bestie!“

„Nechci tvoje ohledy. Všechno, co chci, je pět tisíc liber.“

„Každé jiné ženě by polichotilo, kdybych ji požádal o ruku. Dokonce by byla vděčná. Nabízím ti něco zatraceně mnohem lepšího než nějaký skandální vztah.“

„To je jenom tvůj namyšlený, pokrytecký názor! Ale já polichocená nejsem a rozhodně nejsem vděčná. Buď budu tvou milenkou, nebo ničím.“

„Ty budeš mou manželkou,“ řekl nesmiřitelně.

„Ty mě chceš vlastnit!“ obvinila ho a pokoušela se od něho odplazit.

„Ano.“ Mrštil ji na postel a svou vlastní vahou ji do ní přitiskl. Mluvil k ní a horkým dechem jí ovíval ústa a bradu.

„Ano. Chci, aby se jiní lidé na tebe podívali a věděli, že jsi moje. Chci, aby sis vzala moje jméno i peníze. Chci, abys se mnou žila. Chci být v tobě…, být částí tvých myšlenek…, tvého těla… Chci tebe celou. Chci, abys mi důvěřovala. Chci ti dát každou nemožnou, nesmyslnou, mizernou, záhadnou věc, kterou potřebuješ, abys byla šťastná. Děsí tě to? No, mě tedy každopádně ano. Nemyslíš, že kdybych mohl, přestal bych k tobě cítit to, co cítím? Ne že bys byla ta nejjednodušší žena na světě…“ Najednou se zarazil.

„Nic o mně nevíš,“ vybuchla. „A to, co víš, by mělo vystrašit ten tvůj zatracený mozek… Panebože, teď vím, že máš popletený mozek!“

„Nebudu platit za chyby Harryho Hindona nebo za kohokoliv jiného, ať je to, kdo chce. Já jsem ti neublížil, Lily. Já jsem tě nezradil. Jednou jsem se tě ptal, proč nenávidíš muže. Můžeš jimi všemi pohrdat, každým na celém světě. Kromě mě.“

„Ty si myslíš, že muže odmítám proto, že jsem se zklamala v lásce?“ Zírala na něho, jako by byl největším bláznem pod

sluncem. „Nějakou dobu dokážu žít s tvými hloupými podmínkami a pravidly a vrtochy – možná i několik let –, ale proč bych se tomu měla podřizovat až do konce života a kvůli tobě se vzdávat všech svých vlastností a práv, které mám? Proč? Kvůli výsadě každou noc ti být k dispozici? Je to dost příjemné, ale sotva to stojí za to, abych obětovala všechno, čeho si cením.“

„Příjemné,“ ponuře opakoval.

Vyzývavě na něho zírala. „Jsi těžký. Nemůžu dýchat.“

Ani se nepohnul. „Pověz mi, jak jsi šťastná, Lily. Líbí se ti tvá svoboda, když musíš každou noc hrát, abys přežila? Chceš říct, že nejsou chvíle, kdy se cítíš osamělá, kdy potřebuješ společníka a útěchu…“

„Mám všechno, co potřebuju.“ Pokoušela se odolat jeho pronikavému pohledu, ale nakonec sklopila zrak.

„Já ne,“ řekl chraplavým hlasem.

Lily odvrátila hlavu. „Tak si najdi někoho jiného,“ navrhla zoufale. „Je tolik žen, které by si tě vzaly. Žen, které potřebují ty věci, které jim můžeš nabídnout, které tě budou milovat…“

„Žádná není jako ty.“

„Opravdu? A kdy jsem se pro tebe stala takovým bezedným zdrojem potěšení?“ Znovu se na něho podívala. Právě včas, aby si všimla, jak se pomalu usmál. „Co je na tom sakra tak zábavného?“

Podepřel si rukou bradu, aby ji tak netížil svou váhou, a zamyšleně ji pozoroval. „Od první chvíle nás to k sobě táhne. Jsme pro sebe stvoření. Myslím, že bychom se k sobě dostali, i kdybychom se narodili na jiných světadílech. Cítíš tu přitažlivost stejně silně jako já.“

„Tys musel čítávat Byrona,“ bručela. „Slyšet takové romantické žvásty zrovna od tebe…“

„Ty sis mě vybrala.“

„Nic takového jsem neudělala!“

„Ze všech těch stovek mužů, které jsi poznala u Cravena nebo na víkendových honech či večírcích – mladých, starých, floutků, intelektuálů, baronů, bankéřů či lovců věna –, já jsem jediný, se kterým ses kdy zapletla. Vyprovokovala jsi se mnou hádku, přijela jsi ke mně domů a zasáhla jsi do každé maličkosti v mém životě, vylákala jsi mě do Londýna, přivázala jsi mě ve své posteli, vsadila jsi do hry se mnou své tělo a věděla jsi, že můžeš prohrát… Kristepane, mám pokračovat? Zapletla ses vůbec někdy nějakému chudákovi tak do života jako mně? Pochybuju.“

„To všechno bylo kvůli Penny,“ řekla potichu.

Posměšně se ušklíbl. „Byla to jen záminka. To všechno jsi udělala proto, že jsi chtěla mě.“

„Domýšlivý osle!“ vykřikla a zrůžověla.

„Je to ode mě jenom domýšlivost? Potom mi řekni, že mě ve svém životě nechceš.“

„Nechci tě ve svém životě,“ poslušně opakovala.

„Řekni mi, že minulé dvě noci pro tebe nic neznamenaly.“

„To tedy neznamenaly!“

„Řekni mi, že už mě nikdy nechceš vidět.“

„Já…“ Lily zírala na pohlednou, odhodlanou tvář nad sebou a nedokázala ta slova vyřknout.

Alex jí jemně uhladil vlasy. „Řekni to,“ zašeptal a upřeně se na ni díval. „A já tě nechám být.“

Lily to zkusila znovu. „Už nikdy…“ Snažila se tak, až ji bolelo v krku. Nemůže mu dovolit, aby jí zkomplikoval život ještě víc. Ale pomyšlení na to, že by odešel, ji nevysvětlitelně vystrašilo. Kéž by jen řekl něco jiného, něco, co by ji nějak přesvědčilo. Ale on jí nepomohl. Byl zticha. Pokoušela se roztřídit své zmatené myšlenky. Kéž by neměl tak silnou vůli. Kéž by byl povolný a ovladatelný. Má malou šanci, že znovu získá svou dceru, a i tu by mohl zničit.

Srdce jí bušilo tak silně, že skoro ani nemohla mluvit.

„Opravdu bys…“ Olízla si rty a přinutila se pokračovat.

„Opravdu bys odešel, kdybych tě o to požádala? Je to tak snadné?“

Alex sklopil své husté řasy, když pozoroval, jak si špičkou jazyka objíždí svůj spodní ret. „Ne,“ zamumlal. „Jen jsem chtěl vědět, jestli to dokážeš vyslovit.“

„Ach bože.“ Vystrašeně a udiveně se zasmála. „Nemyslím, že to dokážu.“

„Proč ne?“

Lily se začala chvět. Vždycky dovedla se vzdornou odvahou čelit porážce a těžkostem a nikdo, dokonce ani Giuseppe, nedokázal její obranu narušit. To se povedlo jedině Alexovi. „Já nevím,“ vykřikla a zabořila do něho hlavu. „Já nevím.“

„Miláčku.“ Posel jí drobnými polibky malé ouško, šíji i rameno a pak ji sevřel v pevném objetí.

„Raději b-bych byla tvou milenkou,“ nešťastně namítla.

„Všechno, nebo nic. Tak je to s námi.“ Odhrnul jí z čela vlasy a darebácky se na ni zašklebil. „Kromě toho, vzít si tě je jediný způsob, jak mohu mít Burtona jako majordoma.“ Políbil ji. „Řekni ano.“ Zabořil jí prsty do vlasů. „Řekni ano, drahoušku,“ zašeptal.

10

Lily se dokázala přesvědčit, že to dělá pro peníze. Bála se sama sobě přiznat, že za jejím souhlasem je jiný, mnohem závažnější důvod. Jako Alexova manželka bude mimořádně bohatá. Bude mít dost peněz, aby mohla vykoupit Nicol, a jestliže bude Giuseppe dál odmítat, najme si několik dalších Learies, vysoce vyškolených městských detektivů. Ten, kterého najala předtím, pan Knox, jí příliš ku prospěchu nebyl, ale teď si jich bude moct zaplatit třeba tucet. Donutí je obrátit město naruby a najít její dceru. A nezáleží na tom, co se pak stane. Až Alex zjistí, že ona má nemanželské dítě – které si hodlá ponechat –, bude rychle souhlasit s anulováním sňatku, nebo možná s rozvodem. Odejde se svou dcerou na nějaké tiché, klidné místo. Alex na tom nebude o nic hůř, kromě nějakého omluvitelného vzteku za její podvod. Ale najde si někoho jiného. Nějakou hezkou, mladou dívku, která mu porodí tucet dědiců.

A do té doby měla Lily v úmyslu využít času, který s ním stráví, ke svému potěšení. Bude víc společných nocí v ložnici pod stropem s mraky a modrou oblohou. Bude čas na to, aby s ním hovořila, škádlila ho a provokovala. Nikdy nezažila s mužem takový vztah. Nejbližší, který kdy měla, bylo její podivné přátelství bez vášně s Derekem Cravenem. Ale na rozdíl od Dereka si Alex na ni dělal nároky, chtěl ji chránit a byl celý žhavý se zaplést do jejích problémů. Lily napadlo, že možná by si mohla tajně vychutnat pocit, že k někomu patří. Na krátkou chvíli pozná, co je to mít manžela.

Alex naprosto nemožně trval na tom, že se vezmou ještě ten den odpoledne. Lily si byla jistá, že jeho spěch pramení z

obavy, že by si to najednou mohla rozmyslet. Měl úplnou pravdu. Měnila svůj názor každých deset minut. Alex poslal pro její služku Annie a zařídil, aby spolu s ní přivezli i její oblečení a toaletní potřeby.

Lily se rozčilovala, když se oblékala do příjemných žlutých bavlněných šatů s nabíranými rukávy. Umírněný výstřih, upnutý ke krku, lemovala prolamovaná vyšívaná krajka.

„Vypadám v těch šatech jako vesničanka,“ zabručela, když na sebe zírala do zrcadla, zatímco jí Annie zapínala hedvábné háčky na zádech. „A tak na patnáct let. Proč jsi nepřinesla něco lepšího?“

„Mladší vás nedělají šaty, slečno,“ usmála se na ni Annie.

„Ale vaše tvář.“

Lily seděla u toaletního stolku před obdélníkovým zrcadlem v pozlaceném rámu a zvědavě se na sebe dívala. Rozladěně si uvědomila, že Annie má pravdu. Její obvykle růžové rty teď byly tmavší od Alexových včerejších ničivých polibků. Měla teď jinou tvář. Měkčí, zářivější a zranitelnější. Dokonce ani pudr nedokázal ztlumit růžovou barvu její pleti, která byla vždycky tak módně bledá. Vůbec nevypadala jako ta drzá ženská, která oškubala všechny holuby u Cravena. Její cynický, škádlivý pohled, který s takovým úspěchem používala, ztratil všechnu svou sílu. Oči měla mnohem nevinnější a otevřenější než Penelopa. Když tak na sebe zírala, vzpomněla si na bezstarostné dny v době, kdy byla vášnivá mladá dívka, divoce poblázněná do Harryho Hindona. Nikdy od té doby necítila v sobě takové vzrušení.

Když uviděla v zrcadle všechny ty změny, cítila se nejisté.

„Přinesla jsi mi nějaké mé čelenky?“ zeptala se a prohrábla si rukama své kučery. „Vlasy mi padají do očí.“ Naštěstí je Annie s sebou vzala a Lily si vybrala zlatou stuhu ozdobenou topasem. Uvázala si ji kolem čela a zamračila se, když viděla, jak exotická stuha zvláštně kontrastuje s dívčím stylem jejích šatů. „Zatraceně!“ Strhla si ozdobu z hlavy a netrpělivě si

odhrnula vlasy. „Přines nějaké nůžky, prosím tě, a odstřihni mi kus té kštice.“

„Ale slečno,“ protestovala Annie. „Vypadají tak hezky a měkce, když se vám kroutí kolem tváře.“

„Tak je nech být.“ Zabořila si hlavu do dlaní a zasténala.

„Je mi to jedno. Nemůžu tím projít, Annie.“

„Čím projít?“ zeptala se zmateně služka.

„Tímhle podvodným… och, nemusíš to vědět. Prostě mi pomoz odsud a řekni lordu Raifordovi…“ Nerozhodně se odmlčela.

Do rozhovoru vstoupil další hlas. „Co má říct lordu Raifordovi?“ Do pokoje vešel Alex, který se vrátil ze své krátké návštěvy ve městě. Ze spokojeného výrazu v jeho tváři Lily poznala, že našel pastora, který je v tak krátké době oddá. Jen Bůh ví, kdo mu to poradil. Annie s nadšeným obdivem pozorovala Alexe. Nikdy ještě neviděla muže, který by bez dovolení narušil soukromí slečny Lily. Stáhla se do rohu, urovnávala jemný hedvábný šál a diskrétně a potěšené pozorovala, jak si Alex stoupl za Lily.

Uchopil ji za ramena a sklonil se k jejímu uchu. „Ty malý zbabělce,“ zašeptal. „Ty mi neutečeš.“

„Neměla jsem to v úmyslu,“ zalhala.

„Vypadáš v těch šatech nádherně. Nemůžu se dočkat, až ti je svléknu.“

„Myslíš taky na něco jiného?“ zeptala se tiše Lily. Usmál se a políbil ji na šíji. „Už jsi hotová?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Musíme brzy odjet.“

Lily mu vyklouzla, postavila se a začala chodit po pokoji.

„Pane,“ vzrušeně začala, „přemýšlela jsem o unáhlených rozhodnutích a v posledních minutách mi došlo, že jsem lehkomyslně souhlasila s…“

Jedna dlouhá paže se vztáhla a Alex si Lily přitáhl, jako když kočka skočí po myši. Rychle k ní přitiskl ústa a Lily se ostře a překvapeně nadechla. Za jejími zády Alex mávl na

Annie, která se zazubila a s úklonou rychle odešla. Alex Lily dlouze a tvrdě políbil, až se pod ní podlamovala kolena. Zvedl hlavu a zíral do jejích omámených tmavých očí. „Vdát se za mě je ten nejmíň lehkomyslný čin, který jsi kdy udělala.“

Křečovitě ho zatahala za klopy kabátu a uhladila mu je.

„Já… já bych si jen přála, kdybych měla nějakou záruku.“

„Bude tohle stačit?“ Vášnivě a divoce ji políbil. Lily ho objala kolem krku a začala prudce dýchat. Když se odtáhl, musela se ho přidržet, aby neupadla.

„Alexi,“ rozpačitě řekla.

„Hmm?“ Hrál si s citlivým koutkem jejích rtů.

„Já nebudu obvyklá manželka. Nemohla bych, ani kdybych chtěla.“

,, Já vím.

Podezřívavě se na něho podívala. „Ale jak si mohu být jistá, že se mě nebudeš snažit změnit?“

Ironicky se usmál. „A v co?“

„Budeš chtít, abych se stala úctyhodnou manželkou, přestala jezdit na koni obkročmo a začala sbírat recepty na huspeninu a krémy na boty, seděla v saloně s vyšívacím rámem v klíně…“

„Pšt,“ zasmál se a vzal jí tvář do dlaní. „Nedivím se, že ses tak dlouho vyhýbala manželství. Jestli chceš, klidně spal všechny vyšívací rámy v domě a nech paní Hodgesovou, aby se s huspeninou trápila sama.“ Prsty si hrál s jejími kučeravými vlasy na šíji. „Nechci tě měnit, miláčku. Jenom trošku přitáhnout uzdu.“

A přesně jak zamýšlel, ten komentář ji podráždil. „Klidně si posluž,“ drze odpověděla a zasmála se.

Odvedl ji dolů do kočáru a namířili na jih podél řeky. Lily se jízda docela líbila. Seděla na sedátku a pobaveně pozorovala Alexe, jak se namáhá zvládnout nádherné koně. Zvířata byla svěží a plná výbušné energie, a tak nějakou chvíli

trvalo, než koně srovnali krok a oni dva se mohli normálně bavit.

„Proč jste jim nedali kupírovat ocasy?“ ptala se Lily. Chirurgicky odejmout zvířatům ocas spolu s několika obratli byla móda. „Mohly by se jim zamotat do otěží.“

Alex zavrtěl hlavou. „Je to pro koně bolestivé.“

„Ano, ale bolest netrvá dlouho a vlastně to je pro ně bezpečnější.“

„Ty ocasy jsou pro ně jedinou ochranou proti hmyzu,“ odpověděl, ale nedíval se na ni.

„Zbožňuje děti a zvířata,“ zamumlala a cítila k němu jakousi laskavou vřelost. „Nechováte se podle své chladné pověsti, pane. Ukaž, nech mě řídit ten vůz,“ natáhla ruce pro otěže.

Alex se na ni prázdně podíval, jako by to pro něho bylo zcela nepřijatelné.

Lily se zasmála a jemně ho popichovala. „Jsem v tom docela dobrá, pane.“

„Zničíš si rukavice.“

„Co znamená pár malých rukavic.“

„Ještě nikdy jsem žádné ženě otěže nepředal.“

„Bojíš se?“ sladce se zeptala. „Zdá se mi, že důvěra v tohle manželství má být jednostranná.“

Alex jí neochotně předal otěže. Zdálo se, že ho uklidnily její pevné ruce, a on se usadil pohodlněji.

„Neboj se,“ zasmála se Lily. „Vypadáš, jako bys mi je chtěl každou chvíli vytrhnout. Ještě nikdy jsem kočár na střechu neobrátila.“

„Vždycky je něco poprvé.“ Toužebně se podíval na otěže.

„Říká se to,“ pokorně prohlásila a pobídla koně. Asi po jedné míli jí Alex poblahopřál a byl na ni hrdý, jak dobře si vede. Ne že by byl jako její pasažér úplně klidný – neměl v povaze, aby se tak rychle vzdal. Ale Lilyina hrdost na své vlastní schopnosti byla stejně vzrušující jako přitažlivá. Ji jen tak

někdo nezastraší. Ani on, ani nikdo jiný. Je pro něho ideální ženou, takovou, která se mu zcela vyrovná ve vášni, silné vůli i tvrdohlavosti.

Kočár dorazil do Bromptonu a Chealsea a Alex si na poslední úsek cesty vzal otěže zpět. Předjel před malý kamenný kostel a předal kočár mladíkovi, který čekal venku.

„Podrž nám koně,“ zamumlal Alex a hodil mu minci.

„Nezdržíme se dlouho.“

Chlapec minci sevřel v pěsti a zazubil se. „Ano, pane.“

Když Lily kostel uviděla, měla pocit, jako by ji polil studenou vodou. Až teď jí plně došlo, co dělá. Alex jí nenucené řekl: „Podej mi ruku, Lily.“

„Co to dělám?“ ptala se tiše.

„Pomůžu ti dolů.“

Lily si položila ruku na bušící srdce a zírala na něho. „Když mě H-Harry nechal,“ zajíkala se, „slíbila jsem si…, přísahala jsem…, že se nikdy nevdám.“

Alex se podíval na její skloněnou hlavu a uvědomil si, jak moc jí její snoubenec ublížil, když ji ta vzpomínka bolí i po deseti letech. Objal ji a políbil ji do vlasů. „On si tě nezasloužil,“ zašeptal. „Byl to slaboch a zbabělec.“

„Dost inteligentní, aby zachránil s-sám sebe. A někdo by si o tobě mohl myslet, že ty jsi větší blázen…“

„Mám své chyby,“ připustil Alex a lítostivě se usmál, „a některé už znáš. Ale nikdy tě neopustím, Wilhemíno Lawsonová. Nikdy. Rozumíš?“

„Rozumím,“ pohasle a zoufale se usmála. „Ale nevěřím ti. Ty si myslíš, že o mně víš to nejhorší, ale nevíš.“ Neodvážila se prozradit víc, ale čekala, jestli nezmění názor.

„Vím všechno, co potřebuju,“ tiše odpověděl. „A ten zbytek bude muset počkat na později.“ Objal ji kolem ramen a odvedl ji do kostela.

