Lisa Kleypas

Gamblers 02. Sním o tobě

Ve stínu stála osamělá ženská postava. Opírala se o zeď oprýskané noclehárny a ramena měla shrbená, jako by byla nemocná. Derek Craven, který přicházel od zadních dveří herny, po ní sjel tvrdýma zelenýma očima. V ulicích Londýna nebyl takový obrázek ničím neobvyklým a zvlášť v některých oblastech se dalo lidské utrpení spatřit ve všech možných podobách. Tady, poměrně blízko nádhery paláce svatého Jakuba, byly oprýskané budovy jen hromadou špíny. Toto místo se hemžilo žebráky, prostitutkami, podvodníky a zloději. Lidmi, jako byl on sám.

Žádnou slušnou ženu by tady člověk nenašel, zvlášť po setmění. Ale pokud to byla prostitutka, byla dost podivně oblečená. Šedý plášť, vpředu rozepnutý, odhaloval tmavé šaty, upnuté až ke krku. Z kapuce jí vyklouzla kadeř vlasů neurčité hnědé barvy. Možná čekala na svého zatoulaného manžela, ale taky to mohla být mladá prodavačka, která zabloudila.

Lidé se na ženu letmo dívali, ale míjeli ji, aniž změnili krok. Jestli tady zůstane stát déle, mohli by ji znásilnit nebo okrást, či dokonce zbít nebo i zabít. Gentleman by k ní zašel, zeptal se, jestli je v pořádku, a zajímal se o její bezpečí.

Ale on žádný gentleman není. Derek se odvrátil a kráčel dál po rozbitém chodníku. Vyrostl na ulici – narodil se v kanále, vychovala ho skupina zpustlých prostitutek a v mládí ho vzdělávali kriminálníci všeho druhu. Dobře ovládal způsob, jak týrat neopatrné, jak několika rychlými hmaty oloupit muže nebo mu zmáčknout krk. Zeny byly často používány jako volavky, dělaly zed nebo dokonce i

samy útočily. Hebká ženská ruka dokázala pořádně ublížit, když držela železný klacek nebo punčochu s půlkulovou či kilovou koulí. Za nějakou chvíli si Derek uvědomil, že blízko za sebou slyší kroky. Zněly tak divně, až ho zamrazilo. Dvoje těžké mužské kroky. Úmyslně změnil tempo a ony se přizpůsobily. Nějací muži ho sledovali. Možná je poslal jeho konkurent, Ivo Jenner, aby vyvolali hádku. Tiše zaklel a začal zatáčet za roh.

Podle jeho očekávání se na něho vrhli. Rychle se obrátil a kryl si obličej pěstmi jako boxer. Spoléhal na instinkt a léta zkušeností, přesunul váhu na jednu nohu a druhou nohou kopl jednoho z útočníků do žaludku. Muž překvapeně zalapal po dechu a zavrávoral. Derek se otočil, vyrazil hákem po druhém muži, ale bylo příliš pozdě… Do zad a do hlavy ho udeřilo něco kovového. Rána ho omráčila a on ztěžka padl na zem. Dva muži přelezli přes jeho kroutící se tělo.

„Udělej to rychle,“ řekl tiše jeden. Derek cítil, jak se mu hlava zaklání dozadu. Vyrazil sevřenou pěstí, ale přitiskli mu paži na zem. Na tváři ucítil říznutí, v uších slyšel ohlušující řev a oči a ústa mu zaplavilo mokré horko… jeho vlastní krev. Zasténal a pokusil se osvobodit od tupé bolesti. Stalo se to moc rychle. Nedokázal je zastavit. Vždycky se bál smrti, protože podvědomě věděl, že takhle nějak přijde. Ne v míru,ale plná bolesti, násilí a temnoty.

Sára se zastavila, aby si prošla informace, které se jí zatím podařilo získat. Přes brýle zírala na nová slangová slova, která dnes v noci slyšela. Jazyk ulice se rok od roku rychle měnil a ten vývoj ji fascinoval. Opřela se o zeď, probírala se svými poznámkami a tužkou naškrábala pár oprav. Hazardní hráči nazývali karty listy a varovali se navzájem, aby si dávali pozor na chlupaté, což byli patrně policisté. Měla tam dvě slova, která označovala pouliční zloděje a rozdíl mezi nimi musela teprve zjistit. Tedy, měla by to zjistit… musí přece používat správné termíny. První dva romány, které napsala, Mathilda a Žebrák, byly ceněny pro její smysl pro detail. Nechtěla, aby ten třetí, zatím bez názvu, byl plný nepřesností.

Říkala si, jestli by muži, kteří přicházeli a odcházeli z herny, mohli její otázky zodpovědět. Většina z nich byla docela sešlá, byli neoholení a nemytí. Možná by nebylo moc moudré se jich na něco vyptávat – asi by jim nebylo vhod, kdyby je vytrhla z jejich večerních radovánek.

Na druhou stranu, potřebovala s nimi mluvit kvůli své knize. A Sára si vždycky dávala pozor, aby neposuzovala lidi jenom podle jejich vzhledu.

Najednou si všimla, že se na konci ulice rozléhá nějaký povyk. Pokoušela se zahlédnout, co se děje, ale ulice byla skryta ve stínu. Složila papír, schovala ho do kabelky a zvědavě se pustila dopředu. A prudce zrudla, když se k ní donesla záplava sprostých slov. V Greenwood Corners tak nemluvil nikdo, kromě starého pana Dawsona, když se na každoroční vánoční oslavě opil kořeněným punčem.

Bojovali tam spolu tři muži. Vypadalo to, že dva z nich drží třetího na zemi a bijí ho. Slyšela zvuk pěstí dopadajících na tělo. Sára se nejisté zamračila a pevně sevřela kabelku. Byla vystrašená jako králík. Nebylo by moc moudré se do toho zaplést. Byla tady jako pozorovatel, ne jako účastník. Ale ta ubohá oběť tak žalostně sténala… a najednou si s hrůzou uvědomila, že se v rukou útočníků zablýskla čepel nože.

Oni ho zavraždí!

Sára chvatně prohrabávala kabelku a hledala pistoli, kterou s sebou na svých výzkumných výpravách vždycky nosila. Ještě nikdy ji proti nikomu nepoužila, ale trénovala střelbu na terč na vesnickém poli jihovýchodně od Greenwood Corners. Vytáhla malou zbraň, natáhla kohoutek a chvíli zaváhala.

„Hej, vy tam!“ vykřikla a snažila se, aby to znělo silně a autoritativně.

„Okamžitě přestaňte!“

Jeden z mužů se na ni podíval, ale ten druhý ji ignoroval a znovu zvedl nůž. Vůbec ji nepovažovali za hrozbu. Skousla si ret, zvedla chvějící se ruku s pistolí a zamířila vlevo od nich. Nechtěla nikoho zabít – to by její svědomí neuneslo – ale možná je ten hlasitý zvuk vystraší.

Ruka se jí přestala chvět a Sára stiskla kohoutek.

Když ozvěna výstřelu utichla, otevřela oči, aby viděla výsledek svého úsilí. Ke svému úžasu si uvědomila, že jednoho z těch mužů neúmyslně zasáhla… ach bože, zřejmě do krku! Padl na kolena a rukama si svíral ránu, ze které prýštila krev. Najednou se zachroptěním padl dopředu. Druhý muž ztuhl strachem, ale Sára mu neviděla do tváře, protože ji měl ve stínu.

„Okamžitě běžte pryč,“ volala a hlas se jí třásl hrůzou. „Jinak… jinak vás taky budu muset zastřelit!“

Zdálo se jí, že se rozplynul ve tmě jako duch. Přikradla se ke dvěma tělům, která ležela na zemi. Zděšeně otevřela ústa a okamžitě je přikryla dlaní. Teď naprosto jistě viděla, že jeden z mužů je mrtvý. Obešla ho a pomalu přistoupila k druhému muži ležícímu na zemi.

Tvář měl celou od krve. Kapala mu z černých vlasů a vsakovala do náprsenky jeho večerního obleku. Dělalo se jí špatně při představě, že její pomoc přišla příliš pozdě. Sára vložila pistoli zpět do kabelky. Bylo jí zima a celá se chvěla. Za celých dvacet pět let života nic podobného nezažila. Dívala se z jednoho těla na druhé. Kéž by byl poblíž nějaký strážník nebo některý z těch nových výborně vycvičených detektivů. Něco by se mělo stát! Někdo by se tady měl rychle objevit! Prostupoval ji pocit viny. Pane bože, jak jenom bude moct žít s tím, co udělala?

Lítostivě a zároveň zvědavě se podívala na oběť přepadení. Bylo těžké rozpoznat rysy jeho zakrvácené tváře, ale byl to zřejmě mladý muž. Jeho oblečení bylo dobře ušité z toho druhu látek, které se daly koupit v Bond Street. Najednou si všimla, že se mu zvedá hrud. Překvapeně zamrkala. „P-pane?“ sklonila se k němu.

Prudce se posadil a ona hrůzou vypískla. Velká ruka ji popadla za živůtek a sevřela tak pevně, že se nemohla odtáhnout. Druhou ruku jí položil na tvář a jeho třesoucí se prsty jí zamazaly brýle krví. Po neúspěšném pokusu o únik se zhroutila vedle něho.

„Zneškodnila jsem ty útočníky, pane.“ Pokoušela se odtrhnout mu prsty ze svého živůtku, ale jeho sevření bylo jako ze železa. „Myslím, že jsem vám zachránila život. Pusťte mě… prosím…“

Dlouho trvalo, než odpověděl. Nakonec mu ruka klesla z její tváře a pomalu klouzala po paži, až našla její zápěstí. „Pomozte mi,“ chraplavě pronesl. Překvapil ji svou výslovností – nečekala, že někdo v tak vybraném oblečení bude mluvit jako nevzdělanec z východního Londýna.

„Bylo by lepší, kdybych zavolala pomoc!“

„Tady ne,“ lapal po dechu. „Huso. Oloupí nás… a zabijí bez mrknutí oka.“

Jeho hrubost ji urazila a Sára měla chuť podotknout, že trocha zdvořilosti by neuškodila. Ale musel mít hrozné bolesti. „Pane,“ pokračovala nejisté, „váš obličej… Jestli mi dovolíte vzít si z kabelky kapesník…“

„To vy jste vystřelila z pistole?“

„Bohužel ano.“ Odstrčila pistoli stranou a našla kapesník. Než ho stačila vytáhnout, sevřel jí ruku pevněji. „Pomůžu vám,“ tiše řekla.

Jemně mu otřela tvář a přitlačila složené plátno na ošklivou řeznou ránu, která vedla od obočí až do středu protější líce. Bude ho hyzdit. Jen kvůli němu doufala, že nepřijde o oko. Sykl bolestí a poprskal ji krví. Sára sebou trhla, chytila ho za ruku a jemně mu ji přitiskla na tvář. „Možná byste si to tady mohl přidržet. Výborně. A teď, jestli tady chvíli počkáte, pokusím se najít někoho, kdo by nám…“

„Ne.“ Nepouštěl její šaty a zabořil klouby prstů do měkké látky. „Já jsem v pořádku. Pomozte mi ke Cravenovi. Do St. James Street.“

„Ale já na to nemám dost sil, ani neznám tak dobře město…“

„Není to odsud tak daleko.“

„C-co ten muž, kterého jsem zastřelila? Nemůžeme tady jen tak nechat jeho tělo.“

Odfrkl si. „Ať ho čert vezme. Doveďte mě do St. James.“

Sáru napadlo, co by dělal, kdyby odmítla. Vypadal jako muž s výbušnou povahou. Bez ohledu na svá zranění byl pořád schopný jí ublížit. Ruka na její hrudi byla velká a velmi silná.

Sára si pomalu sundala brýle a schovala je do kabelky. Vklouzla mu rukou pod kabát, objala ho kolem štíhlého pasu a zrudla. Ještě nikdy neobjímala muže, kromě svého vlastního otce a Perryho Kingswooda, jejího skorosnoubence. A s žádným z nich se tak necítila. Perry byl celkem ve formě, ale vůbec se nemohl srovnávat s tímto velkým, kostnatým cizincem. Namáhavě se zvedala a zavrávorala, když se o ni muž opřel. Nečekala, že bude tak vysoký. Držel ji kolem ramen, tiskl si kapesník na tvář a slabě zasténal.

„Jste v pořádku, pane? Chci říct, můžete jít?“ Kuckavě se zasmál. „Kdo sakra jste?“

Sára udělala váhavý krok směrem k St. James a on klopýtal vedle ní.

„Slečna Sára Fieldingová,“ představila se a opatrně dodala: „Z Greenwood Corners.“

Zakašlal a vyplivl sliny smíchané s krví. „Proč jste mi pomohla?“ Sára si všimla, že jeho výslovnost se znatelně zlepšila. Teď mluvil skoro jako gentleman, ale pořád tam byl ten přízvuk. „Neměla jsem

jinou možnost,“ odpověděla a klesala pod jeho váhou. Jednou rukou

se chytil za žebra a druhou se o ni opíral. „Když jsem viděla, co ti muži prováděli…“

„Měla jste jinou možnost,“ drsným hlasem ji přerušil. „Mohla jste odejít.“

„Otočit se zády k někomu, kdo potřebuje pomoc? To je nemyslitelné.“

„Každý to tak dělá.“

„Ale ne tam, odkud pocházím, věřte mi.“ Všimla si, že míří ke středu ulice, a vrátila se s ním na okraj do stínu. Tohle byla nejpodivnější noc jejího života. Ani ve snu by ji nenapadlo, že půjde s cizím zmláceným mužem zanedbanou londýnskou čtvrtí. Sundal si z tváře kapesník a Sáře se ulevilo, když viděla, že rána už tolik nekrvácí.

„Měl byste tu ránu nechat zakrytou,“ řekla. „Musíme najít lékaře.“ Překvapilo ji, že se nezeptal na rozsah zranění. „Všimla jsem si, že máte dlouhou řeznou ránu přes celou tvář. Ale nezdá se mi, že by byla hluboká. Pokud se to dobře zhojí, váš vzhled to moc nepoškodí.“

„Na tom nezáleží.“

Ta poznámka zvýšila Sářinu zvědavost. „Pane, máte u Cravena přátele? Proto tam jdeme?“

„Ano.“

„Znáte se nějak s panem Cravenem?“

„}á jsem Derek Craven.“

„Ten pan Craven?“ Vzrušením vykulila oči. „Ten, který založil ten proslulý klub a pochází z podsvětí a… Opravdu jste se narodil v kanále, jak se povídá? Je pravda, že vy…“

„Nemluvte tak hlasitě, sakra.“

Sára nemohla uvěřit svému štěstí. „To je náhoda, pane Cravene. Právě pracuji na knize o hazardu. Proto jsem teď tady. Greenwood Corners není právě živé místo, a proto jsem se rozhodla, že pojedu do Londýna. Moje kniha bude vymyšlená, ale budou v ní popisy míst a lidí, kteří jsou nějak spojeni s hazardem…“

„Ježíši,“ zavrčel. „Cokoliv chcete – podělaná náhoda – jenom když budete zticha, dokud tam nedorazíme.“

„Pane…“ Sára ho odtáhla kousek stranou od malé hromádky štěrku, přes kterou by mohl klopýtnout. Věděla, že má bolesti, a tak se neurazila, když na ni byl hrubý. Ruka, která jí svírala rameno, se třásla. „Už jsme skoro na místě, pane Cravene. Budete v pořádku.“ Derekovi se točila hlava a měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Sevřel tu malou postavu vedle sebe pevněji a srovnal s ní krok. Nakláněl se k ní, až se uchem dotkl kapuce. Byl to divný pocit. Slepě šel s upovídanou malou cizí ženou a mohl jenom doufat, že ho vede správným směrem. Kdyby to uměl, modlil by se.

Na něco se ho ptala a on se jen s obtížemi soustředil na její slova.

„… měli bychom jít po předním schodišti, nebo jinými dveřmi…“

„Bočními dveřmi,“ mumlal přes kapesník. „Tamhle.“

„Páni! To je ale velká budova.“ Sára si obdivné prohlížela klub. Mohutná budova s dvěma křídly měla vpředu osm korintských sloupů a sedm trojúhelníkových štítů. Kolem dokola byla mramorová balustráda. Byla by ráda šla po předním schodišti a viděla proslulou vstupní halu s barevnými skly, modrým sametem a lustry. Ale pan Craven by se v tomto stavu pochopitelně nerad ukazoval před členy klubu. Vyšli po krátkém schodišti k těžkým dřevěným dveřím.

Derek popadl kliku a otevřel dokořán. Okamžitě k nim přiskočil jeden z jeho sluhů, Gill. „Pane Cravene?“ vykřikl mladík a díval se hned na zakrvácený kapesník na Derekově tváři, hned do Sářiných bystrých očí. „Panebože…“

„Zavolej Worthyho,“ zamumlal Derek. Protáhl se kolem Gilla a zamířil k malému, dřevem obloženému předpokoji. Točité schodiště vedlo do jeho soukromých pokojů. Zapřemýšlel nad počtem schodů a najednou kývl na Sáru, aby šla s ním.

Sára zaváhala. Překvapilo ji, že chce, aby mu pomohla. Podívala se na mladého sluhu, který už mizel v široké chodbě, pokryté kobercem.

„Pojďte,“ řekl nevrle Derek a znovu na ni kývl. „Myslíte, že tady budu stát celou noc?“

Okamžitě poslechla. Znovu jí položil ruku na ramena a spolu vyrazili po schodech nahoru. „Kdo je Worthy?“ zeptala se a vklouzla mu rukou kolem pasu.

„Moje pravá ruka.“ Derek měl pocit, jako by se mu do žeber zarýval tupý nůž. Tvář mu jen hořela. Slyšel se, jak mluví. Všechny ty roky učení se rozplynuly v dým a zůstal jenom silný přízvuk východního Londýna. „Worthy… on dělá všechno… pomáhá mi vést klub. Věřím mu… i svůj život bych mu svěřil.“ Klopýtl a barvitě zaklel.

Sára ho pevněji sevřela v pase. „Počkejte. Jestli upadnete, nemohla bych vás udržet. Musíme počkat na někoho silnějšího, kdo vám pomůže dojít nahoru.“

„Vy jste dost silná.“ Stiskl ji pevněji a znovu začal stoupat nahoru po schodech.

„Pane Cravene,“ bránila se Sára. Nemotorně šplhali dál. Sára byla bez sebe hrůzou z toho, že by mohl omdlít a skutálet se dolů ze schodů. Začala mu dodávat odvahu a říkala všechno, co ji napadlo, jen aby ho udržela v pohybu. „Už jsme skoro na místě… Pojďte, jste dost tvrdohlavý na to, abyste zdolal ještě pár schodů… Držte se…“

Těžce dýchala námahou, když vystoupili na poslední schod a dorazili ke dveřím jeho bytu. Prošli chodbou do obývacího pokoje, zdobeného metry švestkově modrého sametu a drahocenného brokátu. Ohromeně si všimla zlatem zdobené kůže na zdech, elegantních francouzských oken, z kterých byl nádherný výhled na město. Pan Craven jí mumlavě radil, kudy má jít, aby se dostali do ložnice. Pokoj byl potažen zeleným damaškem a obložen zrcadly. Stála v něm ta největší postel, kterou kdy viděla. Sára prudce zrudla, když si uvědomila, že ještě nikdy nebyla v pánské ložnici. Ale rozpaky ji přešly starostí o pana Cravena, který se skulil na postel tak, jak byl, oblečený a v botách. Natáhl se na záda, zasténal a znehybněl.

„Pane Cravene? Pane Cravene…“ Sára se nad něho sklonila a uvažovala, co má dělat. Omdlel. Jeho dlouhé tělo se nehýbalo, velké ruce měl stisknuté v pěst. Natáhla ruku a rozvázala mu ušpiněný nákrčník. Opatrně uvolnila látku a odtáhla mu kapesník z obličeje.

Rána vedla od pravého spánku, šla přes kořen nosu a dolů až k levé lícní kosti. Jeho rysy nebyly jen hrubé, byly taky silné a pravidelné. Pootevřenými rty viděla neuvěřitelně bílé zuby. Měděné krvavé skvrny pokrývaly jeho snědou pleť a tvořily škraloup na hustém obočí a dlouhých řasách.

Na druhé straně pokoje zahlédla umyvadlo. Rychle k němu běžela, nalila do něj ze džbánu trochu chladné vody a přenesla ho na noční stolek. Namočila kapesník, přitiskla mu ho na tvář a otřela krev a špínu. Když mu omývala oči a líce, chladná voda ho probrala. Chraplavě zasténal a zvedl husté řasy. Sára najednou zírala do žhavých zelených očí a v hrudi cítila něco zvláštního. Tolik ji fascinovaly, že nemohla ani mluvit, ani se hýbat.

Zvedl ruku, dotkl se jedné kučery, která jí vyklouzla ze sponky, a chraplavě řekl. „Vaše jméno… znovu.“

„Sára,“ zašeptala.

A v té chvíli vešli do pokoje dva muži, jeden z nich malý s brýlemi, ten druhý starší a vysoký. „Pane Cravene,“ řekl vážně ten malý.

„Přivedl jsem doktora Hindleyho.“

„Whisky,“ zaskřehotal Derek. „Ten hajzl ze mě skoro vyrazil duši.“

„Vy jste se bil?“ sklonil se k němu Worthy překvapeně. „Ale ne. Váš obličej.“ Odmítavě zíral na Sáru, která si tiskla ruce. „Doufám, že tato mladá žena za to stála, pane Cravene.“

„Nebil jsem se kvůli ní,“ vyhrkl Derek dřív, než mohla Sára zasáhnout. „Myslím, že to byli Jennerovi muži. Dva z nich měli kudlu a na ulici mě přepadli. Tato malá myška… vytáhla pistoli a jednoho parchanta zastřelila.“

„Dobře.“ Worthy se teď na Sáru díval mnohem vřeleji. „Děkuji vám, slečno. To od vás bylo moc statečné.“

„Vůbec jsem nebyla statečná,“ nesouhlasila s ním Sára. „Neměla jsem čas přemýšlet. Seběhlo se to moc rychle.“

„V každém případě jsme vám vděčni.“ Worthy zaváhal a pak dodal:

„Mám tady na starosti všechny problémy, které se dole mohou vyskytnout, stejně jako…,“ pohlédl na zkrvavené Cravenovo tělo a nepřesvědčivě dokončil: „… všechno ostatní, co vyžaduje mou pozornost.“

Sára se na něho usmála. Worthy vypadal moc hezky. Měl jemné rysy, řidnoucí vlasy na temeni hlavy a na nose mu seděly lesklé brýle. Vyzařovala z něho trpělivost a ji napadlo, že s ním jen tak něco nepohne. Spolu s lékařem se sklonili nad postelí, zuli Cravenovi boty a svlékli mu šaty. Sára se otočila a nesměle odvrátila zrak. Chtěla odejít z pokoje, ale Craven něco ostře řekl a Worthy ji zastavil.

„Myslím, že byste ještě měla zůstat, slečno…

„Fieldingová,“ zamumlala a sklopila oči. „Sára Fieldingová.“

Zdálo se jí, že ho to jméno zaujalo. „Znáte se nějak s S. R. Fieldingovou, tou spisovatelkou?“

„Sára Rose,“ řekla. „Kvůli utajení používám iniciály.“ Lékař k ní potěšené vzhlédl. „Vy jste S. R. Fieldingová?“

„Ano, pane.“

Zdálo se, že ho ta novina nadchla. „Jaká čest! Mathilda patří mezi mé oblíbené romány.“

„Byla to má nejúspěšnější kniha,“ skromně připustila Sára.

„Spoustu večerů jsme se ženou diskutovali o vašich teoriích v závěru románu. Vrhla se Mathilda z mostu proto, aby ukončila své trápení, nebo hledala vykoupení ze svých hříchů…“

„Promiňte,“ z postele zazněl ledový hlas. „Vykrvácím. Mathilda ať se jde bodnout.“

Sára se kajícně zamračila. „Promiňte. Doktore Hindley, prohlédněte prosím pana Cravena.“ Pohlédla na Worthyho. „Kde mám počkat?“

„Vedle v pokoji, když budete tak hodná. Můžete si zazvonit pro čaj a občerstvení.“

„Děkuji.“ Sára odcházela do obývacího pokoje a přemýšlela o tom, jak je možné, že Mathilda vzbuzuje takový zájem. Popularita té knihy ji vždycky udivovala. Ten příběh se dokonce hrál i na jevišti. Lidé diskutovali o povaze Mathildy, jako by to byla skutečná osoba, a bavili se nekonečnými debatami o konci románu. Poté, co vylíčila příběh dívky, která odešla z venkova a podlehla hříšnému životu prostitutky, Sára úmyslně nechala otevřený závěr. Na poslední stránce stojí Mathilda na londýnském mostě, tváří v tvář rozhodnutí skončit svůj zkažený život, nebo se věnovat práci pro jiné lidi. Čtenáři sami si mohou udělat názor na Mathildin osud. Sára si nemyslela, že je důležité, jestli Mathilda bude žít nebo zemře… Důležité bylo, že si uvědomila svůj špatný způsob života.

Sára si všimla, že její kabelka jí pořád ještě visí přes rameno. Hrábla dovnitř a našla brýle. Vyčistila je rukávem, nasadila si je na nos a vytáhla notýsek. „Bodnout se,“ přemítala a psala si neznámý výraz. Později se někoho musí zeptat, co přesně to znamená.

Pomalu si svlékla plášť a přehodila ho přes židli. Měla pocit, jako by se octla v momentálně prázdném lvím doupěti. Přistoupila k oknům, roztáhla těžké tmavomodré závěsy a odhalila pohled na ulici. Za těmi tenkými skly byl celý Londýn, svět zaneprázdněných lidí, pohroužených do svých vlastních životů. Otočila se do pokoje a dívala se na zlatá zrcadla, která zdobila zdi, a přepychový nábytek, čalouněný malovaným bílým sametem.

Stoly, zdobené polodrahokamy, byly plné čerstvých skleníkových květin. Pokoj byl překrásný, ale příliš extravagantní.

Sáře se víc líbil malý domek, ve kterém bydlela se svými rodiči. Za domkem byla zelinářská zahrada a ovocné stromy, o které se její otec pečlivě staral. Měli taky malý dvorek a výběh pro starého šedého koně, který se jmenoval Eppie. Jejich malý salon s vybledlým nábytkem byl neustále plný hostů. Rodiče měli spoustu přátel a skoro každý v Greenwood Corners je čas od času navštěvoval.

V porovnání s tím byl tady nádherný ale osamělý palác. Sára stála před olejomalbou představující římské bohy na nějaké dekadentní oslavě. Vyrušilo ji zasténání z vedlejší místnosti a kletba pana Cravena. Asi mu zašívali ránu na tváři. Sára se ty zvuky pokoušela ignorovat, ale po nějaké chvíli převážila zvědavost.

Přistoupila ke dveřím a uviděla doktora Hindleyho, jak se sklání nad hlavou pana Cravena. Spodní část těla, zakrytá bílým prostěradlem, se nehýbala, ale ruce se zatínaly v pěst, jako by chtěly lékaře odstrčit.

„Dali jsme vám tolik laudána, kolik jsme mohli, pane Cravene,“ poznamenal doktor Hindley a protáhl ránou další steh.

„Zatracený šmejd… nikdy na mě nezabírá. Víc whisky.“

„Kdybyste byl trpělivý, pane Cravene, bylo by to hotové za pár minut.“

Následoval další bolestivý sten. „Čert aby vás vzal i s vaší smradlavou, krvavou řezničinou!“

„Pane Cravene,“ přerušil ho chvatně Worthy. „Doktor Hindley dělá, co může, aby na vaší tváři napravil škody. Snaží se vám pomoct. Neodporujte mu, prosím.“

„To je úplně v pořádku,“ řekl klidně doktor. „Teď už vím, co od něho mohu čekat.“ A malými, opatrnými stehy spojoval okraje rány.

Na chvíli bylo ticho a potom Derek tlumeně zasténal. „Krucifix. Je mi fuk, jak to vypadá. Nechte mě na pokoji!“ A pokoušel se vstát z postele.

Sára okamžitě vešla do pokoje. Bylo jí jasné, že Craven je výbušný, ale musí se přemluvit, aby zůstal v klidu. Bylo by nepříjemné, kdyby nedovolil lékaři zachránit mu tvář tak, jak jen to půjde.

„Pane,“ energicky řekla, „vím, že je to nepříjemné, ale musíte nechat lékaře dokončit svou práci. Možná, že teď vám na vašem vzhledu nezáleží, ale později by mohlo. Kromě toho…“ Odmlčela se a významně dodala: „Velký, silný muž jako vy by přece měl umět snést trochu bolesti. Ujišťuji vás, že to není nic ve srovnání s bolestí, kterou musí snést žena při porodu!“

Derek si pomalu lehl zpět na matraci. „Jak to víte?“ zavrčel.

„Byla jsem jednou u porodu v Greenwood Corners. Trvalo to celé hodiny a má přítelkyně tu bolest snášela a ani nemukla.“

Worthy se na ni prosebně podíval. „Slečno Fieldingová, ve vedlejším pokoji by vám bylo líp.“

„Pokouším se pana Cravena rozptýlit hovorem. Mohl by zapomenout na bolest. Co mám udělat, pane Cravene? Zůstat, nebo odejít?“

„Mám snad na vybranou? Zůstaňte. A můžete mlít pantem.“

„Mám vám povídat o Greenwood Corners?“

„Ne.“ Derek stiskl zuby a potlačil zasténání. „O sobě.“

„Výborně.“ Sára se přiblížila k posteli, ale zůstala diskrétně opodál.

„Je mi dvacet pět let. Bydlím na venkově se svými rodiči…“ Odmlčela se, když uslyšela tlumené zasténání pana Cravena. Muselo ho to bolet.

„Pokračujte,“ ostře ji pobídl.

Sára horečnatě přemýšlela, co mu má dál povídat. „Dvoří se mi jeden mladý muž z vesnice. Oba máme rádi knihy, i když on má vytříbenější vkus. Neuznává takové romány, jaké já píšu.“ Přikradla se blíž a zvědavě na Cravena zírala. Nemohla mu sice vidět do tváře, ale měla docela dobrý výhled na jeho hrud, hustě porostlou tmavými chlupy. Ten pohled ji trochu vyděsil. Jediné mužské hrudníky, které kdy viděla, patřily holým řeckým sochám. Nad štíhlým pasem se jeho tělo rozšiřovalo až po mohutná svalnatá ramena, ale to všechno teď bylo samá modřina. „Pan Kingswood – tak se ten mladý muž jmenuje – se mi dvoří téměř čtyři roky. Doufám, že mě brzy požádá o ruku.“

„Čtyři roky?“

Sára se jeho posměšnému tónu bránila. „Máme nějaké problémy. Jeho matka je vdova a hodně se na něho spoléhá. Víte, oni spolu bydlí. Paní Kingswoodové se nelíbím.“

„Proč ne?“

„Víte… ona si vlastně myslí, že pro jejího syna není žádná žena dost dobrá. A vůbec se jí nelíbí, o čem ve svých románech píšu. O prostituci, o chudobě…“ Sára pokrčila rameny. „Ale o takových věcech by se přece mělo vědět.“

„Zvlášť když vám to vynese peníze, že?“

„Dost na to, abych sobě a rodičům dopřála pohodlný život,“ s úsměvem připustila. „Jste cynik, pane Cravene.“

Zasykl, když mu jehla propíchla kůži. „Vy byste byla taky, kdybyste poznala něco ze světa za hranicemi té vaší mizerné vesnice.“ Znovu mluvil tím svým příšerným způsobem.

„Greenwood Corners je moc hezké místo,“ jemně ho provokovala Sára. „A o světě toho vím celkem dost.“

Derek na chvíli zadržel dech a pak prudce vybuchl: „Krucifix, jak dlouho ještě…“

„Ještě pár stehů,“ zamumlal lékař.

Derek měl co dělat, aby se soustředil na hovor se Sárou. „Psát knihy o děvkách… Vsadil bych se, že jste ještě nikdy… s mužem nešukala.“ Doktor Hindley a Worthy ho začali kárat, ale Sára se tázavě usmála.

„Šukat…? Ještě nikdy jsem neslyšela, že by tomu tak někdo říkal.“

„Taky se v tomto prostředí nepohybujete dost dlouho.“

„To je pravda,“ vážně odpověděla. „Než bude můj výzkum hotový, budu sem muset ještě několikrát přijít.“

„Vy už sem nepřijdete,“ oznámil jí. „Nechápu, jak jste tam mohla tak dlouho zůstat. Zatracený malý blázne, potulovat se v noci v té čtvrti…“

„Tohle je poslední steh,“ prohlásil doktor Hindley a opatrně utáhl nit. Derek si úlevou oddechl a ztichl.

Worthy se na Sáru omluvně usmál. „Odpusťte panu Cravenovi. Je hrubý jenom k lidem, kteří se mu líbí.“

„Bude v pořádku?“ zašeptala.

„Určitě. On je velmi silný. Už přežil horší věci.“ Worthy se na ni pozorně podíval a pohled mu změkl. „Vy se chvějete, slečno Fieldingová.“

Sára přikývla a zhluboka se nadechla. „Myslím, že na tolik vzrušení nejsem zvyklá.“ Do této chvíle si neuvědomila, jak moc byla vyděšená. „To všechno se přihodilo tak rychle.“

„Musíte si na chvíli odpočinout,“ naléhal Worthy, „a uklidnit si nervy trochou brandy.“

„Ano… možná kapku, do čaje.“ Propletla si prsty. „Bydlím u přátel mých rodičů, u Goodmansových. Už je pozdě… mohli by mít strach…“

„Hned jak budete připravená, necháme vás kočárem dovézt, kamkoliv si budete přát.“

„Worthy!“ Přerušil je Derekův nabručený hlas. „Přestaňte zatraceně šeptat. Dejte té venkovské myši nějaké peníze a pošlete ji tam, odkud přišla.“

Worthy chtěl odpovědět, ale Sára ho lehkým dotykem paže zarazila. Napřímila se v ramenou a přistoupila k posteli. „Pane Cravene,“ klidně řekla, „jste velmi laskav, že mi nabízíte odměnu, ale já mám dost peněz. Ale byla bych vám velmi vděčná, kdybyste mi dovolil, abych si prohlédla váš klub a třeba se i na něco zeptala vašich zaměstnanců. Jak už jsem vám říkala, píšu román a vy byste mi mohl pomoct…“

„Ne.“

„Pane Cravene, to je rozumná žádost, když zvážíte, že jsem vám dnes v noci zachránila život.“

„Čerta starého jste zachránila.“

Sára byla zmatená. „Ale ti dva muži se vás pokoušeli zabít!“

„Kdyby to chtěli udělat, byl bych teď mrtvý.“

„Potom… vás chtěli… úmyslně poznamenat na tváři?“ Hrůzou couvla. „Ale proč by chtěl někdo něco takového udělat?“

„Pan Craven má hodně nepřátel,“ poznamenal Worthy znepokojeně.