Tam už na ně čekal postarší vikář a usmíval se. „Lorde Raiforde,“ a jasnýma modrýma očima se podíval na Lily. „A

tohle musí být slečna Lawsonová.“ Vzal ji za ramena a pozorně si ji prohlížel. „Znám Alexe už dlouho, má drahá. Skoro od narození.“

„Opravdu?“ usmála se na něho Lily. „A co si o něm myslíte?“

„Hrabě je dobrý muž,“ rozvážně odpověděl a mrkl na Alexe, „i když občas trochu moc pyšný.“

„A arogantní,“ dodala Lily.

„Ano, to možná taky. Ale taky je zodpovědný a soucitný, a pokud dodrží rodinné tradice, bude z něho neobvykle oddaný manžel. To je ta Raifordovská krev. Jsem rád, že si hrabě vybral za manželku temperamentní ženu. Za ta léta toho musel hodně snést.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „Plavila jste se někdy na moři, slečno Lawsonová? Slovo spojit používají námořníci, když spojují dvě lana, aby měla větší sílu. Budu se modlit, aby takové bylo i vaše manželství.“

Lily dojatě přikývla. Alex se na ni nedíval, ale ona cítila, že i jeho dojala vikářova řeč, stejně jako celá atmosféra v kostele.

„V to doufám,“ zašeptala.

Vikář jim pokynul, aby ho následovali, a šel k oltáři. Lily si sundala rukavice a podala je Alexovi. Ten je schoval do kapsy, vzal ji za ruku a propletl si s ní prsty. Lily se na něho rozechvěle usmála, ale on se tvářil vážně, jenom oči mu zářily.

Stáli před vikářem s rukama spojenýma, ale Lily mu naslouchala jenom jedním uchem. Pak uslyšela Alexe, který pevným hlasem opakoval slavnostní slib, a ona sama ho následovala. Potom jí Alex zvedl ruku a dal jí na prst silný, zlatý, bohatě zdobený prsten s velkým rubínem.

Vikář je prohlásil mužem a ženou a jejich manželství požehnal. Podepsali se do církevní matriky a do oddacího listu a zvláštního povolení. Podívali se na svá jména a data v knize. Lily otáčela prstenem, který jí byl trochu volný.

„Patřil mé matce,“ řekl chraplavým hlasem Alex.

„Je nádherný,“ zvedla k němu oči Lily. „Měla ho někdy…, nosila Caroline…“

„Ne,“ rychle odpověděl. „Nikdy ho ani neviděla.“ Dotkl se její ruky. „Nepožádal bych tě, abys nosila něco spojené se vzpomínkou na jinou ženu.“

„Děkuji,“ Lily se stydlivě a potěšené usmála.

Tiskl jí ruku tak silně, až ji to skoro bolelo. „Opravdu mi na Caroline záleželo. Kdyby žila, oženil bych se s ní a… myslím, že bychom byli spokojení.“

„Samozřejmě že ano,“ mumlala Lily, zmatená jeho krátkým proslovem.

„Ale s tebou je to jiné…“ Alex zmlkl a nejisté si odkašlal.

Lily bez dechu čekala, až bude pokračovat, a měla pocit, že je vystavená omamujícímu horku. „Co tím myslíš, jiné?“

Zírala na jeho zlatou tvář, ozářenou světlem svíček. „V čem jiné?“

Ale v té chvíli je přerušil vikář. „Lorde a lady Raifordovi.

Musím se o něco postarat. Poradit svým farníkům…“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Alex. „Děkuji vám.“

Lily to oslovení šokovalo. Rozloučila se s vikářem a odcházela s Alexem ke dveřím. Když vyšli ven, zasmála se a řekla: „Já jsem hraběnka,“ a pobaveně se na Alexe usmála.

„Myslíš, že to moji matku potěší?“

„Omdlí,“ pomohl jí Alex do kočáru, „a potom požádá o šálek silného čaje.“ Zazubil se, když viděl, že Lily sahá po otěžích. „Toho se ani nedotýkejte, lady Raifordová. Já budu ten, kdo bude řídit.“

Na Lilyinu žádost ji vzal Alex do banky Forbes, Bertram a společníci a vyzvedl pro ni pět tisíc liber. Překvapilo ji, že se na nic nevyptával. Věděla, že to považuje za dluh ze hry. Možná si dokonce myslel, že ty peníze dluží Derekovi. „Bude to stačit?“ bylo všechno, na co se zeptal, když ji odtáhl do prázdného rohu.

Lily přikývla a provinile se začervenala. „Ano, děkuji. Musím si dnes odpoledne něco zařídit.“ Skoro nepostřehnutelně zaváhala. „Raději bych to vyřídila sama.“

Alex se na ni dlouze díval a ve tváři měl neproniknutelný výraz. „Uvidíš se s Cravenem?“

Lily mu chtěla zalhat, ale přikývla. „Chci, aby byl Derek první, kdo se o našem manželství dozví. Zaslouží si to ode mě. Och, ano, já vím, že nemá morálku ani zábrany, ale vždycky ke mně byl svým podivným způsobem laskavý a z nějakého důvodu cítím, že by ho mrzelo, kdyby se to měl dozvědět od někoho jiného.“

„Nevysvětluj mu toho moc,“ poradil jí Alex. A když se na něho udiveně podívala, usmál se. „Opravdu nevíš, co k tobě cítí?“

„Ne, ne,“ vyhrkla, „ty nechápeš, jak to se mnou a Derekem…“

„Ale chápu.“ Zamyšleně na ni pohlédl. „Takže je nutné, abys dnes odpoledne šla ven sama.“

Už to začalo, bude muset někomu vysvětlovat, co dělá. Lily jen doufala, že mu nebude muset lhát. „A možná ještě zvečera.“

„Chci, aby sis s sebou vzala čeledína a dva jezdce ke kočáru.“

„Určitě,“ usmála se. Nevadilo by jí, ani kdyby ke Cravenovi jela s celou armádou. Ale na svou schůzku s Giuseppem do Covent Garden pojede už sama. Jednoduše si vypůjčí jednoho z Derekových koní a vyklouzne ven.

Alex váhal mezi podezřením a radostí, že tak snadno jeho podmínky přijala. Nakonec řekl: „Zatímco budeš pryč, navštívil bych lorda a lady Lyonovy.“

„Tvého strýce a tetu?“ Lily si vzpomněla, že se o nich kdysi zmínila matka.

Přikývl. „Mé tety si všichni váží, vyzná se v záležitostech, které vyžadují nadměrný takt.“

„Myslíš, že nám pomůže vyhnout se skandálu? Po naší partičce karet, scéně včera v noci, potom, co Penny najednou utekla, a naší uspěchané svatbě?“ Zatvářila se komicky.

„Bude to považovat za výzvu.“

„Spíš za katastrofu,“ řekla Lily a najednou se zachichotala, když si celou tu situaci představila. Její smích se rozléhal tichou bankou a všichni se dívali, co se děje.

„Tiše,“ napomenul ji Alex, i když se musel namáhat, aby se taky nerozesmál. „Chovej se slušně. Kdykoliv jsme spolu na veřejnosti, způsobíme scénu.“

„Dělám je celé roky,“ lehkomyslně poznamenala Lily. „Ale chápu, že ti záleží na tvé pověstí. Možná mě dokonce budeš prosit, abych scény nedělala…“

A udiveně zírala, když se Alex sklonil a políbil ji rovnou před očima všech, kteří právě v bance byli. Odevšad se ozývaly pobouřené a udivené výkřiky. Lily se mu pokusila vyvinout z náručí, ale Alex ji držel pevně. Líbal ji tak dlouho, dokud nezapomněla, kde vlastně je. Až potom zvedl hlavu a usmál se na ni. Lily na něho celá rudá zírala a najednou se obdivné a překvapeně zasmála. „Zásah,“ přiznala a zvedla ruce ke svým zrudlým tvářím.

Lily našla Dereka v jednom ze soukromých pokojů, kde měl naskládány účetní knihy, směnky a hromádky s penězi. Lily ho v minulosti často pozorovala, jak rychle a šikovně umí počítat peníze. Ale dnes vypadal nějak divně a taky byl všude cítit džin. Udiveně se na něho podívala. Vždyť on přece nemá džin rád. Připomínal mu minulost.

„Dereku,“ ozvala se tiše.

Zvedl hlavu a zelenýma očima se na ni díval. Vypadal hrozně. Nákrčník měl rozvázaný a vlasy mu padaly do čela.

„Worthy se o tebe nestará,“ poznamenala Lily. „Nechám ti něco přinést z kuchyně…“

„Nemám hlad,“ přerušil ji. „Neobtěžuj se. Nemám čas.“

„Přišla jsem ti něco povědět.“

„Nemám čas na řeči.“

„Ale Dereku…“

„Ne…“

„Vdala jsem se za něho,“ vyhrkla Lily. „Dnes ráno jsem se provdala za lorda Raiforda.“

„Ví už o Nicol?“ Lilyin úsměv zmizel. „Ne.“

„Co čekáš, že udělá, až zjistí, že máš nemanželské dítě?“

Sklopila hlavu. „Předpokládám, že požádá o anulaci sňatku nebo o rozvod. Nedivila bych se, kdyby mě nenáviděl za to, že jsem ho oklamala. Dereku, nezlob se. Já vím, že to vypadá jako bláznovství, ale ve skutečnosti je to rozumné.“

„Já se nezlobím.“

„S Alexovým bohatstvím se budu moct s Giuseppem dohodnout…“ Překvapeně zalapala po dechu, když Derek najednou vzal hrst mincí a hodil je na zem.

„Kvůli tomu jsi to neudělala“ řekl jemně a chladně. „To nebylo kvůli penězům. Přiznej pravdu, cikánko – to je všechno, co kdy mezi námi bylo.“

„Pravda je, že chci zpět svou dceru,“ bránila se. „To je jediný důvod, proč jsem si ho vzala.“

Zvedl nejistou ruku a ukázal na dveře. „Jestli mi chceš lhát, vypadni.“

Lily sklopila oči a ztěžka polkla. „Tak dobrá,“ zamumlala.

„Připouštím. Záleží mi na něm. To jsi chtěl slyšet?“ Derek přikývl a vypadal, že se uklidnil. „Ano.“

„Je pro mě dobrý,“ pokračovala Lily a proplétala si prsty.

„Nevěřila jsem, že by někdo takový mohl existovat. Muž beze stopy zloby nebo nečestnosti. Tvrdí, že mě nechce změnit. Když jsem s ním, jsou chvíle, kdy vím, co je to být šťastná. Nikdy dřív jsem takové pocity neměla. Je tak špatné po tom toužit, třeba jen na chvíli?“

„Ne,“ tiše odpověděl.

„A my dva pořád můžeme být přátelé, že?“ Přikývl. Lily se ulevilo a usmála se.

Derek vypadal podivně rozpačitě. „Musím ti něco říct. Ty…,“ odmlčel se a dal si záležet na správné výslovnosti.

„Potřebuješ – potřebuješ muže jako je Wolverton. Ten život, jaký jsi poslední dobou vedla, by tě přivedl do záhuby, cikánko. Začínala jsi být tvrdá. On se k tobě bude chovat s úctou a postará se o tebe. Nezmiňuj se mu o své nemanželské dceři. Možná to nebude nutné.“

„Bude se to muset dozvědět, až ji najdu.“

„Možná ji nikdy – nikdy – nenajdeš.“

V očích jí blýsklo vzteky. „Ano, najdu. Nebuď takový, Dereku, jenom proto, že jsem udělalo něco, co se ti nelíbí.“

„Už jsou to dva roky.“ Ten tichý, naléhavý hlas ji vystrašil.

„Ani já, ani ti zatracení detektivové jsme ji nedokázali najít, i když jsme málem obrátili naruby celé město.“ Odmlčel se.

„Prolezli úplně všechno. Bude bud mrtvá, nebo prodaná z Londýna někam ven. Už je moc pozdě na to, aby se dala zachránit, cikánko. Vím, co takovým dětem dělají… Vím to, protože něco z toho udělali i mně. Byla bys raději, kdyby byla mrtvá.“

„Proč to děláš?“ chraplavě se zeptala Lily. „Proč mi to všechno říkáš?“

„Zasloužíš si být s Wolvertonem šťastná. Musíš zapomenout na minulost, jinak si zkazíš budoucnost.“

„Mýlíš se,“ reagovala slabým hlasem. „Nicol pořád žije. Je tady někde ve městě. Cítím to.“

„Cikánko…“

„Už ani slovo, Dereku, nebo bude po našem přátelství. Dostanu svou dceru zpět, uvidíš. Ale teď potřebuju, abys mi půjčil koně. Jenom asi na hodinu nebo dvě.“

„Ty chceš tomu italskému parchantovi dát pět tisíc liber,“ zabručel pochmurně Derek. „Měl bych tě sledovat a zabít ho.“

„Ne. Víš, že kdyby se mu něco stalo, byla by pro mě Nicol navždy ztracená.“

Přikývl. „Worthy to zařídí. A až to skončí, z celého srdce doufám, že si Wolverton najde způsob, jak tě v noci udržet doma.“

Lily na schůzku dorazila za soumraku a překvapilo ji, že Giuseppe na ni už čekal. Všimla si, že jeho obvyklé sebejisté způsoby jsou pryč a on je jaksi napjatý. I šaty, co měl na sobě, byly poněkud obnošené. Divila se proč, s těmi penězi, které mu dala.

Natáhl ruku: „Dej mi ty peníze.“

„Už nebudu pokračovat,“ oznámila mu Lily. „Nemůžu, Giuseppe. Udělala jsem všechno, co jsi chtěl. Přijela jsem do Londýna, když jsi poručil. Dala jsem ti všechno, co jsem měla, bez jediného důkazu, že Nicol žije. Dal jsi mi jedině ty malé šatečky, které měla na sobě, když jsi ji unesl.“

„Ty pochybuješ, že mám pořád Nicolettu?“ ptal se hladce Giuseppe.

„Ano, pochybuju.“ Lily ztěžka polkla. „Myslím, že může být mrtvá.“

„Máš moje slovo, že není.“

„No.“ Lily se opovržlivě zasmála. „Odpusť, že tvoje slovo za moc spolehlivé nepovažuju.“

„Děláš chybu, když si tohle myslíš, cara,“ řekl Giuseppe.

„Tak jsem se rozhodl, že bych dnes mohl s sebou vzít důkaz, že Nicoletta žije. Nechci, abys o mém slovu pochybovala.“ A podíval se přes rameno.

Lily se zmateně ohlédla ve směru jeho pohledu. Zavolal něco italsky v takovém nářečí, že mu nerozuměla ani ona se svou dobrou italštinou. Pomalu se z mlhy vynořila tmavá ohnutá postava. Lily na ni udiveně zírala.

„No?“ dožadoval se odpovědi Giuseppe. „Co ty na to?“

Lily si uvědomila, že ta postava je muž a drží na rukou malou postavičku, jako je panenka. Zvedl ji trochu výš a vlasy malé holčičky zazářily jako leštěný onyx. „Ne,“ zaskřehotala Lily a srdce jí bláznivě bušilo.

Dítě zíralo na Giuseppa a tenkým hláskem vykřiklo.

„Papá? Siete voi, papá?“

Byla to její dcera. To byla Nicol. Lily upustila váček s penězi a klopýtla dopředu. Giuseppe ji přidržel a zacpal jí ústa, aby jí zabránil křičet. Pokoušela se mu vykroutit, ale on ji držel pevně a jenom jí tiše syčel do ucha. „Sí, tohle je Nicoletta, naše dítě. E molto carina, že? Takové hezké dítě.“

Giuseppe kývl a muž zmizel ve tmě i s dítětem. Giuseppe počkal půl minuty a pak Lily pustil. Její šance sledovat dceru byla pryč.

Lily se pomalu uklidňovala a pořád plakala. „Můj bože,“ vzlykala a oběma rukama se objímala kolem těla.

„Říkal jsem ti, že ji mám,“ zvedl Giuseppe váček, prohlédl si obsah a spokojeně si povzdechl.

„O-ona mluví italsky,“ vzlykla Lily a zírala na místo, kde zmizela její dcera.

„Mluví i anglicky.“

,,Jsou tam, kde ji držíš, jiní Italové?“ ptala se. „Proto zná pořád řeč?“

Blýskl svýma černýma očima. „Rozzlobíš mě, jestli se znovu pokusíš po ní pátrat.“

„Giuseppe, přece bychom se spolu mohli domluvit. Přece musí být suma, která ti bude stačit…“ Lily vynechal hlas, ale pokoušela se ovládnout, „… abys mi ji vrátil. Víš, že to tak nemůže jít do nekonečna. Zdá se, že ti na Nicol záleží. Ale ve svém srdci musíš vědět, že jí u mě bude lépe. Ten muž, který ji držel…, je to tvůj partner? Je vás víc? Nepřišel bys sem z Itálie, kdybys za sebou nikoho neměl. Já si myslím…,“ vztáhla k němu prosebně ruce. „Myslím, že ses do něčeho zapletl, do nějakého gangu. Jedině tak to dává smysl. Ty peníze, co jsem ti dala… Oni si jich většinu vzali, že? Jestli je pravda to, co jsem o takových lidech slyšela, hrozí ti nebezpečí, Giuseppe, a víš, že nemůžeš Nicol vystavit něčemu, co by jí ublížilo…“

„Sama jsi viděla, že je v pořádku,“ vykřikl ostře Giuseppe.

„Ale jak dlouho? A jak v pořádku jsi ty, Giuseppe? Možná by ses se mnou měl zkusit domluvit.“ Nenávist k němu ji skoro dusila, ale ovládla se a nedala ji najevo. „Mohli bychom se domluvit na nějaké ceně. Nám třem by mohlo být lépe – tobě, mně a hlavně naší dceři. Prosím, Giuseppe. Prosím.“

Dlouho jí neodpovídal a jenom se na ni díval. „Poprvé v životě mě o něco žádáš jako žena,“ poznamenal. „Tak měkce, tak sladce. Že by ses to naučila v posteli lorda Raiforda?“

Lily ztuhla. „Ty o tom víš?“ bolestně zašeptala.

„Vím, že ses stala Raifordovou děvkou,“ zamumlal.

„Možná ses změnila. Možná že teď máš muži co nabídnout.“

Její duše se bránila, když slyšela tón jeho hlasu. „Jak jsi to zjistil?“

„Vím o všem, co děláš, cara. Kam chodíš.“ Horkými prsty se dotkl její tváře a pohladil ji po bradě.

Přijala ten dotek pasivně, ale uvnitř se chvěla ošklivostí a nedala svou nechuť najevo. „Budeš přemýšlet o tom, co jsem řekla?“

„Možná.“

„Tak se domluvme na tom, kolik chceš.“ Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „Později.“

„Kdy? Kdy se zase setkáme?“

„Tra poco. Pošlu ti vzkaz.“

„Ne.“ Lily se k němu natáhla. „Musím to vědět hned.

Domluvme se na něčem hned…“

„Klid,“ zavrčel, vyhnul se její ruce a zazubil se. „A piu tardi, Lily.“ A rychle odešel.

„Potěšení bylo na mé straně,“ utírala si hořké slzy. Měla chuť sebou praštit o zem a ječet a kopat kolem sebe nohama. Ale pod vším tím vztekem byla naděje. Viděla svou dceru. Žije. Vzpomínala si na krásný malý obličejíček, jeho křehkost.

„Pane Bože, ochraňuj ji, pane Bože, ochraňuj ji,“ šeptala.

Nasedla na malou arabskou klisnu, kterou jí půjčil Derek, a najednou ji napadlo jet tím směrem, kam zmizel Giuseppe, na

místa, kam se ani policie neodvážila. Se spoustou tmavých zákoutí, množstvím skrýší a slepých uliček to bylo dokonalé místo pro zločin. Byl to svět, ve kterém teď žilo její dítě.

Když pobudové uviděli krásného koně a postavu v drahém kabátě, začali se k ní stahovat. Ale teprve až jí jeden z nich sáhl na boty, se vzpamatovala a pobídla koně do klusu. Je blázen, když se toulá takovými místy. Zřejmě jí to moc nemyslí. Otočila kobylku a zamířila zpět.

Uslyšela tlumený štěkot a všimla si hloučků mužů, někteří z nich byli pěkně oblečení. Zřejmě čekali na nějaké představení. Opatrně se jim vyhnula, nijak netoužila setkat se s hordou rozdivočelých mužů. Mezi prázdnými stánky a vozíky se krčil chlapec a ramena se mu chvěla, jako by plakal. Proti vlastnímu přesvědčení Lily zastavila koně. „Chlapče,“ řekla.

Podíval se na ni a ona uviděla špinavou, uslzenou tvář. Vypadal, že je stejně starý jako Henry, ale zdálo se, že je menší, patrně z nedostatku vhodného jídla nebo kvůli nemoci. Když ji uviděl na krásném koni, přestal plakat a otevřel ústa.

„Proč pláčeš?“ zeptala se tiše Lily.

„Já nepláču,“ odsekl a odrbaným rukávem si utřel slzy.

„Ublížil ti někdo?“

„Ne.“

„Čekáš tady na někoho?“

„Ano. Brzy si pro něho přijdou.“ Ukázal na vratký vozík, na kterém bylo namalováno jméno potulného cirkusu a do něhož byl zapřáhnutý malý šedý poník, který vůbec nevypadal zdravě. „Pro něho?“ zeptala se udiveně Lily a slezla z koně. Chlapec se postavil, držel se od ní v úctyhodné vzdálenosti a vedl ji k vozíku.

Lily zalapala po dechu, když uviděla mdlou kožešinu a čumák medvěda. „Sakra!“ vykřikla.

Medvěd si opíral hlavu o tlapy a vypadal smutně.

„Neublíží vám,“ natáhl se kluk a pohladil ho po hlavě. „Je to starý dobrý chlapík.“

„Starý, hm, to tedy je,“ připustila Lily a fascinovaně zírala na medvěda. Měl drsnou a špinavou srst a po celém těle vypelichaná místa.

Chlapec dál hladil medvědovi hlavu. „Můžete si ho pohladit.“ Lily opatrně sáhla na medvěda. „Ještě nikdy jsem se medvěda nedotkla,“ zamumlala. „Živého ne.“

Chlapec popotáhl. „Dlouho už živý nebude.“

„Ty jsi z cirkusu?“ zeptala se ho Lily.

„Ano. Můj otec tam pracuje se zvířaty. Pokey si už nic nepamatuje. Otec povídal, že ho mám zavézt sem a prodat ho za deset liber.“

„Aby byl návnadou?“ ptala se vztekle Lily. ,,Upoutají ho na řetěz k podlaze a nechají psy, aby ho roztrhali na kusy? “

„Ano,“ odpověděl smutně hoch. „Nejdřív začnou s krysami a jezevci, aby se psi rozehřáli. Pak přijde na řadu Pokey.“

Lily byla bez sebe vzteky. „To není žádný sport. Je zatraceně moc starý na to, aby se mohl bránit.“ Zírala na medvěda a uvědomovala si, jak je se svými lysinami vůči psům zranitelný. „Nemůžu se domů vrátit bez deseti liber,“ vzlykal chlapec. „Otec by mě zbil.“

Lily se na něho nedívala. Nemohla jim pomoci, jenom doufat, že s ním psi udělají krátký proces, takže medvěd nebude trpět dlouho. „To je ale noc,“ povzdechla si potichu a otočila se ke koni.

„Tady jde Rooters,“ zamumlal chlapec.

Lily se přes hřbet koně dívala na obrovského, neupraveného chlapa, který se k nim blížil. Měl krk jako býk a ruce jako tři kmeny. Tvář měl zarostlou a v otevřených ústech držel mezi zkaženými zuby doutník. „Kde jsi, ty malá kýto?“ ptal se hřmotným hlasem. Zvědavě přivřel oči, když viděl pěkného arabského koně. „Co je tohle?“ Obešel zvíře a zíral na Lily. Všiml si jejího elegantního kabátu, měkkých záhybů žlutých šatů a lesklých černých kučer, které jí padaly do čela.

„Jaká pěkná holka,“ olízl si rty. „Dáte si říct, milady?“

Lily mu na to hrubě odpověděla, ale on se jenom hlučně zasmál. Podíval se na chlapce. „Přinesl jsi maso, že? Tak se na to podíváme.“ A znechuceně se ušklíbl, když si prohlédl opelichaného medvěda. „Vypadá, jako by tím už prošel. A za toho chce tvůj otec desetilibrovku?“

„Ano, pane,“ zachvěl se hoch.

Lily už to dál nedokázala snést. Na světě už bylo dost krutosti a utrpení. Ať se propadne, jestli mu dovolí trápit unaveného starého medvěda. „Zaplatím za něho těch deset liber. Je vidět, že to zvíře vám k ničemu nebude.“ A nenápadně si sáhla do živůtku pro malou tobolku.

Muž se jen zasmál. „Máme tam dvě stě chlapů a ti už si zaplatili za pohled na krev. Vy si nechte své měďáky, milady, já si nechám medvěda.“

Lily se rychle rozhlédla. Na hromadě nějakých beden ležel silný řetěz. „Když myslíte,“ zamumlala a upustila tobolku, která dopadla na zem se silným zacinkáním. „Ach bože, moje zlato a šperky!“ vykřikla.

Muž na tobolku chamtivě zažíral. „Zlato?“ Olízl si rty, sklonil se k zemi a natáhl po tobolce svou masitou ruku.

Bylo slyšet řinčení kovu a tlumený zvuk pořádné rány do hlavy. Muž zasténal, složil se do špíny a nehýbal se. Lily pustila masivní řetěz a spokojeně si oprášila ruce. Chlapec jen údivem otevřel ústa. Lily rychle zvedla tobolku a podala mu ji.

„Vezmi to svému otci. To mu víc než nahradí koně i vozík.

„Ale co Pokey…“

„Postarám se o něho,“ slíbila. „Nebude mu špatně.“

Chlapci zazářily oči a váhavě se na ni usmál. Odvážně se k ní natáhl a pohladil ji po rukávu. „Děkuju. Děkuju vám.“ A zmizel ve tmě. Lily se za ním dívala a potom rychle uvázala koně za vůz. Medvěd vycítil, že se něco děje, zařval a vystrašil tím jejího koně. „Tiše, Pokey,“ zamumlala Lily. „Nepokaz si svou vlastní záchranu.“ Chvatně si sedla na dřevěné sedátko a natáhla se pro otěže.

Vyrazila, když ucítila, že jí něco sevřelo kotník. Podívala se dolů a uviděla rozzuřenou tvář muže, kterého omráčila. Popadl ji za nohu a snadno ji stáhl z vozíku. Upadla na zem a šokované vykřikla.

„Kradeš mého medvěda, co?“ Stál nad ní, ve tváři byl fialový vzteky a z úst mu tekly sliny. „Přitáhneš si sem ze svého vznešeného baráku na krásném koni a děláš potíže… No, tak je budeš mít, milady!“ Padl na ni a začal jí hrubě hrabat v živůtku a nadzvedával sukně.

Lily ječela a pokoušela se mu vykroutit, ale on ji svou obrovskou váhou lehce připíchl k zemi a drtil ji tak, že nemohla dýchat. Cítila, jak se jí pod jeho váhou stlačují žebra, a bála se, že ji přelomí. V uších jí začalo podivně zvonit. „Ne,“ sípala a bojovala o dech.

„Malá bohatá kurvička z West Endu,“ nenávistně zasyčel.

„Pořádně jsi mě bouchla do hlavy!“

Scénu přerušil děsivě chladný, nový hlas. „Má špatné návyky. Pokouším se je z ní dostat.“

„Kdo je tohle – tvůj pasák?“ Podíval se výhružně na příchozího.

„Dostaneš ji, až s ní skončím.“

Lily otočila hlavu. Nemohla uvěřit, když uviděla rozmazaný obrys postavy svého manžela. To není možné. To se jí zdá. „Alexi,“ zavzlykala. A uslyšela jeho tichý, mrazivý hlas.

„Okamžitě slez z mé ženy.“

11

Rooters na Alexe zíral, jako by se pokoušel zjistit, jak moc ho ohrožuje. Medvěd sebou vrtěl a mručel a nepochybně vycítil napětí, které se vznášelo ve vzduchu. Ale jeho neklidné vrčení nebylo nic ve srovnání se zavrčením Alexe, když se vrhl na chlapa, který ležel na Lily. Najednou ta hrozná váha byla pryč a Lily se úlevou nadechla a chytila se za bolavá žebra. Pokoušela se pochopit, co se děje.

O kousek dál se bili dva muži a pohybovali se tak rychle, že Lily zahlédla jenom záblesk Alexových blonďatých vlasů. Udeřil obra pěstmi do tváře, zabořil mu prsty do býčího krku a uzavřel mu průdušnici. Ten zrudl, popadl Alexe za límec, vykopl nohy a přehodil si Alexe přes hlavu. Když uslyšela, jak žuchl na zem, Lily vykřikla a pokusila se běžet k němu. Ale než tam dorazila, byl zase na nohách. Rozmáchl se, popadl druhého muže a hodil ho na hromadu beden. Dřevo zapraskalo a zlomilo se.

Lily údivem otevřela ústa a s očima dokořán pozorovala Alexe. „Panebože,“ vydechla. Čekala by trochu civilizovaného boxu, pár nadávek či pistoli. Místo toho se změnil v krvelačného útočníka, který se rozhodl svého protivníka roztrhnout vejpůl holýma rukama. Nikdy by nevěřila, že je schopný takového násilí.

Rooters vyskočil a znovu se vrhl na Alexe. Ten ale uskočil stranou a zabořil mu pěst do žeber. A dorazil ho pořádnou ranou do zad. Rooters se bolestí sesunul na zem. Vyplivl krev a pokoušel se zvednout, ale poraženě se zase složil. Alex pomalu rozevřel ruce a podíval se na Lily.

Ustrašeně trochu couvla, když si všimla divokého zablýsknutí jeho očí, ale potom jeho výraz změkl a ona se k němu bez přemyšlení rozběhla. Skočila mu kolem krku, třásla se a divoce se smála. „Alexi, Alexi…“

Sevřel ji v náručí a pokoušel se ji uklidnit. „Pořádně se nadechni. Ještě jednou.“

„Přišel jsi právě včas,“ zajíkla se.

„Říkal jsem ti, že se o tebe budu starat,“ mumlal. „Bez ohledu na to, jak mi to ztěžuješ.“ Přitiskl si ji k sobě blíž a šeptal jí do vlasů kletby spolu s něžnostmi. Vklouzl rukou pod její zablácený plášť a hladil ji po zádech. „Uklidni se,“ šeptal jí,

„uklidni se.“

„Jak jsi věděl? Jak jsi mě našel?“

„Lady Lyonová nebyla doma. Tak jsem šel ke Cravenovi a zjistil jsem, že je tam sice kočár i vozka, ale ty jsi byla pryč. Worthy se přiznal, že jsi odjela sama ke Covent Garden.“ Kývl hlavou k vozkovi, který stál opodál i s koňmi. Pročesávali jsme s Grivesem ulice a hledali tě.“ Odtáhl hlavu. „Porušila jsi slib, který jsi mi dala, Lily.“

„Neporušila. Vzala jsem si lokaje a doprovod ke Cravenovi.

To je všechno, co jsi ode mě chtěl.“

„Nebudeme si hrát se slovíčky, Lily,“ pochmurně řekl.

„Dobře víš, co tím myslím.“

„Ale Alexi…“

„Ticho.“ Alex zíral přes její hlavu na dvojici statných mužů, kteří se právě vynořili z arény. Sklouzli pohledem na Rootersovo nehybné tělo.

„Co to tady sakra…,“ vykřikl jeden z nich, zatímco ten druhý zmateně kroutil hlavou. „Seber medvěda – psi jsou s jezevcem skoro hotovi.“

„Ne!“ vykřikla Lily a otočila se tváří k nim. Alex ji pevně držel. „Ne, vy pitomí řezníci! Proč se tam nevrhnete sami? Jsem si jistá, že byste posloužili dobře!“ Otočila se k Alexovi a popadla ho za košili. „K-koupila jsem toho medvěda. Je můj!

Když jsem viděla, co chtějí udělat – ten malý chudák vypadal tak dojemně – nemohla jsem si pomoct. Nedovol jim, aby si ho odvedli, roztrhají ho na kusy…“

„Lily.“ Jemně jí vzal do rukou tvář. „Uklidni se. Poslouchej mě. Tohle se stává pořád.“

„Je to kruté a barbarské!“

„Souhlasím. Ale i když ho zachráníme, najdou si jiného.“

V očích se jí objevily slzy. „Jmenuje se Pokey,“ zašeptala. Věděla, že se chová nerozumné. Nikdy ještě taková nebyla, aby visela na nějakém muži a žádala ho o útěchu a pomoc. Ale po tom, co viděla svou dceru a po událostech posledních dnů se zdálo, že ztratila rozum. „Nedovolím jim to,“ zoufale zvolala. „Chci ho jako svatební dar, Alexi.“

„Svatební dar?“ Zaraženě se díval na zřízený starý vozík. Ten moly prožraný, starý medvěd taky dlouho nevydrží, bez ohledu na tu štvanici se psy.

„Prosím,“ šeptala mu Lily do košile.

Alex tiše zaklel a odstrčil Lily stranou. „Jdi ke Greavesovi a nasedni na koně,“ poroučel. „Postarám se o tohle.“

„Ale…“

„Udělej to,“ pobídl ji rozhodně. Lily poslechla a pomalu odcházela ke koním. Alex šel ke dvěma mužům. „To zvíře je naše,“ klidně řekl.

Jeden z nich postoupil k němu a napřímil se v ramenou.

„Potřebujeme ho.“

„Budete si muset najít jiného. Moje žena chce tohoto.“ Mírně se usmál, ale oči měl chladné a nebezpečné. „Chcete si to rozdat?“

Muži se podívali na nehybné Rootersovo tělo a na Alexův výhružný postoj. Bylo jasné, že ani jeden z nich po tom netouží. „Ale co sakra dáme těm psům?“ stěžoval si jeden.

„Mám spoustu návrhů,“ zíral na ně pevně Alex. „Ale ani jeden by se vám nelíbil.“

A už si jich nevšímal. Pokynul Greavesovi. Vozka rychle přispěchal. „Ano, milorde?“

„Chci, abyste domů odvezl tento vůz,“ přikázal věcně Alex.

„Lady Raifordová a já pojedeme na koních.“

Greaves moc nadšeně nevypadal, ale ani nehlesl. Šel k vozu, okázale si prostřel na sedadlo kapesník a dal si pozor, aby si neumazal svou krásnou livrej. Medvěd ho pozoroval s mírným zájmem. Alex přemohl úsměv a šel k Lily, která na něho čekala na rohu.

„Alexi, myslíš si, že ho budeme moct pustit do lesa?“

„Na to je příliš zkrocený. Mám přítele, který si na svém panství drží exotická zvířata.“ Alex se na medvěda, kterého by tak sotva někdo označil, pochybovačně podíval. Povzdychl si.

„Když budu mít štěstí, možná ho přemluvím, aby dal Pinkymu domov.“

„Pokey.“

Výmluvně se na Lily podíval a nasedl na koně. „Máš v plánu ještě nějaký jiný kousek, nebo bychom mohli aspoň jediný večer strávit v klidu doma?“

Lily neřekla ani slovo, i když ji pálil jazyk a byla celá žhavá mu připomenout, že ho varovala. A taky mu chtěla poděkovat, ale nezmohla se ani na slovo.

„Pojeďme,“ vyzval ji stroze.

Kousla se do rtu. „Alexi, předpokládám, že už lituješ, že ses se mnou oženil.“

„Lituju jenom toho, že jsi mě neposlechla a vystavila ses nebezpečí.“

Jindy by se rozčílila, ale teď odpověděla neobvykle mírně.

„Nemohla jsem nic dělat. Musela jsem si něco vyřídit.“

„Ty peníze jsi Cravenovi nedlužila,“ řekl rozhodně. „Dala jsi je někomu jinému.“ Když přikývla, stáhl rty. „Do čeho ses zapletla, Lily?

„Přála bych si, aby ses nezeptal,“ smutně zašeptala.

„Nechci ti lhát.“

„Proč se raději nepřiznáš?“

Obtočila si otěže kolem ruky a celou cestu jela s odvrácenou hlavou.

Alex se zarazil s rukou na láhvi brandy. Lily byla vzhůru a chystala se do postele. Bylo jasné, že se něčeho bojí, a on nevěděl, jak ji přimět, aby mu důvěřovala. Věděl, že v tom nejsou peníze. Dal jí jasně najevo, že má k dispozici celé jeho bohatství. Tak co se dnes stalo, že má v očích pořád ten bezedný smutek? Věděl, o čem mluví. Sám tak vypadal dva roky.

Položil láhev, aniž si nalil, a promnul si oči. Najednou vycítil, že je tam. A když ji uslyšel tiše vyslovit své jméno, okamžitě mu celé tělo ztvrdlo palčivou touhou.

Otočil se k ní. Měla na sobě bílou průhlednou noční košili a vlasy jako nezvládnutelnou masu černých kučer. „Dáváš si skleničku?“ podívala se na láhev.

„Ne.“ Vjel si rukama do vlasů a hlas mu zněl unaveně a netrpělivě. „Co chceš?“

„Je to naše svatební noc.“

Ta slova mu z hlavy vyhnala všechny myšlenky, kromě jedné jediné. Celý zahořel vzrušením, ale ovládl se a vypadal lhostejně. Chtěl, aby začala sama. Chtěl, aby sama řekla, proč ho šla hledat. „To je,“ připustil lhostejně.

Lily byla nervózní a hrála si s vlasy na krku. „Jste unavený, pane?“

„Ne.“

Odvážně naléhala, i když v jejím hlase slyšel vzrůstající rozpaky. „Máš v úmyslu jít brzy spát?“

Odlepil se od stolu a blížil se k ní. „Chceš, abych šel?“ Sklopila oči. „Nebude mi vadit, jestli se rozhodneš…“

„Chceš mě mít u sebe v posteli?“ Vklouzl jí rukama pod paže.

Lily cítila, že rudne., „Ano,“ podařilo se jí vydechnout před tím, než jí zavřel ústa svými rty. Tiše vzdechla a objala ho

kolem pasu. Ten poddajný příslib jejího těla v něm zažehl plamen. Chtěl si ji přitisknout blíž a ještě blíž, až by ji v sobě rozdrtil. Místo toho ji odnesl nahoru, pečlivě ji svlékl a nechal ji, aby mu pomohla. Lily neznala moc dobře pánské oblečení a nemohla najít ploché, neviditelné knoflíky uvnitř jeho kalhot. Jemně jí odsunul ruku a rozepnul je sám. Skoro se v něm zastavil dech, když se ho hřbetem ruky dotkla na intimních místech.

Vtlačil ji do postele a celé její tělo posázel horkými polibky, mazlil se s její hebkou pletí a miloval se s jejími bílými ňadry, pasem a bříškem. Lily se mu vzdávala mnohem víc, než v tu první noc. Mnohem odvážněji se ho dotýkala, hladila ho a proplétala si s ním nohy a ruce. Chladnými prsty mu česala zlaté vlasy a přejížděla mu rukama po šíji.

To štíhlé, krásné tělo se pod ním vzpínalo do oblouku, až touhou sténal. Ztěžka dýchal, když rukou sáhl dolů a vzal do dlaně její vlhké teplo a měkký chomáč kudrnatých chloupků. Zachvěla se, rozevřela kolena, vzepjala se nahoru a dožadovala se víc toho jemného tlaku. Jeho prsty ji jemně dráždily a pak do ní jemně vstoupily.

Lily bezmocně zasténala, přitiskla se k němu blíž a svými pohyby vycházela vstříc jeho prstům. Políbil ji na krk a ramena, vytáhl ruku a dlaněmi jí rozevřel stehna. „Otevři oči,“ zašeptal, zíral jí do tváře a držel jí kolena daleko od sebe.

„Dívej se na mě.“

Zvedla své tmavé řasy a dívala se mu do očí. Pomalu zatlačil dopředu. Panenky v očích se jí zvětšily, když v sobě cítila ten silný, dráždivý tlak. Popadl ji za boky, vsunul se ještě hlouběji a vytrvale se v ní pohyboval. Lily ho hladila po zádech a jak její rozkoš rostla, zarývala mu prsty do svalů. Tvář měla obrácenou k němu a slyšela ho přerývaně šeptat sladká slovíčka, která nedokázal zadržet – jak je krásná, jak moc ji chce… a že ji miluje. Byla zmatená a nedůvěřivá. Cítila, jak v ní vybuchuje uklidňující rozkoš a celou ji pohlcuje.