„Zvlášť muže, který se jmenuje Ivo Jenner, jemuž patří podobný klub. Ale nečekal bych od něho, že provede tohle.“

„Možná ne,“ zamumlal Derek a zavřel oči. „Možná to byl někdo jiný. Worthy… vyprovoďte ji ven.“

„Ale pane Cravene,“ protestovala Sára.

„Pojďte,“ řekl Worthy a jemně ji odváděl od postele. Sára šla neochotně za ním do vedlejšího pokoje.

Když byl Derek o samotě, tiše a hořce se zasmál. „Aby tě čert vzal, Joyce,“ zašeptal a rukou se dotkl stehů na své tváři.

Hned jak doktor Hindley odešel, zazvonil Worthy pro čaj a prohrábl v krbu oheň. „A teď,“ začal mile a usadil se na židli poblíž Sáry, „si můžeme promluvit, aniž by nás někdo rušil.“

„Pane Worthy, mohl byste pana Cravena přesvědčit, že ho nebudu rušit ani mu nezpůsobím v klubu žádné problémy? Chci jenom pozorovat, co se tam děje, a zeptat se na pár věcí…“

„Promluvím si s panem Cravenem,“ ujistil ji Worthy. „A dovolím vám přijít do klubu zítra, zatímco bude pan Craven indisponován.“ Worthy se jejímu viditelnému vzrušení usmál. „Tohle privilegium ženám moc často neposkytujeme, víte, kromě několika málo večerů, kdy pořádáme plesy. Pouze jediné ženě bylo dovoleno překročit práh.“

„Ano, slyšela jsem o ní – říkali jí nezvladatelná Lily. Byla několik let milenkou pana Cravena, že?“

„Věci nejsou vždycky takové, jak vypadají, slečno Fieldingová.“

Přerušila je služka s čajem a jemnými chlebíčky. Worthy nalil Sáře šálek a přidal do něj pořádnou dávku brandy. Sára si položila šálek i s talířkem do klína, uždibovala chlebíček a měla pocit, že se pomalu probouzí z noční můry. Natáhla své vlhké nohy k teplému ohni a dávala pozor, aby neodhalila kotníky.

„Mám jenom jednu podmínku, kterou musíte dodržet,“ řekl Worthy a opřel se zády o židli. „Nesmíte se přiblížit k panu Cravenovi nebo se ho na něco ptát. Vlastně trvám na tom, abyste se mu vyhýbala. Jinak můžete mluvit v klubu s kýmkoliv. Všichni se budeme ze všech sil snažit vyjít vám vstříc.“

Sára se zklamaně zamračila. „Ale pan Craven by mi mohl pomoct. Moc ráda bych se ho na něco zeptala.“

„On se velmi snaží udržet si své soukromí a zapomenout na minulost. Věřte mi, nebude se s vámi chtít bavit o sobě.“

„A vy byste mi o něm nemohl něco říct?“ Sára usrkla čaje a s nadějí se dívala na Worthyho.

„To není tak jednoduché. Derek Craven je ten nejkomplikovanější muž, kterého znám. Umí být laskavý, ale…“ Worthy se napil brandy a pozoroval sytou jantarovou barvu ve sklenici. „Pan Craven se bohužel příliš často ukazuje jako muž se zničenou budoucností. Pochází z mnohem horšího prostředí, než si umíte představit, slečno Fieldingová. Ví jenom to, že jeho matka byla prostitutka, která pracovala v Tiger Bay, v přístavní ulici, kam chodili námořníci a kriminálníci. Porodila ho v kanále a nechala ho tam. Několik dalších děvek se nad ním slitovalo a prvních pět let života ho schovávaly v místních bordelech a veřejných domech.“

„Ach, pane Worthy,“ řekla Sára sevřeným hlasem. „Musí být hrozné vystavit dítě něčemu takovému.“

„Začal pracovat v pěti nebo šesti letech s kominíky. Když už byl na lezení po střechách moc starý, uchýlil se k žebrání, zlodějnám, práci v docích… Pak je tady období několika let, o kterém vůbec nemluví, jako kdyby ty roky nikdy neexistovaly. Nevím, co v té době dělal… ani to vědět nechci. Někdy v té době získal základní znalosti čtení a počtů. Než mu bylo dvacet, naučil se dost na to, aby se stal bookmakerem. Podle něj právě tenkrát dostal ten nápad, že jednou bude mít vlastní hernu.“

„To je pozoruhodný cíl na chlapce s takovým původem.“ Worthy přikývl. „Byl by to úžasný výkon, kdyby ve městě postavil nějakou malou hernu. Místo toho snil o vybudování tak exkluzivního klubu, že nejmocnější muži na světě se budou doprošovat, aby mohli být jeho členy.“

„A taky se mu to podařilo,“ obdivné pronesla. „Ano. Narodil se bez haléře…“ Worthy se odmlčel. „A vlastně i beze jména. A teď je bohatší než většina šlechty, která jeho klub navštěvuje. Nikdo doopravdy neví, co všechno pan Craven vlastní. Panství, domy, celé ulice s obchody a byty s nájemníky, kteří mu platí, soukromé umělecké sbírky, jachty, závodní koně… je to ohromující. A ví o každém halíři.“

„A čeho chce dosáhnout? Co vlastně chce?“

Worthy se mírně usmál. „To vám můžu říct jedním slovem. Víc. Nikdy není spokojený.“ Všiml si, že dopila, a ptal se, jestli chce další šálek.

Sára zavrtěla hlavou. Brandy, oheň z krbu a Worthyho klidný hlas způsobily, že se cítila ospalá. „Musím už jít.“

„Nechám přistavit kočár.“

„Ne, ne, Goodmansovi bydlí kousek odtud. Půjdu pěšky.“

„Nesmysl,“ přerušil ji rozhodně Worthy. „Je nerozumné, aby dáma chodila pěšky, zvlášť v noci. To, co se stalo panu Cravenovi, jenom dokazuje, v jakém nebezpečí byste se mohla octnout.“ Oba vstali. Worthy chtěl ještě něco dodat, ale nevydal ani hlásku, jen na ni udiveně zíral. Sářiny vlasy se uvolnily ze sponek a rudé záblesky z krbu tančily v těch nádherných kaštanových vlnách, které jí padaly na ramena. V její starodávné kráse bylo něco zvláštního, úchvatného, co bralo dech.

„Ve vás je něco, skoro jako z jiného světa…“ mumlal Worthy, jako by ani nevěděl, co říká. „Už dlouho jsem v ženské tváři neviděl takovou nevinnost.“

„Nevinnost?“ zavrtěla hlavou Sára a zasmála se. „Ach, pane Worthy, o neřesti a hříchu vím všechno…“

„Ale nijak vás to nepoznamenalo.“

Sára se zamyšleně kousala do rtu. „V Greenwood Corners se nikdy nic neděje,“ připustila. „Vždycky píšu o tom, co dělají jiní lidé. Někdy se mi až zoufale chce žit, prožít dobrodružství, cítit to všechno, a…“ Zmlkla a zašklebila se. „Sotva vím, co říkám. Co si o mně pomyslíte?“

„Myslím si,“ usmál se Worthy, „že pokud toužíte po dobrodružství, slečno Fieldingová, dnes jste začala dobře.“

Sáru to potěšilo. „To je pravda.“ A okamžitě vystřízlivěla. „Ten muž, co jsem ho zastřelila – neměla jsem v úmyslu mu ublížit.“

„Zachránila jste pana Cravena před hrozným znetvořením, pokud ne před smrtí,“ řekl Worthy jemně. „Kdykoliv se budete cítit provinile, musíte si tohle připomenout.“

Ta rada Sáře udělala dobře. „Dovolíte mi, abych se zítra vrátila?“

„Já na tom trvám.“

Kouzelně se na něho usmála. „No, v tom případě…“ Zavěsila se do něho a nechala se odvést po schodech dolů.

Derek ležel na posteli. Žilami mu proudilo laudánum a on po něm byl netečný a točila se mu hlava. Ale jeho bolest se nijak zvlášť nezmenšila, stejně jako znechucení nad sebou samým. Hořce se usmál. Skoro by si přál, aby na něm útočníci odvedli lepší práci. Místo toho ho jenom škrábli, takže nevypadal jako příšera, ale jako blázen.

Myslel na Joyce a čekal, že se dostaví pocit zrady, vzteku, čehokoliv. Místo toho ji chladně obdivoval. Aspoň na něčem jí záleželo tolik, aby začala jednat. I když to byla pouze její pýcha. Jemu, na druhé straně, nezáleželo na ničem. Měl všechno, co si kdy přál… bohatství, ženy, dokonce potěšení z toho, že takzvaní lepší lidé se dožadují vstupu do jeho klubu. Ale během posledních dvou let jeho dřívější nenasytná chuť zmizela a nezůstalo nic, jenom jeho vyhaslá duše.

Právě tento nedostatek citu ho přivedl do postele lady Joyce Ashbyové a nakonec ho dovedl k dnešnímu neštěstí. Joyce, se svým svůdným tělem, blond vlasy a kočičíma očima, vzbudila jeho zájem, a to se mu už dlouho nestalo. Zatoužil po ní a také ji dostal. Nemohl popřít, že si spolu užili spoustu zábavných nocí, plných rafinovaných her a smyslných nemravností… a to tedy bylo něco, když se on cítil nemravně. Derek nakonec ten vztah ukončil, znechucený jak sebou, tak jí. Vybavovaly se mu vzpomínky a on to všechno jako v drogovém omámení prožíval znovu.

„To nemyslíš vážně,“ řekla pobaveně Joyce. „Nikdy by ses mě nevzdal.“ Ležela na posteli a na zmuchlaných prostěradlech necudně vystavovala své nahé tělo. „Řekni, kdo přijde po mně? Nějaká tupá venkovská služka? Nebo snad začínající herečka s odbarvenými vlasy a červenými punčochami? Nemůžeš se k nim vrátit, Dereku. Máš teď lepší vkus.“

Derek se zašklebil, když uslyšel její sebevědomý hlas. „Vy namyšlené aristokratky se svými pozlacenými frndami! Myslíte si, že je to pro mě čest, když se vás můžu dotknout? Děvky s modrou krví, jako jsi ty, mi za to platívaly. Ty jsi to dostala zadarmo.“

Joyceina krásná tvář s úzkým, aristokratickým nosem a výraznými lícními kostmi se najednou zkřivila vzteky. „Ty prolhaný parchantě!“

„A kde jsem asi vzal peníze na to, abych otevřel svůj klub, co myslíš? Říkaly si mecenášky.“ Derek se na ni ušklíbl a natahoval si kalhoty.

Joyce se jízlivě zasmála. „Takže jsi nebyl nic než kurva? Mužská kurva?“ To pomyšlení ji evidentně vzrušilo.

„Kromě jiného.“ Zapnul si košili a díval se do zrcadla, aby si narovnal límec.

Joyce vyklouzla z postele a šla k němu. Na malou chvíli se zastavila u zrcadla a obdivovala své nahé tělo. V mladém věku ji provdali za postaršího ovdovělého hraběte, a tak své sexuální choutky uspokojovala s řadou milenců. Každé těhotenství hned ze začátku ukončila, protože si nechtěla dětmi pokazit postavu a hrabě už zplodil vhodné dědice se svou první manželkou. Joyce byla ve společnosti oblíbená pro svůj břitký vtip a krásu. Byla jako krásný dravec a zničila každou ženu, o které si myslela, že by mohla ohrozit její pozici. Joyce byla známá tím, že několika vhodně vybranými slovy a trochou pečlivě promyšlených náhod zneuctila nevinné ženy a zničila jejich dobrou pověst.

Derek se taky podíval do zrcadla a viděl to, co Joyce chtěla, a sice kontrast mezi jeho oblečeným tělem a její zlatobílou nahotou. Kdysi mu připadala jako nevinný anděl, ale postupně ji viděl, jak se mění v čarodějnici s rozcuchanými vlasy a zkřivenou tváří, jak křičí ve chvílích extáze a zatíná do něho své dlouhé nehty. Byla to ta nejchlípnější žena, kterou znal, vždycky ochotná udělat pro své potěšení cokoliv, jakoukoliv prostopášnost. Byli pěkný párek, pomyslel si ponuře, oba dva žili jenom pro uspokojování svých vlastních potřeb.

Joyce upřela své modré oči na jeho nehybnou tvář, hladila ho po plochém břiše a svou dlaní směřovala k rozkroku. „Pořád mě chceš,“ zapředla. „Cítím, jak moc. Jsi ten nejlepší milenec, jakého jsem kdy měla…“

Derek ji odsunul tak drsně, že padla zády na postel. Ihned zaujala milostnou pozici a čekala na něho. A překvapilo ji, když si uvědomila, že jí nehodlá vyhovět.

„Je konec,“ řekl rozhodně Derek. „Zaplatím všechny tvé dluhy v Bond Street. Vyber si nějaký šperk od toho malého žabožrouta, kterého máš tak ráda, a pošli mi účet.“ Nechal svůj černý hedvábný nákrčník volně viset kolem krku a vklouzl do kabátu.

„Proč to děláš? Chceš, abych tě prosila?“ Joyce se provokativně usmála. „Kleknu si před tebou na kolena. Jak by se ti to líbilo?“ Klesla na podlahu, naklonila svůj obličej k jeho nohám, ale Derek ji zvedl a popadl za ramena.

„Poslouchej mě, Joyce…“

„Ubližuješ mi!“

„Nelhal jsem ti. Nic jsem ti nesliboval. Jak dlouho si myslíš, že by tohle vydrželo? Oba jsme dostali, co jsme chtěli. A teď je konec.“ Zírala na něho. „Skončí to, až já budu chtít. Dřív ne.“

Derekův výraz se změnil. „Takhle je to,“ zasmál se. „To tvoje hrdost je raněná. Klidně si svým přátelům řekni, co chceš, Joyce. Řekni jim, že jsi to sama skončila. Je mi to jedno.“

„Jak se odvažuješ se mnou mluvit takovým nadřazeným tónem, ty hloupý nevzdělance! Vím, před kolika lidmi ses musel plazit, než ses dostal tam, kde jsi, a všichni to vědí! Do tvého klubu sice chodí gentlemani, ale nikdy tě nezvou do svých domů, ani na večírky. Nikdy s nimi nejíš u jejich stolů a nikdy nedovolí, aby ses přiblížil k jejich dcerám. A víš proč? Protože si tě neváží považují tě za něco, co si musí seškrábat z bot a hodit do kanálu, odkud jsi přišel! A myslí si o tobě, že jsi ten nejnižší z…“

„To není nic nového,“ řekl Derek a na tváři se mu objevil smutný úsměv. „To všechno vím. Setři si dech.“

Joyce na něho upřeně zírala a uvědomila si, že se ho její urážky vůbec nedotkly. „Ty nemáš žádné city, že ne? Proto ti nikdo nemůže ublížit

– protože uvnitř jsi mrtvý.“

„To je pravda,“ souhlasil zdvořile. „A taky ti na nikom nezáleží. Ani na mně.“

Podíval se na ni zářícíma zelenýma očima. I když neřekl ani slovo, odpověď byla jasná. Joyce se napřáhla a celou silou ho udeřila. Znělo to jako ostrý výstřel z pistole. Derek chtěl automaticky ránu vrátit, ale ruka se mu zastavila těsně u jejího obličeje. Pomalu ji stáhl dolů a tvář měl temnou a chladnou.

„Můžu tě přimět, abys mě chtěl,“ pokračovala chraplavě Joyce. „Jsou věci, které jsme spolu ještě nevyzkoušeli – nové hry, které bych ti mohla ukázat…“

„Sbohem, Joyce.“ Obrátil se a odcházel.

Jeho odmítnutí bylo urážlivě lhostejné, jako by odmítl další chod na hostině. Joyce prudce zrudla. „Ne,“ zavrčela. „Ty neodejdeš! Jestli je za tím jiná žena, vyškrábu jí oči!“

„Není to jiná žena,“ odpověděl sarkasticky. „Jenom nuda. Obyčejná nuda.“

Vyběhla z ložnice, pořád ještě nahá, a volala za ním, jak šel po schodech. „Okamžitě se vrať… nebo za to budeš každým dnem tvého

života pykat! Když tě nemůžu mít já, nebude tě mít nikdo! Rozumíš?

Za to mi zaplatíš, Dereku Cravene!“

Derek to vyhrožování nebral vážně – nebo mu to asi bylo jedno. Se svým životem si dělal to, co chtěl, a nikdy ho ani nenapadlo, že na konci dlouhé, úspěšné dráhy ho může čekat takové zklamání. Teď dosáhl všeho, co chtěl, a už nebylo nic, na co by se mohl těšit. Zatracená nuda. Před pár lety ani nevěděl, co to slovo znamená. Je to nemoc bohatých, napadlo ho a ironicky se usmál.

Sára se na návštěvu herny pečlivě oblékla. Vzala si na sebe nejlepší toaletu, kterou měla, z šedomodré síťované látky s třemi šikmými sámky nad lemem a krajkou zdobeným živůtkem. Neměla mnoho šatů, ale všechny byly z dobrého, solidního materiálu. Dávala přednost střihům, které nevyšly tak rychle z módy. Doufala, že ze šatů, které měla včera na sobě, se dají skvrny od krve odstranit. Byla to zvláštní scéna, když se Sára vrátila tak pozdě a navíc postříkaná krví. Vyděšené paní Goodmansové Sára mírným hlasem vysvětlila, že během výzkumu musí počítat s drobnými problémy. „Není třeba se znepokojovat – jenom jsem se zastavila, abych pomohla cizímu člověku.“

„Ale všechna ta krev…“

„Moje není ani kapka,“ ujistila ji Sára s úsměvem.

Nakonec se jí podařilo odvrátit pozornost paní Goodmansové k problému, jak skvrny odstranit. Potřely pastou ze škrobu a studené vody kabát i šaty. Dnes ráno je namočily do směsi z džinu, medu, měkkého mýdla a vody.

Sára si vyčesala si vlasy nahoru, upevnila je sponkami a přikryla kaštanové kučery ozdobným krajkovým čepečkem. Spokojena se svým vzhledem prohrabala jeden z kufrů a našla lehkou pelerínu. Pohledem ven zjistila, že je typicky chladný podzimní den.

„Sáro!“ donesl se k ní zmatený hlas paní Goodmansové. „Před domem zastavil nádherný kočár! Víš o tom něco?“

Sára šla zvědavě k předním dveřím a opatrně je pootevřela. Zahlédla černý lakovaný kočár, tažený ebenově černými koňmi, doprovázený jezdci, s kočím a lokajem, kteří byli oblečeni do jelenicových kalhot, redingotů a třírohých klobouků. Paní Goodmansová přišla za ní ke dveřím. Po celé ulici se odhrnovaly záclony a v oknech se objevovaly zírající obličeje. „Takový kočár v této ulici ještě nikdy nebyl,“ poznamenala paní Goodmansová. „Podívej se na Adelaidu Witherbaneovou – vypadá, jako by jí měly oči vypadnout! Sáro, co se to proboha děje?“

„Nemám ponětí.“

Nevěřily vlastním očím, když spatřily lokaje, jak jde po schodech ke dveřím. Měl dobře přes sto osmdesát centimetrů. „Slečna Fieldingová?“ ptal se uctivě.

Sára otevřela dveře. „Ano?“

„Pan Worthy pro vás poslal kočár.“

Paní Goodmansová se podezřívavě dívala ze Sáry na lokaje. „Kdo je pan Worthy? Sáro, má tohle něco společného s tvým včerejším záhadným chováním?“

Sára vyhýbavě pokrčila rameny. Paní Goodmansová byla bez sebe z jejího pozdního příchodu, neupraveného vzhledu a krvavých skvrn na oblečení. Na množství jejích otázek jí Sára jen mírně odpovídala, že se vlastně nic nestalo, že si nemusí dělat starosti, že jenom dělala výzkum pro svůj nový román. Nakonec to paní Goodmansová vzdala. „Vidím,“ nezřetelně poznamenala, „že to, co mi tvá matka psala, je pravda. Pod tím klidným povrchem se skrývá tvrdohlavost a tajnůstkářská povaha.“

„To že napsala má matka?“ překvapeně se ptala Sára.

„V podstatě ano. Psala, že máš ve zvyku dělat, cokoliv si zamaneš, bez ohledu na to, jak moc je to výstřední, a že zřídkakdy odpovídáš na otázky, které začínají slovy kde a kdy.“

Sára se jen ušklíbla. „Už dávno jsem se naučila lidem nic nevysvětlovat. Jinak je to svádí k domněnkám, že mají právo vědět o všem, co dělám.“

Připomněla si, co má v úmyslu, vzala si kabelku a rukavice a s lokajem odcházela. Paní Goodmansová ji dotykem paže zastavila.

„Sáro, myslím, že kvůli tvému bezpečí bych měla jít s tebou.“

Sára potlačila úsměv a byla si jistá, že starší žena umírá zvědavostí.

„To je od vás moc laskavé, ale není to nutné. Budu úplně v bezpečí.“ Šla ke kočáru a podívala se na vysokého lokaje. „To nebylo potřeba,“ zamumlala. „Chtěla jsem tam jít pěšky.“

„Jsme vám i s vozkou k službám, slečno Fieldingová. Pan Worthy trvá na tom, že po Londýně už nebudete chodit pěšky.“

„Opravdu potřebujeme mít ozbrojený doprovod?“ Sáru celá ta pompéznost uvedla do rozpaků. Ten kočár by byl mnohem vhodnější pro vévodkyni než pro spisovatelku z malé vesnice.

„Obzvlášť ten doprovod. Pan Worthy říkal, že máte tendenci chodit na nebezpečná místa.“ Dvorně otevřel dveře a pomohl jí po malých, kobercem potažených schodech. Sára se smutně usmála, posadila se na sametové polštáře a upravila si sukně.

Když dorazili do herny, majordomus ji velmi zdvořile uvedl do vstupní haly, kde se okamžitě s galantním úsměvem objevil Worthy a pozdravil ji jako starou přítelkyni. „Vítejte v klubu, slečno Fieldingová!“

Sára se zavěsila do nabízené paže a vstoupili dovnitř. „Jak se dnes daří panu Cravenovi?“

„Nemá chuť na jídlo a ty stehy taky nevypadají moc hezky, ale jinak je celkem v pořádku.“ Worthy pozoroval Sáru, která se uprostřed obrovské vstupní haly otočila kolem dokola a na tváři měla ohromený výraz.

„Páni,“ bylo všechno, na co se zmohla. „Páni!“ opakovala. Takový přepych ještě nikdy neviděla. Strop z barevného skla, třpytící se lustry, pozlacené sloupy podél zdí, spousty těžkého tmavě modrého sametu. Aniž odtrhla oči od té nádhery, po paměti hrábla do kabelky a vylovila svůj poznámkový blok.

Rychle psala, zatímco Worthy mluvil. „Řekl jsem o vás zaměstnancům, slečno Fieldingová. Ochotně vám poskytnou všechny informace, které si budete přát.“

„Děkuji vám,“ nepřítomně odpověděla, upravila si brýle a pokukovala po hlavicích sloupů. „To jsou jónské sloupy, že?“

„Mramorové, jak říkal architekt.“

Přikývla a pokračovala v psaní poznámek. „Jak se jmenoval? Vypadá to jako něco od Nashe.“

„Ne, pan Craven si myslel, že Nash nemá dost velkou představivost. Kromě toho byl Nash poměrně starý a měl plné ruce práce s projekty pro krále. Místo něho si pan Craven vybral mladého architekta, Grahama Gronowa. Dal Gronowovi jasně najevo, že si přeje budovu tak nádhernou, aby předčila Buckinghamský palác.“

Sára se smála. „Pan Craven nedělá nic polovičaté, že ne?“

„Ne,“ odpověděl smutně Worthy. Ukázal na dveře do hlavní herny.

„Myslím, že bychom mohli začít s prohlídkou klubu.“

Zaváhala. „To by bylo hezké, ale nechtěla bych, aby mě viděli nějací návštěvníci.“

„Nebojte se, slečno Fieldingová. Na to je moc brzy. Ti nejelegantnější Londýňané nevstávají před polednem.“

„Já ráda vstávám, když slunce vychází,“ řekla mile Sára a šla za ním.

„Nejlíp se mi přemýšlí ráno a kromě toho…“ Zmlkla a hned nato vykřikla, když vešla do osmihranné místnosti. Vykulila oči a zírala na kupolovitý strop. Byla na něm nádherná štuková výzdoba a visel z něj ten nejkrásnější lustr, který kdy viděla. Hlavní hrací stůl byl umístěn přesně pod kupolí. Sára tiše vnímala atmosféru místnosti. Skoro až cítila tisíce dramat, která se tady odehrála. Štěstí získané a ztracené, vzrušení, vztek, strach, divoká radost. Najednou ji napadlo

několik myšlenek, které by mohla použít ve svém románu, a zatímco Worthy trpělivě čekal, Sára psala tak rychle, jak to jenom bylo možné. Najednou měla zvláštní pocit, jako by ji vzadu na krku něco zamrazilo. Pohyb tužky se zpomalil. Dokončila větu a podívala se k prázdným dveřím, ale něco ji přinutilo vzhlédnout nahoru k balkónu. Zachytila stín někoho, kdo odcházel… kdo je pozoroval. „Pan Craven,“ řekla potichu. Tak tiše, že ji Worthy neslyšel.

Ten viděl, že přestala psát, a pokynul jí k východu na druhé straně místnosti. „Můžeme pokračovat?“

Navštívili jídelnu a místnosti s občerstvením, dlouhou řadu bohatě vybavených karetních místností, kuřáren a pokojů s kulečníkovými stoly, a tajný sklep, kde se mohli schovat členové klubu pro případ policejní razie. Povzbuzován Sářinými otázkami jí Worthy vyprávěl všechno o spletitostech hazardu, architektuře budovy a dokonce o tom, jaká jídla a vína podávají.

Během celé prohlídky měla Sára pocit, že je někdo sleduje. Často se ohlížela přes rameno a myslela si, že by je mohl pozorovat ze dveří nebo za sloupem. Jak ubíhal čas, všímala si stále většího počtu sluhů, kteří pobíhali sem a tam. Spousta služek přecházela z pokoje do pokoje a nosila mopy s dlouhou rukojetí, kbelíky a hromady hader na mytí a čištění. Leštily se dveře, zametaly koberce, čistily krby a důkladně utíral prach na nábytku.

„Jak dobře je to všechno organizováno,“ poznamenala Sára, když šli nahoru po velkém hlavním schodišti s pozlacenou balustrádou.

Worthy se hrdě usmál. „Pan Craven požaduje určitou úroveň. Zaměstnává skoro stovku sluhů, aby klub šlapal jako hodinky.“ Každé ze šesti schodišť ústilo do dlouhé chodby. Sára si všimla, že Worthy zrudl, když se ho ptala, k čemu jsou ty pokoje. „V některých bydlí služebnictvo,“ rozpačitě řekl. „V některých občas bydlí naši hosté. Hodně z nich používají… hm… místní prostitutky.“

Sára věcně přikývla, protože přesně věděla, co to znamená. Po tom, co sbírala informace pro Mathildu, byla proti této formě prostituce. Cítila s ženami, které byly tímto systémem zotročovány. Jakmile se jednou na tuto cestu dostaly, bylo těžké, pokud ne nemožné, vrátit se zpět. Psala o prostitutkách se soucitem, protože chtěla ukázat, že nejsou tak nemorální, za jaké je lidé považovali. Nelíbilo se jí, že pan Craven chtěl své bohatství zvýšit tímto způsobem – bylo to mnohem nechutnější než hazard. „Kolik pan Craven získává od těchto žen?“ zeptala se.

„Nebere si od nich nic, slečno Fieldingová. Jejich přítomnost dodává klubu atmosféru a slouží jako další lákadlo pro zákazníky. Všechny peníze, které ty dámy vydělají, jsou jejich. Pan Craven jim taky poskytuje ochranu, nemusí mu platit za ubytování a taky mají mnohem lepší klientelu, než by patrně našly na ulici.“

Sára se ironicky usmála. „Lepší? Tím si nejsem tak jista, pane Worthy. Z toho, co jsem slyšela, jsou aristokrati stejnými odborníky v týrání žen – a v šíření nemocí – jako chudí muži.“

„Možná byste si s nimi chtěla promluvit. Určitě vám řeknou o výhodách i nevýhodách práce v klubu. Budou k vám upřímné. Mám pocit, že vás považují za hrdinku.“

Sáru ta poznámka překvapila. „Mě?“

„Když jsem jim vysvětlil, že jste autorka Mathildy, docela je to nadchlo. Když měly volno, četla jim ten román Tabitha. Nedávno ho viděly na jevišti.“

„Mohla bych se s některými z nich setkat teď?“

„Teď obvykle spí. Ale možná později.“

Přerušil je podrážděný ženský hlas. „Worthy! Worthy, ty zatracený lenochu, po celém klubu tě hledám!“ Chodbou k nim spěchala žena, oblečená pouze do mírně průhledného, zmuchlaného bílého župánku. Byla přitažlivá, i když její drobná tvář byla poznamenaná roky těžkého života. Kudrnaté kaštanové vlasy, velmi podobné těm Sářiným, jí padaly dolů na ramena a po zádech. Sotva se na Sáru podívala.

Sára by s ní ráda prohodila pár slov, ale ze svých předcházejících zkušeností s prostitutkami věděla, že potřebují velkou dávku přátelského uklidňování, než jsou ochotny se bavit s někým takovým, jako je ona. Ať už z úcty, pohrdání či ze studu, obvykle se nedokázaly podívat do očí slušné ženě.

„Tabitho,“ řekl klidně Worthy. „Co se děje?“

„Zase ten lord F.,“rozhořčeně odpověděla. „Ten mizerný starý kozel! Včera večer si vzal Molly a slíbil, že jí zaplatí za celou noc. A teď chce zmizet bez placení!“

„Postarám se o to,“ ujistil ji klidně Worthy. Mrkl na Sáru, která si psala poznámky. „Slečno Fieldingová, omluvíte mě na chvilku? Vpravo od vás je galerie, plná nádherných maleb. Je to soukromá sbírka pana Cravena.“

„Jen jděte, prosím,“ naléhala na něho Sára.

Tabitha najednou ožila. „To je ona?“ zeptala se Worthyho. „To je Mathilda?“

„Ach ne,“ řekla Sára. „Napsala jsem román, který se jmenuje

Mathilda.“

„Takže ji znáte? Je to vaše přítelkyně?“

Sára zrozpačitěla. „Ne tak docela. Víte, Mathilda je vymyšlená postava. Není skutečná.“

Vysloužila si tím Tabithin ostrý pohled. „Není skutečná? Všechno jsem si o ní přečetla. A znám děvčata, která se s ní setkala. Pracují ve stejné ulici, odkud ji unesl lord Aversley.“

„Vysvětlím vám to takhle…“ začala Sára, ale Worthy zavrtěl hlavou, jako by to nemělo žádný smysl, a odvedl Tabithu pryč.

Sára se zamyšleně usmála a pomalu se blížila ke galerii. Na zdech visely malby od Gainsborougha, Kůň a jezdec od Stubbse, dvě práce od Rubense a nádherný Van Dyke. Přišla blíž k překrásnému portrétu a zvědavě na něj zírala. Obraz představoval ženu usazenou ve velkém křesle. Poblíž stála její mladá dcera a svou malou ruku měla položenou na matčině rameni. Ty dvě byly pozoruhodně krásné, s bledou pletí, tmavými kudrnatými vlasy a výraznýma očima. Něžná scéna na Sáru tak zapůsobila, že nahlas řekla:

„Nádhera… to by mě zajímalo, kdo jste?“

Sára si uvědomovala rozdíl mezi zářícím půvabem ženy na obraze a svou vlastní průměrnou přitažlivostí. Říkala si, že pan Craven je zvyklý na velmi krásné ženy – a věděla, že na ní nic exotického ani pozoruhodného není. Jaké by to bylo, kdyby ji muži považovali za neodolatelnou?

I když neslyšela žádný zvuk, poněkud znervózněla. Podívala se za sebe, ale nikdo tam nebyl. Opatrně si narovnala brýle a pomyslela si, že chová jako blázen. Procházela galerií dál a zblízka si prohlížela nádherné obrazy. Zdálo se jí, že jako všechno v klubu i ony byly vybrány, aby zapůsobily. Muž jako pan Craven možná stráví celý svůj život sbíráním cenných uměleckých děl, bohatě vybavených pokojů a nádherných žen… Všechno to byly známky jeho schopností. Ukryla svůj poznámkový blok do kabelky a pomalu z galerie odcházela. Myslela na to, jak by ve svém románu popsala klub a jeho majitele. Možná ho jenom trochu zromantizuje. Na rozdíl od těch, kteří předpokládali, že nemá žádný šarm ani ctnosti, mohla by napsat, skrýval tajnou lásku ke kráse a toužil ji vlastnit v její dokonalé formě, jako náhradu za…“

Najednou jí někdo silně stiskl paži a před jejíma očima se rozestoupila zeď. Někdo ji zvedl do vzduchu a odtáhl bokem, a to tak rychle, že jenom zalapala po dechu, když ji ta neviditelná síla odvlekla z galerie do tmy… tajné dveře… skrytá chodba. Ruce jí pomohly nalézt rovnováhu, jedna ji objala kolem pasu, druhá ji popadla za rameno. Sára ve tmě mrkala a pokoušela se mluvit.

Ale nevydala ze sebe nic jiného než ustrašené zapištění. „Kdo… kdo…“

Uslyšela mužský hlas, hebký jako samet. Nebo ten hlas spíš cítila, stejně jako horký dech na čele. Začala se prudce třást. „Proč jste tady?“ ptal se.