Utápěla se v pocitech, pro které by nikdy nenašla slov. Alex vtáhl dech a ve chvíli vyvrcholení ho zadržel, zatímco jeho napjaté tělo se celé chvělo rozkoší.

Obklopilo je tíživé ticho. Lily měla oči zavřené, i když jí hlavou běžely spousty otázek. Miluju tě… Napadlo ji, že to přece nemohl říct. A i kdyby ano, určitě to tak nemyslel. Teta Sally ji jednou varovala, aby nedbala na to, co muž říká ve chvíli vášně. Tenkrát té radě úplně neporozuměla.

Po chvíli se Alex slabě pohnul, jako by se od ní chtěl odkulit. Ale ona předstírala, že usnula, a držela ho pevně kolem krku a nohy s ním měla pevně propletené. Když se chtěl uvolnit, ospale něco zamumlala a přitiskla se k němu ještě silněji. K její úlevě si lehl na záda a ona cítila, jak se mu pod její hlavou prudce zvedá a klesá hruď. Přemítala, jaký asi má důvod k tak vzrušenému dýchání. Musel si uvědomit, co řekl. A určitě toho lituje.

Ale panebože… ona si přála, aby to byla pravda.

Vyděšené vlastními myšlenkami se jí nějak podařilo zůstat u něho a uvolnit se. Zaslouží si někoho mnohem lepšího, než je ona. Někoho čistého, nevinného, neposkvrněného. Jestli mu na ní přece jenom záleží, je to proto, že pořád ještě o ní nezná celou pravdu. Jak se jednou dozví o jejím nemanželském dítěti, opustí ji. A jestli se do něho zamiluje, rozpadne se jí srdce na tisíc kusů.

„Nepotřebuješ, abych se zmiňovala o tom, jaký beznadějně vulgární zmatek tohle je,“ řekla přísně lady Lyonová a pozorovala novomanžele jako guvernantka, která svou svěřenkyni nachytala v rohu, jak se líbá s nevzdělaným sedlákem. Elegantní žena se zářivými stříbrně bílými vlasy měla dokonalou stavbu kostí, která z ní v mládí udělala proslulou krásku.

Alex omluvně pokrčil rameny. „Ale teto, pravda je…“

„Nepokoušej se mi mluvit o pravdě, ty zbrklý kluku! Už jsem slyšela, co se povídá, a to docela stačí.“

„Ano, teto Mildred,“ souhlasil Alex pokorně už aspoň po desáté a bokem se podíval na svou ženu. Seděli ve zlato-zeleném saloně na zámku lorda Hamptona Lyona v Brook Street. Lily se choulila v křesle a oči měla upřené na své spojené ruce. Musel přemáhat úsměv, protože ještě nikdy nevypadala tak cudně. Přesně podle jeho předpokladů jim jeho postarší teta kázala už aspoň čtvrthodinu.

„Hazard, nahota, promiskuita a jen milosrdný Bůh ví, co ještě,“ pokračovala ostře lady Lyonová, „to všechno na veřejnosti, což vás dva odsuzuje k záhubě. Jsi za to stejně tak zodpovědný jako tvoje žena, Alexandře. Tvůj podíl je v tomto stejně trestuhodný. Vlastně ještě víc. Jak ses odvážil tak svévolně zahodit svou skvělou pověst a poskvrnit rodinné jméno takovým chováním?“ Zavrtěla hlavou a přísně je pozorovala. „Jediným moudrým krokem v tomto je, že jste za mnou přišli. I když si nemůžu pomoct, ale bojím se, že už je příliš pozdě na to, abych vás dva vytáhla ze společenských trosek. Získat vám znovu vaše místo bude ten největší boj, jaký jsem kdy podstoupila.“

„My ti úplně důvěřujeme, teto Mildred,“ zamumlal kajícně Alex. „Jestli to někdo dokáže, pak jsi to ty.“

„Pěkně děkuji,“ odpověděla kysele lady Lyonová.

Lily zvedla ruku, aby zakryla úsměv. Vychutnávala si pohled na manžela, kterého plísnili jako malého kluka. Bez ohledu na to kázání bylo vidět, že ho stará paní zbožňuje.

Lady Lyonová ji podezřívavě pozorovala. „Nedokážu pochopit, proč se s vámi můj synovec oženil,“ prohlásila. „Měl si vzít tu vaši dobře vychovanou sestru a z vás si udělat svou milenku.“

„Nemohla bych souhlasit víc,“ promluvila Lily. „Já jsem byla ochotná se stát jeho milenkou. Bylo by to mnohem rozumnější uspořádání.“ Sladce se usmála na Alexe a ignorovala jeho sarkastický pohled. „Myslím, že se se mnou oženil proto, že si vzal do hlavy jakýsi pochybný nápad, že je

možné mě napravit.“ Dramaticky zakoulela očima. „Bůhví, jak se mu to vylíhlo v hlavě.“

Lady Lyonová ji pozorovala s novým zájmem. „Hmm. Teď teprve tu přitažlivost začínám chápat. Jste kurážná žába. A nepochybuji o tom, že vám to i rychle myslí. Ale stejně…“

„Děkuji,“ řekla poddajně Lily a přerušila ji dřív, než mohlo začít další kolo kázání. „Lady Lyonová, vážím si vaší ochoty použít váš vliv v náš prospěch. Ale získat vstup do slušných společenských kruhů…,“ zavrtěla rozhodně hlavou. „To nepůjde.“

„Opravdu?“ poznamenala mrazivě starší žena. „Pak mi dovolte, abych vás, má impertinentní slečno, přesvědčila, že to půjde a já to udělám. Už jenom proto, abych vám zabránila v dalších skandálních exhibicích!“

„Ty ona neudělá,“ vyhrkl rychle Alex. „A já taky ne, teto Mildred.“

„Výborně.“ Lady Lyonová pokynula hospodyni, aby jí přinesla malý přenosný stolek. „Začnu se svou kampaní,“ oznámila tónem, který se musel podobat tónu Wellingtona u Waterloo. „A vy, pochopitelně, budete dělat, co vám poručím.“

Alex šel k ní a políbil ji na vrásčité čelo. „Věděl jsem, že se na tebe mohu spolehnout.“

„Darebáku,“ nezdvořile odpověděla a pokynula Lily, aby k ní přišla blíž. „Můžeš mě políbit, dítě.“

Lily jí poslušně vtiskla polibek na nastavenou tvář. „Teď, když se tak na tebe dívám,“ pokračovala lady Lyonová, „jsem si jistá, že všechny ty řeči nemohou být pravdivé. Zpustlý život se vždycky ukáže v tváři a ty vypadáš mnohem míň zkaženě, než jsem čekala.“ Přimhouřila modré oči.

„Předpokládám, že ve vhodných šatech bys mohla vypadat jako žena s poměrně dobrým charakterem.“

Lily udělala malé pukrle. „Děkuji,“ řekla tak pokorně, až to hraničilo s fraškou.

„Budeme mít ovšem problém s očima,“ přemítala nahlas lady Lyonová. „Tmavé, divoké, plné šibalství. Možná bychom z nich mohli nějak vypudit ten výraz…“

Alex ji nesouhlasně přerušil a objal Lily kolem pasu. „Už žádné další řeči o jejích očích, teto. Jsou přece tak krásné!“ Mazlivě se podíval dolů na svou ženu. „Mám je velice rád.“

Lilyino tiché pobavení zmizelo, když jí uvěznil oči svým pohledem. Cítila, jak se v ní rozlévá nezvyklé teplo. Zachvacovalo celé její tělo a způsobilo, že jí srdce začalo rychle bít. Najednou se zdálo, že jeho paže je jediná, která ji chrání před upadnutím. Lily si uvědomovala, že je lady Lyonová pozorně sleduje, a pokoušela se od něho odtáhnout, ale nedokázala dělat nic jiného, než bezmocně počkat, až ji pustí. Nakonec ji stiskl v pase a pustil.

Lady Lyonová promluvila ostřeji než předtím. „Nech nás na chvíli o samotě, Alexandře.“

Zamračil se.,,Teto, bohužel už nemáme dost času na další povídání.“

„Neboj se,“ pobídla ho suše lady Lyonová. „Takhle stará dračice ti tu tvou krásnou mladou nevěstu neukousne. Chci jí dát jenom několik dobrých rad. Pojď sem dítě.“ Ukázala na místo vedle sebe. Aniž se na manžela podívala, Lily si sedla na pohovku.

Alex na tetu výhružně pohlédl a odešel z pokoje.

Zdálo se, že lady Lyonovou jeho zlostný výraz pobavil. „Je jasné, že nesnese, aby tě někdo kritizoval,“ poznamenala a pobaveně si odfrkla.

„Pokud to nedělá sám.“ Lily překvapilo, jak chování velké dámy změklo.

Lady Lyonová se znovu zasmála. „Je to můj nejmilejší synovec, víš. Ten nejvzornější muž, který se v rodině narodil. Mnohem lepší než můj vlastní okouzlující, zkažený, budižkničemu – syn Ross. Nikdy úplně nedoceníš, jak

obrovsky velké štěstí máš, že jsi ho ulovila. Jak jsi to udělala je pro mě záhadou.“

„Pro mě taky,“ odpověděla Lily procítěně. „Nevadí. Podařilo se ti v něm vyvolat pěknou změnu.“ Lady Lyonová se odmlčela. „Nepamatuju se, že bych ho viděla tak veselého, snad v dětství, než mu zemřeli rodiče.“

Lily to nečekaně potěšilo. Sklopila oči, aby skryla, jaký účinek na ni měla její slova. „Ale určitě když byl zasnoubený s Caroline Whitmoreovou…“

„Dovol, abych ti o té Američance něco řekla,“ přerušila ji netrpělivě starší žena. „Byla to krásná, veselá žena, náchylná k romantice a k hloupostem. Určitě by byla Alexandrovi přiměřenou ženou. Ale slečna Whitmoreová mu nerozuměla do hloubky celé jeho duše a taky jí to bylo jedno.“ Její modré oči změkly a byly zamyšlené, až skoro smutné. „Nikdy by nedokázala ocenit tu lásku, kterou on je schopný dát. Raifordovi muži jsou v tomto jedineční.“ Odmlčela se a dodala: „Dovolují svým ženám, aby nad nimi měly takovou strašnou moc. Jejich láska hraničí skoro s posedlostí. Můj bratr Charles – Alexandrův otec – se usoužil k smrti, když jeho žena zemřela. Nesnesl pomyšlení, že by měl žít bez ní. Věděla jsi to?“

„Ne, madam,“ vyhrkla překvapeně Lily.

„Alexandr není jiný. Kdyby ztratil ženu, kterou miluje, ať už smrtí nebo zradou, mělo by to na něho stejný účinek.“

Lily doširoka otevřela oči. „Lady Lyonová, myslím, že přeháníte, jeho city ke mně určitě tak hluboké nejsou. Chci říct, on mě ne…“

„Nejste tak chytrá, jak jsem si myslela, když jste nepoznala, že vás miluje.“

Lily na ni udiveně zírala.

„Mladí lidé jsou dnes mnohem tupější než za mých mladých let,“ poznamenala lady Lyonová jedovatě. „A zavřete si ústa, dítě, jinak vám tam vletí moucha.“

Její zatrpklý tón jí připomněl tetu Sally, i když Sally byla určitě mnohem exotičtější než tato elegantní dáma. „Madam, slíbila jste, že pro mě máte radu?“

„Och, ano.“ Lady Lyonová Lily připíchla významným pohledem. „Slyšela jsem o tobě a o tvých divokých způsobech. Vlastně mi připomínáš mě samotnou, když jsem byla mladá. Byla jsem hezká, veselá dívka s docela dobrou postavou. Než jsem se vdala, nechala jsem za sebou šňůru zlomených srdcí. Dost dlouhou na to, aby na mě byla matka pyšná. Necítila jsem žádnou naléhavou potřebu přijmout nějakého muže jako svého pána. Ne, když mi u nohou ležel celý Londýn. Květiny, básně, ukradené polibky…“ Usmála se, když vzpomínala.

„Bylo to rozkošné. Pochopitelně jsem považovala za smutné, když se to všechno musí obětovat kvůli manželství. Ale prozradím ti, na co jsem přišla, když jsem se provdala za lorda Lyona – že láska dobrého muže za pár obětí stojí.“

Lily tak otevřeně nemluvila s žádnou ženou od chvíle, co zemřela Sally. Odvážila se trochu otevřít a naklonila se dopředu. „Lady Lyonová, neměla jsem v úmyslu se za někoho provdat. Byla jsem příliš dlouho nezávislá. Alex a já si nejspíš neustále půjdeme po krku. My oba jsme příliš tvrdohlaví. Je to klasická mesaliance.“

Zdálo se, že lady Lyonová její obavy chápe. „Uvažuj… Alexandr tě chce tolik, že je ochotný se vystavit možnému odsouzení a posměchu své třídy. Na muže, který si vysoko cení svou pýchu, je to velký ústupek. Mohla bys dopadnout hůř než se provdat za muže, který ze sebe kvůli tobě udělal blázna.“

Lily se starostlivě zamračila. „Nebude muset vypadat jako blázen,“ odporovala důrazně. „Nikdy bych neudělala nic, co by ho přivedlo do rozpaků.“ Hned potom si vzpomněla na představení v Covent Garden kvůli starému cirkusovému medvědovi a zrudla. Neuběhl ani den jejich manželství a už se

začala chovat skandálně. „Zatraceně,“ zašeptala dřív, než se stačila ovládnout.

Stará žena se kupodivu usmála. „Přirozeně to pro tebe nebude jednoduché. Máš před sebou bitvu, ale bitvu, která za to stojí. A myslím, že mluvím za hodně lidí, když řeknu, že bude zajímavé to pozorovat.“

Lady Lyonová pro ně dva zařídila návštěvu řady soukromých večírků, na kterých se tiše a patřičně oznámil jejich sňatek. Žádným způsobem se nedalo vyhnout skandálu, když se detaily jejich námluv probíraly po celém Londýně. Ale přinejmenším se lady Lyonové podařilo spláchnout trochu ostudy. Na její naléhání si Lily k těmto příležitostem oblékala cudné, slušivé šaty a dala si pozor, aby se setkávala jenom se staršími a bezúhonnými vdanými ženami.

Lily překvapilo, že muži, se kterými u Cravena hrála, vyměňovala si přátelské urážky, pila a vtipkovala, se k ní nečekaně při těchto příležitostech chovali jinak. Občas na ni některý z postarších gentlemanů spiklenecky mrkl, jako by mezi sebou měli nějaké příjemné tajemství. Na druhé straně jejich manželky byly k Lily přátelské pouze navenek. Ale nikdo se neodvážil ji otevřeně ignorovat, protože lady Lyonová a její ctihodné přítelkyně byly vždycky na její straně. Samozřejmě taky pomohlo to, že Lily získala působivý titul a zaštítilo ji ještě mnohem působivější bohatství.

S každou další takovou událostí, kterou Lily úspěšně prošla, se stávala stále víc a víc součástí společnosti. Nemohlo jí ujít, jak se změnil postoj ostatních lidí k ní, jejich lichotky a pozornost, kterou jí věnovali. Vlastně někteří šlechtici, kteří k ní dříve byli celé roky jen chladně zdvořilí, s ní teď jednali, jako by byla jejich velkým oblíbencem. Soukromě celou tu akci, jak se stát úctyhodnou ženou, považovala za velkou urážku, čímž Alexe pěkně pobavila.

„Předvádějí mě jako na přehlídce,“ řekla mu jednou Lily, když se v jednom z hořejších obývacích pokojů probírali

pozvánkami. „Jako nějakého poníka s mašlemi zapletenými do ocasu. Všichni se podívejte, ona není tak úplně divoká a vulgární, jak jsme se obávali… Opravdu doufám, že tohle všechno stojí za to úsilí, pane!“

„Opravdu je to takové mučení?“ ptal se soucitně a v očích se mu blýskal smích.

„Ne,“ přiznala. „Chci uspět. Jsem strachy bez sebe, když si představím, co by mi tvá teta Mildred udělala, kdyby se mi to nepovedlo.“

„Ona tě má ráda,“ ujistil ji.

„Opravdu? Tak proto pořád dělá poznámky o mém chování a mých očích či šatech? Bože, tuhle si stěžovala, že vystavuji svá ňadra – dobrý bože, jako bych měla nějaká, co stojí za řeč!“

Svraštil obočí. „Máš nádherná ňadra.“

Ironicky pohlédla na svá drobná, svěží prsa. „Když jsem byla malá, matka mě vždycky nutila, abych si na ně šplíchala studenou vodu, aby mi rostla. Nikdy nenarostla. Penelopa je má mnohem lepší.“

„Nikdy jsem si jich nevšiml,“ shodil na podlahu hromádku pozvánek a sáhl po ní.

Se smíchem před ním uhnula. „Alexi! Každou chvíli sem přijde lord Faxon prodiskutovat smlouvu, kterou chce navrhnout.“

„Potom bude muset počkat.“ Chytil ji v pase a přitáhl si ji pod sebe na pohovku.

Lily se smála a snažila se mu vykroutit. „Co když ho Burton zavede nahoru a on nás takhle objeví?“

„Na to je Burton příliš dobře vycvičený.“

„Fascinuje mě, pane, jak jste na něho pyšný!“ Zatlačila mu na ramena a vykroutila se mu. „Ještě nikdy jsem neviděla muže, který by tak lpěl na svém majordomovi.“

„Je to zatraceně nejlepší majordomus v Anglii,“ chlubil se, přišpendlil ji dolů a vychutnával si její divoký zápas. Na tak

drobnou ženu měla pozoruhodnou sílu. Bez zábran se chichotala, když se ho pokoušela odsunout. Nechal ji, aby ho téměř odstrčila, potom ji jednou rukou chytil za obě zápěstí a natáhl jí je za hlavu. Druhou rukou jí směle bloudil po štíhlém těle.

„Alexi, nech mě,“ vydechla.

Stáhl jí dolů rukávy a tahal za živůtek. „Ne, dokud tě nepřesvědčím, jak jsi krásná.“

„Už jsi mě přesvědčil. Jsem krásná, nádherná. A teď okamžitě přestaň.“ Zajíkla se, když uslyšela, jak se jemná látka trhá a praská ve švech.

Alex se jí upřeně díval do očí a dál jí stahoval šaty, dokud neměla celá prsa odhalená. Prsty jí hladil nahou kůži, až se zachvěla rozkoší. Jemně jí špičkou prstu obkroužil vrcholky ňader a v očích mu blýsklo, když se zahleděl na mírné křivky jejích prsou.

Její hravá nálada zmizela a ona začala zhluboka dýchat.

„Pane, můžeme počkat. Důležité je, aby…“ Málem zapomněla, co chce říct. „… důležité je přijmout Faxtona hned, jak přijede.“

„Nic není důležitější než ty.“

„Buď rozumný…“

„Já jsem rozumný.“ Vzal do úst její tuhou bradavku a pevně ji vsál do úst.

Lily se chvěla, když ji pevně držel a pomalu ji líbal na prsa. Zmítala hlavou na obě strany a ohýbala zápěstí, za která ji držel. Alex jí vyhrnul sukně a teplou rukou jí přes jemné hedvábné punčochy hladil nohy. „Ještě nikdy jsem žádnou ženu tolik nechtěl,“ šeptal. Ústy jí bloudil po šíji a jazykem vklouzl do ucha. „Mohl bych tě sníst. Miluju tvoje prsa, ústa, tvoje všechno. Věříš mi?“ Když mu odmítla odpovědět, hladil jí ústa svými rty a loudil odpověď. „Věříš mi?“

I přes záchvat vášně uslyšela klepání na dveře. Hlavu měla tak omámenou rozkoší, že tomu zvuku odmítla věnovat

pozornost. Ale Alex se zastavil, zvedl hlavu a ovládl svůj dech.

„Ano?“ zeptal se neuvěřitelně pevným hlasem.

A přes zavřené dveře uslyšel Burtonův klidný hlas. „Právě přijelo několik návštěvníků, pane. A všichni najednou.“

Alex se zamračil. „Kolik? Kdo je to?“

„Lord a lady Lawsonovi, vikomt a lady Stamfordovi, pan Henry a gentleman, který se představil jako jeho učitel.“

„Celá moje rodina?“ vyjekla Lily.

Alex si napjatě povzdechl. „Henry měl přece přijet až zítra, ne?“

Beze slova zavrtěla hlavou.

Alex promluvil hlasitěji, aby ho Burton jasně slyšel.

„Zaveďte je do dolního salonu, Burtone, a řekněte jim, že hned přijdeme.“

„Ano, pane.“

Lily stiskla Alexovi rameno a tělo ji až zabolelo neukojenou touhou. „Ne,“ naléhala.

„Budeme v tom pokračovat později,“ slíbil jí a pohladil ji špičkou prstu po zrůžovělé tváři. Zklamanější, než mohla snést, mu chytila ruku a přiložila si ji na prsa. Zasmál se, přitáhl si ji blíž a mazlil se s jejími vlasy. „Budou chtít zůstat na večeři.“

Odmítavě zasténala. „Pošli je pryč,“ navrhla mu, i když věděla, že to není možné. „Chci s tebou být sama.“

Alex se pokřiveně usmál a hladil ji po zádech. „Ještě budeme mít tisíc nocí. Slibuji.“

Lily tiše přikývla, i když v duchu byla plná zoufalství. Nemohl by něco takového slibovat, kdyby věděl, co před ním tají, a to tajemství je navždycky rozdělí.

Alex si zběžně prohlédl roztržený živůtek a sklonil hlavu, aby políbil mělký žlábek mezi jejími ňadry. „Měla by ses raději převléct,“ zašeptal a svým dechem jí ovanul velký výstřih až se zachvěla. „Já to sice považuju za nesmírně okouzlující, ale nejsem si jist, že by s tím tvá matka souhlasila.“

Lily přišla do salonu ve své nejoblíbenější toaletě. Přiléhavé šaty byly ušity z tmavě červeného hedvábí a ozdobené průsvitnou vyšívanou sítí. Vzdušnými rukávy prosvítaly její štíhlé paže a mírně rozšířená sukně se jí při chůzi jemně vlnila kolem kotníků. Byly to šaty svůdnice. Sotva by se líbily tetě Mildred. Ale předváděly všechno, co na ní bylo nejlepšího, a Lily se rozhodla, že je bude nosit jenom doma. Alex od ní nemohl odtrhnout oči, jak se mu líbila.

„Lily!“ vykřikla lady Totty dychtivě. „Moje drahá dcero, moje krásné dítě, musela jsem tě okamžitě navštívit. Udělala jsi svou matku tak šťastnou, tak blaženou a tak pyšnou, že se mi chce plakat, kdykoliv si na tebe vzpomenu…“

„Dobrý den, matko,“ přerušila ji ironicky Lily, objala Totty, zašklebila se na Penelopu a Zachariáše a spokojeně si prohlížela jejich šťastné tváře. Penelopa láskou jen zářila, když se k Zachariášovi tulila.

Zachariáš vypadal podobně šťastně, i když si Lily tázavě prohlížel. „Nemohli jsme těm novinkám uvěřit,“ významně poznamenal a šel Lily obejmout. „Museli jsme se osobně přesvědčit, jestli jsi v pořádku.“

„Samozřejmě jsem v pořádku,“ odpověděla Lily a rozpačitě se začervenala, když se se svým starým přítelem střetla pohledem. „Všechno se přihodilo poněkud rychle. Lord Raiford má ohromující styl námluv, abych tak řekla.“

„Musím s tebou souhlasit,“ přitakal Zachariáš a pozoroval její růžovou tvář. „Nikdy jsem tě neviděl krásnější.“

„Lorde Lawsone,“ Alex potřásl rukou svému tchánovi.

„Ujišťuji vás, že se o vaši dceru budu dobře starat a poskytnu jí všechno, co potřebuje. Mrzí mě, že nebyl čas požádat vás o svolení. Doufám, že přehlédnete náš nevhodný spěch a našemu manželství požehnáte.“

George Lawson se na něho díval s lehce zkřivenými rty. Oba moc dobře věděli, že Alexovi je naprosto jedno, jestli s tím on souhlasí, nebo ne. Ale patrně to byly Alexovy tvrdé šedé

oči, které ho nakonec donutily dostát společenským konvencím, takže spustil. „Máte mé požehnání, lorde Raiforde, a upřímně vám přeju, abyste s mou dcerou žili spokojeně.“

„Děkuji.“ Alex si Lily přitáhl k sobě a donutil tak otce a dceru ke konfrontaci.

Lily si otce ostražitě prohlížela. „Děkuji, papá,“ tiše řekla. Překvapilo ji, když ji otec uchopil za ruce. Bylo to jedno z mála spontánních gest, která kdy udělal ve vztahu k ní.

„Opravdu ti přeji všechno nejlepší, dcero, bez ohledu na to, že si můžeš myslet opak.“

Lily se usmála, stiskla mu ruku a v očích se jí objevilo podezřelé vlhko. „Věřím ti, papá.“

„Teď je řada na mně,“ přerušil je chlapecký hlas. Lily se zasmála, když se k ní Henry vrhl. „Teď jsi má sestra!“ vykřikl a drtil ji v srdečném objetí. „Už jsem se nemohl dočkat, až vás oba zase uvidím. Věděl jsem, že se s tebou Alex ožení. Cítil jsem to! A teď budu s vámi bydlet a ty mě zase vezmeš ke Cravenovi, budeme spolu jezdit na koni a střílet a ty mě naučíš podvádět v kartách a…“

„Ššš.“ Lily mu přikryla ústa, podívala se na Alexe a oči jí ulič-nicky zářily. „Už ani slovo, jinak se se mnou tvůj bratr rozvede.“

Alex si nevšímal šokovaných pohledů celé rodiny, vpletl jí prsty do kučer, políbil ji na tvář, odtáhl hlavu a usmál se na ni.

„Nikdy,“ řekl pevně a na jednu malou chvíli si tomu Lily dovolila uvěřit.

„Lorde Raiforde,“ vážně je přerušil Burton a podával mu bílou vizitku. „Přijel lord Faxton.“

„Uveďte ho dovnitř,“ zasmála se Lily. „Možná se zdrží na večeři.“

Nakonec se všichni zdrželi na dlouhé a zábavné večeři a bavili se o všem od předností navrhované smlouvy lorda Faxtona po znalosti Henryho učitele, pana Radburna, vážného,

ale příjemného muže se vztahem k dějepisu a jazykům. Lily byla dokonalá hostitelka a zapojovala se do hovoru vždycky, když se zdálo, že trochu vázne. Všechny okouzlila a postarala se o to, aby se každý host cítil příjemně. Alex ji s pýchou pozoroval z druhého konce stolu. Měl pocit, že aspoň pro dnešek jí z očí zmizelo to vnitřní napětí a zůstala ženou tak okouzlující a krásnou, až ho oslňovala jako sluneční světlo. Klopýtla jenom jednou, když se setkala s jeho palčivýma očima.

Zatímco pánové pili portské, Penelopa odtáhla Lily stranou, aby si s ní mohla promluvit. „Lily, my jsme byli tak šokovaní, když jsme se dozvěděli, že ses provdala za lorda Raiforda! Právě jeho! Mamá skoro omdlela. Panebože, my všichni jsme si mysleli, že ho nenávidíš!“

„To jsem si taky myslela,“ rozpačitě jí odpověděla Lily.

„Takže, co se stalo?“

Lily pokrčila rameny a nejisté se usmála. „To se těžko vysvětluje.“

„Lord Raiford vypadá jako úplně jiný člověk, tak laskavý a usměvavý, a dívá se na tebe, jako by tě zbožňoval! Proč jste se vzali tak náhle? Vůbec tomu nerozumím!“

„To nikdo,“ ujistila ji Lily. „A já ze všech nejmíň. Penny, nemluvme ale o mém manželství. Já chci slyšet něco o tvém. Jsi se Zachem šťastná?“

Penny si povzdechla jako v extázi. „Víc, než jsem si uměla představit! Každé ráno se probouzím s obavami, že to všechno skončí jako nějaký neuvěřitelný sen. Zní to směšně, já vím…“

„Vůbec ne,“ ujistila ji tiše Lily. „Zní to nádherně.“ Najednou se na svou sestru škádlivě usmála. „Pověz mi o tom útěku. Byl Zach opravdu tak suverénní, něco jako Don Juan, nebo si hrál na stydlivého, červenajícího se ženicha? No tak, nenechávej si pro sebe tak napínavé detaily.“

„Lily,“ začervenala se silně Penelopa. Po krátkém váhání se naklonila dopředu a tichým hlasem se svěřila. „S pomocí

sluhů se Zach vkradl do domu hned, jak otec s matkou odešli do svého pokoje. Přišel za mnou, objal mě a přesvědčil mě, že budu jeho ženou a že mi nedovolí, abych kvůli rodině obětovala své štěstí.“

„To udělal dobře,“ jásala Lily.

„Sbalila jsem si pár věcí do malého kufříku a odešli jsme do kočáru, který čekal venku. Och, měla jsem takový strach, že nás chytnou, Lily! Otec s matkou mohli každou chvíli zjistit, že tam nejsem, nebo se mohl nečekaně vrátit lord Raiford…“

„Ne,“ podotkla suše Lily. „Zařídila jsem, aby byl lord Raiford ten večer vyřízený.“

Penelopa vykulila oči. „Co jsi mu, proboha, udělala?“

„Neptej se, drahá. Jenom mi prozraď ještě něco – byl Zach celou cestu takovým gentlemanem a čekal až do svatební noci, nebo si na tebe počíhal, když jste cestou museli přenocovat?“

„To je ale strašná otázka,“ plísnila ji Penelopa. „Moc dobře víš, že Zachariáš by nikdy ženu nevyužil.“

Lily se zašklebila. „To je beznadějné,“ zasmála se. „Vy dva jste beznadějně čestní.“

„To je lord Raiford také,“ zdůraznila její sestra. „Podle mého názoru je ještě serióznější a konvenčnější, než je Zachariáš. Kdybyste vy dva byli ve stejné situaci, jsem si jistá, že by se choval stejně slušně.“

„Možná,“ zapřemýšlela Lily a pak se zazubila. „Ale bez ohledu na to, co si myslíš…, nikdy by nespal na židli u krbu, Penny.“

*

Hosté odešli pozdě večer a Henry a jeho učitel byli konečně ve svých vlastních pokojích. Lily pobíhala sem a tam, mluvila se služebnictvem a nakonec se ujistila, že je všechno v pořádku. Spolu s Alexem šla nahoru do ložnice, nesmírně potěšená tím, jak se večer vydařil. Alex propustil služku a sám

pomohl Lily se svlékáním, zatímco ona se radovala ze sestřina štěstí.

„Penny je celá rozzářená,“ povídala, když jí Alex rozepínal knoflíky na zádech. „Nikdy jsem ji tak šťastnou neviděla.“

„Vypadá dobře,“ připustil zdráhavě Alex.

„Dobře? Vždyť přímo září.“ Lily si sundala šaty a v prádle se posadila na kraj postele, natáhla k němu nohu, aby jí mohl srolovat punčochu. „Při pohledu na ni jsem si až teď uvědomila, jak zoufalou bys ji udělal, se svou pochmurnou tváří a mrzutými způsoby.“ Provokativně se usmála a natáhla se k němu a začala mu rozepínat košili. „Dostat ti ji z cesty byla ta nejlepší věc, kterou jsem kdy udělala.“

„Skoro jsi mě přitom zabila,“ odpověděl ironicky Alex, zvedl vyšívanou hedvábnou punčochu a se zájmem ji pozoroval.

„Jenom nepřeháněj. Byla to jenom malá rána do hlavy.“ Kajícně ho pohladila po zlatých vlasech, „Hrozně mě mrzelo, že jsem ti musela ublížit. Ale nedokázala jsem vymyslet jinou možnost, jak tě zastavit. Ty jsi nemožně tvrdohlavý muž.“

Alex se zamračil, když si svlékl košili a odhalil svůj široký, svalnatý hrudník. „Mohla sis vymyslet méně bolestivý způsob, abys mě tehdy v noci udržela mimo Raiford Park.“.

„Asi jsem tě mohla svést,“ usmála se. „Jenže tenkrát mi to tak přitažlivé nepřipadalo.“

Alex ji zamyšleně pozoroval a svlékal si zbytek oblečení.

„Ještě pořád jsem se ti za to neodvděčil,“ poznamenal a oči mu blýskly něčím, čemu Lily nedůvěřovala.

„Odvděčit se mi?“ opakovala. Cudně vyklouzla z košilky a blaženě vlezla pod přikrývku. „Chceš říct, že bys mě rád bouchl lahví do hlavy?“

„Ne tak docela.“

Vlezl si za ní do postele a vtlačil ji do polštářů, ale dal si pozor, aby jí neublížil. Lily se smála a bránila se, zatímco on ji pevně držel a kradl jí polibky. Moc se jí to škádlení líbilo,

dokud neucítila, že má jednu paži nataženou a bezpečně připoutanou k posteli jednou ze svých punčoch. Překvapeně se zasmála. „Alexi…“ Než se vzpamatovala, měla stejným způsobem připoutanou i druhou paži. Najednou se přestala smát a udiveně zatahala za zápěstí. „Co děláš?“ rychle se ptala. „Přestaň. Hned mě rozvaž…“

„Ještě ne.“ Nadzvedl se nad ni a hleděl na ni dolů. Rozechvěla se erotickým napětím. „Ne, Alexi.“

„Já ti neublížím,“ zašeptal s mírným úsměvem na rtech.

„Zavři oči.“

Zaváhala, upřeně se zadívala do jeho zlaté tváře a viděla mu v očích smyslný slib. Jeho silné tělo se vzpínalo jen kousek nad ní a špičky prstů jí tiskl na silně pulzující krční tepnu. Pomalu zavřela oči a se zasténáním se mu poddala. Jeho ruce a rty se pohybovaly po celém jejím těle a každým dotykem v ní zažehovaly další plamínky vášně. Mučil ji jemným hlazením, až pod ním nehybně ležela a slepě čekala, kdy ta muka skončí. Nadzvedla se k němu, když do ní pomalým, nádherným pohybem vstoupil. Pohyboval se v ní hluboce a silně a lehounce a svůdně ji líbal. Zachvěla se a svýma nohama se k němu celou svou silou těsně přitiskla. Netrvalo dlouho a všechno se rozplynulo v prudkém výbuchu vyvrcholení. S tichým výkřikem sebou trhla, když ji hned následoval.

Pomalu bojovala s dechem a pokoušela se uklidnit. Alex jí uvolnil zápěstí a ona ho hned oběma rukama objala kolem krku. „Proč jsi to udělal?“

Rukama ji pomalu hladil po celém těle. „Napadlo mě,“ pomalu odpověděl, „že bys ráda věděla, jaké to je.“

Matně se jí vybavilo, že mu kdysi totéž řekla sama, a zahanbeně slibovala. „Alexi, já-já si už s tebou nechci zahrávat.“

Cítila, jak ji políbil na šíji. „A co tedy chceš?“ zeptal se chraplavým hlasem.

Lily mu vzala hlavu do svých malých dlaní. „Já chci být tvoje žena,“ zašeptala a přitáhla si k sobě jeho rty.

*

Jak dny ubíhaly, Lily zjistila, že si vychutnává manželovy doteky, úsměv i jeho blízkost. Původně se obávala, že společný život by mohl být omezující a tupý. Místo toho zažila vzrušení, jak už dlouho ne. Alex ji neustále udivoval a překvapoval tak, že nikdy nevěděla, co od něho může čekat. Někdy se k ní choval stejně řízně a mužsky jako ke svým přátelům, se kterými nad několika partičkami karet pil a debatoval o politice. Bez váhání ji s sebou bral na projížďky na koni a střílet, ba dokonce ji vzal i na box a smál se, když váhala mezi pocitem odporu z násilí v ringu a radostí nad výhrou svého šampióna. Alex byl pyšný na její inteligenci a nijak neskrýval své překvapení nad tím, jak dobře vede domácnost. Na to mu suše vysvětlila, že její nejistý příjem z ní udělal odborníka na šetření a dobré hospodaření.

Bylo příjemné, když slyšela, jak ji chválí a jak si váží jejích názorů. Dokonce se jí líbilo, když ji občas vyprovokoval k chování, které nebylo zrovna slušné pro dámu, a pak si z ní dělal legraci. Ale potom ji vyvedl z rovnováhy tím, že s ní jednal jako se vzácnou, lehce zranitelnou květinou. Někdy, když se koupala, jí sám umyl vlasy, do sucha je vytřel měkkými ručníky, jako by byla malé dítě, a celé tělo ji natřel vonnými oleji, až jí kůže měkce zářila.

Lily ještě nikdy nikdo tak nerozmazloval. Po všech těch letech, kdy se musela sama bránit, měla teď neustále po boku někoho, kdo ji chránil. Stačilo, aby jen na něco pomyslela, a už to měla, ať to byli koně ve stáji, lístky do divadla či jenom jeho objetí. Když měla své noční můry, probouzel ji polibky a tišil a hladil ji tak dlouho, až mu usnula v náručí. Když ho chtěla potěšit v posteli, byl nádherně trpělivý a prováděl ji erotickými lekcemi tak, že to vzrušilo a uspokojilo oba dva.

Jeho milování bylo vynalézavé a pestré, od divokého pustošení po něžné svádění, které trvalo celé hodiny. Ať měl jakoukoliv náladu, vždycky ji úplně uspokojil. Den ze dne ji zbavoval jejích obranných zdí, až byla otevřenější a děsivě zranitelnější. A přesto byla mnohem šťastnější, než si vůbec kdy pomyslela.

Alex se mrknutím oka dokázal změnit z arogantního muže v jemného a lákal ji, aby mu odhalila soukromé věci, o kterých se nikdy neměl dozvědět. Viděl do ní a chápal její stydlivost, kterou před druhými dobře ukrývala. Mockrát mu chtěla říct o své dceři, ale ze strachu od toho upustila.

Marně čekala na zprávu od Giuseppa a potají nařídila Burtonovi, aby jí okamžitě přinesl vzkaz, až od něho přijde. I když uvažovala o tom, že si zase najme toho detektiva, pana Knoxe, bála se, že by mohl nechtěně ohrozit její naději na získání Nicol. Nemohla dělat nic jiného než čekat. Někdy to napětí způsobilo, že zlostně vyjela na lidi kolem sebe, dokonce i na Alexe. Jednou jí odpověděl tak ostře, že ji skoro dohnal k slzám, a hořce se pohádali. Druhý den ráno se mu skoro ani nedokázala podívat do očí, jak se styděla. Taky se bála, že by po ní Alex mohl chtít, aby mu své nerozumné chování vysvětlila. Místo toho se Alex tvářil, jako by se nic nestalo, a jako obvykle byl jemný a vřelý. Lily si uvědomila, že na ni bere takové ohledy jako na nikoho jiného. Byl takovým manželem, o kterém si Lily myslela, že neexistuje – velkorysým, ochotným zapomenout, soustředěným víc na její potřeby než na své.

Ale taky zjistila, že i Alex má své chyby. Byl žárlivý a přespříliš ochranářský. Mračil se na každého muže, když si všiml, že na ni příliš upřeně zírá nebo ji příliš dlouho drží za ruku. Lily pobavilo, když si myslel, že každý muž v Londýně o ni musí usilovat. Zvlášť důrazně ji varoval před svým bratrancem, Rossem Lyonem, který jí dělal kouzelně nestoudné nabídky, kdykoliv se setkali. Na jednom úžasném

plese ji Ross rozesmál, když ji popadl za ruku a posázel ji nesčetnými polibky, jako by byl hladovým lišákem ve společnosti rozkošné slepičky. „Lady Raifordová,“ výmluvně si povzdechl, „vaše krása je tak zářivá, že nepotřebujeme měsíční světlo. Docela mě to pokořuje.“

„Já tě pokořím,“ přerušil ho zamračeně Alex a vytrhl mu ruku své ženy.

Ross zahrnul Lily okouzlujícím úsměvem. „On mi nevěří.“

„Já taky ne,“ zamumlala si.

Uraženě se na ni podíval. „Chci po vás jenom jediný valčík, madam,“ protestoval se svůdným úsměvem, „ještě nikdy jsem netančil s andělem.“

„Tento tanec slíbila mně,“ oznámil mu Alex a táhl svou ženu pryč.