„Pane Cravene,“ rozechvěle zašeptala. „Je tady moc velká tma.“

„Já mám tmu rád.“

Zápasila s dechem. „Opravdu si myslíte, že bylo nutné mě tak vyděsit?“

„Neplánoval jsem to. Šla jste těsně vedle mě. Nemohl jsem si pomoct.“

Sářin strach vystřídalo pobouření. Vůbec mu nebylo líto, že ji vystrašil… Chtěl to udělat. „Vy jste mě sledoval,“ obvinila ho. „Celé dopoledne jste mě sledoval.“

„Včera večer jsem říkal, že vás tady nechci.“

„Pan Worthy tvrdil, že je to v pořádku.“

„Já jsem majitelem klubu, ne Worthy.“

Sára byla v pokušení mu vyčíst, jak moc je nevděčný, po všem, co pro něho udělala. Ale nepovažovala za moudré se s ním hádat, když tady byla chycená jako v pasti. Začala pomalu ustupovat dozadu, ke světlu, které prosvítalo nepatrně pootevřenými tajnými dveřmi.

„Máte pravdu,“ zamumlala tlumeným hlasem. „Máte úplnou pravdu. My-myslím, že už půjdu.“

Ale on ji nepustil, a tak musela zůstat na místě. „Prozradíte mi, jak vás napadlo napsat knihu o hazardu?“

Sára zamrkala a pokusila se sebrat všechen svůj zdravý rozum.

„No… u nás ve vesnici byl jeden chlapec. Moc milý, inteligentní hoch, který přišel k malému dědictví. Mohl by z toho pohodlně žít hodně let. Ale on se rozhodl, že se pokusí své bohatství zvětšit. Ne poctivým způsobem, ale hazardní hrou. Za jedinou noc přišel o všechno. Ve vašem klubu, pane Cravene.“

Lhostejně pokrčil rameny. „To se děje pořád.“

„Ale jemu to nestačilo,“ pokračovala Sára. „Hrál dál a byl si jistý, že s každým hodem kostek získá všechno, o co přišel. Prohrál svůj dům, koně a majetek, všechno, co mu zůstalo z peněz…

Stal se hanbou Greenwood Corners. Byla jsem zvědavá, co ho k takovému chování přimělo. Zeptala jsem se ho na to a on se přiznal, že nebyl schopný přestat. Plakal, když mi říkal, že po tom, co ve vašem klubu přišel o všechno, prodal někomu na ulici své boty a v nějaké mizerné herně hrál karty. Bosý. Pochopitelně jsem se začala zajímat o další životy, které byly zničeny kartami a kostkami. Bohatství, které se za noc promarní hazardem, by se dalo využít na mnohem vznešenější účely než je nacpávání vašich kapes.“

Vycítila jeho sarkastický úsměv. „Souhlasím, slečno Fieldingová. Ale jediná pitomá knížka sotva zastaví něčí hraní. Cokoliv napíšete jenom zvýší chuť k hazardu.“

„To není pravda,“ namítla ostře.

„Zabránila snad Mathilda někomu, aby chodil za děvkama?“

„Doufám, že je teď veřejnost posuzuje s většími sympatiemi.“

„Děvky vždycky za peníze roztáhnou nohy,“ klidně poznamenal, „a lidé budou pořád utrácet za sázky. Vydejte si svou knihu o hazardu a uvidíte, kolik dobra to způsobí. Uvidíte, jestli to někomu pomůže žít spořádaně. To bych spíš čekal, že mrtvola oživne.“

Sára zrudla. „Copak vás nikdy netrápí, když vidíte vycházet z klubu zlomeného muže, bez peněz, bez naděje, bez budoucnosti? Nemyslíte si, že i vy jste za to nějakým způsobem zodpovědný?“

„Nikdo je sem nevodí s pistolí v zádech. Přicházejí si do klubu zahrát. Poskytnu jim všechno, co chtějí. A vydělám na tom majlant. Kdybych to neudělal já, udělal by to někdo jiný.“

„Tohle je to nejsobečtější, nejnecitelnější prohlášení, které jsem kdy slyšela!“

„Narodil jsem se na ulici, slečno Fieldingová. Byl jsem tam opuštěn, vychován děvkami, krmen mlékem a džinem. Ti mizerní malí parchanti, které jste viděla, kapesní zloději, žebráci, podvodníci… byl jsem jedním z nich. Viděl jsem krásné kočáry kodrcat po ulici. Okny vináren jsem zíral na tlusté staré gentlemany, jak jedí a pijí, dokud nemají plná břicha. Uvědomil jsem si, že někde za těmi barabiznami je i jiný svět. A přísahal jsem si, že udělám cokoliv – cokoliv – abych si taky urval svůj díl. To je všechno, na čem mi kdy záleželo.“ Tiše se zasmál. „A vy si myslíte, že by mi mělo záležet na nějakém cucákovi v saténových katarech, který v mém klubu rozhazuje peníze?“

Sáře divoce bušilo srdce. Ještě nikdy nebyla ve tmě sama s mužem. Chtěla uprchnout – všechny instinkty ji varovaly, že je v nebezpečí. Ale zároveň jako by ji něco neuvěřitelně fascinovalo… jako by stála ve dveřích do zakázaného světa. „Podle mého názoru,“ začala,

„používáte historku o svých chudých začátcích jako vhodnou omluvu k… k tomu, abyste pustil z hlavy všechnu morálku, podle které zbytek světa musí žít.“

„Morálka,“ zavrčel. „Neznám nikoho, ať bohatého či chudého, který by se na ni za dobrou cenu nevykašlal.“

„Já bych to neudělala,“ pevně řekla.

Derek ztichl. Ostře si uvědomoval tu malou ženu ve své blízkosti, podrážděnou a uvězněnou v šatech zapnutých až po krk jako v kukle. Voněla škrobem a mýdlem, jako všechny ostatní staré panny, které měl tu smůlu potkat… vychovatelky aristokratických synů svých návštěvníků, svobodné tety, které dělaly gardedámy nedotknutelným mladým dámám, a modré punčochy, které dávaly přednost knize ve svých rukou před mužem ve své posteli. Byly jako předměty na poličce, které už ztratily svou svěžest a byly zde uloženy, dokud nemohly posloužit nějakému vhodnému účelu.

Ale mezi ní a těmi jinými byl rozdíl. Včera v noci zastřelila muže. Kvůli němu. Svraštil obočí, až ho zabolela zranění. „Chtěla bych teď odejít,“ požádala ho. „Ještě ne.“

„Pan Worthy mě bude hledat.“

„Ještě jsem to naše povídání neskončil.“

„A musí to být zde?“

„Kdekoliv já rozhodnu. Mám něco, co chcete vy, slečno Fieldingová – můžu vám dovolit návštěvu mého klubu. Co mi vy nabídnete na oplátku?“

„Nic mě nenapadá.“

„Nikdy nedávám nic zadarmo.“

„A co byste si přál, abych vám nabídla?“

„Vy jste spisovatelka, slečno Fieldingová,“ posmíval se jí. „Využijte své představivosti.“

Sára si skousla ret a opatrně zvažovala situaci. „Jestli opravdu věříte tomu, co jste předtím říkal,“ pomalu začala, „že publikování mé knihy by mohlo sloužit ke zvýšení vašich zisků… pak by bylo ve vašem zájmu mi dovolit, abych si tady dělala svůj výzkum. Jestli je

vaše teorie pravdivá, máte naději, že dostanete nějaké peníze z prodeje mé knihy.“

Blýskl svými bílými zuby. „To zní dobře.“

„Pak… mám vaše dovolení přijít do klubu?“ Dlouho mlčel a pak odpověděl. „Dobrá.“ Sára si oddechla. „Děkuji vám. Váš klub je jako zdroj informací jedinečný. Slibuji, že se pokusím nebýt na obtíž.“

„Vy nebudete na obtíž,“ opravil ji. „Jinak odejdete.“ Oba sebou trhli, když se tajné dveře dokořán otevřely. Stál v nich Worthy a díval se do chodby. „Pane Cravene? Nečekal jsem, že tak brzy vstanete.“

„To je vidět,“ Derek suše odpověděl a odtáhl ruce od Sáry.

„Provádíte ji tady bez mého dovolení? Musíte si být teď sám sebou zatraceně jistý, Worthy.“

„To byla moje chyba,“ Sára se pokusila Worthyho chránit. „J-já jsem

na tom trvala. Je to moje vina.“

Derek se pousmál. „Nikdo nepřinutí Worthyho udělat něco, co nechce, myško. Nikdo, jen já.“

Když Worthy uslyšel její hlas, podíval se nervózně jejím směrem.

„Slečno Fieldingová? Jste v pořádku?“

Derek vytáhl Sáru ven na jasné světlo, až musela mrkat. „Tady je vaše malá spisovatelka. Jen jsme si spolu povídali.“

Sára zírala přes brýle na svého únosce, který se jí zdál ještě mohutnější a impozantnější než minulou noc. Craven byl vybraně oblečený do antracitově šedých kalhot a sněhobílé košile, která zvýrazňovala jeho snědou pleť. Světle hnědá vesta bez kapes dokonale seděla na jeho štíhlém těle a nikde se ani trochu nekrčila. Na nikom z vesnice ještě nikdy neviděla tak elegantní látku, dokonce ani na Perrym Kingswoodovi, kterým se Greenswood Corners pyšnila.

Ale bez ohledu na jeho drahý oděv by si Dereka Cravena nikdo s gentlemanem nespletl. Zubatá čára stehů na obličeji dodávala jeho vzhledu na drsnosti. Zdálo se jí, že jeho chladné zelené oči jí pronikají skrz naskrz. Byl to silný muž tvrdě vychovaný ulicí, s absolutním sebevědomím, muž, který nedokázal skrývat svou chuť na všechny slasti života.

„Neměl jsem v úmyslu slečně Fieldingové ukazovat skryté chodby,“ komentoval Worthy a zvedl obočí. Obrátil se k Sáře. „Ovšem, když teď o nich víte, mohl bych vám říct, že po celém klubu jsou tajné chodby a kukátka, kterými můžete pozorovat, co se kde děje.“

Sára se na Cravena tázavě podívala a on snadno četl její myšlenky.

„Nestane se tady nic, o čem bych nevěděl,“ řekl. „Je to tak bezpečnější – pro členy klubu i pro mě.“

„To je pravda,“ zamumlala. V hlase měla jenom maličkou stopu nedůvěry, ale ani ta mu neunikla.

„Sama zjistíte, že některé chodby jsou užitečné,“ uhlazeně řekl,

„protože vám nebude dovoleno setkat se s žádnými hosty.“

„Ale pane Cravene…“

„Jestli tady chcete zůstat, budete se muset držet mých pravidel. Žádné povídání s hosty. Žádné zasahování u stolů.“ Mrkl na její kabelku, na které se rýsovala podezřele velká boule. „Pořád ještě nosíte pistoli?“ zeptal se pobaveně.

„Chci být připravená na každou situaci.“

„Takže,“ škádlil ji Derek, „až se tady příště něco semele, budu vědět, za kým mám jít.“

Sára ztichla a odvrátila tvář. Nevědomky objala prsty místo na paži, kde ji předtím držel. Jemně pohybovala rukou, jako by chtěla vygumovat vzpomínku.

Takže ji můj dotek odpuzuje, pomyslel si Derek a pochmurně se usmál. Kdyby věděla, jaké hříchy ta ruka spáchala, nikdy by se už necítila čistá.

Worthy si odkašlal a úředním hlasem řekl. „Výborně, slečno Fieldingová. Můžeme pokračovat v prohlídce?“

Sára přikývla a podívala se zpět do chodby. „Ráda bych věděla, kam tahle vede.“

Derek s váhavým úsměvem pozoroval, jak oba odcházeli do chodby. Zavolal na Worthyho: „Dohlédněte na ni. Nedovolte jí, aby někoho zastřelila.“

Worthyho odpověď byla tlumená: „Ano, pane Cravene.“

Derek zavřel táflované dveře, takže ve zdi nebyly vidět. Na chvíli se zastavil, protože se mu trochu zatočila hlava. Začala ho bolet pohmožděná žebra. Pomalu se vydal ke svému bytu a zamířil do obrovské ložnice. Čela a sloupky postele byly ozdobené vyřezávanými cherubíny s trumpetkami a delfíny na vrcholcích vln. Všechno bylo potaženo zlatem, které zářilo na pozadí vyšívaných sametových závěsů. I když Derek věděl, že je to nevkusné, nelámal si tím hlavu. ‚Postel pro krále‘ bylo to, co zadal výrobci nábytku a drahý návrh na něho zapůsobil. Jako chlapec strávil příliš mnoho nocí stočený ve dveřích a pod rozviklanými dřevěnými schody a snil

o tom, že jednoho dne bude spát ve své vlastní posteli. Teď má palác… jen proto, aby zjistil, že ani tisíce nocí ve zlatě a sametu ho nezbaví pocitu ztráty. Pořád hladověl po něčem, co nedokázal pojmenovat, po něčem, co nemělo nic společného s jemným prádlem a luxusem.

Zavřel oči. Spal lehce a jeho sny byly plné Joyce Ashbyové a jejích zářících zlatých vlasů, bílých nohou, brouzdajících se v krvi… Najednou věděl, že není sám. Trhl sebou, zasténal a vyděsil se. U postele stála žena. Zaostřil na ni své zelené oči a tmavá hlava mu klesla zpět na polštář. „Bože, to jsi ty,“ vydechl.

Lady Lily Raifordová se nad ním sklonila a tmavé oči jí překypovaly účastí. „Proč jsi mi neřekl, že jsi zraněný?“

„Není to tak hrozné.“ I když se tvářil rozmrzele, strpěl malé pozornosti, které mu projevovala. Tichý údiv, doteky špiček prstů na jeho ráně. Jejich vztah patřil mezi ty přátelsky hašteřivé. Zřídkakdy se viděli o samotě, protože Lilyin manžel, hrabě z Wolvertonu, měl velmi žárlivou povahu. „Měla bys odejít dřív, než nás spolu najde Raiford,“ zamumlal Derek. „Dnes nemám náladu na souboj.“

Lily se zazubila a usedla zpět do židle. „Alex mi důvěřuje,“ řekla ctnostně. „Kromě toho dobře ví, že mám spoustu práce s dětmi a na milostné aférky nemám čas.“ Úsměv jí z tváře zmizel. „Worthy mi dnes ráno poslal vzkaz, že jsi zraněný. Protože ho znám a vím, jak bývá zdrženlivý, mohla jsem se starostí zbláznit. Mohlo to být jak škrábnutí, tak smrtelné zranění. Nebo něco mezi tím. Musela jsem tě vidět na vlastní oči. Ach, tvůj ubohý obličej!“ ztuhla a na malou chvíli její krásné rysy zkřivil vztek. „Kdo ti to udělal?“

Setřásl její ruku a zavrčel. „Pravděpodobně lady Ashbyová.“

„Joyce Ashbyová?“ Lily vykulila své sametově hnědé oči a impulzivně vyhrkla. „Proč, proboha?… Dereku, řekni, že jsi s ní nic neměl! Ze nejsi jako ti ostatní ubožáci, kteří jsou tak nadšení z jejích falešných žlutých vlasů, našpulených rtů a pohupujících se ňader, že jí padnou rovnou do jejích chamtivých pařátů. Ne, nic neříkej, vidím na tobě, že jsi další ochotnou obětí.“ Zamračila se a kysele dodala:

„Máš to napsáno ve tváři.“

Mohla s ním mluvit tak otevřeně a bez zábran jen proto, že byli opravdu blízcí přátelé. I tak si dovolila dost. Derek po ní hodil

polštářem, ale vypadali spíš jako hašteřící se sourozenci. „Vypadni, ty nemilosrdná potvoro!“

Lily uskočila. „Jak sis mohl něco začít s Joyce, když víš, jak moc se jí štítím?“

Škádlivě se pousmál. „Ty žárlíš.“

Lily si rozčileně povzdechla. „To je nesmysl a ty to víš. Svého manžela zbožňuju a patřím jenom jemu – a on je ti skoro přítelem. Obě naše děti ti říkají strýčku.“

„Jak příjemné,“ posmíval se.

„Nikdy jsme spolu nic neměli. Když jsem se tehdy před lety k tobě obrátila o pomoc, hodil jsi mě Alexovi přímo do náručí a já jsem ti za to neskonale vděčná.“

„To bys měla,“ ujistil ji.

Napětí mezi nimi najednou zmizelo a oba se na sebe usmáli. „Máš ohavný vkus, co se žen týká,“ poznamenala tiše Lily. Sebrala rozházené polštáře a dala mu je pod hlavu.

Derek se o ně opřel a přimhouřenýma očima ji pozoroval. „A tvoje ošetřování by chlapa mohlo zabít.“ Opatrně se dotknul stehů, které se začínaly napínat. I když to nahlas nepřipustil, věděl, že má pravdu. Ona byla jediná slušná žena, se kterou se kdy stýkal. Svým zvláštním způsobem Lily miloval, ale ne tolik, aby riskoval něco, na co nebyl připraven. Nehodil se za manžela ani otce. Jenom matně chápal, co je to rodina. Stálost, zodpovědnost, oddanost, to všechno, co Lily potřebovala… to nikdy nebude součástí jeho života. Mohl si být jistý pouze materiálním bohatstvím, které nashromáždil v pozoruhodné výši. Kdyby se za peníze dalo koupit místo v nebi, mohl by si ho koupit celé.

S nehybným výrazem ve tváři Lily pozoroval. Při pohledu na její tmavé kučery, spletené do složitého copu, a štíhlé tělo oblečené do elegantních šatů by nikdo neřekl, že byla kdysi vyděděncem stejně jako on. To mezi nimi vytvořilo pouto, základ pro společná tajemství a vzpomínky. Svou svatbou se Lily dostala do privilegované společnosti, na kterou se Derek mohl dívat jenom za záclonou. Urození lordi ho málokdy zvali na svá panství, ale jejich manželky s modrou krví ho dychtivě přijímaly ve svých postelích. Pro Dereka to byla příjemná forma pomsty, mimo jiné taky proto, že to dráždilo Lily.

„Pověz mi, co se stalo s Joyce,“ naléhala.

„Před týdnem jsem se s ní rozešel.“ Derek se pochmurně usmál, když si vzpomněl, jak na něho Joyce vztekle vrčela. „Nesmířila se s tím. Myslím, že si najala dva mizery s břitvou, aby vyrovnala skóre.“

„Jak víš, že za tím nebyl někdo jiný? Například Ivo Jenner. Vždycky si vymýšlí nechutné podrazy.“

„Ne. Ne, ten parchant, který po mně včera skočil, mi šel přímo po tváři.“ Smutně se posadil a ukázal na řadu stehů. „Zdá se, že to je ženský způsob msty. Něco jako cejch.“

„Chceš říct, že když tě nemůže mít Joyce, chce se ujistit, že tě nebude chtít žádná jiná?“ Lily se zhrozila. „Nechutné, zvrhlé a přesně to, co by člověk od takové ženské čekal. Proč ses s ní zapletl? Copak jsi životem tak unavený a znuděný, že jsi prostě neodolal jejímu aristokratickému kouzlu?“

„Jo,“ zavrčel Derek.

„Celé roky tě vidím lézt z postele do postele. Čím jsou vznešenější a snobštější, tím víc je chceš… a proč? Abys celému světu dokázal, že můžeš mít ty nejlepší a nejžádanější ženy? Muži jako ty považují ženy za trofeje a já zuřím!“

„Od této chvíle si budu vybírat jenom ty domácké, po kterých nikdo netouží. Potěší tě to?“

Lily ho svou malou dlaní chytila za ruku a držela, bez ohledu na jeho úsilí se vyprostit. „Řeknu ti, co by mě potěšilo,“ vážně pokračovala.

„Zlomilo mi srdce, když jsem viděla, jaký životem unavený cynik se z tebe stal. Chci, aby sis našel ženu, Dereku. Milou, svobodnou – žádnou z těch tvých obvyklých zhýralých zkušených ženských. Nemluvím o manželství, protože to pomyšlení se ti nelíbí. Ale najdi si aspoň milenku, která ti do života vnese klid a mír!“

Posměšně namítl. „Proto si muž ženu nevydržuje.“

„Opravdu? Mohla bych ti vyjmenovat půl tuctu mužů, jejichž milenky jsou mnohem obyčejnější a usedlejší než jejich manželky. Cení si milenek pro přátelství, které jim poskytují, ne kvůli vulgárním trikům, které ovládají v posteli.“

„Jak to, že o tom tolik víš?“

Lily pokrčila rameny. „Slyšela jsem o tom mluvit chlapy na honu a v klubu a taky, když po obědě popíjeli své portské. Většinou si ani nevšimli, že tam jsem.“

„Raiford ti měl hony už dávno zakázat.“

„Alex je na mé hony pyšný,“ drze odpověděla. „A přestaň odbíhat od tématu. Ty potřebuješ milenku, Dereku.“

Zasmál se a úmyslně začal mluvit se silným přízvukem, kterého se jinak tak pilně snažil zbavit. „Dostanu všechny ženské, které chci, a ještě pár navíc, lásko.“

Zamračila se na něho. „Říkala jsem milenku, Dereku, ne tu tvou obvyklou přehlídku prostitutek. Navrhuji ti, aby sis našel společnici. Napadlo tě někdy, že bys trávil noci se stejnou ženou? Netvař se tak znechuceně! Myslím, že by sis měl najít nějakou milou mladou vdovu z venkova, nebo osamělou starou pannu, která ti bude vděčná za to, že si ji vydržuješ. Jestli chceš, napíšu ti seznam…“

„Své ženské si vybírám sám,“ odpověděl jí chladně. „Bůh ví, jakou starou ovci bys mi přivedla.“

„Každý, koho bych navrhla, by byl lepší než Joyce Ashbyová!“ Pustila jeho ruku a povzdechla si. „Radši půjdu. Zkazím si pověst, jestli v tvém bytě budu déle – zvlášť když vím, jak tě fascinují vdané ženy.“

„Nežádal jsem tě, abys přišla,“ odvětil Derek. Ale když se sbírala k odchodu, políbil jí ruku.

„Uděláš, o co jsem tě prosila?“ zeptala se Lily a stiskla mu prsty.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl tak poslušným tónem, že Lily okamžitě věděla, že lže.

Ale bez ohledu na to se usmála a laskavě ho pohladila po hlavě. „To už je lepší. Jednou mi za mou moudrou radu poděkuješ.“ Odcházela, ale ještě se zastavila ve dveřích a tázavě se na něho podívala.

„Dereku… Než jsem dnes odpoledne šla sem nahoru, všimla jsem si neobvykle malé osoby, která se procházela v zadních místnostech s personálem. Na všechno možné se vyptávala a všechno si zapisovala.“

Derek se znovu usadil na posteli a nedbale si překřížil nohy. „To je spisovatelka.“

„Opravdu? A už jí něco vydali?“

„Napsala tu Mathildu.“

„To že je S. R. Fieldingová?“ Lily se překvapeně a udiveně zasmála a vrátila se do pokoje. „Ta známá samotářka? Jak se ti ji, proboha, podařilo sem dostat?“

„Ona sem včera v noci přivedla mě – potom, co mě zachránila před těmi mizery s břitvou.“

Lily spadla čelist. „Ty žertuješ.“

Najednou se jejímu údivu zazubil. „Vytáhla pistoli a jednoho z těch mizerů zastřelila.

Chvíli bylo ticho a pak Lily vybuchla smíchy. „Musíš nás představit,“ žadonila. „Kéž by souhlasila s návštěvou některého z mých večírků! Musíš mi pomoct a přemluvit ji, aby přijala mé pozvání!“

„Stačí, když se představíš, že ty jsi nezvladatelná Lily. Dělá si tady výzkum pro svou knihu.“

„To je úžasné.“ Lily chvatně pobíhala po pokoji. „Žena, která píše o děvkách, kriminálnících, hernách a určitě dělá, co může, aby vyhrabala tvá špinavá tajemství. Myslím, že z nás budou úžasné přítelkyně. Jaká je? Stará či mladá? Přátelská nebo stydlivá?“

Derek pokrčil rameny. „Je mladší než ty, asi tak o deset let. Tichá, staropanenská…“ Odmlčel se, když si vzpomněl, jak po něm Sára potají pokukovala a jak vyděšeně poskočila, když si uvědomila, jak blízko něj stojí. „Ve společnosti mužů je plachá,“ dodal.

Lily, která byla před muži vždycky pohotová, zavrtěla hlavou.

„Nechápu proč. Muži jsou přece taková otevřená, bezelstná stvoření.“

„Slečna Fieldingová je z vesnice někde na venkově. Jmenuje se to tam Greenwood Corners. O mužích ve městě neví nic. Prolézá ta nejhorší místa v Londýně – ona si myslí, že všechny problémy se vyřeší pouhým prosím a děkuji. Ani ji nenapadlo, že by ji někdo mohl oloupit nebo znásilnit… a proč taky, vždyť by to nebylo zdvořilé. Víš, proč jsem jí dovolil přijít sem a strkat do všeho nos? Protože kdybych to neudělal, vlezla by do každé mizerné nelegální herny ve městě a otřela by se o každého zloděje a vraha!“ Začal se rozčilovat a lhostejnost mu z hlasu úplně zmizela. „A to je skoro zasnoubená. Co je to za chlapa, když ji nechá, aby se sama poflakovala po Londýně? Pokud ovšem nemá v úmyslu se jí zbavit! Zatracený blbec! Moc rád bych mu vysvětlil, co se může stát ženám, když budou chodit samy po městě s podělanou pistolí ve svých ručičkách…“

„Dereku.“ Podivně se na něho usmívala. „Zase začínáš mluvit s přízvukem.“

Okamžitě zmlkl.

„To se ti stává jenom tehdy,“ mumlala Lily, „když jsi kvůli něčemu moc rozčilený nebo vzteklý.“

„Nikdy nejsem vzteklý.“

„Och, jistěže ne.“ Vrátila se k němu a zabodla do něho zrak. Derekovi se její výraz vůbec nelíbil. Byl to výraz, který se ženám ve tváři objevuje tehdy, když si o muži myslí, že je na něco příliš hloupý.

„Domníval jsem se, že odcházíš,“ řekl nevrle.

„Taky jsem odcházela, než ses začal vybavovat o slečně Fieldingové. Co si o tobě myslí? Děsí ji tvoje odpudivá minulost, jak si myslím já?“

„Je z ní u vytržení.“

„Předpokládám, že jsi dělal, co jsi mohl, abys vypadal co nejhorší..“

„Jí se to líbí. Tvrdí, že jsem jejím zdrojem.“

„No už tě nazývali hůř. Zvlášť já.“ Lily si s opravdovým znechucením prohlížela jeho pořezanou tvář. „Kéž by tě viděla, když jsi hezký. Kdy ti ty stehy vytáhnou?“

„Není můj typ,“ namítl energicky.

„Je na čase, abych ti něco řekla, Dereku… Ty tvé typy na mě zrovna moc velký dojem neudělaly.“

Derek se pobaveně ušklíbl. „To bych měl v posteli pěkného diblíka. Celou dobu by tam jen ležela a psala si poznámky. Ona…“ Odmlčel se, když se mu najednou v mysli objevil obrázek… bílého těla Sáry Fieldingové pod jeho vlastním. Sára ho objímá kolem krku a její teplý dech ho šimrá na těle. Ta představa byla znepokojivě erotická. Zamračil se a přinutil se soustředit na to, o čem právě mluvila Lily.

„… bylo by to mnohem bezpečnější než jakýkoliv vztah, který jsi měl s Joyce Ashbyovou! Budeš mít štěstí, jestli tě tato poslední epizoda trvale nepoznamená. No, však já už Joyce přinutím, aby toho litovala, dej na má slova!“

„Lily.“ Něco v jeho hlase ji okamžitě umlčelo. „Nech to být. S Joyce nebudeš dělat vůbec nic.“

Lily zrozpačitěla, když uslyšela Derekův chladný tón. Díval se tak, jak se dívají muži se soubojovými pistolemi v rukou, nebo hráči, kteří vsadili všechno na poslední kartu. Vždycky vyhráli ti, kteří vypadali, že jim na tom nezáleží. Obdivovala je, ale současně se té nečitelnosti bála. „Ale Dereku,“ protestovala, „nemůžeš to Joyce jen tak prominout. Musí za to zaplatit!“

„Slyšela jsi, co jsem řekl.“ Derek nikdy nedovolil, aby za něj někdo vyřizoval účty. S Joyce se vyrovná po svém a až se mu to bude hodit. Rozhodl se, že teď neudělá nic.

Lily si skousla ret a přikývla. Chtěla k tomu říct víc, ale věděla, že je nebezpečné ho provokovat. Dovolil jí, aby ho přátelsky škádlila, ale

jenom do určité míry. Vždycky věděla, kam až může zajít, a nikdy se neodvážila tu hranici překročit. „Tak dobrá,“ zamumlala.

Chvíli se jí upřeně díval do očí a pak se smiloval. „V tom případě mě můžeš políbit.“

Poslušně ho políbila na tvář a zaraženě se usmála. „Přijď nás brzy navštívit. Děti budou tvoje stehy fascinovat, zvlášť Jamieho.“ Posměšně zasalutoval. „Řeknu jim, že mě napadli piráti.“

„Dereku,“ dodala kajícně, „odpusť, že jsem se ti pletla do tvých věcí. Je to proto, že mi na tobě záleží. Měl jsi tak těžký život. Zažil jsi už takovou hrůzu, jakou většina lidí včetně mě nikdy nepochopí.“

„To už je dávno.“ Zazubil se a řekl svým starým, vychloubačným způsobem: „Teď jsem jedním z nejbohatších mužů v Anglii.“

„Jo, máš víc peněz, než člověk může za celý život utratit. Ale ony ti nepřinesly to, co jsi čekal, že ne?“

Derekův úsměv zmizel. Nikdy se jí nesvěřil s tím bezejmenným hladem, který v něm hlodal, s tou prázdnotou, kterou by zaplnil, jen kdyby věděl, po čem to vlastně touží. Jak to mohla uhádnout? Viděla mu snad něco v očích, nebo slyšela něco v jeho hlase?

Lily si povzdechla a odhrnula mu z čela kadeř černých vlasů. „Ach, Dereku.“ A beze slova odešla z pokoje.

Během několika příštích dnů se Sára mohla volně pohybovat po klubu, pokud se ovšem vyhýbala hlavním místnostem, které byly plné pravidelných návštěvníků. Potěšilo ji, jak roste hromada poznámek, které se jí podařilo v klubu nashromáždit. Umožní jí to podrobně popsat pánský klub. A brzy svůj průzkum rozšíří o několik heren v jiných částech města, ale prozatím měla spoustu práce zde.

Každé dopoledne seděla v kuchyni, která byla největší a nejrušnější místností v klubu. Všichni zaměstnanci, od krupiérů až po děvky, které se objevovaly po dlouhých náročných nocích, kuchyní procházeli, brali si jídlo, povídali si spolu.

Kuchyně byla dobře zásobená a dokonale uspořádaná. Nad obrovským pracovním stolem visely tři řady rozličných pánví a hrnců. Kolem zdí stály soudky mouky, cukru a jiných zásob. Na dlouhých černých sporácích bublaly různé omáčky a jejich vůně se ve vzduchu úžasně mísily. A nad tím vším vládl šéfkuchař, pan Labarge. Před lety ho pan Craven najal i se všemi ostatními

zaměstnanci z přední francouzské restaurace a nechal je všechny přestěhovat do Londýna. Jejich platy byly závratně vysoké, ale jeho podnik se zase pyšnil nejlepší kuchyní ve městě. Členové klubu měli k dispozici neustále doplňované přepychové studené občerstvení a vybraně připravované pokrmy, podávané v jídelnách.

Pan Labarge byl temperamentní a byl to génius. Pokud Sára mohla říct, dokonce ani pan Craven si ho nedovolil provokovat. Sára odhadla, že šéfkuchař si potrpí na lichotky, a tak mu jeho výtvory tolik chválila, až se mu špičky kníru chvěly pýchou. A teď trval na tom, že se jí budou podávat jeho speciality, z nichž spousta byla pojmenovaná na počest Mathildy.

V kuchyni se stále něco dělo. Kuchtíci a kuchyňské pomocnice měli plné ruce práce. Prali, škrábali a sekali zeleninu, myli nádobí, hnětli těsto. Číšníci si chodili pro podnosy plné jídla a nosili je do jídelen. Všichni Sáru zapojovali do svých hovorů, když líčili všechny možné příběhy od nemravných až po dojemně smutné. Moc rádi povídali a pozorovali, jak si během jejich vypravování všechno zaznamenává. Netrvalo dlouho a soutěžili spolu o její zájem. Mimořádněji pomáhaly prostitutky a podrobněji informovaly o mužích, kteří v celých houfech klub navštěvovali… a zvlášť o Dereku Cravenovi. Sáře se nejvíc líbilo živé povídání Tabithy.

I když se od sebe povahou dost lišily, kupodivu si byly úžasně podobné. Obě měly stejnou výšku i velikost, kaštanové vlasy a modré oči.

„Povím vám o úžasných lordech, kteří sem chodí,“ řekla Tabitha a spiklenecky na ni mrkla modrýma očima. „Rádi souloží, ale nemají žádnou výdrž. Dvakrát zatřesou svým nádobíčkem a jsou hotoví.“ Ostatní její kamarádky se jen souhlasně zasmály. Čtyři z nich se shromáždily kolem Sáry u dřevěného stolu, kam kuchtíci přinesli talíře s jemnou omeletou A la Mathilda a křupavými rohlíčky. „Chodí sem kvůli tomu a taky kvůli výbornému jídlu… Ale zůstávají tady kvůli kartám.“

„Kolik mužů máte mít za noc?“ ptala se Sára s tužkou připravenou nad poznámkovým blokem.

„Kolik chceme. Někdy jim dole v herně dovolíme si trochu pohrát a pak…“

„Pohrát?“ opakovala Sára zmateně a prostitutky vybuchly smíchy.

„Jen tak se trošku dotýkat pod sukněmi,“ vysvětlila jí Violeta, malá, silná blondýna. „A když se jim to líbí, uvaděč je odvede nahoru a tam to dokončíme.“

„Ale pana Cravena nikdy,“ řekla Tabitha. „On si nás nikdy do postele nebere.“

„Přijde si na své s urozenými ženami,“ komentovala Violeta. „S hraběnkami, vévodkyněmi a tak.“

Po této zmínce o sexuálních choutkách pana Cravena Sára dokrvava zrudla. Čím víc se o něm dozvídala, tím větší záhadou pro ni byl. Své dobré vlastnosti skrýval pod tvrdou fasádou. Byl to komediant. Zkušeně ukazoval přemíru elegantní dekadence, která neuspokojovala jenom aristokratickou belle monde, ale i šedý svět zhýralců a kurtizán. Jeho vybrané chování ke společenské smetánce bylo vždycky mírně přehnané a překračovalo hranice zdvořilosti k mírnému posměchu. Sára si byla jistá, že jen k málokterým cítí úctu, protože znal jejich nejčernější tajemství. Přes svou vlastní síť špehů a informátorů věděl všechno o jejich milenkách a milencích, obsahu jejich poslední vůle, dokonce znal i známky, které jejich synové dostávali v Etonu a v Harrow, i kolik mají zdědit.

Zdálo se, že jen málo mužů se v jeho přítomnosti cítilo tak uvolněně, aby se ho odvážili zeptat na tu strašnou řeznou ránu na tváři. Členové královské rodiny, proslulý vojevůdce Wellington i cizí diplomaté, kteří rádi posedávali u hazardních stolů, ti všichni byli poněkud rozpačití v Cravenově přítomnosti. Když zažertoval, všichni se smáli trochu příliš žoviálně. Když něco navrhl, byli příliš horliví. Bylo vidět, že se nikdo neodvážil riskovat jeho nelibost.

Jak Craven prohlásil hned první noc, kdy se s ním seznámila, nikdy nebyl vzteklý. Sára si všimla, že jeho nálada se měnila od chladného ticha ke kousavému sarkasmu, ale nikdy nekřičel ani se nepřestal ovládat. Byl pro ni záhadou. Arogantní, dělal si legraci sám ze sebe, společenský, ale na druhé straně si své soukromí chránil. Za jeho příjemným úsměvem se skrýval vždy přítomný hořký stín.

Sářinu pozornost znovu přitáhla konverzace, když Tabitha začala nahlas přemýšlet o tom, že Craven dává přednost urozeným dámám.

„Nikdy by se nedotkl nikoho nižšího než baronky.“ Srdečně se zasmála Sářině zvědavosti. „Měla byste ty urozené děvky vidět, když tady jsou plesy. Jak ty jemné dámy po panu Cravenovi jdou. A proč taky ne? Je to pořádný, pevný chlap, ne jako ti jejich měkcí, líní

manželé, kteří se zajímají víc o karty a pití než o ženy.“ Konspirativně ztišila hlas. „Je silný jako býk a právě tam, kde na tom záleží.“

„Jak to víš?“ ptala se podezřívavě Violeta.

„Kamarádím se služkou lady Fairhurstové, s Betty,“ domýšlivě odpověděla Tabitha. „A ta mi povídala, že jednou náhodou vešla do ložnice, právě když byli v nejlepším. Skotačili za denního světla, zatímco lord Fairhurst byl ve Shropshiru.“

Sáře vyklouzla tužka z prstů a ona se pro ni sehnula pod stůl. Cítila, jak se jí zrychluje tep. Jedna věc je lhostejně poslouchat o někom, koho nezná, ale jak se teď bude moct panu Cravenovi podívat do očí? Zhrožené a přesto fascinovaně se vynořila zpod stolu.

„Nepovídej!“ vykřikla jedna z žen. „Co udělali?“

„Lady Fairhurstová mohla vzteky vyskočit z kůže, ale pan Craven se jenom zasmál a řekl, aby zavřela dveře.“

Prostitutky se vesele chichotaly. „A kromě toho,“ pokračovala Tabitha, „podle velikosti nosu můžeš vždycky říct, jak je na tom jako chlap – a pan Craven má pěkně velký nos.“

„To není podle nosu,“ odmítavě pronesla Violeta. „Je to podle velikosti nohou.“

S výjimkou Sáry všechny kdákaly jako na sjezdu čarodějnic. A uprostřed veselí si Tabitha podepřela hlavu rukou a zírala na Sáru, jako by ji právě něco napadlo. „Mám nápad, slečno Fieldingová – co kdybyste sem zítra přivedla Mathildu a seznámila ji s panem Cravenem? Byl by z nich úžasný pár.“

Ostatní ženy nadšeně souhlasily. „No jo, ona by jeho srdce uklidnila!“

„Ano, ano, udělejte to!“

„Otočila by si pana Cravena kolem malíčku!“

Dokonce i pan Labarge, který je poslouchal, se impulzivně vložil do hovoru. „Pro la belle Mathildu udělám ten nejlepší dort. Bude tak lehounký, že se bude vznášet ve vzduchu!“

Sára se omluvně usmála a bezmocně pokrčila rameny. „To bohužel nejde. Žádná Mathilda neexistuje. Ona… je jenom vymyšlená.“

U stolu se najednou rozhostilo ticho. Všechny na ni zmateně zíraly a dokonce i kuchtíci přestali rovnat talíře.

Sára pokračovala ve vysvětlování. „Víte, vytvořila jsem postavu Mathildy na základě svých výzkumů a rozhovorů. Ve skutečnosti je složená z mnoha žen, se kterými jsem se seznámila, když jsem…“

„Slyšela jsem, že Mathilda teď vstoupila do kláštera,“ přerušila ji Violeta a Tabitha zavrtěla hlavou.

„Ne, má bohatého milence. Jedna má přítelkyně ji tuhle viděla na Bond Street. Má úvěr v nejlepších obchodech, dokonce i u madam Lafleur.“

„Co měla na sobě?“ ptala se dychtivě jedna z žen. Tabitha začala popisovat Mathildiny krásné šaty a lokaje, který ji doprovázel. Zatímco pokračovala živá konverzace, Sára si vybavovala to, co Tabitha řekla o panu Cravenovi a jeho pletkách s lady Fairhurstovou. Přemýšlela, jestli je součástí jeho vztahů i láska. Je to složitý muž. Bezpochyby uspokojovalo jeho smysl pro spravedlnost, když si začínal s manželkami aristokratů, kteří jím tajně opovrhovali pro jeho neurozený původ. A jistě se ani nesnažil potlačit uštěpačný smích a pocit zadostiučinění, když počítal svůj noční výdělek, dědictví, o které zkušeně obíral mladé lordy, kteří se nad ním cítili nadřazení. Vytvořil pro sebe prazvláštní svět. Byl stejně tak schopný trávit čas s hlídači, pasáky a uličníky, kteří pracovali v klubu na částečný úvazek, jako s urozenými návštěvníky. Bylo nemožné takového muže zařadit do nějaké kategorie. Sára strávila spoustu času přemýšlením o něm a její hlava byla plná nezodpovězených otázek, kým a čím vlastně je.

Sára na chvíli přestala psát a vzala si z talíře kousek pečiva, které jí poslal pan Labarge. Jemné vrstvy dortu a káva se šlehačkou se jí rozpouštěly v ústech. Na naleštěný mahagon před ní dopadla zrníčka cukru a ona je rychle utřela rukávem. Seděla v jednom z pokojů Cravenova bytu a pracovala u jeho velkého mahagonového stolu. Na důkladném kusu nábytku s nesčetnými přihrádkami a malými zásuvkami se povalovala spousta různých věcí, kousky tkaničky, mince, kostky a karty, poznámky a stvrzenky. Vypadalo to, že pán domu na stůl obřadně vyprazdňuje své kapsy. Od muže, který tak úzkostlivě přesně řídil svůj život, by to nečekala. Jak dojídala poslední kousek dortu, všimla si několika lístků papíru na rohu stolu. Zvědavě se začala natahovat po složených poznámkách. Najednou se zastavila a zamračila se sama na sebe za to, že jen pomyslela na vpád do soukromí pana Cravena.

Znovu se sklonila ke svému psaní a opatrně namočila pero do inkoustu. Ale nedokázala souvisle přemýšlet. Říkala si, co v těch záhadných poznámkách asi je. Položila pero a toužebně zírala na

proužky papíru, zatímco její svědomí vedlo válku se zvědavostí. Bohužel vyhrálo to druhé. Rychle si poznámky podala.

První byl seznam různých úkolů s Worthyho jménem nahoře:

Worthy: nahradit koberce v karetních místnostech 2 a 4

lordům Faxtonovi a Rapleyovi odmítnout úvěr, dokud nevyrovnají účet, Gill ať ochutná příští dodávku brandy…

Sára se soucitně dívala na pracně naškrábanou poznámku. Cravenův rukopis byl hrozný. Na druhé straně, s jeho matematikou bylo všechno v pořádku. Několikrát ho viděla násobit a dělit zpaměti s udivující rychlostí a stejně lehce žonglovat se sázkami a procenty. Dokázal pozorovat karetní hru, tiše počítat vynesené karty a s neselhávající přesností předpovědět, kdo vyhraje. Letmo si prohlížel účetní knihy a rychle sčítal sloupce číslic, aniž by k tomu potřeboval pero.

A jeho další talent byl taky mimořádný – evidentní schopnost nahlížet do myslí jiných lidí. Dokázal vycítit dobře skrytou zranitelnost a ledabylou poznámkou se do ní strefit. Svým bdělým zrakem si všímal každého odstínu ve výrazu člověka, v tónu jeho hlasu… Sára si překvapeně uvědomila, že on je stejně dobrým pozorovatelem jako ona sama a že taky cítí jakousi hráz mezi sebou a zbytkem světa. Aspoň to máme společné, pomyslela si.

Vzala do ruky další papír. Byl popsán elegantním ženským písmem, samé smyčky a kudrlinky. Byl to podivný, úsečný vzkaz, po kterém ji zamrazilo v zádech.

Teď mou značku uvidí každý. Přijď se pomstít, jestli máš odvahu. Pořád tě chci.

„Panebože,“ zašeptala Sára a zírala na ozdobně načmáranou iniciálu. Vůbec nepochybovala, že značka znamená řeznou ránu na Cravenově tváři. Jaká žena by někomu zaplatila za to, aby zohavil jinému muži obličej? Jak se Craven mohl s takovou ženskou zaplést? Sára pomalu položila papíry na své místo a už je nechtěla nikdy vidět. Možná ta J. cítila ke Cravenovi jakýsi druh zvrácené lásky spojené s nenávistí. A možná že Craven cítil totéž k ní.

Pro Sáru, která lásku vždycky znala jako něžný, uspokojující cit, bylo těžké pochopit, že pro jiné by mohla znamenat něco temného, primitivního a nečistého. „Je tady tolik věcí, které neznám,“

zamumlala, sundala si brýle a protírala si oči. Perry byl vždycky bezmocný, když měla své nálady… Neviděl jediný důvod, proč by se měla zajímat o cokoliv za hranicemi Greenwood Corners. Naučila se svá příležitostná zklamání z něho skrývat, jinak by jí uštědřil jednu ze svých přednášek na téma, jak je přecitlivělá.

Její myšlenky přerušil tichý hlas. „Co děláte v mém bytě?“

Sára se otočila a zrudla. U dveří stál Derek Craven a na opálené tváři měl naprosto nevyzpytatelný výraz. „Omlouvám se,“ řekla s prosebným pohledem. „Obvykle pracuju u sekretáře pana Worthyho, ale on mě požádal, jestli bych dnes nemohla použít váš stůl, protože jste pryč a on potřeboval…“

„Jsou tady jiné místnosti, které jste mohla využít.“

„Ano, ale v žádné jiné jsem neměla soukromí a já nemůžu psát, když mě někdo vyrušuje a… Hned odejdu.“

„To není nutné.“ Blížil se k ní. Ačkoliv byl velký, mohutně stavěný muž, pohyboval se s grácií kočky. Sára sklonila hlavu a zírala na stůl. Koutkem oka viděla, že se Craven dotkl jejích odložených brýlí.

„Kolik jich máte?“ zeptal se a posunul je po stole.

„Jenom dvoje.“

„Všude je zapomínáte. Nacházím je na knihovnách, stolech, přehozené přes rámy obrazů. Všude, kde je necháte.“

Sára sebrala brýle a upravila si je na tváři. „Zapomínám na ně,“ připustila. „Je to hrozně rozčilující. Něco mě zaujme a já na ně prostě zapomenu.“

Derek se podíval na pečlivě formulované věty. „Co je to?“ Úmyslně se nad ni naklonil a oběma rukama se opřel o naleštěný mahagonový stůl. Sára se ohromeně sesunula na židli a mezi jeho pažemi se cítila jako v kleci. „J-já píšu o kolonii.“

Derek se zazubil, když slyšel ten přehnaně nedbalý tón hlasu. Přesně věděl, jak moc ji jeho blízkost rozrušila. Rozhodl se její trápení prodloužit. Naklonil se nad ni ještě hlouběji, letmo se podíval na její plný živůtek a bílou pleť na krku. Bradou se skoro dotkl krajkového čepečku a nahlas četl její poznámky. „Městské… ulice jsou… zlo…“ Odmlčel se a soustředil se na obtížný výraz.

Sára na to slovo automaticky ukázala špičkou prstu. „Zlověstné,“ řekla. „Znamená to hrozné… podezřelé.“ Narovnala si brýle, protože jí sklouzly po nose. „To slovo se mi zdálo vhodné k popsání atmosféry v kolonii.“

„Popíšu vám to líp,“ prohlásil rezolutně. „Je to hrozné a smrdí to tam.“

„To je pravda.“ Sára riskovala pohled přes rameno. Byl tak blízko, že viděla, jak mu na oholené tváři raší vousy. Ani jeho vybrané šaty a vůně santalového dřeva nedokázaly zastřít brutalitu, která se ukrývala pod povrchem. Je to drsný muž. Perry Kingswood by jím pohrdal. „Vždyť není nic než surovec.“ vykřikl by. „Balík v šatech gentlemana.“

Zdálo se, že jí čte myšlenky. „Váš mladík ve vesnici… Kingsfield…“

„Kingswood.“

„Proč vás nechal jet do Londýna samotnou?“

„Nejsem tady sama. Bydlím u Goodmansů, je to velmi slušná rodina…“

„Vy dobře víte, na co se ptám,“ řekl příkře Derek. Otočil se k ní čelem a napůl seděl na okraji stolu. „Trávíte čas s hazardními hráči, děvkami a kriminálníky. Měla byste být v bezpečí v Greenwood Corners, se svou rodinou.“

„Pan Kingswood tím není zrovna nadšený,“ připustila Sára. „Vlastně jsme se v tom neshodli. Ale já jsem byla velmi tvrdohlavá.“

„Řeknete mu vůbec někdy, co v Londýně provádíte?“

„Pan Kingswood o mém průzkumu ví…“

„Nemluvím o vašem průzkumu,“ zamumlal a oči mu ztvrdly.

„Přiznáte se mu, že jste zabila muže?“

Sára provinile zbledla a udělalo se jí trochu špatně. Ostatně jako vždycky, když si na tu noc vzpomněla. „Nemyslím si, že by to bylo nutné.“

„Opravdu? Teď vidím, jaká z vás bude manželka. Za zády toho ubohého chudáka budete dělat věci, se kterými nebude souhlasit…“

„Tak to není!“

„Ale je! Je to přesně tak.“

„Perry mi důvěřuje,“ namítla ostře Sára.

„Já na jeho místě bych vám nevěřil,“ odpověděl sarkasticky. „Každou zatracenou minutu bych vás měl u sebe – ne, dal bych vám na nohu kouli s řetězem – protože bych věděl, že jinak byste utekla dělat výzkum v nejbližší tmavé aleji s každým vrahounem a pasákem, na kterého byste narazila!“

Založila si ruce a s pevně sevřenými rty ho odmítavě pozorovala.

„Není třeba na mě křičet, pane Cravene.“

„Já ne…“ Derek ztichl. Opravdu křičel a to je něco, co nikdy nedělal. Užasle se poškrábal na čelisti a zíral na ni, zatímco ona se na něho dívala jako zvědavá straka. Její nebojácný postoj ho provokoval až k zbláznění. Copak nikdo nechápe, jak moc potřebuje někoho, kdo by se o ni staral? Nemělo by se jí dovolit, aby se sama potulovala po Londýně. Kruci, vždyť by neměla být sama ani s ním. Do této chvíle by ji mohl už desetkrát svést.

A jak ji tak dál pozoroval, uvědomil si, že pod všemi těmi kanýry a brýlemi je vlastně přitažlivá žena. Byla by půvabná, kdyby se neoblékala jako stará panna. Zvedl ruku k jejímu nadýchanému čepci a prstem objel krajku. „Proč pořád tohle nosíte na hlavě?“

Sára překvapeně otevřela ústa. „Aby mi to drželo vlasy.“

Dál jí prstem objížděl krajkový čepeček. Zdálo se mu, že pokoj je plný podivného napětí. „Sundejte si to.“

Sára chvíli nemohla popadnout dech, když se do ní zabodl svýma pronikavýma zelenýma očima. Nikdo nikdy se na ni tak nedíval. Polévalo ji horko a hned zase chlad a byla nesnesitelně nervózní. Vstala ze židle a o pár kroků couvla. „Bohužel nemám čas uspokojovat vaše vrtochy, pane Cravene. Pro tuto chvíli jsem s prací skončila. Musím jít. Dobrý večer.“

Utekla ven a všechny své věci zapomněla u něho v pokoji, dokonce i svou kabelku. Derek se díval na malou taštičku se zdrhovací šňůrou a čekal, že se Sára vrátí. Po minutě mu bylo jasné, že si pro ni přijde později, až se s ním nebude muset setkat. Zvedl ji, usadil se na stole a nonšalantně houpal nohou. Rozvázal hedvábnou šňůrku a podíval se dovnitř. Spousta poznámek… tenký zápisník a tužka… pistole. Derek se suše usmál, sáhl do kabelky hlouběji a našel ještě několik mincí a kapesník. Vytáhl pečlivě složený čtverec plátna a přiložil si ho k obličeji. Hledal vůni parfému nebo květinové vody, ale nic nenašel.

Až vespod byl další pár brýlí. Derek si je chvilku prohlížel. Kulaté čočky, elegantní kovová obruba a malé zahnuté stranicky. Díval se přes ně na slova, která napsala. Pak je složil, dal si je do kapsy kabátu a kabelku zavřel. Až Sára zjistí, že jí chybí brýle, bude si myslet, že je zase někde, jako obvykle, zapomněla. Bylo to poprvé za deset let, co kradl. Ale musel je mít. Chtěl vlastnit aspoň kousek něčeho, co jí patřilo.

Nechal kabelku na stole, vrazil ruce do kapes a šel, aniž by přesně věděl kam. Myslel na to, jak včera Worthy na Sáru Fieldingovou pěl

chválu. Ani Lily Lawsonová s celým svým jiskřivým kouzlem v něm nebyla schopná vyvolat takovou oddanost.

„Je to dáma,“ odpověděl na jednu z Derekových sarkastických špiček. „Slečna Fieldingová se ke každému chová laskavě a zdvořile. Dokonce i k našim děvkám. Než večer z klubu odchází, dobrovolně píše dopisy, které jí někdo z negramotných zaměstnanců nadiktuje, aby je mohli poslat svým rodinám. Když viděla, že Violetě se odpáral lem šatů, požádala o jehlu, klekla si na podlahu a přišila jí ho. Jedna služka říkala, že když včera s hromadou prádla v náručí zakopla, slečna Fieldingová jí to pomohla sesbírat…“

„Možná bych ji měl zaměstnat,“ přerušil ho Derek kousavě.

„Slečna Fieldingová je ta nejjemnější, nejtolerantnější žena, která se kdy v našem klubu objevila. A možná bych měl, pane, využít této příležitosti, abych vám řekl, že zaměstnanci si stěžují.“

„Stěžují?“ tázavě opakoval Derek.

Worthy přikývl. „Ze jí neprojevujete patřičnou úctu.“ Dereka to ohromilo. „Kdo je sakra platí?“

„Vy, pane.“

„Tak jim vyřiďte, že nevyhazuju celé jmění na to, abych poslouchal jejich názory! A s jejich zbožňovanou slečnou Fieldingovou si budu mluvit, jak se mi zachce!“

„Ano, pane.“ Sotva patrným tónem nesouhlasu se Worthy odporoučel.

Worthy z ní byl opravdu celý pryč. Vlastně každý. Dereka by nikdy v životě nenapadlo, že by někdo mohl tak jemně a důkladně zabrat jeho území – nebo že jeho zaměstnanci budou tak ochotní zrádci. Záhadný šarm Sáry Fieldingové uchvátil každého v jeho klubu. Oni všichni ji chtěli potěšit a vyhovět jí. Během hodin, kdy seděla u Worthyho stolu, všichni chodili chodbami po špičkách, jako by se smrtelně báli, že ji ruší v práci. „Teď píše,“ slyšel Derek jednu ze služek uctivě šeptat, jako by se bála, aby neporušila nějakou svátost. Derek stiskl čelisti. „Dáma,“ odfrkl si nahlas. On si našel svou rozkoš mezi stehny žen s mnohem lepším rodokmenem, dam s modrou krví a proslulými jmény, které si už celé generace užívaly zvláštních privilegií a bohatství.

Ale Worthy měl pravdu. Derek v duchu připustil, že Sára Fieldingová je jedinou opravdovou dámou, se kterou se kdy setkal. Neměla žádnou z těch špatných vlastností, které Derek mohl tak snadno najít u ostatních. Žárlivost, chamtivost, chtíč… zdálo se, že je

nad to povznesená. Na druhé straně v ní vycítil určitou bezstarostnost, která by ji jednou mohla přivést do potíží. Potřebovala někoho, kdo by jí zabránil vrhnout se přímo do problémů, nebo ji z nich aspoň vytáhl. Nezdálo se mu pravděpodobné, že by něco takového dokázal její nešťastný ctitel Kingswood.

Derek si byl jistý, že Kingswood bude štíhlý a klasicky pohledný muž ve stylu Byrona. Bude mít samozřejmě kultivovaný hlas a tak světlé kučery, jako má Derek tmavé. Bezpochyby je Kingswood zkostnatělý venkovský kavalír, který pro bezstarostnost nemá pochopení. Nakonec se z něho stane důstojný starý gentleman, který u večeře moc pije a nikdy nedovolí, aby ostatní dokončili větu. A Sára, jako jeho milující manželka, s jemným úsměvem toleruje jeho neomalenost a své frustrace si nechává, až bude o samotě. Když bude mít nějaký problém, pokusí se ho vyřešit sama, aby ho neobtěžovala. A svému manželovi bude věrná. Jen on se bude dívat na její nespoutané vlasy a tenkou bílou noční košili… Jen on ji bude vedle sebe cítit ve spánku. Budou se milovat pod rouškou tmy a pod vrstvami pokrývek, se zavřenýma očima a jejich pohyby ovládne zdrženlivost a sebeovládání. Nikdo neprobudí vášeň Sáry Fieldingové, neodstraní její zábrany, nebude se jí posmívat, ani ji škádlit…

Derek si netrpělivě prohrábl vlasy a zastavil se uprostřed prázdné chodby. Nechová se jako obvykle – nepřemýšlí jako obvykle. Cítil, že by se měl připravit na nějakou převratnou událost. Vzduch byl plný proudů, horkem do běla rozžhavených. Zdálo se mu, že jeho nervy jsou napjaté k prasknutí. Něco se stane… něco… a on nemohl dělat nic jiného, než čekat.

„Zastavte mi tady, prosím,“ zavolala Sára na vozku a zaťukala na střechu kočáru. Bylo osm hodin ráno, kdy obvykle do klubu přijížděla. Než zajeli k přednímu vchodu, všimla si několika naložených vozíků na boční straně budovy. Byly jiné, než ty, které obvykle dovážely čerstvé zboží do kuchyně.

Lokaj jí pomohl vystoupit a zeptal se, jestli na ni mají počkat. „Ne, děkuji, Sheltone. Půjdu přes kuchyň.“ Ačkoliv Sára věděla, že se to nehodí, na odchodu vozkovi lehce zamávala. Nepatrně přikývl, i když jí včera horlivě vysvětloval, že se pro dámu nehodí, aby se vybavovala s najatými pomocníky.

„Měla byste chodit s nosem nahoru, tvářit se povýšeně,“ stroze ji instruoval. „Žádné úsměvy na mě ani na lokaje, slečno. Měla byste si udržovat od služebnictva odstup – co si o vás jinak lidi pomyslí?“ Ale podle Sářina názoru sotva záleželo na tom, že se nechová nadutě, protože už brzy z Londýna odjede. V uličce se zvyšovaly hlasy, jako by se tam lidé dohadovali. Sára si těsněji přitáhla kabát ke krku a zachvěla se, když jí do tváře zavanul chladný ranní vzduch. Vozíky byly plné vinných lahví. Malý, kulatý muž se kýval zepředu dozadu, třepal prsty a rychle mluvil se dvěma Cravenovými zaměstnanci. Vypadal jako obchodník, který obhajuje kvalitu svého zboží.

„To bych si raději rozřízl krk, než bych svá vzácná vína vylil do kanálu!“ vyštěkl.

Gill, inteligentní mladík, který byl jedním z Worthyho chráněnců, náhodně vybral tři láhve. Otevřel je a pečlivě ochutnal obsah. „Pan Craven byl nespokojen s poslední dodávkou brandy. Nedalo se našim návštěvníkům podávat.“

„Prodal jsem vám prvotřídní kvalitu!“ křičel obchodník.

„Možná tak do nějaké přístavní hospody. Ne ke Cravenovi.“ Gill si usrkl, poválel v ústech a vyplivl. Souhlasně přikývl. „Tohle je přijatelné.“

„Je to nejlepší francouzské brandy,“ zvolal znechuceně obchodník.

„Jak se odvažujete ho vyplivovat, jako by to bylo nějaké smradlavé, laciné pivo!“

„Dejte si pozor na jazyk,“ řekl Gill, který si najednou všiml Sáry. Rychle se na ni podíval. „Je tady dáma.“

Obchodník nově příchozí ignoroval. „Je mi fuk, jestli je tady třeba královna ze Sáby, není nutné ty láhve otvírat!“

„Pokud budu spokojen, nebudete muset vylívat své pití do kanálu.“ Zatímco se ti dva dohadovali, Sára zamířila ke vchodu do kuchyně. Živý rozhovor ji zcela upoutal, a tak nedávala pozor, kam jde. Najednou koutkem oka zahlédla tmavou postavu a zalapala po dechu, když vrazila do velkého muže, který zvedal na rameno bednu s vínem. „Ach…“

Automaticky ji svou volnou rukou přidržel. Sára zaklonila hlavu a pozorovala snědou tvář nad sebou. „Promiňte, nedívala jsem se…“ Zmlkla a udiveně se zamračila. „Pan… Craven?“

Derek se sklonil, postavil bednu na zem a pak si Sáru znovu od hlavy k patě prohlédl. „Jste v pořádku?“

Sára přikývla. Nejdřív ho nepoznala. Vždycky byl tak dokonale oblečený, hladce oholený, každý vlásek na svém místě. Dnes měl na bradě strniště. Na širokých ramenou měl pletený svetr a odrbaný kabát. Vlněné kalhoty a ohrnuté boty už znaly lepší časy. „Myslíte, že byste se měl takhle namáhat?“ zamračila se. „Co vaše zranění?“

„Nic mi není.“ Derek dnes ráno nebyl schopen se věnovat svému obvyklému zaměstnání, jako bylo prohlížení účetních knih, přehrabování hromady úpisů a bankovních směnek. Rozhodl se pracovat venku, kde mohl být k užitku. Pohlédl na Gilla, který byl cele pohlcen svou hádkou s obchodníkem s vínem, a pak znovu na Sáru. Při srážce s ním se jí posunul bílý čepec. Krajková stuha jí líně visela do tváře. Pobaveně se pousmál. „Máte nakřivo čepec.“

„Panebože.“ Sára si sáhla na hlavu a stáhla si ho dopředu. Najednou se zasmál. „Takhle ne. Počkejte, udělám to sám.“ Sára si všimla, že jeho bílé zuby jsou mírně deformované a při úsměvu vypadají, jako by je přátelsky cenil. V té chvíli pochopila, proč tolik žen svádí. Měl neodolatelně šibalský úsměv. Rozvázal jí šňůrky a upravil čepec, zatímco mu ona zírala na hrudník. „Děkuji,“ zamumlala a pokoušela se mu šňůrky vzít z prstů. Ale on jí to nedovolil. Sára se na něho zmateně podívala a všimla si, že mu úsměv z tváře zmizel. Najednou jí z vlasů rozhodně strhl krajku a nechal ji spadnout do bláta.

Sára zvedla ruku ke spletenému drdolu, který už už hrozil, že se ze sponek uvolní. Její kaštanové kučery zářily ohnivými pramínky a jemně se kroutily kolem tváře a po krku. „Pane Cravene,“ zamračila se. „Vaše chování je nemožné a-a urážlivé, nehledě na-ach!“ Užasle koktala, když jí sundal brýle. „Pane Cravene, j-jak se odvažujete…“ Sahala po nich. „J-já je potřebuju…“

Derek je držel mimo dosah a zíral na její odhalenou tvář. Tohle tedy skrývala pod tím staropanenským převlekem… Bledou, zářící pleť, překvapivě svůdná ústa, malý, zvednutý nosík, jemně otlačený od brýlí. Andělsky modré oči, čisté a okouzlující, s tmavým obočím. Byla nádherná. Zhltnul by ji několika sousty, jako voňavé červené jablko. Chtěl se jí dotknout, někam si ji odvést a stáhnout ji k sobě, jako by jejím sladkým tělem mohl vymazat celé roky hříchů a hanby.

Uvolnil se, sklonil a sebral to zablácené krajkové nic. Sára ho tiše pozorovala. Pokoušel se krajkový čepeček očistit, ale podařilo se mu jen bláto vetřít hlouběji do čisté bílé látky. Nakonec k němu

Sára přistoupila a čepec mu vzala. „Určitě se to dá vyprat,“ rázně řekla.

Byla rozzlobená. Derek cítil, že se lítostivě usmívá. Podával jí brýle a dotkl se jí prsty. Ten dotyk byl nepatrný, ale nečekaně se mu rozbušilo srdce. Rozhodl se, že se ji pokusí dostat zpět do její obvyklé příjemné nálady.

„Je škoda přikrývat takové krásné vlasy, slečno Fieldingová.“

Sára tu poklonu přijala zamračeně. „Pane Cravene, nijak netoužím slyšet váš názor na můj vzhled.“ Držela pokrčený chomáč látky jako by to byl zraněný zvířecí mazlíček. „Hodit můj oblíbený čepec do bláta…“

„Upadl mi,“ řekl rychle. „Nehodil jsem ho tam. Koupím vám jiný.“ Pořád se mračila. „Nemám ve zvyku dovolovat pánům, aby mi kupovali oblečení.“

„Promiňte,“ řekl a ze všech sil se snažil vypadat provinile.

Znovu zavanul studený vítr a přinesl s sebou vůni bouřky. Sára se podívala na šedou oblohu a utřela si zatoulanou dešťovou kapku, která jí spadla na tvář. „Bude vám chladno,“ staral se Derek. Chytil ji za loket a než se mu mohla vytrhnout, vedl ji dolů po schodech k nejbližšímu vchodu a otevřel jí dveře. Zahalilo ji teplo a světlo kuchyně.

„Jaké máte dnes plány?“ zeptal se jí.

„Posnídám s panem Worthym. Vysvětlí mi všechno o výboru mecenášek, které na dnešní večer připravují ples.“

V očích mu nebezpečně blýsklo. „Nevzpomínám si, že bych mu dovolil, aby vám cokoliv říkal o mých mecenáškách. K čemu potřebujete vědět, jak tady všechno funguje? Co kdo dělá a proč, a všechno o lidech, které zaměstnávám, kolik zatracených peněz mám, kterou stranu obličeje si každé ráno holím dřív…“ Povzdechl si a sundal jí z ramen kabát. Vzal umazaný čepec a podal ho kuchtičce.

„Udělej s tím něco,“ příkře jí nařídil. Otočil se k Sáře a znovu ji vzal za ruku. „Pojďte se mnou.“

„Kam jdeme?“

„Ukážu vám, jak vyzdobili hernu.“

„Děkuji. To by bylo milé.“ Bez váhání ho následovala. „Těším se na dnešní ples. V Greenwood Corners nic podobného nemáme.“

„Jestli se chcete dívat, budete mít hezký výhled z balkonu za hudebníky ve druhém poschodí.“

„Nemyslím si, že by si mě někdo všiml, kdybych si stoupla do rohu v hale…“

„Ne, to by nešlo.“

„Tak si od někoho vypůjčím masku, přijdu dolů a budu to pozorovat zblízka.“

„Nemáte vhodné šaty, myško.“

Myško… Bože, jak nenáviděla tu přezdívku, kterou jí dal! Ale měl pravdu. Sára pohlédla na své těžké švestkově modré šaty a zrudla.

„Něco seženu,“ statečně řekla.

Derek se na ni posměšně podíval, ale nechal její slova bez komentáře.

„Dnes večer tady bude jenom polosvět. Nejzhýralejší aristokrati a cizinci, děvky, herečky…“

„To jsou přesně ti lidé, o kterých chci psát!“

„Nehodíte se k davu rozvášněných kozlů. Budou opilí a připravení si to rozdat. Budou si myslet, že jste tam z jediného důvodu. Pokud nejste připravená jim vyhovět, zůstanete nahoře, kde to je bezpečné.“

„Umím se o sebe postarat.“

„Dnes večer na plese nebudete, slečno Fieldingová.“ Rozšířily se jí oči. „Vy mi to zakazujete?“

„Radím vám to,“ zamumlal takovým tónem, že by i Napoleon zbledl. Vstoupili do hlavní herny a Sára jejich hádku zatím odsunula. Ještě nikdy neviděla tak extravagantně vyzdobenou místnost. Byla jako třpytivé podvodní království a připomínala jí pohádky, které četla jako dítě. Po zdech visely průhledné modré a zelené hedvábné závěsy. Pomalovaná plátna, plná mušlí, vyvolávala dojem nějakého podmořského hradu. Pomalu chodila po místnosti a prohlížela si sádrové sochy ryb, lastury mušlí a nahé mořské panny. Pod ústřední hrací stůl nacpali nevkusnou truhlici s falešnými šperky. Vstup do dalšího pokoje přeměnili na kostru potopené lodě. Nad hlavami jim visely modré závěsy a stříbrná síť, takže to vypadalo, jako by byli pod vodou.