„A co další?“ nevzdával se Ross.

Alex odpověděl přes rameno. „Slíbila mi je všechny.“

Lily se smála a pokusila se ho varovat, když ji vedl k tančícím dvojicím. „Alexi, měla bych ti něco říct. Matka se mě vždycky pokoušela učit ladnému pohybu, ale bez úspěchu. Tvrdila, že můj styl tance se dá přirovnat ke skákání nezkroceného koně.“

„Nemůže to být tak hrozné.“

„Ale může!“

Alex si myslel, že si dělá legraci, ale ke svému pobavení zjistil, že je to pravda. Potřeboval všechno své umění, aby zkrotil energii své ženy na tanečním parketě, nehledě na několik pevných manévrů, které musel použít, když se chtěla ujmout vedení. „Nech se vést,“ řekl, zpomalil a vedl ji tanečními kroky.

Bez ohledu na jeho pevné sevření šla Lily neustále špatným směrem. „Mohlo by to být snadnější, kdyby ses jednoduše nechal vést ty,“ rozpustile mu navrhla.

Sklonil hlavu a šeptal jí do ucha. Říkal jí, aby si vzpomněla, jak se spolu posledně milovali. Neobvyklá rada způsobila, že

se začala hihňat, a jak mu zírala do očí a soustředila se na to, že je s ním, najednou byly taneční kroky jednoduché. Uvolnila se dost na to, aby se podvolila něčemu, co by se dalo nazvat tancem. „No tohle, vždyť jsme v tom byli dobří!“ vykřikla. Alex se jejímu radostnému překvapení zasmál a požádal ji o několik dalších valčíků, což způsobilo, že se ještě víc párů obočí zvedlo údivem.

Nebylo v módě tak otevřeně zbožňovat svou ženu, ale nezdálo se, že by to Alexovi vadilo. Lily pobavilo, jak zkušené ženy z takzvané lepší společnosti za svými vějíři závistivě zesměšňovaly pozornost, kterou jí Alex věnoval. Jejich vlastní manželé s nimi mluvili lhostejně, pokud vůbec, a každou noc trávili v postelích svých milenek. K Lilyinu překvapení se dokonce i Penelopa zmínila o Alexově majetnickém postoji a prohlásila, že Zachariáš nikdy její společnost nevyhledával tak jako Alex její.

„O čem se spolu pořád bavíte?“ ptala se zvědavě Penelopa během přestávky nejnovější hry v Drury Lane. „Co že ho to tolik zajímá?“ Obě sestry spolu stály v rohu klenutého foyer v prvním poschodí a ovívaly se vějíři. Než Lily stačila odpovědět, připojily se k nim lady Elisabeth Burgleyová a paní Gwyneth Dawsonová, starší vdané ženy, se kterými se Lily nedávno spřátelila. Lily si obzvlášť oblíbila Elisabeth, která měla báječný smysl pro humor.

„Tuhle odpověď musím slyšet,“ zasmála se Elisabeth.

„Všechny si říkáme, jak si udržet manžela přilepeného po našem boku tak, jak to dělá Lily. Co jsi říkala, že ho tak fascinuje, drahá?“

Lily pokrčila rameny a podívala se na Alexe. Stál na druhé straně místnosti se skupinou mužů a o něčem se bavili. Jako by její pohled vycítil, zvedl hlavu a mírně se na ni usmál. Obrátila svou pozornost zpět k ženám. „Debatujeme o všem,“ zazubila se na ně. „O kulečníku, včelím vosku a o politicích, jako je

Bentham. Nikdy mu neváhám sdělit svůj názor, i když se mu nelíbí.“

„Ale s muži bychom se neměli bavit o politicích jako je pan Bentham,“ namítla zmateně Gwyneth. „Na to mají své přátele.“

„Tak se mi zdá, že jsem udělala další faux pas,“ zasmála se Lily a předstírala, že ze seznamu škrtá další položku. „Už žádné další nevhodné rozhovory o politicích.“

„Neměň ani jedinou věc, Lily,“ spěchala jí říct Elisabeth a oči jí jen zajiskřily. „Je jasné, že lordu Raifordovi se všechno líbí právě tak, jak to je. Možná bych se měla zeptat svého manžela na jeho názor na včelí vosk a na pana Benthama!“

Lily se usmála a znovu si prohlížela dav ve foyer. Vyděsil ji letmý pohled na inkoustově černé vlasy a na záblesk známých rysů. Najednou se zachvěla nepříjemnou předtuchou. Silně zamrkala a znovu se rozhlédla, ale neviděla už nic. Ucítila na své paži jemnou ruku.

„Lily?“ ptala se Penelopa. „Stalo se něco?“

12

Lily dál bezmyšlenkovitě zírala do davu. Pak se vzpamatovala, nasadila si na tvář úsměv a zavrtěla hlavou. To přece nemohl být Giuseppe. Během posledních let příliš zpustl na to, aby se mohl pohybovat v takové společnosti. Bez ohledu na jeho aristokratický původ by mu nikdy nedovolili, aby se připojil k přítomným hostům, jedině k nižší třídě venku. „Ne, Penny, nic se nestalo. Myslela jsem si, že jsem zahlédla známý obličej.“

Podařilo se jí natolik rozptýlit obavy, že si i zbytek představení vychutnala, ale ulevilo se jí, když skončilo. Alex viděl výraz její tváře, odmítl několik pozvání na večírky a vzal Lily rovnou do Swans Courtu.

Lily se upřeně zadívala na Burtona, když jim otevřel a bral si Alexovy rukavice a klobouk. Stejným pohledem se ho tenkrát ptala po vzkazu. Burton mírně zavrtěl hlavou a Lily pokleslo srdce. Nevěděla, kolik toho ještě snese, kolik tichých nocí bude ještě muset čekat na zprávy o své dceři.

I když se Lily pokoušela hovořit o hře, Alex vycítil její pochmurnou náladu. Požádala o brandy, ale on poslal služku, aby místo toho přinesla sklenici horkého mléka. Lily se na něho zamračila, ale nehádala se. Když ho vypila, svlékla se, vlezla do postele a uhnízdila se Alexovi v náručí. Líbal ji a ona se k němu ochotně přitiskla, ale poprvé nedokázala reagovat na jeho milování. Jemně se zeptal, co se děje, ale ona jenom zavrtěla hlavou. „Jsem unavená,“ omluvně zašeptala. „Jenom mě drž, prosím.“ Alex se s povzdechem slitoval a ona si mu položila hlavu na rameno a zoufale si přála usnout.

Hlavou se jí honily myšlenky na dceru. Lily vykřikla její jméno a vztáhla k ní ruku, ale vždycky byla o pár kroků dál a nemohla ji uchopit. Všude kolem slyšela děsivý smích a zlý, výsměšný šepot. „Nikdy ji nedostaneš… nikdy… nikdy…“

„Nicol,“ zoufale křičela. S rukama vztaženýma běžela rychleji, klopýtala a prodírala se šlahouny, které se jí ovíjely kolem nohou, táhly ji dolů a zabraňovaly jí v pohybu. Vzteky vzlykala a pak uslyšela vystrašené dětské kvílení.

„Mama…“

„Lily.“ Mlhou a tmou pronikl klidný a tichý hlas. Najednou tam byl Alex, který ji pevně držel. Uvolnila se, opřela se o něho a snažila se zklidnit dech. Byla to noční můra. Přitiskla si ucho na jeho pevný hrudník a poslouchala tlukot jeho srdce. Jak zamrkala a úplně se probudila, uvědomila si, že nejsou v posteli. Stáli u železného zábradlí nahoře na schodišti. Tiše vykřikla a svraštila obočí. Zase se procházela ve spánku.

Alex jí rukama zaklonil hlavu. Tvářil se nepřístupně a hlas mu zněl lhostejně. „Probudil jsem se a ty jsi tam nebyla,“ zpříma řekl. „Našel jsem tě nahoře na schodišti. Skoro jsi spadla. Co se ti zdálo?“

Nebylo od něho fér se jí vyptávat, když byla tak dezorientovaná. Lily se pokusila rozehnat svou nejistotu.

„Pokoušela jsem se něco chytit.“

„Co?“

„Já nevím,“ přiznala nešťastně.

„Nemůžu ti pomoct, když mi nedůvěřuješ,“ naléhal.

„Nemůžu tě chránit před stíny nebo tě držet v bezpečí před sny.“

„Všechno jsem ti řekla… Já… já nevím.“

Dlouho bylo ticho. „Musím tě upozornit,“ pokračoval potom, „že velice nenávidím, když se mi lže.“

Odvrátila zrak, dívala se na koberec, na zeď, na dveře, na všechno kromě jeho tváře. „Mrzí mě to.“ Chtěla, aby ji držel a tulil ji k sobě, jako vždycky, když měla noční můru. Chtěla,

aby se s ní znovu pomiloval, aby aspoň na chvíli zapomněla na všechno kromě jeho silného teplého těla uvnitř svého.

„Alexi, odved mě zpět do postele.“

S neosobní jemností ji nasměroval k ložnici. „Běž. Zůstanu ještě chvíli vzhůru.“

Jeho odmítnutí ji překvapilo. „A co budeš dělat?“ zeptala se tiše.

„Číst. Pít. Ještě nevím.“ A bez ohlédnutí šel dolů.

Lily se pomalu vrátila do ložnice, vlezla si pod zmačkané přikrývky a cítila se provinile, rozladěně a znepokojeně.

„Možná nenávidíte, když se vám lže, můj pane,“ mumlala si,

„ale ani poloviny tak, jak já nenávidím, když musím jít sama do postele.“

Celý příští den mezi nimi přetrvával mírný chlad. Lily odjela na svou obvyklou ranní projížďku bez něho, jenom se štolbou. Později se zabývala korespondencí. Byla tam hromádka vizitek, na kterých byly napsány návštěvní hodiny, a další hromádky s pozvánkami na plesy, večeře a hudební večery. Clevelandovi je pozvali na podzimní lov na tetřívky, Pakingtonovi do své lovecké chaty na blata a další byla k přátelům do Bathu. Lily váhala, jak jim má odpovídat. Jak má plánovat budoucnost, když už nebude její součástí? Lákalo ji předstírat, že zůstane s Alexem navždy, ale zasmušile si připomněl, že to jednoho dne všechno skončí.

Lily všechno odložila stranou a prohrabovala se teď papíry na Alexově stole. Usmála se, když si všimla jeho pevného rukopisu. Přečetla si dopis, který napsal jednomu ze svých správců. Dával v něm najevo své přání, aby bylo nájemcům dovoleno zaplatit si pozemky na několik let, což je pro ně výhodnější než nájmy na jeden rok. Taky mu psal, aby na jeho vlastní náklady dal udělat nové příkopy a ploty. Lily zamyšleně uhladila růžek dopisu a přemýšlela o tom, jak málo je mezi bohatými majiteli pozemků čestných mužů, jako je její manžel. Uviděla další dopis a rychle si ho přečetla.

… za všechny výlohy za Pokeyho po celý zbytek jeho života. Pokud bude potřebovat jakékoliv další potraviny, informujte mě, prosím, a já vše zařídím. Jsem si jist, že o něho bude dokonale postaráno, ale rád bych ho příležitostně navštívil a sám se přesvědčil o jeho stavu…

Lily se zamyšleně usmála a vzpomněla si na scénu před několika dny, kdy odjeli do Raiford Parku, aby medvěda odeslali do jeho nového domova. Henry seděl celé dopoledne u klece a vypadal stejně sklíčeně, jako služebnictvo, kterému se ulevilo, spokojeně.

„Musíme ho dát pryč?“ zeptal se Henry, když tam přišla Lily. „Pokey přece nikomu nedělá potíže…“

„Bude ve svém novém domově mnohem šťastnější,“ odpověděla Lily. „Nebude mít žádný řetěz. Lord Kingsley popsal ohradu, kterou pro něho připravili, jako chladnou a zastíněnou, dokonce s malým potůčkem.“

„Myslím, že se mu tam bude líbit víc než v kleci,“ souhlasil nakonec Henry a podrbal a pohladil medvěda po hlavě. Pokey si povzdechl a zavřel oči.

Najednou je vyrušil Alexův tichý hlas. „Henry, běž od té klece pryč – pomalu. A jestli tě s ním znovu chytím, našlehám ti tak, že Westfield pro tebe bude jenom příjemnou vzpomínkou.“

Henry potlačil úsměv a okamžitě poslechl. Lily taky měla co dělat, aby se nesmála. Henrymu vyhrožovali bitím už celé roky, ale jeho starší bratr na něho zatím nepoložil ani prst.

„Ale Lily medvěda taky hladila,“ protestoval Henry. „Dnes ráno jsem ji viděl.“

„Zrádče,“ zamumlala Lily a zamračila se na něho. „To si budu pamatovat, Henry!“ Omluvně se na Alexe usmála, ale bylo už pozdě.

„Ty jsi hladila to zatracené zvíře?“ šel k ní. „Po tom, co jsem ti říkal, abys k němu nechodila?“

Pokey zvedl hlavu a s bručením je pozoroval.

„Ale Alexi,“ bránila se, „bylo mi ho líto.“

„Za minutu budeš litovat sama sebe ještě víc.“

Lily se zazubila a pokusila se uniknout. Alex ji snadno chytil a zvedl ji do vzduchu, až se smíchem vykřikla. Pak ji položil na zem a přitiskl ji na své tělo. Šedýma očima se pobaveně díval na svou vzpurnou ženu. „Já tě naučím, co znamená neposlouchat mě,“ zavrčel a přímo před Henrym ji políbil. Když si na to teď Lily vzpomněla, konečně pochopila ten zvláštní pocit, který měla celý den. Pocit, který se v ní zakořenil prvního dne, kdy ho spatřila, a od té doby vzrůstal.

„Bůh mi pomoz,“ zašeptala. „Já tě miluju, Alexi Raiforde.“

Lily se pečlivě oblékla na ples, který pořádala lady Lyonová na oslavu svých šedesátých pátých narozenin. Bude tam šest set hostů, hodně jich kvůli tomu přijede ze svých letních panství na venkově. Věděla, že se na ni bude obracet mnoho přemýšlivých pohledů, a tak se rozhodla, že si obleče svou novou toaletu od Moniky, jednoduchou, ale nádhernou. Ušít ji představovalo pro dvě talentované asistentky dny nekonečné práce. Byla z průhledné látky v té nejsvětlejší růžové barvě, vyšívaná zlatem. Vrstvené sukně byly dost dlouhé a tvořily malou vlečku.

Alex na ni čekal v knihovně a nakláněl se nad papíry na stole, ale zvedl svou zlatou hlavu, když vkročila do místnosti. Lily se na něho usmála a otočila se, aby ji viděl ze všech stran. Ve vlasech měla zlaté sponky ozdobené diamanty, které se jí v tmavých kadeřích třpytily. Obula si malé, zlaté střevíce bez podpatků, stuhami upevněné kolem kotníků. Alex neodolal a musel ji aspoň lehce pohladit po štíhlém těle. Byla nádherná a dokonalá, jako by byla z jemného porcelánů.

Lily k němu přišla a svůdně se o něho opřela. „Půjde to?“ zamumlala.

„Půjde,“ řekl chraplavě a zdrženlivě ji políbil na čelo.

Cokoliv víc by narušilo jeho sebeovládání.

Ples se konal v londýnském zámku Lyonových. Ve chvíli, kdy přijeli, vzala lady Lyonová Lily pod své křídlo. Představila ji velkému počtu lidí – vládním ministrům, operním pěvcům, velvyslancům a jejich manželkám a řadě šlechticů. Zoufala si, protože si pamatovala sotva hrstku jmen.

Lily se usmívala, hovořila a usrkávala ze své sklenice punč a dívala se, jak Alexe odtáhl Ross a několik dalších mužů, aby rozhodl nějakou sázku. „Muži,“ poznamenala suše Lily k lady Lyonové. „Nepochybuji, že ta sázka se týká toho, jak dlouho trvá dešťové kapce, než steče po skle dolů, nebo kolik sklenic brandy potřebuje lord ten a ten, aby se opil do němoty!“

„Ano,“ odpověděla škádlivě lady Lyonová. „Je udivující, co někteří lidé kvůli sázce udělají.“

Lily zadržela zahanbený smích, protože věděla, že starší dáma mluví o proslulé sázce u Cravena. „Celá ta sázka,“ řekla s neobvyklým pokusem o důstojnost, „byl nápad vašeho synovce, madam. Doufám, že budu žít dost dlouho, abych na ni zapomněla.“

„Až budeš v mém věku, budeš svým vnoučatům celou tu věc vyprávět jenom proto, abys je šokovala,“ předpovídala lady Lyonová. „A oni tě za tvou zářnou minulost budou obdivovat.“

„Vnoučata…,“ zadumala se Lily.

„Ještě je na to hromada času,“ ujistila ji starší žena, protože nepochopila její smutek. „Vlastně celé roky. Mně bylo třicet pět, když se mi narodil Ross, a čtyřicet, když se narodila má poslední, Viktorie. Ještě máš před sebou spoustu plodných let, dítě. Předpokládám, že Alexander se s tím vypořádává velmi šikovně.“

„Teto Mildred,“ vykřikla Lily a zasmála se, „vy mě překvapujete!“

Právě v této chvíli se nenápadně objevil sluha. „Milady, prosím za prominutí, ale v hale je nějaký neznámý pán.

Prohlašuje, že je tady na vaši žádost. Mohla byste tam sejít a dosvědčit mu to?“

„Nepozvala jsem žádného…,“ začala překvapeně Lily, ale zavřela ústa, když ji napadlo ošklivé podezření. „Ne,“ zašeptala a sluha se na ni zvědavě podíval.

„Milady, mám ho donutit, aby odešel?“

„Ne,“ Lily ztěžka polkla a nasadila úsměv, protože si uvědomovala, že ji lady Lyonová pozoruje. „Myslím, že tam půjdu a tu malou záhadu vyřeším.“ Podívala se na ni zpříma a ani nemrkla. „Vždycky jsem byla zvědavá.“

Lily následovala sluhu krásným domem. Předními dveřmi právě vešla skupina hostů a mezi davem příchozích si Lily všimla tiché, tmavé postavy. Muž se na ni usmál a mírně, posměšně se jí poklonil. „Znáte toho pána?“ ptal se sluha.

„Ano,“ odpověděla drsným hlasem Lily. „Je to starý známý, italský šlechtic. Hrabě Giuseppe Gavazzi.“

Sluha si Giuseppa pochybovačně prohlížel. I když byl vhodně oblečený, bylo v něm něco, co odhalovalo jeho pravou povahu. Ve srovnání s ním vypadal Derek Craven jako princ.

„Dobře,“ zamumlal sluha a tiše odešel.

Lily stála a dívala se, jak se k ní přibližuje. Pyšně na sebe ukázal. „Připomíná ti to Itálii, že?“

„Jak jsi mohl?“ zašeptala a hlas se jí chvěl. „Vypadni odsud.“

„Ale já sem patřím, cara. Přišel jsem zaujmout místo, které mi náleží. Mám peníze, modrou krev a všechno ostatní. Stejně jako ty, když jsme se poprvé setkali ve Florencii.“ Drze přimhouřil oči. „Jsem velmi smutný, helia, že jsi mi neoznámila, že ses provdala za lorda Raiforda. Musíme si promluvit o spoustě věcí.“

„Tady ne,“ procedila mezi zuby. „A teď ne.“

„Ty mě vezmeš dovnitř,“ chladně trval na svém a ukázal do plesového sálu. „Představíš mě, staneš se mou, ach…,“ odmlčel se a hledal vhodné slovo.

„Ochránkyní?“ nemohla tomu uvěřit. „Můj bože.“ Přikryla si ústa rukou a pokoušela se ovládnout, protože si uvědomovala, že se na ně lidé zvědavě dívají. „Kde je má dcera, ty šílený parchante?“ šeptala.

Zavrtěl hlavou. „Teď pro mě budeš muset udělat spoustu věcí, Lily. Potom ti přivedu Nicolettu.“

Spolkla zklamaný, hysterický smích. „Tohle slibuješ už dva roky.“ Zvyšovala hlas. „Už toho mám dost – dost!“

Zasyčel na ni, aby byla zticha, a dotkl se její ruky, aby ji upozornil, že k nim někdo jde. „Je to lord Raiford?“ zeptal se, když si všiml muže se zlatými vlasy.