„Jak úžasné,“ vydechla. „Je to nádherné, nápadité…“ Pomalu se otočila. „A až tady budou všichni hosté, ženy v třpytivých róbách, s maskami…“ Rozechvěle se usmála, nadzvedla jeden z hedvábných pruhů a nechala ho protékat mezi prsty. „Ještě nikdy jsem nebyla na plese,“ roztouženě šeptala. „Vesnické tance, to ano, a všelijaké místní oslavy…“ Hedvábí se jí v prstech zadrhlo. Byla tak ponořená do svých myšlenek, že úplně zapomněla na muže, který se na ni díval.

Celý svůj život byla tichá a zodpovědná. Spokojila se s rodinou a přáteli a s psaním. Ale teď litovala všeho, o co přišla. Nikdy neudělala nic horšího, než že zapomněla vrátit vypůjčenou knihu. Její sexuální zkušenost byla omezena na Perryho polibky. Nikdy na sobě

neměla šaty s výstřihem, odhalujícím prsa, ani neprotancovala noc. Nikdy nebyla opilá. Kromě Perryho ji všichni muži, se kterými vyrůstala, považovali za sestru nebo důvěrnici. Ostatní ženy vzbuzovaly vášeň a žal, ona přátelskou oddanost.

Jednou, když ji přemohla nálada podobná té dnešní, se přitiskla k Perrymu. Zoufale potřebovala být někomu blízko a prosila ho, aby se s ní miloval. Perry odmítl a poukázal na to, že ona nepatří mezi ženy, se kterými se člověk před svatbou miluje. „Jednoho dne se vezmeme,“ s milým úsměvem jí vysvětlil. „Hned, jak se s tím matka smíří. Nebude to dlouho trvat – a zatím se oba budeme modlit za trpělivost. Znamenáš pro mě víc než hodinu či dvě pokoutního potěšení.“ Perry měl samozřejmě pravdu. Ona dokonce obdivovala jeho úsilí zachovat se správně… ale moc to nezmírnilo její pocit, že byla odmítnuta. Trhla sebou, když si to všechno vybavila, pustila hedvábný závěs a otočila se ke Cravenovi. Díval se na ni tak upřeně, až jí to bylo nepříjemné.

„Co se děje?“ Vzal ji za ruku. „Na co myslíte?“

Sára byla zticha a cítila, jak jí do těla z jeho ruky proudí teplo. Nesmí stát tak blízko… nesmí se na ni takhle dívat. Ještě nikdy si nikoho tak neuvědomovala. Hlavou jí bleskl bláznivý nápad, a sice že ji vezme do náruče. Na chvíli se před ní objevil nesouhlasný obličej Perryho Kingswooda. Ale kdyby se Craven opravdu pokusil… nikdo by se to nedozvěděl. Už brzy od něho navždy odejde a vrátí se ke svému obyčejnému životu na venkově.

Aspoň jednou ať něco prožije. Něco, co si bude celý život pamatovat.

„Pane Cravene.“ Srdce cítila až v hrdle. „Možná by vám nevadilo, kdybyste mi s mým výzkumem pomohl. Něco byste pro mě mohl udělat.“ Zhluboka se nadechla a rychle pokračovala. „Když člověk žije v Greenwood Corners, má poněkud omezené zkušenosti. Nikdy v životě jsem někoho takového, jako jste vy, nepoznala a nemyslím si, že někdy poznám.“

„Děkuji,“ suše řekl.

„A tak, čistě v zájmu výzkumu… abych si rozšířila zkušenosti a tak dál a tak dál… Napadlo mě, že byste mě třeba mohl chtít… totiž, mohl byste uvažovat…“ Sára sevřela ruce v pěst a donutila se otevřeně dokončit: „Že byste mě mohl políbit.“

Pokušení bylo sladké. Derek nedokázal ovládnout myšlenky, které se mu honily hlavou. Ze všech žen, které znal, na něho žádná nezapůsobila tak jako tahle. Odjakživa ženy využíval, pro potěšení a pro dosažení určitého cíle. A na oplátku ony zase využívaly jeho. Ale pravidla té hry, na kterou byl expert, jeho partnerky vždycky znaly. Sára Fieldingová si neuvědomila, kým on je a jak moc by se ho měla obávat. I kdyby to byla jediná slušná věc, kterou kdy udělal, musí ji před sebou chránit.

Opatrně se k ní natáhl. Dlouhými prsty jí jemně pohladil bradu, jako by byla nějakým vzácným předmětem. Měla hebkou a průsvitnou pleť, jako nejjemnější hedvábí. „Slečno Fieldingová,“ řekl drsným hlasem. „Rád bych dělal něco víc než vás jen líbal.“ Viděl, že sklopila řasy, které jí částečně zakryly hluboké modré oči. „Rád bych si vás vzal nahoru do postele. A držel vás tam až do rána. Ale vy… a já…“ Zavrtěl hlavou a přátelsky a škádlivě se usmál. „Dělejte si ten svůj výzkum s Kingswoodem, myško.“

Odmítl ji. Sára ponížením zrůžověla. „J-já jsem vás nežádala o to, jít s vámi do postele,“ napjatě odpověděla. „Požádala jsem vás o polibek. Jediný polibek přece není nic tak hrozného, aby se po něm zachvěla zem.“

Derek ji pustil. „Pro vás a pro mě by byl i jeden polibek chybou,“ ujistil ji a váhavě se zazubil. Sára mu úsměv nevrátila. Protože se už nemohl dívat na její zmatenou tvář, rázně se otočil a dlouhými kroky odcházel pryč. Zůstala v té nádherné místnosti sama. Jeho tělo začínalo na Sářinu blízkost reagovat a mužství se bolestivě probouzelo. Kdyby tam ještě chvíli zůstal, dostala by mnohem víc, než co žádala.

Sára udiveně pozorovala jeho odchod. Vypadalo to, jako by se už nemohl dočkat, aby byl od ní pryč. Nad její nabídkou uvažoval a nakonec ji odmítl. Najednou se její rozpaky změnily v prudký vztek. Copak je tak nepřitažlivá? Tak nežádoucí? Perry ji aspoň odmítl z čestných důvodů. Derek neměl ani tuto omluvu!

Rozhlédla se po honosné místnosti. Dnes večer tady budou oslňující, zkušené ženy. Craven bude tančit, flirtovat a zahrnovat je svým svůdným šarmem. Po půlnoci se celé shromáždění začne uvolňovat. Objeví se tady opilci, muži se budou ženám za jediným účelem dvořit, propukne veselí a možná i první skandály. A ona by o to všechno měla přijít? Nechtěla se na to všechno dívat z povzdálí. Dnes v noci chtěla být přímo u toho. Chtěla se stát někým jiným, ženou tak nestoudnou, aby upoutala pozornost samotného Dereka Cravena.

Postavy v jejích knihách vždycky jednaly směle. Zvlášť Mathilda byla nebojácná. Kdyby ona chtěla jít na ples, prostě by šla a nehleděla na důsledky. Najednou se jí nadšením zastavil dech. „Však já od vás svůj polibek dostanu, pane Cravene. A vy se nikdy nedozvíte, že jsem to byla já.“ A dřív, než by mohla ztratit odvahu, utekla z místnosti. Najednou se ovládla. Nepomůže jí, když bude zmatkovat. Chvatně prohledávala klub, aby našla Worthyho. Nakonec ho uviděla u jeho psacího stolu, jak třídí hromady dopisů a stvrzenek.

„Slečno Fieldingová,“ usmál se na ni a odsunul papíry stranou.

„Řekli mi, že jste se rozhodla posunout naši snídani, aby vám pan Craven mohl ukázat…“ Odmlčel se, když viděl, jak se tváří. „Slečno Fieldingová, stalo se něco? Vypadáte rozrušeně.“

„To bohužel jsem. Pane Worthy, potřebuji vaši pomoc!“

Najednou se Worthyho tvář změnila. Vypadal tak zachmuřeně a vážně, až to bylo divné. „To pan Craven? Jestli vás něčím znepokojil…“

„Ach ne, ne, vůbec ne. Pane Worthy, je velmi důležité, abych dnes večer přišla na ples!“

„Na ples?“ nechápavě se zeptal a úlevou si oddechl. „Díky bohu. Už jsem si myslel… no, na tom nezáleží. Slibuji, že z balkónu budete mít dokonalý výhled.“

„Já chci víc, než se jenom dívat. Musím být tam. Musím si někde obstarat masku a večerní toaletu – nic příliš složitého, ale vhodného pro tuto příležitost. Můžete mi doporučit obchod, švadlenu, prostě někoho, kdo by mi v tak krátké době pomohl? Možná bych mohla za

půjčení toalety zaplatit a později ji vrátit, nebo přesít jednu z těch, které mám…“

„Slečno Fieldingová, jste úplně rozrušená,“ vykřikl a otcovsky ji pohladil po ruce, aby se uklidnila. „Nejste ve své kůži.“

„Ve své kůži budu po celý zbytek života!“ odpověděla mu vášnivě.

„Ale tuto jedinou noc chci být někým jiným.“

Worthy jí nepřestával hladit ruku a se zájmem ji pozoroval. V očích měl spoustu nevyslovených otázek. Zvažoval několik kroků. „Slečno Fieldingová,“ řekl nakonec, „vy nevíte, jaká na těchto plesech bývá atmosféra.“

„Ale vím.“

„Nebudete v bezpečí. Jsou muži, kteří budou nepochybně dělat nevítané návrhy…“

„Uvědomuji si to. Určitě zvládnu sem tam nějakého neškodného pindu.“

„Pindu?“ omámeně opakoval. „Kde jste se naučila to slovo?“

„To není důležité. Hlavní je, abych se dnes večer dostala na ples. Nikdo se to nedozví. Ani pan Craven. Budu mít na sobě masku.“

„Slečno Fieldingová, maska znamená spíš nebezpečí než ochranu. Je to jenom kousek kůže, stuhy a papíru, ale vede lidi k tomu, aby odhazovali své zábrany, a pak…“ Odmlčel se a energicky si rukávem čistil brýle. Sára ho podezřívala, že chce jenom získat čas, aby přišel na způsob, jak by ji od jejího úmyslu odradil. „Mohu vědět, co způsobilo toto náhlé rozhodnutí? Má to co dělat s panem Cravenem?“

„Absolutně ne,“ trochu moc rychle vyhrkla. „Je to výhradně kvůli mému výzkumu. Já… přemýšlím o tom, že bych do svého románu napsala scénu, která by se odehrávala na plese. A protože jsem ještě nikdy na žádném nebyla, je toto má jediná příležitost získat přesnou představu o lidech, o atmosféře…“

„Slečno Fieldingová,“ přerušil ji. „Pochybuji, že vaše rodina nebo váš snoubenec – by s něčím takovým souhlasili.“

„Pan Kingswood ještě mým snoubencem není. A máte pravdu, nesouhlasili by s tím. Nikdo, koho znám, by s tím nesouhlasil.“ Sára se té myšlence vesele usmála. „Ale oni se to nedozví.“

Worthy ji dlouho pozoroval a viděl jí na tváři, že už se rozhodla. Odevzdaně si povzdechl. „Asi bych měl říct Gillovi a jednomu z krupiérů, aby na vás dali pozor. Ale jestli si toho všimne pan Craven…“

„Nevšimne. Nikdy, vůbec nikdy to nezjistí. Budu absolutně diskrétní. Budu se panu Cravenovi vyhýbat jako moru. A teď k té švadleně… Mohl byste mi doporučit nějaký známý obchod?“

„Ano, určitě,“ zamumlal Worthy. „Vlastně mě napadlo lepší řešení. Myslím, že znám někoho, kdo vám pomůže.“

Derek podrážděně přecházel po svém bytě a pokoušel se ignorovat horečku, která mu pulsovala celým tělem. Toužil po ženě… po ní. Fascinovala ho od prvního rána, kdy sem přišla, s tou svou vybranou řečí, chováním dámy a jemnou umíněností. Jaké by to bylo, vzít ji do náručí a splynout s jejím tělem? Vztekle si přál, aby se s ní nikdy nesetkal. Měla by být vdaná za toho svého venkovského nápadníka a držet se od něho pěkně daleko. Patří ke slušnému muži. Derek se zamračil, protože ho najednou kvůli Perrymu Kingswoodovi žárlivostí píchlo u srdce.

„Pane Cravene?“ uslyšel majordomův hlas. Na stříbrném podnose mu přinesl navštívenku. Derek okamžitě poznal Raifordův erb. „To je Lily?“

„Ne, pane. Návštěvníkem je lord Raiford.“

„Výborně. Bůh mi pomoz, kdybych dnes musel vidět nějakou další ženskou. Přiveďte ho nahoru.“

V Anglii nebyl žádný jiný muž, který by se od Dereka lišil víc než lord Alexander Raiford, hrabě z Wolvertonu. Alex měl v sobě takové sebevědomí, jaké člověk dostane do vínku jen tehdy, když se narodí v šlechtické rodině. Byl to čestný muž se zděděným smyslem pro spravedlnost. Prožil si v životě svůj žal a utrpení a podařilo se mu ze všeho dostat. Muži ho měli rádi pro jeho slušné chování a smysl pro humor. Ženy zbožňovaly jeho mužný šarm, nehledě na jeho vzhled. Se svými hustými blond vlasy a statnou postavou vypadal jako lev. Raiford by mohl mít každou ženu, kterou by chtěl, ale on vášnivě miloval svou vlastní ženu, Lily. Jeho oddanost k ní byla zdrojem pobavení pro některé členy vyšší společnosti. Bez ohledu na jejich škádlení, mnozí z nich si tajně přáli takový láskyplný a věrný svazek, jaký byl mezi Raifordovými, ale v době dohodnutých manželství to většinou nebylo možné.

Alex toleroval Derekovo a Lilyino přátelství, protože věděl, že kdyby bylo třeba, Derek by za ni dal život. A časem se vyvinulo přátelství i mezi oběma muži.

„Přišel jsem se podívat, jestli Lily s tím zraněním nepřeháněla,“ byla Alexova první slova, když vešel do knihovny. Lhostejně si prohlížel Derekovu tvář. „Vylepšením bych to zrovna nenazval.“ Derek se ušklíbl. „Odprejskni, Wolvertone.“ Se sklenkou brandy se usadili u krbu a Alex si vzal doutník, který mu Derek nabídl. Zapálili si a Alex si s potěšením potáhl. V oblaku kouře vypadaly jeho šedé oči jako stříbrné. Ukázal na jizvu. „Jak se to stalo? Koluje fůra klepů – a ani jeden ti moc nelichotí, řekl bych.“

Derek se na něho nevzrušeně podíval. „Na tom nesejde.“ Alex se pohodlně opřel a zamyšleně si ho prohlížel. „Máš pravdu. Jizva není důležitá a klepy taky ne. Záleží jenom na tom, že ti to udělala lady Ashbyová – a když už zašla tak daleko, mohla by zajít ještě dál.“ Zvedl ruku, když se ho Derek pokusil přerušit. „Nech mě domluvit. Je dobrý důvod se znepokojovat. Joyce je nebezpečně nepředvídatelná žena. Znám se s ní už dost dlouho. Naštěstí se mi podařilo vyhnout se té chybě, že bych se s ní zapletl. Ale ty…“

„Už je konec,“ řekl rozhodně Derek. „Joyce zvládnu.“

„Nejsem si jistý. Doufám, že si nemyslíš, že když budeš problém ignorovat, zmizí. Pokud vím, Joyce udělala ze života peklo každému muži, kterého si kdy vzala do postele – i když se zdá, že tentokrát se poprvé uchýlila k fyzickému násilí.“ Alex znechuceně sevřel rty.

„Ani kvůli celé její kráse bych s ní nikdy do postele nevlezl. Je v ní něco bezcitného. Ona je jako krásný mrtvý had. Proč ses s ní, proboha, zapletl? Máš přece rozum.“

Derek zaváhal. Zřídkakdy se někomu svěřoval – ale jestli někomu důvěřoval, byl to Alex. „Mám,“ připustil, „ale bylo mi to jedno. Seznámil jsem se s Joyce na svatbě lorda Avelanda. Chvíli jsme si povídali. Napadlo mě, že by mohla být zábavná, a tak…“ Pokrčil rameny. „Tu noc jsem se s ní vyspal.“

V Alexovi se probudila zvědavost, váhal, částečně sám sebou znechucen, ale nakonec zvítězil typicky mužský zájem a zeptal se:

„Jaká byla?“

Derek se ironicky usmál. „Exotická. Má ráda všelijaké triky, výstřelky, perverzi… Není nic, co by neudělala. Chvíli se mi to líbilo. Potíže vznikly, když jsem jí měl konečně dost. Nechtěla to skončit.“ Zkřivil ústa. „Ještě pořád nechce.“

Alex si usrkl brandy, pak kroužil sklenkou a s neobvyklým zájmem ji pozoroval. „Dereku,“ zamumlal, „když ještě žil můj otec, přátelil se s lordem Ashbym. I když je teď lord Ashby starý muž, je pořád ještě

duševně čilý. Rád bych za ním diskrétně zašel a požádal ho, aby Joyce zastavil dřív, než provede něco horšího.“

„Ne,“ Derek se krátce zasmál. „To bych měl štěstí, kdyby na mě ten starý podivín nenajal někoho, kdo by mě dorazil. Asi by se mu nelíbilo, že se mu nějaký obyčejný chlápek válel s manželkou. Nepleť se do toho Wolvertone.“

Alexe, který vždycky rád řešil problémy jiných, odmítnutí roztrpčilo.

„Proč si myslíš, že bych tě měl žádat o tvé zatracené dovolení? Ty se mi do života pleteš celé roky!“

„Nepotřebuju tvou pomoc.“

„Tak si nech aspoň poradit. Nezačínej si už s vdanými ženami. Najdi si vlastní. Kolik je ti? Třicet?“

„Nevím.“

Alex to tvrzení překvapeně zaregistroval a pak si Dereka zamyšleně prohlížel. „Vypadáš na třicet. To je pro muže nejvyšší čas, aby se oženil a pořídil si legitimní potomky.“

Derek předstíral, že ho to vyděsilo. „Manželku? A pod nohama malé Craveny? Bože, jen to ne.“

„Tak si aspoň najdi milenku. Někoho, kdo se o muže umí postarat. Někoho, jako je Viola Millerová. Víš, že se s lordem Fontmerem nedávno rozešli? Už jsi ji viděl… půvabná, inteligentní žena. Nevěnuje svou přízeň každému. Kdybych byl na tvém místě, udělal bych všechno pro to, abych se stal jejím příštím ochráncem. Myslím, že se mnou budeš souhlasit, že stojí za jakoukoliv cenu, kterou bys za ni zaplatil.“

Derek podrážděně pokrčil rameny, a přál si mluvit o něčem jiném.

„Ženská nic nevyřeší. Jenom způsobí víc problémů.“

Alex se zazubil. „No, byl bys bezpečnější s vlastní ženou než s cizí. Nemáš co ztratit.“

Rozhovor pomalu sklouzl na jiná témata a Derek se zeptal, jestli Alex s Lily mají v úmyslu přijít do klubu na ples.

Alex se tomu nápadu zasmál. „Ne, nepotrpím si na ten zástup lotrů a děvek, kteří si říkají polosvět – i když se zdá, že moje žena má takové shromáždění ráda.“

„Kde je?“

„U švadleny, nechává si šít nějaké nové šaty. Posledně nosila ty své zatracené kalhoty po panství tak často, že se jí náš syn ptal, proč nechodí v šatech jako všechny ostatní matky.“ Alex se zamračil. „Lily dnes ráno vypadla nějak rychle a ani neřekla proč. Dostala nějaký

vzkaz, který mi nedovolila přečíst. Něco má za lubem. Zatracená ženská – zešílím z ní!“

Derek potlačil úsměv, protože dobře věděl, že Alex by na své manželce nezměnil ani vlásek na hlavě.

„S. R. Fieldingová!“ Lily vykřikla a s tichým smíchem stiskla Sářinu ruku. Tmavé oči jí radostně zářily. „Nemáte ponětí, jak moc obdivuji vaše knihy, slečno Fieldingová. Cítila jsem se s Mathildou tak spřízněná. Jako kdybych jí stála modelem.“

„Vy jste ta žena z portrétu,“ udiveně řekla Sára. „V galerii pana Cravena.“ Malba hraběnku vystihla opravdu věrně – kromě toho, že na plátně vypadala mnohem klidněji. Žádný umělec by nikdy nedokázal zachytit její sebevědomý výraz a živé, jiskrné oči.

„Ta malá holčička na obraze je moje dcera, Nicol,“ řekla pyšně Lily.

„Je krásná, že? Ten obraz byl namalován před pár lety. Malíř ho nechtěl prodat, ale Derek mu nabídl tak nehoráznou sumu, že prostě nedokázal odmítnout. Derek prohlašuje, že za peníze se dá koupit úplně všechno.“ Ušklíbla se. „Někdy si myslím, že má pravdu.“

Sára se opatrně usmála. „Pan Craven je příliš cynický.“ Lily jen mávla rukou. „Jak říkal Worthy, nutně potřebujete plesové šaty.“

„Nechtěla jsem vás tak obtěžovat, lady Raifordová. A děkuji, že jste ochotná mi pomoct.“

Worthy zařídil, aby Sáru dovezli k madame Lafleur, do nejlepšího salonu v Londýně. A řekl jí, že lady Raifordová tam také přijde, a dal jasně najevo, aby se jí zcela podřídila. „Lady Raifordová o takových věcech ví úplně všechno. Musíte věřit jejímu úsudku, slečno Fieldingová.“ Sára si pro sebe pomyslela, že Worthy jejímu vkusu zrovna nedůvěřuje. V každém případě to byl vždycky nedostatek prostředků, který ji ve věcech její garderoby omezoval.

A teď Sára seděla ve známých pokojích v Bond Street, jejichž zdi byly obloženy pozlacenými zrcadly a vytapetovány elegantním šedorůžovým brokátem. Vládla tam jakási svazující atmosféra, až na ni padl strach. Ani milé úsměvy asistentek její rozechvění moc neuklidnily. Taky ji rozčilovalo pomyšlení na to, kolik asi bude její vrtoch stát, ale tuto hlodavou obavu Sára zarputile ignorovala. Až později bude nad účtem sténat. Až později bude rozumná a zodpovědná.

„Říkejte mi Lily, prosím,“ požádala lady Raifordová. „A to vůbec není žádné obtěžování, má drahá, když si pomyslím, co vy jste udělala pro mě.“

„Pro vás? Já že jsem udělala něco pro vás?“

„To, jak jste zachránila Dereka a vůbec nepomyslela na nebezpečí, které vám hrozilo… Navždycky už budu vaší dlužnicí. Derek je nejbližším přítelem naší rodiny.“ Lily se vesele usmála. „Je to docela zajímavý muž, že?“ Než se Sára zmohla na odpověď, Lily se otočila a podívala se na ženu, která stála opodál. „No, Moniko? Jak dlouho bude trvat, než uděláme slečnu Fieldingovou tak nádhernou, až to bude brát dech?“

Monika, která zatím taktně čekala u dveří, k nim přistoupila. Přivítala se s Lily tak vesele, že bylo jasné, že ty dvě se přátelí už dlouho. Žena tak úspěšná jako Monika Lafleurová, měla plné právo být pyšná. Místo toho byla přátelská, laskavá a usměvavá.

„Chérie.“ Vzala Sáru za ramena a zkoumavě se na ni podívala.

„No ano,“ zamumlala. „Vidím, že budeme mít spoustu práce. Ale takové výzvy já miluju! Lady Raifordová udělala dobře, že vás ke mně přivedla. Až skončíme, slibuju vám, že budete okouzlující!“

„Možná by se pro mě našlo něco jednoduchého…“ Sára zmlkla, když Monika mávla na své pomocnice. Lily jenom stála opodál a usmívala se.

„Coro, Marie!“ volala švadlena. „Pojďte sem a přineste toalety, hněd!

Rychle, nesmíme ztratit ani minutu!“

Sára pobaveně zírala na hromady sytě zbarveného hedvábí a sametu, které ty dvě nosily. „Odkud to všechno je?“

Monika ji odtáhla do přilehlé zkušebny s krásným rokokovým nábytkem, záclonami ozdobenými střapci a ještě masivnějšími zrcadly, než byla v předních pokojích. „Ty toalety patří lady Rafordové.“ Mlčky Sáru otočila kolem dokola a rozepnula jí živůtek.

„Šiju jí všechny šaty. Když má hraběnka na sobě něco podle poslední módy, druhý den ji celý Londýn napodobuje.“

„Ale já bych si nemohla vzít šaty lady Raifordové…“

„Žádné z nich jsem na sobě neměla,“ přerušila ji Lily a vešla za nimi do pokoje. „Jedny z nich vám upravíme, Sáro.“ Obrátila se ke švadleně. „Ty černé a purpurové jí nebudou vůbec slušet, Moniko. Ani nic tak panenského jako je bílá. Chceme něco výrazného a krásného. Něco, v čem se bude od ostatních lišit.“

Sára vystoupila ze svých šatů a odvrátila pohled od zrcadla. Na sobě měla košilku, tlusté bílé punčochy a důkladné spodní kalhoty. Monika se přemýšlivě zadívala na to praktické prádlo, zavrtěla hlavou a zdálo se, že si pro sebe něco říká. Vzala do ruky jedny šaty a otáčela je dokola. „Růžové?“ navrhla a přiložila třpytivý růžový satén k Sáře. Ta zadržela dech. Nikdy na sobě něco tak krásného neměla. Rukávy a lem šatů zdobily hedvábné růže. Krátký živůtek do pasu byl v přední části vyšíván stříbrem a ozdoben řadou saténových mašliček.

Lily zamyšleně zavrtěla hlavou. „Okouzlující, ale příliš nevinné!“ Sára potlačila zklamání. Neuměla si představit nic krásnějšího než růžový satén. Monika spěšně odhodila šaty a probírala se ostatními.

„Broskvová. Žádný muž od vás nebude moct odtrhnout oči. Tady je.

Vyzkoušejte si je, chérie.“

Sára zvedla ruce, aby jí švadlena s pomocnicí mohly přetáhnout broskvově zbarvené šaty přes hlavu. „Myslím, že se to bude muset hodně upravit,“ poznamenala Sára hlasem, tlumeným vrstvami látky. Šaty byly ušity na Lilyinu štíhlou, drobnou postavu. Sára byla mnohem bohatěji obdařená, s mohutnějším poprsím, oblými boky a štíhlým pasem. Taková postava byla v módě před třiceti lety. Současná móda modelů s vysokým pasem jí moc neslušela.

Monika upravila šaty kolem nohou a pak se je pokoušela vzadu zapnout. „Ano, lady Raifordová má tvary, které má ráda móda.“ Energicky zapnula háčky. „Ale vy, chérie, máte tvary, které mají rádi muži. Vtáhněte dech, prosím.“

Sára sebou trhla, když se jí ňadra zvedla nahoru, až skoro vypadla z výstřihu. Spodní okraj neobvykle široké sukně byl olemován třemi řadami tulipánů. Nemohla uvěřit, že ta žena v zrcadle je ona sama. Broskvové šaty s průhlednými vrstvami hedvábí byly ušity proto, aby upoutávaly mužskou pozornost. V pase byly příliš volné, ale prsa se klenula ve své krémové nádheře v mělkém živůtku a tvořila svůdný výstřih.

Lily se široce usmála. „Vypadáte nádherně, Sáro.“ Monika ji samolibě pozorovala. „Trochu to upravíme a budou dokonalé. To jsou šaty, že?“

„Já nevím,“ řekla Lily a prohlížela si Sáru ze všech stran. „Asi mám raději výraznější odstíny…“ Odmlčela se a zavrtěla hlavou tak rozhodně, že Sáře kleslo srdce. „Ne, toaleta je dost nápadná, abyste dosáhla svého cíle.“

„Cíle?“ zeptala se zmateně Sára. „Nemám jiný cíl, než být pěkně oblečená. Víte jistě, že tyhle jsou vhodné?“

Sára se na Moniku nevyzpytatelně podívala a ta si najednou vzpomněla na nějakou neodkladnou práci a pomocnice odešly hned za ní. Sáru jejich náhlý odchod tak zmátl, že si jen rozpačitě natřásala sukni.

„Možná bychom si mohly trochu promluvit, Sáro.“ Lily se přehrabovala ostatním oblečením a vytáhla jakýsi výtvor ve slézové a fialové barvě. „Můj bože. Nechápu, proč jsem si nechala ušít něco takového.“ A nedbale šaty odhodila bokem. „Proč přesně je tak nezbytně nutné, jak napsal Worthy, abyste dnes večer byla na plese?“

„Kvůli mému výzkumu,“ odpověděla Sára, ale nepodívala se jí do očí. „Kvůli scéně v mém románu.“

„Opravdu?“ Lily se zvláštně usmála. „No, já sice nevím nic o psaní románů, ale docela dobře se vyznám v lidské povaze. Možná se mýlím, ale já se domnívám, že účelem tady toho všeho je, aby si vás někdo všiml.“

Sára okamžitě zavrtěla hlavou. „Ne, madam!“

„Lily.“

„Lily,“ poslušně opakovala. „Nic takového v úmyslu nemám. Nepřeji si přitáhnout ničí pozornost. Jsem téměř zasnoubená s panem Perrym Kingswoodem z Greenwood Corners.“

„Aha.“ Hraběnka pokrčila rameny a s přátelským zájmem ji pozorovala. „Pak jsem se mýlila. Ve skutečnosti… jsem si myslela, že se byste se mohla zajímat o Dereka Cravena.“

„Ne. On vůbec nepatří mezi takové muže, o které bych se já…“ Sára zmlkla a s nepřítomným pohledem na ni zírala. „Vůbec ne.“

„Samozřejmě. Promiňte. Asi jsem si moc domýšlela.“

Sára se pokusila tu trapnou chvíli překlenout. „Ne že bych o panu Cravenovi špatně smýšlela. On je mimořádná osobnost…“

„Nemusíme obcházet pravdu. Je nemožný. Znám Dereka líp, než kdokoliv jiný. Sobecký, tajnůstkářský, osamělý… přesně takový, jako jsem byla já před pěti lety, než jsem se provdala za lorda Raiforda.“ Lily si stoupla za Sáru a začala jí rozepínat těsné šaty. „Zkusíme modrý samet. Máte k němu dokonalou pleť.“ Uvolňovala řadu knoflíků z drobných hedvábných poutek a zdálo se, že už nemá chuť se o Dereku Cravenovi bavit.

Sára se mračila, když si svlékala rukávy a vystoupila z broskvového kruhu. To ticho bylo neudržitelné. „Ale proč by byl pan Craven osamělý?“ vyhrkla. „Neustále je obklopen lidmi. Může mít společnost každé ženy, po které zatouží!“

Lily se ušklíbla. „Derek nikomu nedůvěřuje. Po tom, co ho opustila matka a on žil tak dlouho v kolonii… no, myslím, že o ženách nemá zrovna nejlepší mínění, nebo o lidech vůbec.“

„Ale o vás má to nejlepší mínění,“ vzpomněla si Sára na nádherný portrét v Cravenově soukromé galerii.

„My jsme už velmi dlouho přátelé,“ přiznala Lily a významně dodala, „ale nic víc. Ano, vím, co se říká – ale náš vztah byl vždycky jenom platonický. Možná vám na tom nezáleží. V každém případě chci, abyste znala pravdu.“

Sáru ta informace nevýslovně potěšila. Uvědomovala si Lilyin vnímavý pohled a bojovala s touhou se této sympatické cizí ženě vyzpovídat – ona, která si vždycky tak pečlivě chránila soukromí. Nejdu na ples kvůli výzkumu, chtěla ze sebe vyrazit, jdu tam proto, že pan Craven si myslí, že jsem jen venkovská myš. A skoro se nepoznávám… protože najednou bych udělala všechno proto, abych mu dokázala, že se mýlí… i když by na tom nemělo záležet. Vůbec by na tom nemělo záležet.

„Pan Craven mi zakázal přijít dnes večer do klubu,“ slyšela se Sára říkat.

„Opravdu?“ Lily okamžitě odpověděla. „Nepřekvapuje mě to.“

„Prohlašuje, že mezi lidmi z polosvěta nebudu v bezpečí. Bože, byla jsem v bordelech a pokoutních hernách v kolonii a nikdy se mi nic nestalo! Vůbec to není fér, zvlášť když jsem mu zachránila život!“

„Taky bych řekla,“ souhlasila Lily.

„Od chvíle, co jsem přijela, mě chce poslat zpět do Greenwood Corners.“

„Ano, já vím.“ Lily jí zapínala modré šaty. „Derek se od vás drží dál, Sáro, protože vás považuje za hrozbu.“

Sára se nevěřícně zasmála. „Já a hrozba? Ujišťuji vás, že něco takového si o mně nikdo nikdy nemyslel!“

„Derek Craven se bojí jenom jediné věci,“ přesvědčovala ji Lily. „Je naprostý zbabělec, když se jedná o jeho city. Měl poměr s celými tucty žen – a jakmile hrozilo nebezpečí, že by mu na některé z nich

mohlo záležet, odhodil ji a našel si jinou. Když jsem se s ním seznámila, považovala jsem ho za mimořádně uzavřeného, bezcitného muže, neschopného lásky, věrnosti nebo něhy. Ale teď věřím, že tyto city zná. Jenom je už od dětství uzavřel hluboko v sobě. A myslím si, že se rychle blíží chvíle, kdy už je nebude schopen dál v sobě držet. Posledně jsem si všimla, že ta zed, kterou si kolem sebe vystavěl, začíná praskat.“

Sára si rozpačitě uhlazovala na bocích samet a dívala se na podlahu.

„Lady Raifordová, nejsem si jistá, co ode mě očekáváte,“ čestně řekla.

„Miluji pana Kingswooda a mám v úmyslu se za něj provdat…“

„Sáro,“ Lily ji jemně přerušila, „moc byste Derekovi pomohla, kdybyste mu dnes večer ukázala, že není tak zatraceně nepřemožitelný, jak si myslí. Byla bych ráda, kdybyste vy – nebo někdo jiný – našla skulinu v brnění. To je všechno.“ Vřele se usmála.

„A pak se můžete vrátit k panu Kingswoodovi, který je určitě úžasný muž…, a já udělám všechno, co budu moct, abych Derekovi našla tu správnou ženu.“ Lily se zasmála. „Bude muset být silná, moudrá a dost trpělivá, řekla bych téměř světice.“ Poodstoupila a zazubila se.

„Tohle,“ energicky zakončila, „jsou ty pravé šaty.“

Seděly spolu v Raifordově kočáru a kamarádsky popíjely ze stříbrné lahvičky, kterou Lily vytáhla. Sára zírala z okna zakrytého tenkou záclonou a pozorovala davy lidí, které stoupaly po schodech do klubu. Zeny byly oblečeny do přepychových toalet a masek, ozdobených péry, klenoty a stuhami. Jejich společníci měli na sobě tmavé večerní šaty a jednoduché černé masky, takže to uvnitř vypadalo jako na plese lupičů. Okna zářila světlem a do chladné tmavé noci se nesly tóny hudby.

Lily pozorovala procesí lidí a vychutnávala jemnou brandy. „Ještě chvíli počkáme. Nebylo by dobré, kdybyste se objevila příliš brzy.“ Sára si přitáhla vypůjčený plášť a natáhla se pro láhev. Brandy byla silná, ale jemná, příjemný oheň, který uvolňoval její napjaté nervy a zmírňoval cvakání zubů.

„Můj manžel se asi diví, kde jsem,“ poznamenala Lily.

„Co mu řeknete?“

„Ještě nevím. Bude se to muset hodně blížit pravdě.“ Lily se vesele zazubila. „Alex vždycky pozná, když vyloženě lžu.“

Sára se usmála. Lily Raifordová jí s potěšením vyprávěla neskutečné historky ze své bouřlivé minulosti a dokonce jí otevřeně řekla svůj názor na každého a na všechno. Měla úžasně přezíravý postoj k mužům. „Dají se snadno ovládat a jsou úplně předvídatelní,“ tvrdila Lily. „Když je možné něco dostat snadno, jsou lhostejní. Když se jim něco odmítá, zoufale to chtějí.“

Jak tak přemítala nad Lilyinou radou, napadlo Sáru, že s tím odmítáním bude mít asi pravdu. Perry Kingswood vždycky věděl, že jakmile ji požádá o ruku, ona svolí. Možná, že kdyby si jí nebyl tak jistý, netrvalo by mu čtyři roky, než se dostali téměř k zasnoubení. Až se vrátím do Greenwood Corners, pomyslela si Sára, budu úplně jiná žena. Bude stejně sebevědomá a nezávislá jako Lily Raifordová. A potom se do ní Perry bláznivě zamiluje.

A Sára se posilnila další dávkou brandy.

„S tímhle byste měla raději zpomalit,“ radila jí Lily.

„Docela to povzbuzuje.“

„Je to poněkud silné. Tak – je čas nasadit si masku. Nebudte nervózní.“

„To je krásná maska,“ hrála si Sára s úzkými černými hedvábnými stuhami, než si je uvázala. Monika ji zručně vyrobila z černého hedvábí a krajky a přilepila na ni modré safíry, které se jí hodily k šatům. „Vůbec nejsem nervózní.“ Byla to pravda. Cítila, že její obvyklé opatrné já nahradila nějaká bezstarostná cizinka. Temně modré šaty jí přiléhaly k tělu a hluboký výstřih svůdně odhaloval ňadra. Široká saténová šerpa se zlatou sponou zdůrazňovala nadmíru štíhlý pas. Maska jí kryla horní část obličeje, ale odhalovala rty, které jí Lily s Monikou zvýraznily slabou rtěnkou. Na hlavě jí vyrobily pracný účes. Na temeni měla uzel vlasů, z kterého jí kolem tváře a po krku padaly svůdné pramínky. Prsa a krk postříkaly parfémem, který Sáře připomínal vůni růží.

„Absolutní úspěch,“ prohlásila Monika a celá nad tou proměnou zářila. „Nádherné, světácké, ale přesto svěží a mladé… ach, chérie, dnes večer získáte hodně trofejí!“

„Ohromující,“ překypovala radostí Lily. „Způsobíte pěkný poprask. Zítra ráno se bezpochyby všechny klepy dozvíte, Moniko.“

„Určitě. Každý se přijde zeptat, kdo to je. Budou klapat zobáky jako hejno žárlivých slepic!“

Ty dvě si vzájemně gratulovaly a Sára zatím zírala do zrcadla na tu neznámou osobu a žaludek se jí svíral vzrušením. Viděla obraz

zkušené ženy, dobře obeznámené s uměním svádět. „Dnes večer žádná myška,“ s kouzelným úsměvem zašeptala. „Ještě mě neznáte, pane Cravene.“

Sára uslyšela Lilyin mírně úzkostlivý hlas a vrátila se do současnosti.

„Jestli dnes večer budete mít nějaké potíže,“ říkala Lily, „prostě jen zavolejte Worthyho.“

„To nebude nutné,“ odpověděla lehkomyslně Sára a naklonila lahvičku, aby si dala další pořádný doušek.

„Měla byste něco říct Worthymu hned, jak budete uvnitř. Jinak vás nepozná.“

Sáru ta myšlenka rozveselila. „Ani pan Craven.“

„Nejsem si jistá, že se mi líbí to, co vám vidím v očích,“ řekla znepokojeně Lily. „Buďte opatrná, Sáro. Na těchto plesech se stávají divné věci. Já jsem po jednom takovém nezapomenutelném plese skončila vdaná. Vraťte mi tu brandy. Myslím, že už máte dost.“ Sára ji neochotně vrátila a Lily se vytasila s posledním kázáním.

„Nepřijímejte žádné sázky, jinak vás přinutí hrát o podvazky s nějakým chlípným kozlem dřív, než si všimnete, že se něco děje. A pamatujte si, nechoďte s nikým do zadních pokojů – tam mizí lidé, když se chtějí nezávazně pobavit v posteli.“

„To mi Worthy neříkal.“

„Možná ho to moc uvádělo do rozpaků,“ řekla potichu Lily. „Ty pokoje jsou uzpůsobené tak, aby tlumily každý zvuk, a jsou plné pochybných kousků nábytku, na kterém se dějí všelijaké nechutné věci.“

„Jak to, že o tom tolik víte?“

„Slyšela jsem to, samozřejmě.“ Lily se zasmála tak, že zpochybnila nevinný tón svého hlasu. „Ven z kočáru, ženská.“

„Děkuji vám,“ vážně řekla Sára. „Děkuji za všechno. Opravdu bych vám chtěla zaplatit za šaty, hedvábné prádlo a…“

„V žádném případě,“ přerušila ji Lily. „Jednou mi všechno o plese povíte. To bude stačit.“ A mávnutím ji poslala pryč.

Lokaj Sáře pomohl z kočáru a nahoru po schodech už šla sama. Možná to způsobila brandy, ale cítila se zvláštně. Noc byla magická, hrozivá a jí se zdálo, jako by se mramorové schody, po kterých stoupala, pod jejíma nohama pohybovaly jako tekutý písek. Dnes v noci se něco stane. Ať už ráno přinese štěstí nebo smutek, věděla, že aspoň několik příštích hodin prožije tak, jak o tom vždy snila.

„Madam?“ oslovil ji komorník klidně, když vešla dovnitř. Měl za úkol odmítat nezvané hosty, jinak by se to nedalo zvládnout.

Sára se mírně usmála, vyklouzla z kabátu a odhalila nádherné křivky své postavy, zdůrazněné modrým sametem. „Dobrý večer,“ pozdravila hlasem, sníženým aspoň o jednu oktávu. „Vy musíte být Ellison. Slečna Fieldingová mi o vás řekla.“

Ellison, který se jí se vším o sobě svěřil, od nedávné nemoci své matky po svou slabost pro ledvinkový koláč, ji vůbec nepoznal. „Vy jste hostem slečny Fieldingové?“

„Mám k ní velmi blízko,“ ujistila ho Sára. „Řekla mi, že tady dnes večer budu vítaná.“ Pokrčila svými hebkými rameny. „Ale jestli to tak není…“

„Počkejte, madam…“ V jeho obvykle nevzrušeném hlase uslyšela zvědavost. „Mohu se vás zeptat na jméno?“

Naklonila se k němu blíž. „To by asi nebylo moudré,“ svěřila se mu.

„Obávám se, že moje pověst by mohla způsobit nepříjemnosti.“ Ellison zrůžověl. Snadno se mu ve tváři daly číst myšlenky, které se mu honily hlavou. Nádherná, záhadná žena, která je nejasně spojená

se slečnou Fieldingovou… „M-madam,“ nedokázal skrýt

nadšení..“Mohlo by to být… Smím se vás zeptat, jestli jste… M-Mathilda? Opravdová Mathilda?“

Zamyšleně našpulila své rudé rty. „To je možné.“ Podala mu plášť a vklouzla dovnitř. Vůbec se za svou lest nestyděla. Konec konců, pokud vůbec někdo měl právo předstírat, že je Mathilda, byla to právě její stvořitelka!

Hlouček tří mladých hejsků, kteří stáli ve vchodu za Sárou, za ní dychtivě zíral. „Slyšeli jste to?“ zalapal jeden z nich po dechu. „Ať se propadnu, jestli to není Mathilda.“

„Mohla by to být maska,“ rozumně poznamenal jeden z nich.

„Ne, ne, to je ona,“ trval na svém ten první. „Mám přítele, který s ní loni v červnu v Bathu strávil večer. Vypadá přesně tak, jak ji popsal.“

„Pojdme za ní.“

„Mathilda nemohla být loni v červnu v Bathu,“ hádal se třetí. „Slyšel jsem, že cestovala po kontinentu s jedním z Berkleyů.“

Sára si nevšimla tří mužů, kteří si povídali a šli za ní. Spatřila Worthyho a hlavní hernou se k němu prodírala. Zdržovalo ji množství mužů, kteří se najednou nabízeli, že jí přinesou punč, žádali ji o tanec, prosili o její pozornost. Kdosi jí vtiskl do ruky

sklenici a ona ji s úsměvem přijala. Usrkla si kořeněného nápoje a vychutnávala teplo, které jí proudilo žilami. Ladně zvedla ruku v černé rukavici, odhrnula si z čela kadeř a usmála se na zástup, který se kolem ní shromáždil. „Pánové,“ pronesla hrdelním hlasem, „jste úžasní a vaše pozornost mi lichotí, ale mluvíte všichni najednou. Zvládnu jenom tak tři čtyři naráz.“

Nadšeně zvýšili své úsilí. „Slečno, mohu vás doprovodit ke kartám…“

„… sklenku vína?“

„… jednu nebo dvě pralinky?“

„… kdybyste si se mnou zatancovala valčík?“

Sára všechna pozvání lítostivě odmítla. „Možná později. Musím jít pozdravit starého přítele, jinak mu svým zanedbáváním zlomím srdce.“

„Sám ho budu mít za chvíli zlomené,“ vykřikl jeden z nich a celé shromáždění se pokusilo Sáru následovat, když zamířila k Worthymu.

Vítězně se usmála a udělala malé pukrle. „No?“ ptala se. Worthy se uctivě uklonil. „Vítejte u Cravena, madam.“

Když dál pohledem pečlivě pročesával místnost, Sára se slabě zamračila a přistoupila o kousek blíž. „Hledáte někoho?“ zeptala se normálním hlasem. „Děje se něco?“

Worthy k ní najednou obrátil zrak. Sundal si brýle, zuřivě si je vyčistil a udiveně na ni zíral. „Slečna Fieldingová?“ šokované zašeptal. „Jste to vy?“

„Samozřejmě, že jsem to já. Copak jste mě nepoznal?“ Zářila radostí.

„Líbí se vám ta změna? To všechno má na svědomí lady Raifordová.“ Worthy nebyl schopen kloudného slova. Jak tak klouzal očima po její svůdně odhalené postavě, tvář mu otcovským znechucením zbledla. Sára si vzala další sklenici punče a žíznivě ji vypila. „Je tady

nádherně,“ nadšeně vykřikla. „Je tady opravdu teplo, že? Hudba je

okouzlující – málem nedokážu udržet nohy v klidu. Budu dnes večer tančit, čtverylku, valčík a…“

„Slečno Fieldingová,“ Worthy těžce dýchal, „ten punč je pro vás moc silný. Pošlu Gilla pro něco k pití, ale bez alkoholu.“

„Ne, já chci pít to, co pijí všichni.“ Naklonila k němu hlavu, až mu svým dechem, vonícím po ovoci, zamlžila brýle. „A neříkejte mi slečno Fieldingová. Dnes večer tu žádná slečna Fieldingová není.“

Worthy jen bezmocně koktal a znovu si čistil brýle. Během několika málo minut si připravil řeč, kterou ji dostane z plesu. Nikdy by nevěřil, že Sára Fieldingová se může změnit v tak svůdnou ženu, že se při pohledu na ni vaří krev v žilách. Všechno na ní bylo jiné. Její hlas, pohyby, celý její vzhled. Dokonce se mu zdálo, že změnila i tvar svého obličeje. Než si Worthy stačil nasadit brýle, byla pryč. Odvedli ji dva dandyové, kteří vypadali znuděně i chlípně zároveň. Začal horečnatě mávat na Gilla a doufal, že spojenými silami by se jim mohlo podařit odvrátit hrozící neštěstí. Kdyby ji uviděl pan Craven… Gill se okamžitě objevil na druhé straně osmiúhelníkové místnosti.

„Nějaké potíže?“ zeptal se mladík.

„Slečna Fieldingová je tady! Musíme ji okamžitě najít.“

Gill pokrčil rameny, neviděl důvod ke znepokojení. „Možná stojí někde v rohu a jako obvykle všechno pozoruje a poslouchá.“

„Slečna Fieldingová je dnes večer úplně jiná,“ řekl napjatě Worthy.

„Je to nebezpečná situace, Gille.“

„Zní to, jako byste čekal, že způsobí nějaké potíže,“ zasmál se Gill.

„Ta sladká, tichá, malá stará panna…“

„Ta sladká, tichá, stará panna je dnes schopná obrátit klub vzhůru nohama,“ zasyčel Worthy. „Najdi ji, Gille, a to dřív, než ji najde pan Craven. Má na sobě modré šaty a černou masku.“

„Tak tady vypadají aspoň dva tucty žen,“ podotkl Gill. „A nemyslím si, že bych ji poznal bez jejích brýlí.“ Dloubl do Worthyho, protože ho zaujala jiná věc. „Mimochodem, víte, co jsem slyšel jen chvíli předtím, než jsem šel za vámi? Je tady možná Mathilda. Sama Mathilda! To bych tedy po dnešku rád slyšel slečnu Fieldingovou, jak prohlašuje, že Mathilda neexistuje.“

„Najdi ji,“ nařídil sevřeným hlasem Worthy.

„Mathildu?“

„Slečnu Fieldingovou.“

„Pokusím se,“ pochybovačně slíbil Gill a odešel.

Worthy si prohlížel dav lidí, hledal Sářiny modré šaty a poklepával nohou o podlahu. Zrovna se chystal do hledání unikající slečny Fieldingové zapojit víc zaměstnanců, když za sebou uslyšel tichou, pomalou řeč, po níž ho hrůzou zamrazilo v zádech.

„Někoho vyhlížíte?“

Ztěžka polkl, otočil se a octl se tváří v tvář zachmuřenému Derekovi.

„Pane?“ zaskřehotal.

„Vím, že je tady,“ řekl Derek a díval se tvrdýma zelenýma očima, skrytýma pod černou maskou. „Asi tak před minutou jsem ji viděl. Plížila se kolem a hledala mě, vyptávala se – je nenápadná jako sloní stádo. Doufám, že dokážu tu mrchu nezabít holýma rukama – nebo ji nepořezat stejně, jako to udělala ona mně.“

Worthy si s hrůzou, ale současně s úlevou uvědomil, že Craven mluví o lady Joyce Ashbyové. „Lady Ashbyová měla tu drzost sem přijít?“ Na chvíli zapomněl i na Sáru Fieldingovou. „Mám ji odsud vyhodit, pane?“

„Ještě ne,“ pochmurně odpověděl Derek. „Nejdřív si s ní promluvím.“

Joyce Ashbyová čekala u mohutného sloupu a pozorovala promenující se dav lidí, jako když kočka pozoruje kořist. Na štíhlém těle měla zlatou hedvábnou toaletu, která se jí hodila k vlasům, a úzkou, dokonale vymodelovanou tvář přikrývala zlatá maska se stříbrnými pery.

Najednou vzadu na hlavě ucítila svíravou bolest, jak jí velká ruka zkroutila vlasy. Muž, na kterého neviděla, stál za ní, pevně ji držel a bránil jí otočit hlavu. Joyce zasyčela bolestí, ale pak se pomalu uvolnila. „Dereku,“ zamumlala a ani se nepohnula.

Jeho tichý hlas byl plný nenávisti. „Ty pitomá děvko.“ A znovu zakroutil rukou, až se ostře nadechla a zaklonila se do oblouku, aby ulevila tlaku na své hlavě.

„Chtěla jsem vidět tvou tvář,“ zalapala po dechu. „Proto jsem přišla. Chtěla jsem ti vysvětlit…“

„Vím, proč jsi tady.“

„Bylo to ode mě špatné, Dereku. Nechtěla jsem ti ublížit. Ale nedal jsi mi jinou možnost.“

„Neublížila jsi mi.“

„Nemůžu tě nechat odejít,“ řekla pevně Joyce. „Nedovolím to. Manipuloval mnou a opustil mě každý muž, na kterého jsem se kdy spoléhala. Nejdřív můj otec…“

„Je mi to jedno,“ přerušil ji Derek, ale ona naléhavě pokračovala a ignorovala bolest, kterou jí způsoboval tím, jak jí držel vlasy.

„Chci, abys to pochopil. V patnácti mě přinutili ke svatbě. Ženichovi bylo jako mému dědečkovi. Nesnášela jsem lorda Ashbyho od první chvíle, toho zhýralého starého kozla. Umíš si představit, jaké to bylo, vlézt si do postele s někým, jako je on?“ Zhořkl jí hlas. „Jeho vrásčitá

kůže, zkažené zuby, věkem seschlé tělo… opravdu vášnivý milenec. Prosila jsem svého otce, aby mě neprodával starému muži, ale on byl fascinován myšlenkou na Ashbyho půdu a bohatství. Moje rodina tím manželstvím hodně získala.“

„Ty taky,“ poznamenal Derek.

„Slíbila jsem si, že od té chvíle si dopřeju každé potěšení, na jaké si jen vzpomenu. Už nikdy nikomu nedovolím, aby mě ovládal. Jsem jiná než ty mrchy bez páteře, které mužům dovolí, aby jim ničili život, jak se jim zlíbí. Kdybych připustila, abys mě jednoduše odhodil, až mě budeš mít dost, nebudu ničím, Dereku. Budu zase to patnáctileté dítě, kterým jsem kdysi byla, přinucená podřídit se vůli lhostejného muže. Mě nikdo neopustí, ty nafoukaný nevzdělaný parchantě.“

Zadržela dech, když ji prudce otočil, aby mu stála tváří v tvář. Sundal si masku. „Tady máš svou pomstu,“ zavrčel. „Těší tě to?“

Joyce nehybně zírala na sešitou ránu na jeho tváři. „Já jsem ti opravdu ublížila,“ zamumlala a znělo to bázlivě a lítostivě a zároveň záhadně spokojeně.

Derek si znovu nasadil masku a když opět promluvil, měl unavený hlas. „Vypadni odsud.“

Zdálo se, že ji pohled na jeho jizvu posílil. „Pořád tě chci.“

„Nikdo mě k ničemu nedonutí,“ řekl hrubě. „Zvlášť ne taková vyžilá malá děvka, jako jsi ty.“

„Vrať se ke mně,“ naléhala Joyce. „Udělám ti nebe na zemi.“ Její úsměv měl v sobě něco nebezpečného, když pokračovala. „Pořád ještě jsi hezký, Dereku. Nelíbilo by se mi, kdybych tvou tvář viděla rozřezanou na proužky.“

„Neznám ženu, kromě tebe, která by muži vyhrožovala, aby ho dostala do postele.“ Zasáhl cíl – viděl, jak pod maskou zrudla. „Už mi nechod na oči, Joyce,“ procedil přes zuby a popadl ji za zápěstí, až sebou škubla bolestí. „Jinak si budeš přát, abys byla mrtvá.“

„Dala bych přednost odvetě před lhostejností.“

Derek si jen znechuceně povzdechl a mávl na číšníka, který opodál potichu mluvil s exoticky oblečenou ženou. „Vyved ji ven,“ zamumlal Derek a strčil Joyce k němu. „A jestli ji tady ještě dnes večer uvidím, utrhnu ti hlavu.“

„Ano, pane.“

Derek se cítil pošpiněný. Vzal si z podnosu kolemjdoucího sluhy drink a hodil ho do sebe. Zašklebil se, protože mu přeslazený punč

nechutnal. Byl pořádně silný a pálil ho celou cestou až do žaludku. Čekal, že utiší jeho vzrůstající odpor, nechuť a co horšího – lítost. Chápal, jaké to je, když je člověk bezmocný a zoufale bojuje o nadvládu. Mockrát se pomstil za bezpráví, které na něm někdo spáchal. Bylo by to od něho nejhorší pokrytectví, kdyby předstíral, že je lepší než Joyce Ashbyová.

Hluk v místnosti byl skoro ohlušující kvůli těm šaškům u stolu s kostkami. Derek si té nezvladatelné bandy předtím nevšiml, protože ho úplně pohltila scéna s Joyce. Odložil prázdnou skleničku a šel blíž ke stolu. Zkontroloval si své zaměstnance a zjistil, že jenom dva nemají co na práci. Sluhové, kteří vodili nahoru ty návštěvníky, kterým se zachtělo pobavit se s prostitutkami.

Ale nahoru nechtěl jít nikdo. Skupina hlučných mužů, různě starých a pocházejících z různých vrstev společnosti, se tlačila kolem jediné ženy. Stála u stolu a z pohárku házela kostky na zelenou plsť. Stihla přitom flirtovat přinejmenším s půltuctem hráčů.

Derek se bezděčně usmál a jeho hořkost se trochu zmenšila. Už celé roky neviděl ženu, jak šikovně ovládá dav svých obdivovatelů – vlastně od doby, kdy ještě hrávala Lily Lawsonová. Fascinovaně přemítal, odkud asi je. Věděl o všech nových ženách, které přijely do Londýna, a tuhle ještě neviděl. Musí to být manželka nějakého diplomata nebo nějaká exkluzivní kurtizána. Měla rudé, našpulené rty a bledá bílá ramena, nad modrým sametem své toalety lákavě nahá. Často se smála a pohazovala hlavou dozadu, až jí kaštanové kučery tančily kolem obličeje. Stejně jako muže kolem, i Dereka zaujala její postava. Svůdná kulatá ňadra, štíhlý pas, který by muž objal dvěma dlaněmi a to všechno odhalovaly výborně padnoucí šaty, úplně odlišné od toho beztvarého řeckého stylu jiných žen.

„Připíjím na nejkrásnější prsa v Londýně!“ vykřikl lord Bromley, zhýralý mladý budižkničemu. A celý dav nadšeně a vzrušeně pozvedl sklenice k přípitku. Číšníci utíkali pro další alkohol.

„Slečno,“ žebral jeden z nich, „snažně prosím, hodte místo mě.“

„Ať budu mít jakékoliv štěstí, bude vaše,“ ujistila ho a protřepávala kostky tak divoce, že její ňadra hrozila z výstřihu vypadnout. Pánové doprovázeli tu podívanou obdivnými vzdechy a atmosféra v místnosti houstla. Derek se rozhodl zasáhnout dřív, než se nálada davu vymkne z rukou. Bud si ta liška neuvědomuje, jaký chtíč vzbuzuje, nebo to dělá úmyslně. V každém případě se s ní chce seznámit.

Sára vrhla kostky a radostně se zasmála, když viděla trojku. „Je to třicet k jedné!“ prohlásil krupiér a celá banda řvala nadšením a všichni žádali, aby i za ně házela. Ale než se zmohla na slovo, vytáhl ji z davu pár silných rukou.

Protesty okamžitě ustaly, když muži poznali, že únoscem je sám Derek Craven. A jejich hněv se utišil, když Derek kývl na několik svůdných děvek, které se s úsměvem připojily ke skupině.

Sára se pomalu podívala na zamaskovanou tvář svého únosce.

„Vytrhl jste mě ze hry.“

„Málem jste v mém klubu způsobila výtržnost.“

„Ve vašem klubu? Potom musíte být pan Craven.“ Rudé rty se provokativně zkřivily. „Neměla jsem v úmyslu dělat potíže. Jak se mám omluvit?“

Soustředěně ji pozoroval. „Pojdte se se mnou projít.“

„A to je všechno? Myslela jsem si, že budete odvážnější.“

„Vypadáte zklamaně.“

Pokrčila rameny. „S vaší pověstí, pane Cravene, jsem nic jiného než neslušný návrh neočekávala.“

Pousmál se… a úsměv byl úplně jiný než ty, které kdy věnoval Sáře Fieldingové. „Možná vám vyhovím.“

Sára se chraplavě usmála. „A já možná přijmu.“

Náhle se Sára lekla, že se prozradila. Něco v jejím hlase jako by vzbudilo prchavý záblesk poznání, ale ten zase rychle zmizel. Derek na ni trochu moc upřeně zíral. „Kdo jste?“

Sára zaklonila hlavu, aby se na ni podíval a vyzvala ho, aby hádal.

„Neznáte mě?“

Úsměv zmizel. „Mám v úmyslu vás poznat.“

Příjemnou mlhou, která ji obklopovala, se začala prodírat realita. Sára zrozpačitěla a o půl kroku od něho poodstoupila. „Možná jsem s někým přijela,“ řekla a přála si, aby se vrátila její dřívější lehkomyslnost. „Neodjedete s ním.“

„Co když jsem vdaná?“

„Ani tak s ním neodjedete.“

Sára se smála a předstírala strach. „Před muži jako jste vy mě varovali.“

Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha. „Doufám, že jste neposlouchala.“ Otřel se rty o citlivou křivku její brady. Sára zavřela oči a celá se zachvěla. Pokoušela se sebrat všechnu sílu a odtrhnout se od něho, ale místo toho poslušně stála, jako by ani neměla žádnou

vlastní vůli. Na ušním lalůčku ucítila jeho zuby a do uší jí tiše mumlal jeho hlas. „Pojdte se mnou.“

Nemohla. Poklesávala pod ní kolena. Nějak se mu podařilo zavést ji do vedlejší místnosti, přímo doprostřed vířících párů. Jednou rukou ji objal kolem těla a druhou jí sevřel dlaň. Takhle to tedy vypadá, když vás muž stiskne v náručí a s touhou v očích na vás zírá, pomyslela si Sára. „Ještě nikdy jste tady nebyla,“ řekl. „Mýlíte se.“

Zavrtěl hlavou. „To bych si vás pamatoval.“

„Ve skutečnosti,“ pronesla tajnůstkářsky, „tady teď nejsem. Tohle se vůbec neděje. Právě jste na návštěvě v mém snu.“

„Opravdu?“ Sklonil hlavu a zblízka se na ni usmíval. Na rtech cítila jeho teplý dech. „Tak se neprobouzejte, andílku. Rád bych tam nějakou dobu zůstal.“

Derek Craven Sáru pevně držel kolem pasu, když se točili v rytmu valčíku. Zdálo se, že si její hravou podnapilost vychutnává. Bezostyšně s ní flirtoval a upozorňoval ji na závistivé pohledy jiných mužů. Sára se jen smála, když ji obvinil, že sbírá srdce mužů jako hračky. Když valčík skončil a začala čtverylka, odtáhl ji do rohu místnosti a vzal si od sluhy pití. Sára stála vedle Dereka, pozorovala taneční figury a kolébala se tak dlouho, až se dotkli rameny. Derek se zazubil a objal ji kolem pasu, aby ji podepřel, ale Sára se málem zase rozběhla k poskakujícím párům.

Derek ji stáhl zpět. „Čtverylku ne. Na to nestojíte moc pevně na nohách, andílku.“

„Andílku?“ opakovala a zády se o něho opřela. Není to zrovna chování dámy, ale ve veselé atmosféře plesu si toho nikdo nevšiml, ani se o to nezajímal. „Pojmenováváte všechny své ženy?“

„Žádné ženy nemám.“

„To vám nevěřím,“ zachichotala se a opřela se silněji o jeho pevný hrudník. Lehce ji vzal za lokty a pomohl jí tak udržet rovnováhu.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nezáleží na tom, kdo jsem.“

Pomalu ji palci hladil po předloktích. „Zjistím to, než skončí noc.“ Začali hrát valčík a ona se mu otočila v náručí a prosebně se podívala.

„Dobrá,“ zasmál se a odvedl ji zpět na parket. „Další valčík a potom si sundáte masku.“

Ta slova ji nepříjemně vystrašila. To byla hrozba, která by mohla zlomit kouzlo této noci. Sára otevřela ústa, aby řekla ne, ale pak ji napadlo něco lepšího. Odmítnutí by jen posílilo jeho rozhodnutí.

„Proč?“ zeptala se provokativně. „Chci vidět vaši tvář.“

„Místo toho vám ji popíšu. Dvě oči, nos, ústa…“

„Nádherná ústa.“ Špičkou prstu jí tak lehce přejel rty, že se zavřenýma očima by si to mohla splést s polibkem.

Mírná domýšlivost, že je dost chytrá na to, aby si z něho dělala legraci, byla pryč, rozpustila se ve vlně tepla. Byla opilá.

„Namazaná,“ jak vždycky říkával její otec. Ano, hodně namazaná. To vysvětlovalo ty bolestivé emoce, které pulsovaly jejím tělem. Dnešní večer měl být jen hrou a Derek Craven nebyl nic jiného než lump.

Tak proč v ní jeho dotek vyvolával takovou touhu? Byl ztělesněním všech zakázaných radostí, které nikdy nezažije. Kéž dnešní noc nikdy neskončí… Kéž by ji Perry takto někdy držel… Kéž… „Chci dlouho, dlouho tančit,“ slyšela se říkat. Vzal ji do náručí a upřeně na ni zíral.

„Cokoliv si přejete.“ Derek věděl, že od ní nebude moci odtrhnout ruce, až valčík skončí. Nemohl riskovat a nechat ji odejít, ten jediný dárek, který mu Prozřetelnost věnovala. Pro všechno ostatní musel pracovat, trpět, krást a podvádět. Ale ona se prostě jen objevila, jako dokonalé ovoce, které mu ze stromu samo spadlo do dlaní. Skoro se mu touhou točila hlava. A ona to taky musela cítit. Její odpovědi se pod maskou rozplývaly v nezřetelné mumlání. Vypadala nádherně, zkušená a dost světácká, aby chápala a přijala podmínky, které jí nabízí. Ne jako ta druhá. Ne jako ta jemná, nevinná dáma, která se od něho lišila jako den od noci.

Zábava pokročila a klub praskal ve švech. Dorazili další hosté a přidali se ke šťastnému křepčení. Tvořily se dvojice, jak lordi, dámy, zhýralci a prostitutky hledali partnery na noc. Sáru by necudné žerty obvykle šokovaly, ale pořádná dávka alkoholu nalakovala všechno na růžovo. Smála se bujarým vtipům, které zaslechla, a dokonce i tehdy, když jim nerozuměla. V přeplněném sále do Dereka často narážela, až ji nakonec zatáhl na místo vedle mramorového sloupu, které bylo přece jenom víc chráněno. Sára byla zaplavena žádostmi o tanec, ale Derek je všechny se sarkastickým pobavením odrazil.

Zabral si ji na celý večer a neměl potíže dát to najevo všem, kteří se pokoušeli vstoupit na jeho území.

„Nevzpomínám si, že bych vám dala výhradní právo na svou společnost,“ řekla Sára, která se mu uhnízdila na rameni. Cítila pravidelný tlukot jeho srdce a neuvěřitelnou sílu jeho těla. Vůně brandy, naškrobeného nákrčníku a opálené pleti vytvořily opojnou směs.

Derek se na ni usmál. „Chcete být s někým jiným?“

Sára nad tím přemýšlela. „Ne,“ zadrhl se jí hlas. „S žádným jiným na celém světě.“ Řekla pravdu. Jenom dnešní večer… To bylo všechno, co od něho kdy bude mít. Střetla se s jeho zkoumavýma očima a

dotkla se klopy jeho kabátu a zbytečně ji uhlazovala. V nějakém vzdáleném koutku její mysli jí spílal slabý hlas a rušil přítomnou chvíli… A ona zatím v paláci hříchů dovádí s lumpem…

S lumpem, který se ji chystá políbit.

Svými dlouhými prsty se jí probíral kučerami, ničil její účes. Vzal jí hlavu do dlaní, hedvábí a samet na okraji jejich masek zašustily, a pak jeho ústa našla její rty. Ze začátku byl polibek chladný a jemný. Dal si na čas, ochutnával ji a pomalu se jí svými rty přizpůsoboval.

Sára si na chvíli pomyslela, že jeho polibky jsou jako polibky Perryho.

Ale najednou se všechno rychle změnilo. Spalujícími rty se jí tiskl na ústa tak dlouho, až je pootevřela. Sára se užasle zachvěla, když vnikl dovnitř jazykem. Copak se takhle jiní lidé líbají? Ohromená tou důvěrností mu zatlačila na hrud, až zvedl hlavu a podíval se na ni. Oči mu planuly touhou.

„N-ne přede všemi,“ řekla a nejistou rukou mávla k davu. Byla to chabá výmluva. Ani jeden pár očí se na ně nedíval. Všechny zajímal jenom jejich vlastní flirt. Derek jí ochotně sevřel zápěstí a táhl ji s sebou pryč, ven z hlavního sálu, kolem jídelny a karetních místností, pořád dál, až se hudba a klábosení rozplynuly do tichého bzukotu. Sára klopýtala za ním a její opilost se pomalu vytrácela. „Kam…“ bylo všechno, co dokázala říct, když kráčeli

chodbou.

„Do zadních pokojů.“

„Já… Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“ Nezvolnil krok. „Potřebujeme soukromí.“

„P-proč?“

Vedl ji do měkce osvětleného pokoje. Sára si udivenýma očima prohlížela zdi, potažené hedvábným damaškem, a hru fialových stínů na složité sádrové omítce. V místnosti bylo několik kusů nábytku, malý kulatý stolek se dvěma pozlacenými židlemi, hezký bronzový paraván s malovanými tabulemi a lehátko. Sára zpanikařila a chtěla utéct, ale dveře už byly zavřeny a Craven ji objímal. Rukou ji hladil vzadu za krkem a ve vlasech cítila jeho teplý dech.