Lily se ohlédla přes rameno a cítila, jak ji zabolelo v žaludku. Byl to Ross a v pohledné tváři měl otázky. „Ne, jeho bratranec.“ Otočila se k Rossovi a zamaskovala zmučenou tvář společenským úsměvem, ale ne dost rychle.

„Lady Raifordová,“ oslovil ji Ross a sklouzl očima z Lily na Giuseppa. „Poslala mě matka, abych se zeptal na vašeho záhadného hosta.“

„Přítel z Itálie,“ odpověděla Lily lehkomyslně, ale v duchu ji ponížilo, že je musela představit. „Lorde Lyone, smím vám představit hraběte Giuseppa Gavazziho, který nedávno přijel do Londýna?“

„Jaké štěstí pro nás,“ řekl Ross s tak přehnanou laskavostí, že to znělo jako urážka.

Giuseppe se nafukoval pýchou a usmál se. „Doufám, že z naší známosti budeme mít užitek oba dva, lorde Lyone.“

„Určitě,“ odpověděl Ross tak vznešeně, že to připomnělo jeho matku. Otočil se k Lily a zdvořile se otázal: „Bavíte se dobře, lady Raifordová?“

„Úžasně.“

Se slabým úsměvem ji pozoroval. „Přemýšlela jste o divadelní kariéře, lady Raifordová? Myslím, že jste zmeškala ten pravý okamžik.“ A aniž si počkal na odpověď, odešel pryč.

Lily potichu zaklela. „Jde za mým manželem. Zmiz, Giuseppe, a skonči tu frašku! Tvoje ošuntělé hadry nepřesvědčí nikoho, že jsi aristokrat.“

To ho rozzuřilo – viděla, jak mu v černých očích zaplála zloba. „Myslím, že zůstanu, cara.“

Lily slyšela, jak ji přijíždějící hosté zdraví. Usmála se na ně a pokynula jim a tiše promluvila k Giuseppovi: „Někde poblíž by měl být nějaký pokoj, musíme si promluvit. Pospěš si, než nás najde můj manžel.“

Ross držel skleničku s brandy a kroužil jí. Stál vedle Alexe s ostatními muži v pánském pokoji kolem stolu. Posunovali si po něm různými předměty, aby znázornili vojenskou taktiku, o které mluvili. „Jestli budou regimenty tady…,“ řekl jeden z nich a posunul krabičku se šňupacím tabákem, brýle a malou figurku na roh stolu.

Alex se ušklíbl, stiskl mezi zuby doutník a přerušil ho. „Ne, jednodušší bude, když se rozdělí a půjdou tady… a tady…“ Přesunul krabičku a figurku tak, že nepřítele, kterého představovala váza, zajali. „Tady. Teď ta váza nemá šanci.“

Promluvil někdo jiný. „Ale zapomněl jste na nůžky a stínidlo lampy. Jsou na první pozici a mohou je napadnout zezadu.“

„Ne, ne,“ začal Alex, ale Ross ho přerušil a odtáhl ho od stolu.

„Máš zajímavou strategii,“ podotkl suše, zatímco ostatní pokračovali v bitvě. „Ale má chybu, bratrance. Vždycky by sis měl nechat cestu na ústup.“

Alex se podíval na stůl a posuzoval situaci. „Ty si myslíš, že jsem měl nechat krabičku s tabákem tam, kde byla?“

„Nemluvím o té pitomé krabici s tabákem, bratrance, ani o žádné fingované bitvě.“ Ross ztišil hlas. „Mluvím o tvé chytré malé ženě.“

Alexovy šedé oči byly rázem jako kusy ledu. Vyndal si z úst doutník a zadusil ho ve stříbrném popelníku. „Pokračuj,“ jemně ho pobídl. „A opatrně vybírej slova.“

„Varoval jsem tě, že Lily Lawsonová nepatří mezi ženy, které si muž navždy nechá. Byla chyba se s ní oženit, Alexi. Udělá z tebe blázna. Dělá ho z tebe právě teď.“

Alex ho vztekle pozoroval. Vymlátí z Rosse duši za to, jak mluví o Lily, ale nejdřív zjistí, co se děje. Možná má potíže.

„Kde je?“

„Těžko říct,“ pokrčil Ross rameny. „Nejspíš si našla nějaký prázdný pokoj, aby se podělila o vášnivé objetí s italským budižkničemu, který se tituluje jako hrabě. Myslím, že se jmenuje Gavazzi. Znáš to jméno? Asi ne.“ Rossovým sebevědomím otřásl pohled, jaký mu věnoval Alex, tak temný, jako by přišel od samého ďábla. Pak Alex tiše a rychle odešel. Ross se opřel o zeď a zkřížil nohy, zase jednou přesvědčený o tom, že čehokoliv se mu zachce, to dostane – pokud bude mít dost trpělivosti a počká si. „Já jsem věděl,“ mumlal si domýšlivě, „že budu další, kdo ji bude mít.“

„Ty to nikdy neskončíš, že ne?“ nadávala Lily v soukromí malého salonu nahoře. „Půjde to donekonečna. Nikdy ji nedostanu zpět!“

Giuseppe se ji polohlasně pokoušel uklidnit. „Ne, ne, bellissima. Už brzy to skončí, velmi brzy. Přivedu ti Nicolettu. Ale nejdřív mě musíš seznámit s těmi lidmi. Spřátelit mě s nimi. Kvůli tomuhle celé roky pracuju, abych měl peníze, které ze mě v Londýně udělají důležitého muže.“

„Aha,“ pronesla Lily jako omámená. „Pro italskou společnost jsi nebyl dost dobrý. Bože, vždyť tě tam hledá policie – a teď chceš patřit sem?“ Vztekle a znechuceně na něho zírala. „Vím, jak ti funguje mozek. Myslíš si, že se budeš moct oženit s nějakou bohatou vdovou nebo mladou potřeštěnou dědičkou a do konce života si budeš hrát na majitele panství. Je to tak, ty chceš, abych se stala tvou

ochránkyní a poskytla ti vstup? A ty si myslíš, že tihle lidé tě přijmou na mé doporučení?“ Propukla v hořký smích, ale pak se ovládla. „Bože můj, Giuseppe, vždyť na mě sotva kdo dá. Nemám vliv ani co se za nehet vejde!“

„Vždyť jsi hraběnka z Wolvertonu,“ oponoval tvrdě.

„Tihle lidé snášejí mou přítomnost jenom k vůli mému manželovi!“

„Já ti řeknu, co chci,“ ani trochu ze svého stanoviska neuhnul, „a ty to uděláš. Pak ti dám Nicolettu.“

Lily divoce zavrtěla hlavou. „Giuseppe, to je směšné,“ zoufale vybuchla. „Prosím, dej mi prostě mou dceru. I kdybych chtěla, nemohla bych pro tebe nic udělat. Ty nepatříš do lepší společností. Využíváš lidi a každým opovrhuješ – ty si myslíš, že ti to není ve tváři vidět? Copak si neuvědomuješ, že všichni zjistí, co jsi zač?“

Šokované sebou trhla, když k ní přišel, objal ji svými šlachovitými pažemi, až ji do tváře udeřila květinová vůně jeho kolínské. Horkou, vlhkou rukou jí zvedl bradu a pak jí sklouzl na krk. „Vždycky se mě ptáš, kdy ti vrátím tvé dítě, kdy to skončím,“ úlisně řekl. „Opravdu to skončí. Ale až potom, až mi pomůžeš dostat se do této společnosti.“

„Ne,“ odpověděla a znechuceně zavzlykala, když ucítila jeho ruku, jak jí klouže k ňadrům.

„Pamatuješ, co jsme spolu měli?“ šeptal a byl si jistý svým uměním svůdce. „Pamatuješ se, jak jsem tě učil milovat? Jak jsme spolu byli v posteli, rozkoš, kterou jsem ti dal, když jsme spolu dělali naše nádherné dítě…“

„Prosím,“ žadonila přiškrceným hlasem a snažila se od něho odpoutat. „Pusť mě. Můj manžel mě za chvíli přijde hledat. Je žárlivý a nebude…“

Najednou ucítila hrozný, bolestný chlad. Přestala mluvit a začala se třást. S hrůzou se otočila a uviděla ve dveřích Alexe. S úplně bílou tváří na ni zíral, jako by nemohl uvěřit svým očím.

Giuseppe sledoval Lilyin pohled a lehce překvapeně vykřikl. „Lorde Raiforde,“ začal a pustil Lily. „Myslím, že tomu asi špatně rozumíte. Já teď odejdu a nechám vaši manželku, aby vám to vysvětlila.“ po očku na něho mrkl a s nafoukaným úsměvem odešel. Byl si jistý, že Lily všechno urovná pomocí několika nenucených ženských lží. Koneckonců, ona měla co ztratit.

Alex neodtrhl oči od své manželky. Oba byli tiše a v malé elegantní místnosti byl mrazivý chlad. Z dálky k nim doléhala hudba a smích. Lily věděla, že by měla promluvit, hýbat se, udělat něco, aby mu z tváře zmizel ten děsný výraz. Ale dokázala jenom stát a třást se.

Nakonec promluvil on. Hlas měl tak tichý, že ho skoro neslyšela. „Proč jsi mu dovolila, aby tě tak držel?“

V hrůze se Lily pokoušela vymyslet nějakou lež, něco, co by ho přesvědčilo, že se mýlil, nějakou chytrou báchorku. Kdysi by to uměla. Ale ona se změnila. Dokázala tam jenom hloupě stát. Přesně věděla, jak se cítí liška, když ji srazí k zemi

– ztuhlá a nehybná, bezmocně čeká jenom na konec.

Když mu neodpověděla, Alex odporem zkřivil tvář: „Ty s ním máš poměr.“

Lilyina tvář teď vypadala vyděšeně. Cítila se jako v pasti, jak tak na něho beze slova zírala. Její ticho mu bylo dostatečnou odpovědí. Alex se od ní odvrátil a za chvíli uslyšela jeho přerývaný šepot: „Ty malá děvko.“

Lilyiny oči se zalily slzami, když ho viděla jít ke dveřím. Ztratila ho. Lady Lyonová měla pravdu… Jenom smrt nebo zrada ho mohla zničit. Na jejím tajemství už teď nezáleželo. Nějak se jí podařilo prosebně zaskuhrat jeho jméno. „Alexi.“

S jednou rukou na klice se zastavil a zády k ní zůstal stát. Ramena se mu prudce zvedala a klesala, jako by se pokoušel ovládnout prudké city.

„Prosím, zůstaň,“ zlomeně řekla. „Dovol, ať ti všechno vysvětlím.“ Nemohla snést pohled na jeho nehybnou postavu,

pootočila se, obtočila si paže kolem těla a zmučeně se nadechla. „Jmenuje se Giuseppe Gavazzi. Seznámila jsem se s ním v Itálii. Byli jsme milenci. Ne v poslední době… Před pěti lety. To o něm jsem ti tenkrát vyprávěla.“ Kousla se do rtu, až ji ostře zabolel. „Musí tě to znechucovat, když jsi toho odporného muže viděl a teď víš, že on a já…“ Prudce vzlykla.

„Mě to znechucuje. Ta zkušenost byla tak příšerná, že se mnou už nechtěl mít nic společného a já s ním taky ne. Myslela jsem si, že jsem se ho navždycky zbavila. Ale… nebyla to tak docela pravda. Po té noci se můj život navždycky změnil, protože jsem zjistila… zjistila jsem…“ Netrpělivě nad svým zbabělým koktáním zavrtěla hlavou a pak se přinutila pokračovat. „Byla jsem těhotná.“ Alex neřekl ani slovo a ona se příliš styděla a bála se na něho podívat. „Narodilo se mi dítě, dcera.“

„Nicol.“ Uslyšela jeho sytý a zvláštní hlas.

„Jak to víš?“ zeptala se udiveně.

„Mluvila jsi ze spánku.“

„Samozřejmě.“ Posmívala se sama sobě a po tváři jí tekly slzy. „Zdá se, že ve spánku jsem docela aktivní.“

„Pokračuj.“

Lily si rukávem utřela slzy a zklidnila hlas. „Dva roky jsme žily s Nicol a tetou Sally v Itálii. Neřekla jsem o Nicol nikomu kromě Giuseppa. Myslela jsem si, že když je otec, má právo to vědět, a že se o ni bude zajímat. Nezajímal, pochopitelně. Nepřišel se na nás ani podívat. Během té doby Sally zemřela a mně zůstala jenom Nicol. Potom jsem jednoho dne přišla z trhu a…“ Selhal jí hlas. „Byla pryč. Giuseppe mi ji sebral. Věděla jsem, že je u něho, protože mi později přinesl šatičky, které měla ten den na sobě. Schoval mé dítě a odmítl mi je vrátit. Chtěl peníze. Nikdy to nebylo dost… Nedovolil mi ji vidět a pořád chtěl víc. Úřady ji nedokázaly najít. Giuseppe se do něčeho nelegálního zapletl a musel odjet z Itálie, aby ho nezavřeli. Vzkázal mi, že mou dceru odveze do Londýna a že tam mám jet taky. Najala jsem si tady detektiva, aby mi Nicol

našel. Ale dokázal zjistit jenom to, že Giuseppe je součástí nějaké mezinárodní organizace, která má kořeny ve všech zemích.“

„Derek Craven o tom ví,“ hádal bezvýrazným hlasem Alex.

„Ano. Pokoušel se mi pomoct, ale je to nemožné. Všechny karty drží Giuseppe.“ Pokoušela se ovládnout. „Zkoušela jsem všechno. Udělala jsem všechno, co požadoval, ale trvá to pořád dál a dál. Každou noc přemýšlím, jestli není Nicol nemocná, jestli nepláče a jestli mě nepotřebuje a já u ní nejsem. Jestli na mě nezapomněla.“ Krk se jí sevřel a ona už dokázala jenom šeptat. „Tuhle mi ji ukázal… Jsem si jistá, že to byla ona… Ale nedovolil mi, abych se jí dotkla, ani abych s ní mluvila… Myslím, že mě nepoznala.“ Slova se jí zarazila v krku. Lily měla pocit, že se při sebemenším doteku zhroutí. Potřebovala být sama… Ještě nikdy v životě nebyla tak bezbranná. Ale když se pokusila poodstoupit, ucítila na své paži jeho ruce. Najednou se roztřásla hlubokými, neovladatelnými vzlyky. Rychle ji k sobě otočil a držel ji tak pevně, až se bála, že ji rozdrtí. Lily ho křečovitě svírala a horkými slzami mu máčela košili. Silně se mu tiskla do náručí, do jediného bezpečného místa na světě. Divoce se kroutila a chtěla se k němu dostat ještě blíž, ale pomalu chápala, že nemusí tak bojovat, protože on ji nepustí. Jednou rukou ji chytil za temeno hlavy, přitiskl si ji na rameno a hladil její tmavé kučery. „To je v pořádku, miláčku,“ šeptal, „to je úplně v pořádku. Už nejsi sama.“

Pokoušela se utišit srdcervoucí vzlyky, ale ony ne a ne přestat. „Uklidni se,“ mumlal jí do vlasů a hladil její třesoucí se tělo. „Teď už to chápu,“ chraplavým hlasem pokračoval a vlastní oči ho pálily. „Už všemu rozumím.“ Obětoval by svůj život, jen kdyby ona nemusela tak trpět. Líbal ji do vlasů, na její mokré tváře i malé ruce, kterými ho svírala na ramenou. Moc si přál, aby od ní mohl převzít její bolest, a držel ji těsně u sebe. Nakonec přestala plakat. „Zjistíme, co se s ní stalo,“ řekl

rozhodně. „Dostaneme ji zpět, bez ohledu na to, co to bude stát. Přísahám.“

„Měl bys mě nenávidět,“ zlomeně zašeptala. „Měl bys mě opustit.“

„Přestaň.“ Stiskl ji ještě víc. „To máš o mně tak špatné mínění? K čertu s tebou.“ Přitiskl jí rty do vlasů. „Vůbec mě nechápeš. Copak sis myslela, že bych ti nepomohl? Že bych tě opustil, kdybych to věděl?“

„Ano,“ přiznala se.

Podíval se jí do očí a ta beznaděj, kterou tam viděl, mu chladně stiskla srdce.

Alex našel sluhu, který jim pomohl nenápadně vyklouznout ven. Lily byla tak vyčerpaná, že se o něho musela opírat. Vzal ji do náručí a odnesl ji do kočáru. Ničilo ho, když teď věděl, čím prošla. Nemohl jí ty ztracené roky vrátit a nemohl jí ani zaručit, že najde Nicol, ale pohne třeba nebem i zemí, aby to zkusil. Byl naštvaný na celý svět. Na ni, že se mu už dávno nesvěřila, na Dereka, na ty zatracené neschopné detektivy, na toho itaského parchanta a taky sám na sebe.

A taky se bál, že když se Nicol nenajde a Lily přijde i o ten malý zbytek naděje, už nikdy nebude stejná. Měl strach, aby neztratila svůj krásný, veselý smích a vášeň, které na ní miloval.

Když přijeli domů, nechal jí Alex připravit horkou koupel a přinést brandy. Nařídil majordomovi, aby ji nikam nepouštěli, a chystal se odejít.

„Kam sakra jdeš,“ zeptala se Lily.

Když uslyšel tu drobnou ukázku jejího ducha, hned se mu zlepšila nálada. „Řeknu ti to, až se vrátím.“

„Nemůžeš nic udělat. Už jsme i s Derekem zkusili všechno.“

Alex se na ni chladně podíval. „Evidentně ti nedošlo, že mám vliv na místech, kam se Derek nikdy nedostane.“

Odmlčel se a dodal. „Jak se jmenuje ten detektiv, kterého sis najala?“

„Knox. Alton Knox.“ Hořce se usmála. „Nejlepší, kterého člověk za peníze dostane.“

13

Sir Joshua Nathan byl nejvyšší šéf policie v Londýně. Spolu se soudcem Davidem Learmanem se jim podařilo vytvořit a vycvičit sbor detektivů tak dobrých, že si je najímaly jak různé finanční instituce, tak soukromníci. Když se Alex u něho v kanceláři objevil, Nathan ho srdečně přivítal. Alex mu popsal celou situaci tak podrobně, jak mohl. Nathan mu zamyšleně naslouchal a občas ho přerušil otázkou. Jméno Giuseppe Gavazzi mu známé nebylo. Zato jméno Altona Knoxe znal dobře.

Chvíli přemýšlel a pak řekl. „Vypadá to, že Gavazzi by mohl být součástí nějakého gangu. A co se týká toho druhého muže, kterého najala tvoje žena, patří k těm nejlepším, co mezi detektivy jsou.“ Nathan si povzdechl. „Ale v minulém roce si přišel na pěkné peníze a víš sám, že s jídlem roste chuť. Jeho neobvyklý neúspěch ve mně vyvolal dojem, že by nemuselo být všechno v pořádku. Dokonce mě napadá, že by Knox a Gavazzi mohli být partnery.“

„A co s tím, sakra, budeš dělat?“

„S tvým dovolením bych na něho s pomocí lady Raifordové nastražil past.“

„Jen pokud to pro ni nebude nebezpečné.“

„Absolutně ne,“ ujistil ho Nathan.

„A co její dcera?“ zeptal se Alex. „Pomůže ji to najít?“ Nathan zaváhal. „Když budeme mít štěstí, tak ano.“

Alex se poškrábal na čele a zavřel oči. „To toho domů moc nepřinesu.“

„To je všechno, co můžu nabídnout,“ zazněla tichá odpověď.

„Pan Knox že pracoval pro Giuseppa?“ vykřikla zuřivě Lily. „Zatímco pracoval pro mě?“

Alex přikývl a vzal ji za ruku. „Nathan Giuseppa podezřívá, že by mohl být členem vyděračského gangu a že Knox s ním má tichou dohodu. Poslední dobou si Knox přišel na pěkné peníze ke svému platu.“

„Za co?“ ptala se Lily.

„Odměny od soukromníků za nalezení a vrácení dětí. Knox dostal víc pěkných tučných částek za to, že našel a vrátil ty dětí.“

Lily byla vzteky bez sebe. „Takže ten gang unáší děti a pak je zase vrací… A o peníze se dělí. Tak proč mi nevrátili Nicol?“

„Možná ho Giuseppe přemluvil, že takhle dostanou víc.