„Jen klid. Chci vás jenom držet.“

„Ale já nemůžu…“

„Dovolte mi to.“ Políbil ji na krk a přivinul si ji k sobě blíž.

Sára se pomalu uvolnila. Celým tělem se jí šířila příjemná malátnost a nějak zapomněla, že jeho objetí má i jiný cíl. Pro ni existovalo jenom teplo jeho kůže, ukryté pod vrstvami oblečení. A pohyb jeho ruky, která ji jemně hladila. 1 ve své nevinnosti si uvědomovala hříšnou zkušenost jeho doteků. Věděl, jak má objímat ženu, jak ji svádět a zbavit zábran. Zvedla k němu tvář a on ji políbil.

Sára se k němu tiskla stále blíž a blíž. On ji chytil kolem pasu a přitiskl k sobě tak, že ucítila jeho vzrušení. Nemotorně se odtáhla. „J-já jsem moc pila. Musím jít, musím…“

Derek se potichu zasmál a sundal si masku. Nenasytně ji líbal na zranitelný krk a kousal ji do jemné kůže. Namáhavě oddychovala a pokoušela se couvnout, ale on v ruce sevřel vlasy, které se jí uvolnily z účesu. Uklidňoval ji a pomalu ji položil na vypolštářované lehátko. Začala protestovat, ale příliš rychle ji umlčel svými ústy. Táhl dolů sametový živůtek, až jí ve zlatém světle zazářila nahá pleť… nádherná ňadra s hedvábnými vrcholky. Přisál se ústy k růžové bradavce, až vzlykala a vplétala si prsty do jeho tmavých vlasů. Dlaněmi jí podepřel ňadra a rty, zuby i jazykem vychutnával jejich sladkost.

Sára zasténala, vyklenula se do oblouku a vtlačila mu bradavku hlouběji do úst. Cítila, že jí vyhrnuje sukně nahoru a silnými stehny jí svírá boky. Sehnul se k ní, líbal ji a hladil, až ztrácela rozum. V poslední chvíli si uvědomila, že se natahuje po její masce.

Otočila hlavu a vzlykla. „Ne!“

Obkroužil jí rukou ňadro a palcem pohladil vlhká místa, která tam zanechala jeho ústa. „Dobře,“ tiše řekl. „Nechte si své přestrojení. Je mi jedno, kdo jste.“

„Nemůžu to udělat. Vy to nechápete…“

„Nemusíte se ničeho bát.“ Zabořil své rty do hlubokého údolí mezi ňadry a každé slovo bylo jako horký cejch na její kůži. „Nikdo to nebude vědět. Nikdo, jenom vy a já.“ Rukou zkoumal vrstvy hedvábného prádla a jedním kolenem se vtlačil mezi její nohy. Chtěla víc, chtěla, aby zatlačil silněji, hlouběji, až by ji pod sebou drtil. Měla by ho zastavit dřív, než se rozkoš změní v pohromu. Ale chvějící se paže ho objaly těsněji a jediný zvuk, který jí z úst unikl, byly vzlyky. Derek rozeznal chvíli, kdy se mu vzdávala, a se směsí triumfu a úlevy ji políbil. Aspoň dnes v noci ho nebude nic mučit. Využije ji, aby zapomněl… poskytne jí veškerou rozkoš, kterou nikdy nebude moct dát Sáře Fieldingové… Sára… K čertu s ní za to, že se mu i v

této chvíli plete do myšlenek. Ale to se asi dalo čekat. Tato žena mu Sáru nějak připomíná. Má stejně dokonalou pleť a pod jejím těžkým parfémem je úplně stejná, jemná vůně… Má stejnou velikost… tvary…

Znehybněl. Sok byl stejný, jako by dostal ránu do hrudníku. Hrubě odtáhl svá ústa a zvedl se na lokty. Visel nad ní a těžce dýchal. Nic, vůbec nic ho nemohlo uklidnit.

„To nejste vy,“ vyrážel slova až z krku. „Zatraceně, to není…“ Sára se pokusila odvrátit hlavu, když jeho třesoucí se ruka jí strhla masku. Omámenýma modrýma očima zírala přímo do jeho zděšených očí.

Pod svou opálenou pletí byl bledý, jenom jizva teď byla výrazná. Derek si myslel, že jeho vzrušení už nemůže být větší, ale jak na ni zíral, bylo až bolestivé.

Sára si navlhčila rty. „Pane Cravene…“

„Podívejme. Ach bože…“ Nad jejími zářícími ňadry a rty, naběhlými od polibků, pálily Derekovy oči. „Říkal jsem vám, abyste sem nechodila.“ Prsty se jí probíral ve vlasech. „Nařídil jsem vám to… Proč?“

„V-výzkum?“ nabídla mu jedno slovo, jako by mělo všechno vysvětlit.

„Kriste.“ Na tváři se mu objevil děsivý výraz, temný, krutý a vášnivý. Vypadal, že je připraven ji zabít.

Ačkoliv to vypadalo jako ztracený případ, Sára se pokoušela bránit.

„Nechtěla jsem, aby to zašlo tak daleko,“ blábolila. „Mrzí mě to. Stalo se to tak rychle. Pila jsem. Nemyslela jsem, že to tak dopadne. A vy jste byl tak… já… já opravdu nevím, jak se tohle všechno stalo. Mrzí mě to, tak moc…“ Zmlkla, protože jí došlo, jak žalostně nevhodné jsou její omluvy.

Byl zticha, jenom jeho váha ji tiskla k lehátku. Zdálo se, že tvrdý tlak jeho vzrušení se propálí všemi vrstvami šatů. Sára se pod ním zavrtěla.

„Nehýbejte se!“ Derek ztěžka polkl a očima bloudil po jejích svůdných ňadrech. „Vy a váš… výzkum.“ To slovo od něho znělo jako sprostá nadávka. Rukou jí přikryl prs a dlaní jí třel bradavku, až se zformovala do tuhého poupátka. Pokusil se ji nechat jít, ale jeho tělo ho neposlouchalo. Každý nerv protestoval. Chtěl ji. Všechno na světě by dal za to, aby se do ní mohl zabořit. Ztěžka dýchal stisknutými zuby a pokoušel se svou touhu ovládnout.

„Chtěla jsem být někým jiným, než jsem,“ pokračovala Sára vzdorně a nešťastně. „Takovou ženou, se kterou byste… tancoval… a toužil po ní. A ani teď… nelituji, že jsem to udělala. Sára Fieldingová vás asi nepřitahovala, ale aspoň jste něco cítil k ženě, na kterou jsem si hrála a tak…“

„Vy si… myslíte, že vás… nechci?“ zeptal se chraplavě.

„Věděla jsem to, když jste mě dnes ráno odmítl políbit.“

„Tohle je kvůli tomu? Chtěla jste se pomstít, protože jsem vás ne…“ Derek vypadal, že se těmi slovy zalkne. Když se mu znova podařilo najít řeč, zazněl v ní jeho přízvuk. „Vám nestačilo, že jsem po vás toužil jako žíznivý pes po vodě už od chvíle, kdy jste sem přišla…“

„Žíznivý pes?“ zmateně opakovala.

Sevřel jí hlavu do dlaní a upřeně se na ni díval. „Já jsem vás chtěl dnes ráno, vy malá pokušitelko. Toužil jsem po vás od první chvíle, co… Nehýbejte se!“ Ta poslední dvě slova zavrčel tak, až se přikrčila. Okamžitě se přestala vrtět. Ztěžka polkl a přinutil se pokračovat. „Nehýbejte se, jinak se nebudu moct ovládnout. Poslouchejte mě. Odpoutám se od vás… a vy odjedete. Navždycky. Nevracejte se do klubu.“

„Nikdy?“

„Správně. Vraťte se do vaší vesnice.“

„Ale proč?“ ptala se Sára a slzy jí ponížením vhrkly do očí.

„Protože já nemůžu…“ Zmlkl a dech mu v krku zahvízdal. „Ježíši, neplačte!“

Nehýbejte se. Neplačte. Nevracejte se. Sára na něho zírala třpytivýma modrýma očima. Cítila se divoká, omámená a opilá svými city. „Já nechci odejít,“ řekla chraplavě.

Derekovi se chvěly svaly, jak se všemi silami snažil uklidnit. Nechtěl ji zničit ani jí ublížit a byl blízko, tak blízko tomu odhodit poslední zbytky cti, které mu zůstaly. „Co chceš, Sáro? Tohle?“ Svým tělem se jí vysmíval, když se na ni vulgárně přitlačil. „Tohle ode mě dostaneš. Udělám to hned teď a Kingswoodovi pošlu pošpiněnou holubičku. To chceš? Aby si na tebe lehl někdo, jako jsem já?“ Znovu se přitiskl a čekal, že bude prosit, aby ji pustil. Místo toho zalapala po dechu, zvedla kolena a instinktivně mu tak uvolnila místo. Prstem jí utřel slzu, zasténal, sklonil k ní hlavu a olízl slanou stopu. Stane se to. Už to nemohl zastavit.

Vklouzl jí rukou pod sukni, našel pásek kalhot a zavrtal se pod něj. Žádostivými polibky pokryl bledá prsa a hrdlo. Byla vším, co kdy

chtěl, krása a oheň, vznikající pod jeho plenícíma rukama. Prsty putovaly po hladké kůži jejího bříška a bílých stehnech. Vystrašeně sebou trhla, ale on ji držel pevně a probíral se chomáčem jemných kudrnatých chloupků, až měkký střed jejího těla naběhl vzrušením. Jemně ji laskal, pokryl jí ústa polibky a prudce vydechoval. Divoce se pod ním kroutila a sténala tak, až se v něm vařila krev.

Sára mu zabořila prsty do silného kabátu, když si uvědomila, že si rozepíná kalhoty. Čas se zastavil. Dávala se muži, který ji chtěl, toužil po ní a byl připravený se jí zmocnit. „Sáro,“ říkal znovu a znovu.

„Sáro…“

„Pane Cravene?“ tichý mužský hlas kouzlo zlomil.

Sára sebou vyděšeně trhla, když si uvědomila, že ve dveřích někdo stojí. Pokoušela se posadit, ale Derek ji držel dole, svým vlastním tělem ji zakrýval a vší silou se snažil ovládnout. Nakonec divoce zasténal.

„Co se děje?“

Worthy měl napjatý hlas. S odvrácenou tváří starostlivě promluvil.

„Nerušil bych vás, pane Cravene, ale říká se, že v klubu viděli Iva Jennera. Vím, že bude chtít způsobit nějaké problémy, a tak mě napadlo, že byste to měl vědět.“

Derek byl skoro půl minuty zticha. „Odejděte. Podívám se po Jennerovi… pokud tady je.“ Poslední slova, plná ironie, dávala najevo, že Worthyho podezřívá, že našel způsob, jak Sáru zachránit.

„Pane, mám nechat předjet kočár pro…“ Worthy se odmlčel, aby nemusel vyslovit Sářino jméno.

„Ano,“ řekl stručně Derek. „Vypadněte, Worthy.“ Ten za sebou beze slova zavřel dveře.

Sára se nepřestávala třást. Pevně Dereka objala kolem ramen a zabořila mu tvář do krku. Nikdy předtím nezažila bolest z neukojené touhy. Bolelo to jako nic na světě, a zdálo se, že na to není lék. Ačkoliv čekala, že k ní bude Derek krutý, byl nejdřív laskavý, tiskl ji k sobě a hladil ji po zádech. „Žíznivý pes,“ poznamenal s neveselým smíchem. „Za pár minut budeš v pořádku.“

Divoce se k němu přitiskla. „Já ne-nemůžu se nadechnout.“

Popadl ji za boky a přitiskl jí ústa na spánek. „Nehýbej se,“ šeptal.

„Nehýbej.“ Hned jak se přestala chvět, změnila se i jeho nálada a on ji od sebe prudce odstrčil. „Uprav se.“ Posadil se a sevřel si hlavu v dlaních. „Až budeš připravená odjet, Worthy tě doprovodí ke kočáru.“

Sára zápolila s šaty a stahovala si živůtek. Derek ji koutkem oka pozoroval, dokud si nezakryla ňadra. Pak se postavil a upravil si kalhoty a kabát. Pak přešel k zrcadlu, uvázal si nákrčník a prohrábl neupravené vlasy. I když konečný výsledek nebyl tak dokonalý jako předtím, vypadal přijatelně. Sára však věděla, že vypadá hrozně. Šaty měla pomuchlané a vlasy rozcuchané. Hrozilo, že se rozpláče. Ale podařilo se jí udržet si suché oči a pevný hlas. „Třeba na tuto noc dokážeme oba zapomenout.“

„Mám to v úmyslu,“ ponuře odpověděl. „Ale pořád platí to, co jsem předtím říkal. Nevracejte se, slečno Fieldingová.“ Přešel ke dveřím a zaškaredil se na Worthyho, který čekal na druhé straně. „Kdyby to byl někdo jiný než vy, okamžitě bych ho vyrazil. Hned potom, co bych ho do bezvědomí zmlátil.“ A bez ohlédnutí odešel pryč.

Sára si nasadila masku. Dveře byly zavřené, ale ona věděla, že za nimi čeká Worthy. Pomalu si stoupla a upravila si šaty. Přitiskla si ruku na ústa a dokázala tak potlačit vzlyky, hrozící výbuchem. Zaplavila ji sebelítost, ale tu brzy překonala nenávist k muži, který ji odmítl. „Nevracejte se zpět,“ opakovala si jeho dřívější slova a zrudla. Už předtím byla vzteklá, ale nikdy ne tak zuřivá. Ještě před pár týdny by si nemyslela, že je toho vůbec schopná.

Najednou si vzpomněla na slova Lily Raifordové… „Měl poměr s tucty žen – a jakmile mu hrozilo, že by se k nějaké mohl citově připoutat, nechal ji a našel si jinou…“ Třeba zrovna teď si Craven hledá jinou ženu, takovou, která se spokojí s jeho požadavky, ať už jsou jakékoliv. Jen když na to pomyslela, začalo v ní znovu vřít. „Dobrá, pane Cravene,“ pronesla rozechvěle nahlas, „když vy mě nechcete, najdu si takového, který mě chtít bude. K-k čertu s vámi a Perrym Kingswoodem taky! Nejsem světice ani anděl, a… a už nechci být hodná žena! Udělám to, co budu chtít, a nikdo mi v tom nezabrání!“ Odbojně se podívala na dveře. Jakmile jimi projde, Worthy ji vyvede ven a posadí do kočáru. A nepodaří se jí ho přemluvit, aby mohla zůstat.

Zamračila se a rozhlédla se po pokoji. Ten tvar, čtyři zdi s tupými rohy, jí byl známý. Připomněl jí jiný pokoj, nahoře, s knihovničkou, která se otevírala do jedné z tajných chodeb. Tady sice žádná knihovnička nebyla, ale stěny měly skoro stejný tvar… Rychle si svlékla rukavici, šla ke zdi a přejížděla rukou její okraje. Tlačila na ně, poklepávala a hledala jakoukoliv stopu po tajných dveřích. Až když už to začala vzdávat, našla drobný háček. Triumfálně panel odsunula

stranou a objevila tmavou chodbu. Spokojeně zamumlala, vešla dovnitř a zavřela za sebou.

Šla poslepu úzkou chodbou a po několika metrech se zastavila, když zaslechla cinkat nádobí a příbory. A taky slyšela tlumený, ale pánovitý hlas šéf kuchaře, monsieur Labargea. Vztekle křičel na nějakého nešťastného pomocníka, který evidentně polil rybu nesprávnou omáčkou.

Neměla chuť objevit se právě v kuchyni a tak šla dál. Po dlouhé cestě tmou se zastavila v malém výklenku, o kterém si myslela, že by mohl vést do jedné z málo užívaných karetních místností. Sára přitiskla ucho ke dveřím a dívala se kukátkem dovnitř. Vypadalo to, že pokoj je prázdný. Zaryla nehty do boční strany a táhla, až se jí podařilo skřípající dveře otevřít. Sukně jí jen zašustily, jak rychle překročila práh. Zavřela za sebou a vítězně se usmála.

Trhla sebou, když nečekaně uslyšela nějaký hlas. „Velmi zajímavé.“

Sára se prudce otočila a uprostřed místnosti spatřila neznámého muže. Byl vysoký a rozložitý, hladce oholený, měl světlé vlasy s načervenalým odstínem. Maska, kterou si hned sundal, odhalila jeho pohlednou, ale poněkud potlučenou tvář, zahnutý nos a pokřivený úsměv. Měl silný přízvuk, s pořádnou dávkou cockney, stejně jako Derek, když si občas nedal pozor. Ačkoliv v jeho světle modrých očích bylo ukryto něco tajnůstkářského a úskočného, jeho úsměv byl tak přesvědčivý, že se zdálo, že z něho nemusí mít strach. Další cockney v dobře ušitých šatech, přemítala.

Uhladila si rozcuchané vlasy a váhavě se usmála. „Schováváte se před někým?“ zeptala se a kývla ke dveřím.

„Dá se říct,“ bezstarostně odpověděl. „A vy?“

„Samozřejmě.“ Odhrnula si z tváře několik uvolněných kučer a zastrčila si je za ucho,

„Před mužem,“ hádal.

„Před kým jiným?“ Pokrčila rameny. „Proč se skrýváte vyl“

„Řekněme, že nejsem zrovna oblíbencem Dereka Cravena.“ Sára se kysele zasmála. „Ani já ne.“

Zazubil se a pokynul k láhví, postavené na jeden z karetních stolků.

„Napijme se na to.“ Naplnil sklenici a podal jí ji. Zvedl láhev ke rtům a nalil do sebe vzácné víno tak lhostejně, že by Francouz zaplakal.

„Myslím, že je dobré,“ poznamenal. „Ale mně je to jedno.“

Sára zaklonila hlavu, zavřela oči a vychutnávala nádhernou chuť a vůni. „Pro pana Cravena jen to nejlepší,“ řekla.

„Nafoukaný parchant, ten náš Craven. I když nerad urážím muže, když piju jeho víno.“

„To je zcela v pořádku,“ ujistila ho Sára. „Urážejte si ho, jak chcete.“

Cizinec si ji otevřeně a pochvalně prohlížel. „Jste hezký kousek.

Rozešel se s vámi Craven?“

Sářinu uraženou ješitnost ukonejšil jeho obdivný pohled. „Tady nejde o rozcházení,“ připustila a zvedla víno ke rtům. „Pan Craven mě nechce.“

„To je ale blázen,“ vykřikl cizí muž a svůdně se usmál. „Pojdte se mnou, má maličká, a zapomenete na něho.“

Sára se zasmála a zavrtěla hlavou. „To si nemyslím.“

„To proto, že vypadám tak potlučeně?“ Lítostivě si pohladil tvář.

„Příliš často jsem se bil.“

Myslel si zřejmě, že ho odmítá, protože není dost hezký, a tak ho chvatně přerušila: „Ale ne, tím to není. Jsem si jistá, že pro některé ženy budete přitažlivý a… říkal jste, že jste se bil? Byl jste kdysi boxerem?“

Vypadal domýšlivě, když vypnul hrud. „Ještě teď bych zmlátil každého rváče. Jezdili se na mě dívat do… Sussexu, Newmarketu, Lancashiru…“ Pyšně si ukázal na nos. „Třikrát zlomený. Měl jsem zlomenou skoro každou kost v tom svém zatraceném obličeji. Jednou mi skoro vymlátili mozek z hlavy.“

„Fascinující,“ vykřikla Sára. „Ještě nikdy jsem se nesetkala s boxerem. Dokonce jsem ani nebyla na profesionálním zápase.“

„Vezmu vás na nějaký.“ Pěstmi naznačil ve vzduchu několik úderů.

„Není nic lepšího než dobrý zápas. Zvlášť když teče červená.“ Viděl, že tomu termínu nerozumí a s úšklebkem jí to vysvětlil. „Krev.“

Sára se znechuceně zachvěla. „Nemám ráda pohled na krev.“

„To je na tom právě to vzrušující. Já jsem jí kdysi plnil celé kbelíky. Jedna rána hřbetem ruky a ffssšs…“ Napodobil proud krve z nosu.

„Taky víc platí, když krvácíte. Jo, jo, boxování ze mě udělalo bohatého muže.“

„A čím se živíte dnes?“

Mazaně na ni mrkl. „Náhodou mám svou vlastní hernu, v Bolton Row.“

Sára zakašlala a odložila sklenici. „Vy vlastníte hráčský klub?“ Vzal ji za ruku a políbil. „Ivo Jenner, k vašim službám, milady.“

Sára si zvedla masku a nedůvěřivě na něho zírala. Šibalský úsměv v jeho očích nahradilo překvapení, když uviděl její tvář. „Vy jste ale kráska,“ zamumlal.

Najednou vybuchla smíchem. „Ivo Jenner? Vůbec nevypadáte tak, jak jsem si vás představovala. Vlastně jste docela okouzlující.“

„Pořád. Dnes večer vám kouzelně stáhnu šaty, jestli budu mít aspoň trochu šanci.“ Nalil jí pořádnou dávku vína.

„Jste lump, pane Jennere.“

„To jsem,“ pohotově souhlasil.

Sára víno ignorovala, opřela se o zed a založila si ruce. „Myslím, že byste měl co nejrychleji odejít. Pan Craven vás hledá. Proč tady dnes večer vlastně jste? Chcete vyvést nějakou zlomyslnost?“

„To by mě ani nenapadlo!“ Vypadal uraženě.

„Od zaměstnanců jsem slyšela, že sem neustále posíláte špiony a dokonce i policii, zvlášť když je tady plno… Taky se říká, že minulý rok jste v kuchyni dokonce založil požár!“

„To je zatracená lež.“ Očima jí přejel poloodhalená prsa. „Nebyl žádný důkaz, že bych s tím měl něco společného.“

Sára ho podezřívavě pozorovala. „Někteří se dokonce domnívají, že jste najal muže, aby pana Cravena v kolonii přepadli a pořezali mu obličej.“

„Ne,“ rozhořčeně jí odporoval. „Já jsem to nebyl. Každý ví, že Craven si potrpí na urozené ženské. To mu udělala ženská.“ Odfrkl si. „Tahej kočku za ocas a ona tě podrápe. A přesně to se stalo Cravenovi.“ Drze se usmál. „Možná jste to byla vy, co říkáte?“

„Já jsem to nebyla,“ rozladěně řekla Sára. „Za prvé nemám ani jedinou kapku modré krve – a proto pana Cravena absolutně nezajímám.“

„Kvůli tomu se mi líbíte ještě víc, lásko.“

„A za další,“ pokračovala troufale, „nikdy by mě ani nenapadlo pořezat muži tvář jenom proto, že mě nechce. A neuháněla bych někoho, kdo mě odkopl. Mám taky nějakou hrdost.“

„To byste taky měla mít.“ Ivo Jenner se zasmál tichým, hrdelním smíchem. „Vy jste ale zvláštní děvka. Zapomeňte na Cravena. Vezmu vás na lepší místo, než je tohle. Do mého klubu. Holoubci nejsou tak jemní – ale hraje se vysoko a pít můžete všechno, co chcete – a žádný Derek Craven.“

„Jít někam s vámi?“ ptala se Sára a zvedla svou sklenku s vínem.

„To byste raději zůstala tady?“ odsekl.

Sára si usrkla vína a přes okraj sklenice ho pozorovala. Začala se cítit lépe, už ne tak prázdná. Má pravdu, pomyslela si. V této herně už neměla žádné možnosti, ne s Worthym a možná i se všemi zaměstnanci, kteří byli připraveni ji eskortovat ven. A navíc bude moct pokračovat ve svém výzkumu. Ivo Jenner nebyl pochopitelně tak důvěryhodný muž. Ale Derek Craven taky ne. A – i když to byl dětinský nápad – spřátelit se s obchodním konkurentem Cravena nepostrádalo jistý půvab.

Sára si nasadila masku a odhodlaně přikývla. „Ano, pane Jennere. Ráda bych viděla váš klub.“

„Ivo. Říkejte mi Ivo.“ Zeširoka se zazubil a taky si přikryl obličej svou maskou. „Doufám, že nás nechytí.“

„Budeme muset jít předním vchodem. Budu potřebovat svůj plášť.“

„Zastaví nás,“ varoval ji.

„Pochybuji.“ Bezstarostně se na něho usmála. „Dnes večer se cítím velmi šťastně.“

Zatvářil se spokojeně a galantně jí nabídl rámě. „Já taky, lásko.“

Drze prošli hlavními místnostmi. Jenner zkušeně manévroval bujným davem a vyměňoval si s ostatními veselé poznámky a hrozby. Ruku

v ruce se jim podařilo dorazit k přednímu vchodu. Zastavili se, aby si Sára mohla od Ellisona vyzvednout svůj plášť.

Ellison nadšením až zrůžověl, když ji spatřil. „Slečno Mathildo! Přece neodcházíte tak brzy!“

Sára se na něho uličnicky zašklebila. „Dostala jsem mnohem zajímavější pozvání. Vlastně do jiného klubu.“

„Aha.“ Majordomova tvář vypadala zklamaně. „Takže budete chtít svůj plášť.“

„Ano, prosím.“

Jak pro něj spěchal, Jenner Sáru trochu odstrčil. „On vás oslovuje Mathildo,“ řekl zvláštním hlasem. „To je pravda.“

„Takže to jste vy? Mathilda? Ta, o které napsali knihu?“

„Svým způsobem,“ rozpačitě odpověděla Sára. Byla to vlastně tak trochu pravda. Nemohla mu říct své skutečné jméno. Nikdo nesměl vědět, že ta dobře vychovaná, počestná slečna Sára Fieldingová šla vůbec na ples, opila se a sblížila se s mužem se špatnou pověstí.

Kdyby se to nějak dozvěděl Perry Kingswood, nebo jeho matka… Až se při tom pomyšlení zachvěla hrůzou.

Jenner si toho všiml, vzal kabát a uctivě ji do něho zabalil. Nadzvedl jí vlasy a vytáhl je zpod sametového límce. „Mathilda,“ vydechl.

„Žena, kterou by každý muž v Anglii chtěl.“

„To je hodně přehnané, pane Jennere… hm… Ivo.“

„Jenner?“ Majordomus zaslechl poslední slova a ostře se zadíval na Sářina maskovaného společníka. „Ach ne. Slečno Mathildo, neříkejte, že odcházíte s tímto zhýralým, nebezpečným rváčem…“

„Já jsem v pořádku,“ uklidňovala ho Sára a poplácávala ho po paži.

„A pan Jenner je opravdu moc milý.“

Ellison začal vehementně protestovat. „Slečno Mathildo, nemůžu dovolit…“

„Ona je se mnou,“ přerušil ho Jenner a na Ellisona se zaškaredil.

„Nikdo nemůže nic říct.“ Pánovitě ji táhl s sebou po předním schodišti k řadě čekajících kočárů.

S pomocí Jennera a lokaje v mírně otřepané livreji nastoupila Sára do kočáru černé a vínové barvy. I když vnitřek kočáru byl čistý a slušný, těžko se dal srovnávat s luxusními vozidly, na která si zvykla u Cravena. Sára se pousmála a uvědomila si, jak se během několika málo dnů stala rozmazlenou. Výborné jídlo, francouzské víno, bezvadný servis, a celé to bohatství Cravenova klubu… Byl to naprostý protiklad života v Greenwood Corners.

S nepříjemným pocitem se podívala dolů na svou vypůjčenou nádheru. Bylo od ní umíněné, lehkomyslné a bezohledné způsobit problémy Worthymu a lady Raifordové. Jako by to ani nebyla ona. Za posledních několik dnů se změnila, a ne k lepšímu. Craven měl pravdu – měla by se co nejdřív vrátit do své vesnice. Rodiče by se za ni styděli, kdyby se o jejím chování dozvěděli, a Perry… Sára si vyděšeně skousla ret. Perry by ji za to rovnou odsoudil. Byl ze staré školy a věřil, že city a pudy se mají přísně ovládat a nikdy jim nedat přednost před rozumem.

Sára si unaveně opřela hlavu o polštáře. Pan Craven jí teď musí pohrdat, pomyslela si. Bezděčně si vzpomněla na spalující rozkoš, kterou cítila, když ji rukama hladil a horkými ústy ji líbal. Znovu se zachvěla a srdce jí poskočilo. Bůh jí odpusť, ale ničeho nelituje. Nikdo ji o to nepřipraví, o tu vzpomínku, která jí zůstane, až bude zase bezpečně schovaná ve své vesnici. Až bude stará a bude se v rohu pokoje houpat a poslouchat své vnučky, jak se se svými hezkými nápadníky chichotají, jenom se pro sebe usměje při pomyšlení, že ji kdysi líbal ten nejzkaženější muž v Londýně.

Její myšlenky přerušil dav, který se shromaždoval před klubem. Zamračila se, podívala se na nakupená vozidla a tmavě oblečené postavy, které obkličovaly budovu. „Co se děje?“ Zírala ven, když se Jennerův kočár rozjel. „Ti všichni jsou policisté?“

„Možná.“

„Takže oni jdou dělat v klubu razii? Během plesu?“ Jennerovy bledě modré oči se radostí jen třpytily. „Vypadá to tak.“

„To vy jste za to zodpovědný!“ vykřikla.

„Já?“ ptal se nevinně. „Já jsem jenom provozovatel hazardních her, lásko.“ Ale jeho spokojený výraz ho prozradil.

„Ach, pane Jennere, to je od vás moc ošklivé,“ pokárala ho. Kočár zatím dál kodrcal po ulici. „Nechápu, čeho se tím dosáhne! Na chudáka pana Cravena je toho dnes večer už dost!“

„Chudáka pana Cravena?“ rozhořčeně opakoval. „Ach… ty ženy! Jste teď na jeho straně?“

„Já nejsem na ničí straně.“ Sára se na něho dlouze, nesouhlasně dívala. „Pokud mohu říct, vy dva jste úplně stejní.“

„Razie!“ zavolal někdo, když do klubu vpadli policisté. Veselý zmatek se změnil v peklo. Hosté zmateně pobíhali po místnostech, zaměstnanci se rychle snažili přikrýt karetní stolky a kostky. Policisté agresivně proudili dovnitř, zastavovali se a prohlíželi si spoře

oblečené děvky. Nenápadně ochutnávali nezvyklé lahůdky a drahá vína, protože mizerně placeným městským zaměstnancům se jen zřídkakdy naskytla taková příležitost.

Derek to všechno kysele pozoroval z rohu místnosti. „To je tedy noc,“ zamumlal.

Ivo Jenner si svou lumpárnu načasoval perfektně a korunoval tak celý večer. Ale ta razie mu ani tak nevadila. Byla to předcházející událost, která ho tak zničila. Od mládí, kdy se honil za drzými pouličními děvkami, se necítil tak vzrušený a neukojený. A teď se mu to líbilo ještě méně než tehdy. Kůže ho svědila jako po omrznutí. Každý sval těla měl napjatý. Každý věděl, že pro muže je nezdravé být v takovém stavu. Přemýšlel nad všemi způsoby, kterými by rád Sáru Fieldingovou za její šprým potrestal. Teď se jí, díkybohu, zbavil. Žádné pokušení, žádné zamžené modré oči, žádné psaní poznámek, žádné dotazy a výzkum, kterým omlouvala fakt, že strká nos do jeho záležitostí a plete se mu do života. Zašmátral v kapse kabátu, našel drobné brýle a pevně je sevřel v ruce.

„Pane Cravene.“ Worthy se k němu velmi váhavě přiblížil a na čele měl hluboké vrásky. „Jenner,“ řekl stroze a ukázal na policii.

Derek na ně zamyšleně zíral. „Snad jim platím dost na to, aby mě ušetřili takových zmatků.“

„Zdá se, že Jenner jim platí víc,“ odpověděl Worthy a odměnou se mu dostalo mrazivého pohledu. Nervózně si odkašlal. „Právě jsem mluvil s Ellisonem. Dělá si docela velké starosti.“

„Můj majordomus si nikdy nedělá starosti.“

Worthy natáhl krk, aby svému zaměstnavateli viděl do očí.

„Ale dnes ano.“

„Už jsme tady měli spoustu šťár.“

„To ho netrápí. Ellison je rozčilený proto, že viděl ženu, kterou označil jako Mathildu, jak s Jennerem odjíždí z klubu.“

„Takže Jenner je pryč? Výborně. Aspoň nebudu muset toho mizerného parchanta vykopat ven.“

„Promiňte, pane Cravene, ale vám to nedochází. On…“

„Co mi nedochází? To, že je s nějakou ženskou, která se jmenuje Mathilda? Mohl bych vám najít tucet ženských a všechny by předstíraly, že jsou ta podělaná Mathilda. Je to jenom maska, Worthy.“ Odcházel pryč a ostře na něho mluvil přes rameno.

„Omluvte mě, ale musím několika policajtům vtlouct do hlavy…“

„Slečna Fieldingová je Mathilda,“ bez obalu vyhrkl Worthy. Derek ztuhl. Zatřásl hlavou, jako by si chtěl vyčistit uši, a pak se pomalu otočil. „Co jste to řekl?“

„Slečna Fieldingová mi nějak unikla. Musela utéct tajnou chodbou, která vede do karetních místností. Ta Mathilda, která právě s Jennerem odešla, na sobě měla modré šaty, dlouhé hnědé vlasy, nehledě na dvě… pozoruhodná…“ Worthy ztichl a udělal rukama jednoznačné gesto.

„Do prdele!“ vybuchl Derek. „Ne, ne, s Jennerem ne. Zabiju ho, jestli se jí dotkne. Zabiju ji…“ Sprostě klel a oběma rukama si divoce čuchal vlasy.