Nechají si Nicol a připraví tě o všechno, co máš.“

Lily zmlkla a za chvíli tiše dodala: „Měl pravdu. Dala jsem mu pořádné bohatství, všechno, co jsem měla.“ Uchopila si hlavu do dlaní. „Ach bože,“ mumlala. „Jaký hloupý, naivní blázen jsem byla. Pěkně jsem jim to zjednodušila.“

Pohladil ji po hlavě a probíral se jejími vlasy. Pořád se ještě vyhýbala jeho objetí.

„Nevyčítej si to,“ domlouval jí jemně Alex. „Byla jsi sama a měla jsi strach. Využili tě. Je nemožné se na věci dívat objektivně, když máš o dítě strach.“

Lily vířilo hlavou tisíce myšlenek. Co si teď o ní myslí, když už zná její minulost? Ale raději by zemřela, než by se ho na to zeptala. Rostla v ní prudká touha po něm. Nechtěla nic jiného, než aby ji pevně držel v náručí. Zvedla k němu hlavu.

„Zlatíčko.“ Alex ji vzal na klín a opřel si tvář o její šíji.

„Miluju tě,“ řekl a odhrnul jí vlasy z čela.

„Nemůžeš…“

„Tiše. Pozorně mě poslouchej, Wilhemíno. Tvé chyby, tvá minulost, tvůj strach… Nic z toho nezmění, co k tobě cítím.“

Těžce polkla a namítla: „To jméno se mi nelíbí.“

„Já vím,“ jemně odpověděl. „Protože ti připomíná dětství.

Wilhemína je slabá, Lily silná a odvážná.“

„A které se líbí tobě?“ Podíval se jí do očí. „Obě.“

Bylo deset hodin ráno. Lily přijela na roh Hyde Parku brzy, a tak chvíli čekala. Pak přimhouřila oči, když uviděla osamělou postavu. Byl to pan Knox.

„Pane Knoxi,“ potichu zavolala. „Pojďte sem. Do kočáru.“ Knox jí vyhověl a posadil se k ní.

„Pane Knoxi,“ začala Lily, „jsem ráda, že jste souhlasil a sešel se se mnou tady, místo v naší rezidenci. Chápete, že nechci, aby o tom věděl můj manžel.“

„Samozřejmě, slečno Lawsonová.“ Odmlčel se a pak se opravil. „Vlastně jste teď lady Raifordová.“

„Moje manželství bylo trochu nečekané a úplně změnilo můj život… v mnoha směrech.“ Zvedla váček s penězi.

„Naštěstí mám teď dost peněz a chci, abyste mi našel dceru.“ Knox se na něj podíval a usmál se. „Jsme dohodnuti, lady

Raifordová. A teď mi řekněte, o čem jste mluvili s Gavazzim.“

„Včera v noci vznesl úplně nové požadavky. Chce, abych mu pomohla dostat se do společnosti. Bylo to ještě horší než obvykle. Předtím žádal jenom peníze, teď ohrozil všechno, co mám. Můj domov, moje manželství, moje společenské postavení a to všechno jenom proto, že si vzal do hlavy, že bude příslušníkem vyšší společnosti.“ Lily skryla uspokojení, když viděla, že Knox se tváří nadmíru udiveně.

„Tomu nemůžu uvěřit!“ podařilo se mu procedit mezi zuby.

„Je to pravda,“ pokračovala Lily ve stížnostech. „Přišel za mnou na oslavu narozenin lady Lyonové, oblečený jako nějaký páv. Žádal, abych ho představila a stala se jeho ochránkyní, aby ho přijímali ve společnosti. Přála bych vám vidět to divadlo, co sehrál.“

„Ten blázen!“ vybuchl vztekle Knox. „Není to nic než cizí odpad! Nestojí za nic.“

Z jeho zraku čišel takový chlad, až ji z toho mrazilo, a jeho pochmurná tvář teď vypadala jako tvář plaza.

Lily se naklonila dopředu a dotkla se jeho paže. „Kéž byste mi našel Nicol,“ tiše žádala. „Pane Knoxi, slibuji vám opravdu pořádnou odměnu, jestli se to podaří.“

„Tentokrát vás nezklamu,“ přesvědčoval ji Knox.

„Prosím vás o maximální diskrétnost. Můj manžel… Musíme zachovat tajemství.“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Knox a odešel.

Lily ho pozorovala studenýma, tmavýma očima. „Jdi k čertu, parchante,“ zašeptala. „A Giuseppa vezmi s sebou.“

Po tom, co všechno řekla Alexovi a Nathanovi, nemohla dělat nic jiného než čekat. Ze zoufalství se pokoušela dokonce i vyšívat, ale když si rozpíchala prsty, nechala toho. A tak jen pila nesčetné šálky čaje, potulovala se po domě a nakonec odešla do svého pokoje, kde upadla do spánku.

Po nějaké době ji probudil tichý Alexův hlas. „Lily.

Miláčku, otevři oči.“

„Hmm?“ Omámeně šeptala: „Alexi, co to…“

„Vzkaz od Nathana,“ vysvětloval. „Jeho muži ho chytili v barabiznách v St. Giles. Nathan ho tam i s tuctem detektivů přitlačili do rohu. Okamžitě tam pojedeme.“

Byla to nejnebezpečnější část Londýna. „Je ve vzkazu něco o dítěti?“

„Ne.“ Alex jí zapnul kabát a nasedli do kočáru.

Kočár zastavil před starým domem. Alex sesedl a nařídil vozkovi a doprovodným jezdcům, aby na ni dali pozor.

„Ne!“ Lily vykřikla a pokoušela se vystoupit. „Neodvažuj se mě tady nechat!“

„Lily,“ domlouval jí tiše. „Hned pro tebe pošlu. Ale nejdřív musím zjistit, jestli to tam je bezpečné.“

„To místo je plné policistů. Pravděpodobně je to právě teď nejbezpečnější místo v Londýně. Kromě toho hledáme přece mou dceru! Nemusíš mě tak chránit, Alexi. Prostě dovol, abych ti stála po boku.“

Alex ji dlouho pozoroval. Pak jí pomohl z kočáru a vzal ji za ruku. Spolu vešli dovnitř. Po chvíli dorazili do velké místnosti plné policistů, kteří všichni vyslýchali podezřelé a podávali hlášení siru Nathanovi. Kvílející děti vyhnali z rohů do středu místnosti. Nathan stál uprostřed a klidně přehlížel celou scénu a vydával rozkazy. U zdi ležela tři mrtvá těla a v jednom z nich Lily poznala Giuseppa. Alex si prohlédl zakrvácené tělo a jenom stručně poznamenal: „Bodná rána“ a šli dál.

Když je Nathan uviděl, ukázal na mrtvé. „Knox začal hned, jak padla noc. Jeden z našich mužů ho sledoval, ale než se sem dostali i ostatní, stačil zavraždit Gavazziho. Knox se přiznal, že chtěl vrátit dítě lady Raifordové a vyzvednout si odměnu.“ A ukázal na svázaného detektiva, který tam seděl s dalšími čtyřmi muži a nenávistně se na ni díval.

„Co bude se všemi těmi dětmi?“ ptal se Alex Nathana.

„Všechny patří bohatým rodinám, podle Knoxe. Vrátíme je.“ Nathan se na Knoxe znechuceně obrátil: „Udělal nám všem ostudu.“

Lily si prohlížela shromážděné děti. Na tu malou skupinu byl žalostný pohled. „Ona tady není,“ zbledla. „Jsou to všechny děti?“ zeptala se Nathana.

„Ano,“ zazněla odpověď. „Podívejte se dobře. Víte to jistě?“

Lily zavrtěla hlavou. „Nicol má černé vlasy,“ naříkala, „a-a je mladší. Jsou jí jenom čtyři roky. Musí tady někde být. Alexi, pomoz mi prohledat i jiné místnosti…“

„Lily,“ uklidňoval ji Alex a hladil ji po krku.

Lily se chvěla a pak sledovala směr jeho pohledu. Potom si všimla malé postavičky v rohu, napůl skryté ve stínu. Lily

ztuhla a zdálo se jí, že nemá v plicích žádný vzduch. To dítě bylo dokonalou kopií své matky. Ve vážné tváři velké tmavé oči, v rukách držela panenku. Stála ve stínu a pozorovala, co tam všichni ti dospělí dělají. Nikdo si jí ani nevšiml, protože byla tichá jako myška.

„Nicol,“ zvolala Lily přiškrceným hlasem. „Och bože.“ Alex ji nechal jít, ale holčička couvla. Lily zabolelo v krku a po tvářích se jí začaly kutálet slzy. „Ty jsi moje dítě. Moje Nicol.“ Klekla si k dítěti. „Sono qui,“ šeptala jí. „Tak dlouho jsem čekala, až tě budu mít v náručí. Pamatuješ si na mě? Jsem tvá maminka. Lo sono tua mama, capisci?“

Dítě se na ni chvíli dívalo. „Mama?“ opakovalo tenkým hláskem.

„Ano, ano…,“ zavzlykala Lily, popadla ji do náručí a pevně ji držela. „Och, Nicol… To je krásné, tak krásné…,“ shýbla se k ní, čuchala jí kudrnaté vlásky a mumlala si. „Už je to pryč. Je konec.“ Nicol pomalu zvedla malou ručičku a pohladila Lily po tváři, pak na spáncích a nakonec po vlasech. Lily ji líbala po ušmudlané tváři a konečně pocítila klid.

Alex je pozoroval se sevřeným hrdlem. Nikdy neviděl Lilyinu tvář tak něžnou, tak mateřskou. Jeho láska k ní se měnila v hluboký cit. Dosud nevěděl, že je ho schopen. Nikdy by ho nenapadlo, že štěstí někoho jiného by mohlo tolik znamenat pro jeho vlastní štěstí. Nemotorně se otočil, aby své city skryl.

Nathan si je taky spokojeně prohlížel. „Alexi, tohle je dobrá příležitost si promluvit o novém rozpočtu lorda Fitzwilliama, o částce na boj proti kriminalitě, která nám umožní otevřít další tři kanceláře. Potřebuju…“

„Cokoliv chceš,“ vyhrkl chraplavě Alex.

„Ten rozpočet bude čelit velké opozici v parlamentu…“

„Budeš ty peníze mít,“ přísahal Alex s odvrácenou tváří. Přetřel si rukávem vlhké oči. „I kdybych měl zkroutit každou paži v parlamentu, budeš je mít.“

14

Alex překvapeně vzhlédl od novin, když Burton ohlásil příchod pana Cravena. Zatím spolu všichni trávili příjemné ráno. Alex si četl noviny a občas si s Lily a Nicol na podlaze stavěli kostky.

„Pozvěte ho dál,“ pokynula Lily Burtonovi a omluvně se podívala na Alexe. „Zapomněla jsem ti říct, že Derek se dnes zastaví, aby se seznámil s Nicol.“

Alex se mírně zamračil, postavil se a díval se na Nicol, která honila kocoura po pokoji. Lily sebrala pár hraček a s úsměvem ji napadlo, že Alex jich kupuje příliš. Nicol teď měla všechny možné panenky, houpacího koně a. mnoho dalších – a k Lilyině nelibosti i malovaný bubínek.

Nicol si nejraději hrála na schovávanou. To si prostě zmizela a za čas se někde vynořila a smála se do jejich úzkostlivých tváří.

Lily měla nejdřív strach, že Giuseppe dceři ublížil, ale časem její strach zmizel a ona se uklidnila. Nicol měla veselou povahu, byla jako malé sluníčko. Velice si oblíbila Henryho a pořád vyžadovala, aby ji nosil, a na oplátku ho tahala za jeho blonďaté kučery.

Do salonu vstoupil Derek a Lily k němu spěchala a objala ho. Trochu ho tím přivedla do rozpaků. „Ne před tvým manželem, cikánko.“

Alex k němu přišel a podal mu ruku. „Dobré ráno, milorde,“ ironicky se usmál Derek. „Obvykle mě v takových nóbl salonech nepřijímají.“

„Tady jste kdykoliv vítán,“ řekl příjemně Alex. „Vy jste mi přece taky nabídl svůj byt.“ Na to se Derek zazubil a Lily prudce zrudla.

Derekův zrak se upřel na Nicol, která po něm zvědavě pokukovala. „Pojď pozdravit strýčka Dereka, slečno Nicol.“

Nicol na něho váhavě hleděla a pak se rozběhla k Alexovi a objala ho kolem nohy. A na Dereka se mile ušklíbla.

„Je trochu stydlivá,“ zasmála se Lily. „A navíc si oblíbila blonďáky.“

„To tedy nebudu mít štěstí,“ poznamenal lítostivě Derek.

„Je překrásná, cikánko. Stejně jako její matka.“

Alexe trochu píchlo žárlivostí u srdce, i když věděl, že k tomu není důvod. Zklamaně stiskl zuby. Všechno by bylo snadnější, kdyby s Lily obnovili svůj manželský vztah. Naposledy spolu spali před tím, než ji objevil samotnou s Gavazzim. Od té noci byla Lily úplně pohlcena myšlenkami na dítě. Málokdy ji pouštěla z očí a v noci se často budila a chodila se na ni dívat. Alex neprotestoval a po tom, čím jeho žena prošla, ji nechtěl k ničemu nutit. Ale nikdy po ní nepřestal toužit, a kdykoliv na ni jen pomyslel, cítil, jak jeho tělo na ni reaguje.

Popravdě ani nechápal, co vlastně Lily chce. Vypadala tak spokojeně, zatímco on zoufale toužil vědět, jestli ho má ráda, jestli ho ještě potřebuje, ale byl zticha, protože se rozhodl, že další krok musí udělat ona, i kdyby ho to stálo sto let celibátu. Proklínal každou noc, kdy se vracel do své osamělé postele. A když usnul, celou noc se mu o ní zdálo.

„… musím odejít,“ říkal právě Derek.

„Ne, zůstaň na oběd,“ protestovala Lily.

Derek její prosbu ignoroval a zazubil se na Alexe. „Dobrý den, milorde. A přeju vám hodně štěstí. S těmito dvěma ho budete potřebovat.“

„Děkuju,“ odpověděl suše Alex.

Lily ho vyprovodila a Derek ji bratrsky políbil na čelo.

„Kdy přijdeš do herny? Bez tebe to tam není ono.“ Lily sklopila oči. „Někdy s Alexem zajdeme.“

„Tak ji máš zase zpět,“ poznamenal Derek.

Lily přikývla. „Dereku, nikdy bych ty dva roky nepřežila, kdyby nebylo tebe. Děkuju ti.“ A věděla, že se tímto loučí s jejich přátelstvím, které už nikdy nebude takové, jak bylo.

*

Kocour se na Nicol díval přivřenýma očima, zasyčel a sekl ji packou. Nicol otevřela ústa a začala kvílet. Alex ji vzal do náručí, hladil ji a utěšoval. „Kocour tě škrábl, zlatíčko?“

„Ano,“ vzlykala. „Ošklivý, ošklivý.“

„Ukaž, podívám se. Víš, on nemá rád, když ho taháš za ocas.“ A políbil jí malý škrábanec. Nicol brzy na bolest zapomněla.

Lily je ze dveří pozorovala a cítila, jak toho muže celým svým srdcem miluje. Až do této chvíle si neuvědomila, že chce být jejímu dítěti skutečným otcem. Neměla právo to očekávat. Ale on měl tolik lásky na rozdávání. A nikdy by nedával vinu dítěti za nešťastný začátek jeho života. Chtěla s ním strávit celý život a dát mu všechnu lásku a radost, které je schopná.

Koutkem oka si všimla služky a požádala ji, aby dala Nicol spát.

„Pane,“ zeptala se ostýchavě Lily. „Mohla bych si s vámi promluvit o samotě?“ Alex se zamračil, ale šel za ní. Když dorazili do ložnice, Lily zavřela dveře a zamkla. Najednou to mezi nimi zajiskřilo. Alex se ani nehýbal. Šla k němu a začala ho svlékat.

„Já jsem tě hrozně zanedbávala, že?“ šeptala.

Alex byl bez sebe vzrušením, ale pořád se nehýbal. „To nevadí,“ podařilo se mu říct.

„Vadí.“ Lily pokračovala. „Já tě miluju, Alexi. Až do této chvíle jsem se ti to bála říct. Myslela jsem si, že mě kvůli mé dceři pošleš pryč.“

„To bych neudělal, Lily. Zabilo by mě, kdybych musel žít bez vás. Chci být Nicol otcem a chci být tvým manželem. Poslední dobou jsem skoro umřel touhou po tobě.“ Zabořil jí ústa do šíje. „Lily, má lásko…“

„Já tě miluju, Alexi,“ zašeptala. „Miluju tě.“

Alex ji líbal po celém těle a Lily mu obtočila nohy kolem pasu. Celá se zachvěla, když do ní Alex prudce vnikl a začal se pohyboval s hladem muže, který miluje svou ženu. V té chvíli pro ně neexistovalo nic než oni dva a jejich láska.

Pootevřenými okny se dral dovnitř čerstvý podzimní vzduch. Lily se zachvěla a schoulila se do náručí svého manžela. Byli na lovu u lorda a lady Farmingtonových. Lily si lítostivě povzdechla, když si uvědomila, že brzy bude čas vstát.

„Unavená?“ zeptal se Alex.

„V noci jsme toho moc nenaspali,“ zamumlala.

Znovu se na ni usmál. „To nikdo.“ Odpočívali v posteli a naslouchali zvukům. Lily Alexe rozesmála, když poukázala na to, že jsou jednou z mála manželských dvojic, kteří chtějí spát v posteli spolu, a ne s někým jiným. Aby Alex dokázal, jak moc je rád v její společnosti, milovali se skoro celou noc.

Diskrétní zaklepání na dveře jim připomnělo, že je čas se oblékat. Alex vstal a připravil si košili a vestu, zatímco Lily se neobvykle loudala. Opřela se o loket a pozorovala ho.

Alex přestal a tázavě se na ni podíval.

„Drahoušku,“ pomalu řekla. „Nemyslím, že bych dnes měla jet na lov.“

„Cože?“ Zapnul si kalhoty, přišel za ní, posadil se na okraj postele a zamračil se. „Proč ne?“

Zdálo se, že si opatrně vybírá slova. „Myslím, že bych neměla.“

„Lily.“ Vzal ji za ramena a přitáhl si ji jemně k sobě. „Ty víš, že nemám moc rád, když jezdíš na hon – nesnesu pomyšlení ani na jedinou modřinu, kterou bys mohla mít. Ale já vím, jak ráda lovíš, a já tě nechci o tu radost připravit. Pokud budeš opatrná a nebudeš tak skákat, nemám námitek.“

„Děkuji, drahoušku,“ s něžným úsměvem opakovala. „Ale nemyslím si, že by to bylo rozumné.“

Oči se mu zastřely opravdovými obavami. „Co se děje?“ tiše se ptal a prsty jí tiskl ramena.

Lily se na něho upřeně dívala, prstem mu přejela spodní ret. „Prostě ženy v mém stavu by se měly vyvarovat takových náročných činností.“

„Ženy v tvém…“ Udiveně zmlkl a zatvářil se nechápavě.

Tiše se usmála. „Ano,“ odpověděla na němou otázku v jeho očích.

Najednou ji k sobě pevně přitiskl a zabořil jí tvář do vlasů.

„Lily,“ nadšeně mumlal, zatímco ona se tiše smála. „Jak se cítíš?“ ptal se a odsunul ji, aby se na ni mohl pořádně podívat.

„Jsi v pořádku, drahoušku? Jsi…“

„Všechno je perfektní,“ ujistila ho a zvedla obličej, aby ji mohl líbat.

„Ty jsi perfektní.“ Pobaveně zavrtěl hlavou. „Víš to určitě?“

„Už jsem to jednou zažila,“ s úsměvem mu připomněla.

„Ano, jsem si jistá. Oč se chceš vsadit, že je to kluk?“ Alex sklonil hlavu a šeptal jí do ucha.

Lily se hrdelně zasmála. „To je všechno?“ provokovala. „To jsem si myslela, že jsi větší hazardér.“ Usmála se, stáhla ho dolů a objala ho kolem krku. „Pojďte blíž, můj lorde, a uvidíme, jestli bychom nemohli sázku zvýšit.“