„Myslím, že odjeli v Jennerově kočáře,“ zamumlal Worthy a o několik kroků couvl. Za celé roky, co se znali, nikdy neviděl Dereka tak silně vybuchnout. „Ellison si myslí, že mají namířeno do Jennerova klubu. Pane… dal byste si něco k pití?“

Derek vztekle chodil sem a tam. „Řekl jsem jí, ať se vrátí do té své zatracené vesnice, a místo toho se flinká s Ivem Jennerem. Byla by ve větším bezpečí, kdyby se nahá procházela po ulicích!“ Zamračil se na Worthyho. „Vy zůstanete tady,“ zavrčel. „Zaplaťte těm zatraceným policajtům a zbavte se jich.“

„Vy jdete k Jennerovi?“ zeptal se Worthy. „Nemůžete odejít, když policajti obkličují klub!“

„Dostanu se přes ně,“ chladně odpověděl Derek. „A až slečnu Fieldingovou najdu…“ zastavil se a zíral na Worthyho. Zelené oči mu svítily tak pomstychtivě, až Worthy strachy zbělel. „Vy jste jí s tím pomohl, že? Bez vašeho souhlasu sem přijít nemohla. Jestli se jí něco stane… vyrazím vás a s vámi všechny zaměstnance v tomto klubu. Celou tu vaši zatracenou bandu.“

„Ale pane Cravene,“ protestoval Worthy, „nikdo nemohl vědět, že se bude chovat tak lehkomyslně.“

„Čerta starého nemohl,“ zvolal sarkasticky Derek. „Od prvního dne to bylo jasné. Nemohla se dočkat, až se dostane do potíží. A vy jste jí to zatraceně usnadnil, že?“

„Pane Cravene…“

„To stačí,“ přerušil ho stroze Derek. „Jdu ji najít. A vy se modlete, aby se jí nic nestalo – jinak vás pošlu k čertu.“

Cestou přes město Sára trpělivě poslouchala, jak se Jenner chlubí svou minulostí boxera, svými výhrami a porážkami a těžkými zraněními. Na rozdíl od Dereka byl Ivo Jenner jednoduchý muž, který přesně věděl, kam patří. Dával přednost světu, z kterého pocházel, i s celým jeho sortimentem drsných lidí a ještě drsnějších rozkoší. Nezáleželo mu na tom, jestli jeho peníze pocházejí z hedvábných peněženek či promaštěných kapes. Otevřeně se Dereku Cravenovi posmíval… „Mluví těmi vznešenými slovy a předstírá, že se narodil jako gentleman. Vymydlený a jako ze škatulky… Bože, chodí si svým přepychovým klubem, jako by mu slunce svítilo ze zadku!“

„Vy na něho žárlíte,“ řekla Sára.

„Žárlím?“ Zatvářil se znechuceně. „Nežárlím na muže, který stojí jednou nohou v Mayfairu a druhou v East Endu. Ať ho čert vezme! Ten zatracený blázen neví, kým sakra je.“

„Takže vy si myslíte, že by se neměl míchat do vyšší společenské třídy? Já bych to nazvala snobstvím naruby, pane Jennere.“

„Říkejte si tomu, jak chcete,“ odsekl jí podrážděně.

On doopravdy žárlil. Teď Sára chápala tu hořkou rivalitu, která mezi oběma muži byla. Jenner představoval všechno, čemu chtěl Craven uniknout. Pokaždé, když se na něj Craven podíval, musel vidět svou vysmívající se minulost. A Jennera zcela jasně rozčilovalo, jak se Craven vyšvihl z ulice a stal se bohatým a mocným mužem.

„Když je vám pan Craven a jeho úspěch lhostejný, tak proč…“ začala Sára, ale zmlkla, když kočár najednou zastavil. Otevřela ústa, když zaslechla kakofonii zvuků: výkřiky a jekot, rozbité sklenice, ba dokonce výbuchy. „Co se děje?“

Jenner odsunul záclonku a zíral na zmatek venku. Vydal ze sebe podivný zvuk, něco mezi hurónským smíchem a povzbuzujícím řevem. Sára se přitiskla do rohu. „To je chátra!“ zakřičel Jenner. Otevřel dveře, aby se poradil s pobledlým vozkou a lokajem. „V kolika ulicích to je?“ zeptal se. A za chvíli ho Sára slyšela, jak říká:

„Tak to zkuste objet.“

Dveře se zavřely, kočár se prudce otočil a znovu se rozjel. Sára vystrašeně lapala po dechu. Na bok kočáru dopadlo několik kamenů a ona na sedadle jen poskočila. Řev chátry jí zněl jako ďábelský chór.

„Co se děje?“

Jenner s úsměvem zíral z okna na masakr, uprostřed kterého se octli. Jeho radost každou vteřinou rostla. „Mám to rád, opravdu. Sám jsem podobnou chátru jednou či dvakrát vedl.“

„Proč tak křičí?“

Jenner nespustil oči z okna, když jí odpovídal. „Říká vám něco jméno Rudý Jack?“

Sára přikývla. Rudý Jack byl lupič, který svou přezdívku získal zabitím přinejmenším tuctu lidí na rušné silnici z Londýna do Marlborough. „Slyšela jsem o něm. Drží ho v Newgate, kde čeká na popravu.“

Zasmál se. „Už ne. Včera se oběsil – katovi přímo pod nosem. Nemůžu říct, že bych těm chudákům zazlíval, že se málem zblázní.“

„Chcete říct, že zuří proto, že on spáchal sebevraždu? Proč by jim na tom mělo záležet, když je mrtvý.“

„Páni, poprava je dobrá podívaná. Dokonce i staré ženy a děti se chodí dívat, jak se pomočí a točí se ve větru. Byla by to dobrá podívaná. Teď touží po krvi.“ Pokrčil rameny a prohlížel si řádící dav. „Dnes v noci ho vykopou a vytáhnou mu vnitřnosti. Jen ať mají trochu legrace.“

„Veřejně zneuctít mrtvolu je le-legrace?“ Sára se zakoktala a s hrůzou na něho zírala. Ale tady svým znechucením plýtvala marně. Jenner vesele zdravil opilý dav, který loupil, rozbíjel okna a zakládal ohně. Několik těžkých ran kočár rozhoupalo a vozidlo se prudce zastavilo. Když Jenner odhrnul záclonku, uviděla Sára ruce a obličeje, přitisknuté na okno. Tlačili a drcali, až hrozilo, že kočár převrátí.

„Vozka je pryč,“ řekl Jenner. „Zajímalo by mě, jak dlouho to bude trvat.“

„Bože můj!“ Sára se krčila v koutě a široce otevřenýma očima na něho zírala. „Roztrhají nás na kusy!“

„Nebojte se. Tyhle se o vás postarají.“ A zvedl své těžké zaťaté pěsti, jako by to byly nebezpečné zbraně.

Strop kočáru se zachvěl a poklesl dolů, když se lidé nahrnuli nahoru. Sára se divoce drala ven, aby se zachránila. Bůhví, kde nechala svou kabelku. Bez pistole byla úplně bezbranná. Dveře se prudce otevřely a Sára zaječela při hrůzostrašném pohledu na tucty rukou, které se po ní sápaly.

Jenner se nadšeně vrhl k otvoru a jednou ranou srazil tři muže. Pravidelnými údery paží si razil cestu řvoucím davem jako sekáči

polem obilí. Sára vyskočila hned za ním. Chytla ho za cíp kabátu, pevně ho sevřela v dlani a se skloněnou hlavou se za ním prodírala. Stiskla zuby, jak s ní dav smýkal a narážel do ní. Zázračně se protlačili ven a najednou byli volní. Sára svého společníka popadla za paži. „Pane Jennere,“ žadonila, „odvedte mě odsud.“

Zasmál se na ni a oči mu vzrušením jen zářily. „Nemáte ráda rvačky, co?“

Sára se ohlédla po kočáře, který právě ničili. „Koně,“ řekla úzkostlivě. Zrovna je vypráhli a odváděli pryč.

Jennerovo pobavení poněkud zvadlo. „Moje koně! Zaplatil jsem za ně majlant!“ A nechal ji tam stát a sám utíkal za zloději. „Zastav, ty zlodějský parchantě, koně jsou moje!“

„Pane Jennere,“ prosila, ale vypadalo to, že ji neslyší.

Zdálo se, že se bude muset bránit sama. Sára šla opatrně ulicemi, zatímco kolem utíkali zloději s plnýma rukama ukořistěného zboží. Kolem uší jí proletěla láhev a rozbila se na chodníku. Trhla sebou a stáhla se ještě víc do stínu. Marně hledala nočního hlídače nebo nějakého policistu. Plameny ohňů osvětlovaly zchátralé budovy, ale ona vůbec nevěděla, kterým směrem jde. Jenom doufala, že ji cesta nedovede přímo mezi zloděje. Prošla kolem obchodu s džinem a kolem nějaké úděsně páchnoucí stoky. Lidé přebíhali z jedné strany ulice na druhou, rvali se, hádali, ječeli a házeli kameny a holemi. Sára si stáhla kapuci do obličeje a klopýtala dál. Všechno omamné teplo z vína, které vypila, zmizelo. Byla naprosto střízlivá a k smrti vystrašená.

„Zatraceně,“ říkala si potichu s každým krokem. „Zatraceně, zatraceně, zatraceně…“

„Na mou věru, copak to tady máme?“

Sára se okamžitě zastavila, když před sebou spatřila širokou mužskou siluetu. Měl na sobě módní šaty, vybrané a pomuchlané. Přesně stejný typ jako ti mladí floutci, kteří navštívili Cravenův klub, pak se přesunuli na boxerský zápas do Covent Garden a skončili u prostitutek na Strandu. Hráli hazardní hry, pili a proháněli sukně, aby zahnali nudu. Prostopášníci, chlípníci, ano… ale urození. Sáře se ulevilo, protože věděla, že pro takového muže bude věcí cti ji doprovodit do bezpečí.

„Pane…“

Přerušil ji pokřikem na své přátele. „Kamarádi – pojdle se seznámit s okouzlující mladou kurvičkou, kterou jsem našel!“

Okamžitě ji obklopili tři smějící se mladíci, a všichni páchli alkoholem. Překypovali radostí nad svým novým objevem. Sára poplašeně promluvila k tomu prvnímu. „Pane, já jsem zabloudila. Prosím, odvedte mě do bezpečí… nebo aspoň odstupte a nechte mě projít.“

„Ano, zlatíčko, odvedu tě přesně tam, kam patříš,“ slíbil jí s chlípným úsměvem a přejel jí rukama po těle. Sára s tlumeným výkřikem uskočila a vrazila přímo do jeho společníků. Pevně ji drželi a smáli se, když se bránila.

„Kam ji odvedeme?“ ptal se jeden z nich.

„K mostu,“ navrhl okamžitě druhý. „Znám místo, kde si ji budeme moct vzít. Pěkně zdvořile se vystřídáme – jako gentlemani a když bude dělat moc velký povyk, hodíme ji do Temže.“

Další dva se zasmáli.

„Pusťte mě! Já nejsem prostitutka. Já nejsem…“

„Ano, ty jsi hodná holka,“ uklidňoval ji. „Mladá, hezká kurvička, které nebude vadit trochu si zaskotačit s několika mladými bujnými hřebci.“

„Ne!“

„Neboj se, drahoušku, bude se ti to líbit. My jsme úžasní chlapíci. Na nás si ještě žádná děvka nestěžovala, že ne?“

„To bych řekl, že ne!“ přidal se druhý.

„Možná, že nám potom sama budeš chtít zaplatit!“ dodal třetí a všichni vybuchli smíchem a táhli ji s sebou. Sára křičela a bránila se zuby nehty a vší silou se jim pokoušela vytrhnout. Nakonec to jednoho z nich znechutilo a dal jí facku. „Nebud blázen. Nechceme tě zabít – jenom si chceme zadovádět.“

Sára ještě nikdy tak neječela jako teď. Křičela ze všech sil, až v žilách stydla krev. Hrůzou se v ní probudila nečekaná síla, škrábala je nehty do obličeje a pěstmi se je pokoušela přinutit, aby ji pustili… a přece to nestačilo. Zpola ji táhli, zpola nesli. Roztřeseně se nadechla, aby měla v plicích dost vzduchu na další ohlušující křik. Najednou upadla přímo na zadek a křik se jí v krku zarazil. V omračujícím tichu seděla na zemi.

Před očima se jí mihla štíhlá, tmavá postava muže. Pohyboval se ladně jako kočkovitá šelma. Sára slyšela těžké údery, jak mohutným klackem mával kolem sebe. Dva muži, na které zaútočil, se zhroutili a bolestně sténali. Ten třetí vztekle zakřičel a odskočil zpět. „Co to

děláš?“ křičel. „Co k sakru? Ty ignorantská svině… za tohle tě nechám pověsit!“

Sára si přetřela oči, chvěla se a s údivem zírala na to náhlé zjevení. Nejdřív ji napadlo, že se vrátil Jenner, aby ji zachránil. Ale byla to zjizvená tvář Dereka Cravena, drsná jako primitivní válečná maska, osvětlená rudým ohněm. Stál s nohama rozkročenýma a skloněnou bradou. V ruce držel těžkou železnou tyč, kterou používali pouliční rváči z podsvětí. Sáře nevěnoval ani pohled, protože jako hladový šakal zíral na zbylého muže.

„Vezmi si své kamarády a zmiz,“ procedil mezi zuby.

Zranění zhýralci se pokoušeli zvednout, jeden z nich si rukou držel krvácející hlavu, druhý si držel bok. Třetí, který si všiml Derekova slabého přízvuku, se ani nepohnul. „Vybraně oblečený cockney, co? Takže máš slabost pro pěkné šaty? Dám ti peníze na další. Budeš králem East Endu. Jenom nám nech tu ženskou.“

„Táhni.“

„Dokonce se s tebou podělím, jestli ji chceš mít první…“

„Ona je moje,“ zavrčel Derek a o pár centimetrů zvedl tyč. Dva zranění muži raději odkulhali pryč. Třetí se vztekle díval na Dereka.

„Tvrdohlavý hajzle!“ vzdal se. „Tak si tu malou děvku nech!“ A utíkal za svými kumpány.

Sára vstala a klopýtala ke Cravenovi. Ten ji dostihl třemi kroky a tvářil se nelítostně jako ďábel. Drsně ji popadl za ramena a bez okolků ji vedl k ebenově černému koni, který celý zpocený stál opodál. Beze slova snášela Cravenovo hrubé zacházení, když ji víceméně hodil do sedla. Vzal opratě, hladce se vyšvihl za ni a pevně ji k sobě přitiskl.

Kůň vyrazil. Sára zavřela oči a tupě přemýšlela, jestli ji veze zpět do klubu. Nešťastně se přitiskla k jemné vlněné látce jeho kabátu. Každým pohybem koně se k němu tiskla víc a víc. Ještě nikdy nikdo ji nesvíral tak, že skoro nemohla popadnout dech. Ale kupodivu ji jeho bolestivé objetí uklidňovalo. S jeho silou, která ji obklopovala, jí nikdo a nic neublíží. Ona je moje, řekl… a srdce jí poskočilo… a věděla, že je to pravda.

Zvláštní muž, který kdysi ženu, kterou miloval, úmyslně vehnal jinému do náručí. Worthy jí vyprávěl ten příběh, jak Derek prakticky hodil Lily do postele hraběte Wolvertona.

„Pan Craven se bál, že ji začíná milovat,“ svěřil jí Worthy, „a tak ji dal hraběti. A udělal všechno pro to, aby jejich vztah podpořil. Pan

Craven neumí milovat. Považuje to za slabost a hloupost. Proto je asi pro ženy tak přitažlivý. Každá z nich doufá, že právě ona konečně získá jeho srdce. Ale to není možné. On to nikdy nedovolí, opravdu ne…“

Slabost a hloupost… Dnes večer dokázala, že právě ona má obojího slušnou dávku. Měla na jazyku slova omluvy a vděčnosti, ale tak se styděla, že je nedokázala vyslovit. Místo toho zavřela oči, ještě víc se k němu tiskla a zoufale předstírala, že čas neexistuje a oni takto pojedou pořád dál a dál, až na konec světa.

Její fantazírování nemělo dlouhého trvání. Brzy dojeli k malému parčíku mezi tichými ulicemi. Skleněná stínidla olejových lamp házela slabé světlo na silnici. Derek zastavil koně, slezl a natáhl k ní ruku. Chytil ji za pas a Sára nemotorně sklouzla dolů.

Jakmile se dotkla země, okamžitě ji pustil a vydal se k okraji parku. Sára šla k němu a zastavila se opodál. Pootevřela ústa a chtěla něco říct, ale nevydala ze sebe ani hlásek.

Derek se prudce otočil, zíral na ni a škrábal se po tváři. Zaplavil ji pocit naprosté bezmoci, když čekala na to, až ji zničí svými sarkastickými slovy. Ale on na ni jen tiše zíral. Skoro jako by od ní čekal nějaký pokyn. Trvalo to několik vteřin, až Sára nakonec začala plakat. Trhla rukama nahoru a utírala si oči. „Je mi to tak líto,“ vzlykala.

Najednou byl u ní. Jemně se dotkl jejích ramen a paží a ucukl, jako by se popálil. „Ne, nemůžu. Nemůžu. Už jste v pořádku.“ Opatrně ji pohladil po zádech. „Neplačte. Všechno je v pořádku. Krucinál. Nedělejte to.“

Když slzela dál, Derek se nad ni zmateně a vyděšeně naklonil. Vynikal ve svádění žen, okouzloval je a podváděl, bořil jejich obranné zdi… dělal všechno, kromě utěšování. Nikdo to od něho nikdy nepotřeboval. „No, no,“ mumlal tak, jak tisíckrát slyšel Lily Raifordovou utěšovat její plačící děti. „No tak.“

Najednou se k němu naklonila a opřela si hlavu o jeho hrud. Její dlouhé vlasy byly všude, omotaly ho jako jemná červenohnědá síť. Poplašeně zvedl ruce, aby ji odstrčil. Ale místo toho ji k sobě celým tělem přitiskl. „Slečno Fieldingová,“ vyrazil ze sebe. „Sáro…“ Tulila se k němu a náprsenka tlumila její vzlyky.

Derek zaklel a kradmo ji políbil do vlasů. Soustředil se na chladný noční vzduch, ale přesto začal pociťovat tu příliš známou bolest ve slabinách. Nedokázal zůstat lhostejný, když se na něho tisklo její tělo.

Byl zatracený šarlatán… žádný gentleman ani rytířský utěšovatel žen, jenom lump se syrovou touhou. Hladil ji po vlasech a tlačil jí hlavu na své rameno tak silně, až hrozilo, že se snad udusí. „Už je to dobré,“ utěšoval ji chraplavě. „Všechno je v pořádku. Neplačte už.“

„Ni-nikdy jsem neměla odjíždět s panem Jennerem, ale já jsem na vás měla takový vztek za… za…“

„Ano, já vím.“ Derek prohledal kabát, vytáhl kapesník a nemotorně jí ho přilepil na mokrou tvář. „Tu máte. Vezměte si to.“

Odtrhla si kapesník od obličeje a vysmrkala se. „Dě-děkuji vám.“

„Ublížil vám Jenner?“

„Ne, ale odešel a nechal mě přímo uprostřed toho z-zmatku…“ Brada se jí zatřásla a Derek jí poplašeně skočil do řeči.

„Uklidněte se. Uklidněte se. Teď jste v bezpečí. A já Ivu Jennerovi zakroutím krkem – hned po vás, za to, že jste s ním šla.“ Vklouzl jí rukama pod kabát a masíroval jí ztuhlé svaly na zádech.

Sára naposled škytla, zachvěla se a svěsila ramena. „Zachránil jste mě. Nikdy vám nebudu moct dost poděkovat.“

„Neděkujte mi. Teď jsme vyrovnáni.“

„Jsem vděčná,“ trvala na svém.

„Nebudte. To já jsem za to všechno zodpovědný. Měl jsem vás pod tou maskou poznat.“ Přejel očima její zářící, uslzenou tvář. „Možná jsem to nějak tušil.“

Sára stála klidně a vychutnávala teplo pod pláštěm. Hřbetem jedné ruky se dotýkal jejího ňadra, druhou jí tiskl záda těsně nad pasem.

„Kdo vám dal ty šaty?“ vydechl.

„Lady Raifordová.“

„Pochopitelně,“ sarkasticky odpověděl. „Vypadají jako něco, co by si vzala na sebe.“ Podíval se jí do výstřihu. Posunul palec nahoru, až se jí dotkl v místě, kde končil samet a začínala hebká kůže. „Jenomže vy je líp vyplňujete.“

Sára předstírala, že si jeho jemného mazlení nevšimla, i když se jí zrychlil pulz a bradavky jí ztuhly. „Lady Raifordová byla velmi laskavá. Nesmíte jí to zazlívat. Přijít dnes na ples byl můj nápad. To celé byla moje chyba a nikoho jiného.“

„Podezřívám Worthyho a Lily, že byli zatraceně celí žhaví vám pomoct.“ Konečky prstů ji hladil po ňadrech, až se zachvěla rozkoší. Do vlasů jí tiše mumlal. „Je vám zima?“

„Ne,“ zašeptala. Žilami jí proudil tekutý oheň. Cítila se, jako by vypila nějakou opojnou směs, stokrát silnější než víno.

Derek jí zaklonil hlavu a díval se jí upřeně do očí. „Chci, abyste zapomněla na všechno, co se dnes večer stalo.“

„Proč?“

„Protože zítra se vrátíte domů. Provdáte se za vašeho pana Kingsfielda.“

„Kingswooda.“

„Wooda,“ netrpělivě opakoval.

Sára si navlhčila suché rty. „A vy zapomenete, pane Cravene?“

„Ano.“ Podíval se jí na rty a odstoupil od ní.

Sára se trochu zakymácela, ale okamžitě našla rovnováhu. Čekala, že ji vyzve k odchodu, ale nezdálo se, že by nějak zvlášť spěchal. Sel k dřevěné brance a opřel se o zábradlí.

„Neměli bychom se vrátit do klubu?“ zeptala se Sára a přistoupila k němu.

„A proč? Z plesu toho už moc nezůstalo, po razii, kterou váš přítel Jenner zařídil. Žádní hosté, žádné hraní… a naštěstí pro vás ani žádný punč.“

Sára se temně zarděla. „Ten punč byl tedy pořádně silný,“ připustila. Zasmál se, prohlížel si její zrudlé tváře a nejistý postoj. „Pořád jste ještě trochu namazaná, andílku.“

Ulevilo se jí, když viděla, že se na ni už nezlobí. Sára si založila ruce a rozhlédla se po tichých ulicích. Zdálo se jí, jako by se větrem nesl mírný řev vzdáleného davu, i když to patrně vyvolala jen její představivost. Napadlo ji, jestli se jim podařilo dokončit svůj krutý úmysl a roztrhat lupičovo tělo. Při tom pomyšlení se zachvěla a vyprávěla Cravenovi, co jí o tom povídal Jenner. Nepřekvapilo ho to.

„Jak se lidé mohou tak chovat?“ ptala se Sára. „Jak se mohou pro zábavu dívat na popravy? Já to nechápu.“

„Jako kluk jsem to taky dělal.“

Úžasem otevřela ústa. „Vy jste chodil na popravy, věšení, bičování a… ale určitě jste z toho neměl radost. Nemohl jste mít.“

Derek se na ni díval bez mrknutí oka. „Teď ze smrti žádné potěšení nemám. Ale kdysi mě docela fascinovala.“

Jeho přiznání ji zabolelo. Vzpomněla si, že jako dítě žil v prostředí zločinu a hříchu, vyrůstal v bordelech a na ulici. Přesto pro ni bylo bolestné představit si ho jako muže, kterému se líbí oběšenec. „Co jste si myslel, když jste viděl, jak je věší?“ zeptala se.

„Považoval jsem se za šťastného. Přinejmenším jsem to nebyl já, tam nahoře. Měl jsem hlad a nepatřil mi ani nočník… ale aspoň jsem neměl kolem krku provaz.“

„A proto jste se ve vaší situaci cítil líp?“

„Nešlo o žádnou situaci, slečno Fieldingová. Bil jsem se, podváděl, kradl jsem, abych měl na jídlo, na pití… někdy i na ženské.“

Sára lehce zrudla. „A co poctivá práce? Někdy jste i pracoval. Worthy to říkal.“

„Práce, to ano. Ale čestná?“ Zavrtěl hlavou a hořce si odfrkl. „Raději byste to neměla vědět.“

Sára chvíli mlčela. „Ráda bych,“ najednou řekla. „Ráda bych to věděla.“

„Další materiál pro váš výzkum?“

„Ne, vůbec ne.“ Impulzivně se dotkla jeho paže. „Prosím. Musíte věřit, že bych nikdy nezneužila vaši důvěru.“

Derek zíral na místo, kde se ho dotkla, dokonce i poté, co ruku odtáhla. Překřížil si dlouhé nohy a upřeně se díval na zem. „Pracoval jsem pro kominíky až do chvíle, kdy jsem příliš vyrostl. Některé komíny byly široké jenom na dvě či tři cihly. Na šestiletého kluka jsem byl docela malý, ale jednoho dne jsem se nemohl protáhnout kouřovou trubkou.“ Usmál se, když si na to vzpomněl. „Neumíte si představit, co je to za peklo, když uvíznete v komíně.“

„Jak jste se dostal ven?“ zhrožené se zeptala.

„Zapálili pode mnou otep sena. Málem jsem zbořil komín, jak rychle jsem se škrábal ven.“ Krátce se zasmál. „Potom jsem pracoval v docích, nakládal krabice a velké dopravní bedny. Někdy jsem stahoval ryby a vyvrhoval je nebo uklízel hnůj ve stájích. Nikdy jsem nevěděl, co je to vana.“ Kradmo se na ni podíval a zazubil se, když si všiml, jak se tváří. „Smrděl jsem tak, že na mě ani mouchy nesedaly.“

„Ach, bože můj,“ povzdechla si.

„Někdy jsem prohledával bláto – kradl jsem z pobřeží náklad a pod rukou ho prodával nepoctivým kupcům. Moc jsem se nelišil od ostatních mládenců v kolonii. Všichni jsme se snažili přežít, jak se dalo. Ale byl tam jeden… jmenoval se Jem… vychrtlý kluk s tváří jako opičák. Jednoho dne jsem si všiml, že se mu daří líp než ostatním. Měl teplý kabát, dost jídla, dokonce občas i nějakou tu děvku. Sel jsem za ním a zeptal jsem se, odkud má peníze.“ Tvář se

mu změnila, najednou vypadal drsně a tvrdě. „Jem mi to řekl. Na jeho radu jsem to taky zkusil a zapojil se do kšeftu se vzkříšením.“

„Vy… jste se dal k církvi?“ ptala se udiveně Sára.

Derek se na ni překvapeně podíval a pak se začal zalykat smíchem. Když se ptala, co se děje, smál se ještě víc, až lapal po dechu. „Ne, ne…“ Utíral si rukávem oči a nakonec se ovládl. „Byl jsem kopáč kostí,“ vysvětloval.

„Já tomu nerozumím!“

„Vykradač hrobů. Vykopával jsem na hřbitovech mrtvoly a prodával je medikům.“ Podivně se usmál. „Překvapuje vás to, že? A pobuřuje.“

„Já…“ Sára se pokoušela utřídit své rozptýlené myšlenky. „Nemůžu říct, že b-by ta myšlenka byla nějak zvlášť příjemná.“

„Ne. Do příjemného zaměstnání to mělo hodně daleko. Ale já jsem velmi dobrý zloděj, slečno Fieldingová. Jem říkával, že dokážu ukrást jiskru z dáblova oka. Byl jsem dobrý – výkonný a spolehlivý. Měl jsem průměr tři za noc.“

„Tři co?“

„Těla. Podle zákona mohou chirurgové a medici používat pouze těla odsouzených zločinců. A tak mi platili, abych chodil na hřbitovy u nemocnic a útulků a přinášel jim nejnovější mrtvoly,

které jsem našel.“

„Jak dlouho jste to dělal?“ zatřásla se Sára hrůzou.

„Skoro dva roky – dokud jsem sám nezačal vypadat jako mrtvola. Bledý, vyzáblý, jako chodící smrtka. Ve dne jsem spal a ven chodil jen v noci. Když byl úplněk, nikdy jsem nepracoval. Bylo příliš mnoho světla. A vždycky hrozilo zastřelení od hlídačů, kterým se náš kšeft pochopitelně nelíbil. Když jsem nemohl jít po své práci, vysedával jsem v rohu místní hospody a pil jsem tolik, kolik můj žaludek snesl, a pokoušel jsem se zapomenout na to, co jsem dělal. Byl jsem pověrčivý. Protože jsem mnohým narušoval poslední odpočinek, začínal jsem si myslet, že mě budou strašit.“

Mluvil tak lhostejně, jako by se ho to netýkalo. Sára si všimla, že potemněl ve tváři. Rozpaky, znechucením sebou samým, zlostí… Mohla jenom hádat, jaké city se v něm vaří. Proč se s takovými osobními a nepopsatelně hroznými věcmi svěřoval právě jí?

„Myslím, že jsem byl uvnitř mrtvý,“ pokračoval. „Nebo aspoň člověkem jen napůl. Ale pro peníze jsem se vracel zpět, dokud mě

jednou nezastavila noční můra, která mě přinutila s tím přestat. Potom jsem už nikdy na hřbitov nevstoupil.“

„Povězte mi to,“ zašeptala Sára, ale on jen zavrtěl hlavou. „Pak jsem si našel jiné cesty, jak přijít k penězům – a všechny byly skoro stejně odporné. Ale ne úplně stejně. Nic nebylo tak hrozné jako to, co jsem dělal předtím. Dokonce ani vražda.“

Pak ztichl. Měsíc byl zahalen mraky a obloha měla tlumeně šedé a fialové barvy. Kdysi právě v takové noci mohl chodit znesvěcovat hroby. Jak tak zírala na muže vedle sebe, jehož vlasy ve světle lamp zářily jako eben, uvědomila si, že jí prudce buší srdce a vlhnou dlaně. Po zádech a pod pažemi jí stékal pot. Měl pravdu – pobuřovalo ji to, co dělal. A bezpochyby toho bylo víc, co jí neřekl.

Bojovala s mnoha pocity najednou a snažila se ho pochopit a nebát se ho. Jak hrozně naivní byla. Nikdy by ji nenapadlo, že by byl takových hrozných věcí schopen. A rodiny jeho obětí, jak ty musely trpět – klidně to mohla být její rodina, její příbuzní. Zodpovídal za bolest mnoha lidí. Kdyby jí někdo takového muže popsal, řekla by, že je odsouzený k záhubě.

Ale… on nebyl tak špatný. Dnes v noci ji hledal, záleželo mu na jejím bezpečí. Tam, v klubu, odmítl zneužít situace ve chvíli, kdy ho nemohlo zastavit nic, než jeho vlastní svědomí. Před chvílí, když plakala, byl jemný a laskavý. Sára udiveně zavrtěla hlavou a nevěděla, co si má myslet.

Craven odvrátil tvář, ale v celém jeho postoji byla výzva. Vypadal, že čeká na to, až ho odsoudí. Než si úplně uvědomila, co dělá, natáhla se k jeho černým vlasům, které se mu na krku mírně kroutily. Ucítil dotyk její ruky a skoro přestal dýchat. Pod špičkami jejích prstů se mu pohybovaly svaly. Cítila, jak se v něm všechno vaří a jak bojuje, aby své emoce nedal najevo.

Po chvíli se na ni podíval svýma planoucíma zelenýma očima. „Vy blázínku. Nechci vaši lítost. Pokouším se vám říct…“

„To není lítost.“ Rychle stáhla ruku.

„Pokouším se vám říct, že všechno, co stojí mezi mnou a tím, kým bych se znovu mohl stát, je hromada peněz.“

„Máte jich horu.“

„Ne dost,“ prudce vyrazil. „Nikdy dost. Kdybyste znala pocity zatraceného chudáka, pochopila byste.“

Sára svraštila obočí. Nadechla se a vybuchla takovým vztekem, který se jeho zlosti skoro vyrovnal. „Ale já to chápu. Máte silnou vůli

přežít, pane Cravene. Proč bych vám za to měla dávat vinu? Nelíbí se mi, co jste dělal, ale nejsem pokrytec. Kdybych se narodila tam, kde vy, možná bych se stala prostitutkou. Vím dost na to, aby mi bylo jasné, že na takovém místě nebylo zrovna moc možností. Ve skutečnosti… já… já vás obdivuji za to, že jste se z toho dostal. Jen málo mužů by k tomu mělo takovou vůli a sílu.“

„Ale?“ Temně se usmál. „Předtím jste se mě ptala na můj výbor mecenášek. Řeknu vám to. Většina jejich manželů si drží milenky a své ženy každou noc nechávají v jejich postelích samotné. Za peníze jsem těmto jemným dámám poskytoval své služby. Vydělal jsem si majlant. Byl jsem stejně dobrou kurvou jako zlodějem.“

Sára zbledla.

Když viděl její reakci, tiše se jí vysmál. „Ještě pořád mě obdivujete?“ Sára si otupěle vzpomněla na rozhovory, které vedla s prostitutkami, než napsala Mathildu. Měly ve tváři stejný výraz jako Craven teď… prázdnotu, beznaděj. „Když jsem potřeboval víc peněz na financování klubu,“ pokračoval Craven, „několik z nich jsem vydíral. Žádný pořádný lord by nebyl nadšený tím, že jeho manželka si vzala do postele někoho, jako jsem já. Ale zvláštní bylo, že ani vydírání nezmenšilo můj šarm. Ta přátelství pokračovala, dokud nebyl postaven klub. Mé mecenášky a já spolu máme velmi civilizovanou dohodu.“

„Lady Raifordová…“ hlesla Sára.

„Ne, ona k nim nepatřila. Ona a já jsme nikdy…“ Netrpělivě mávl rukou, nečekaně couvl a začal chodit kolem ní. „Od ní jsem to nechtěl.“

„Protože vám na ní záleželo.“ Když nereagoval, Sára naléhala dál. „A ona je jednou z mnoha lidí, kterým záleží na vás… včetně pana Worthyho, Gilla, dokonce i klubových prostitutek…“

„To proto, že jim dávám plat.“

Ignorovala jeho sarkasmus a klidně ho pozorovala. „Pane Cravene, proč jste mi to všechno řekl? Můj soucit nepřijmete – a pohrdat vámi nebudu. Co vlastně ode mě chcete?“

Na místě se zastavil, popadl ji za paže a bolestivě ji sevřel rukama.

„Chci, abyste odešla. Pokud budete v Londýně, nebudete přede mnou v bezpečí.“ Prohlédl si její neupravené vlasy, jemný obličej, udivené oči. Najednou zasténal, přivinul ji k sobě a zabořil si tvář do jejích vlasů. Sára zavřela oči a hlava se jí točila. Jeho tělo, mohutné a

silné, se nad ní naklánělo a vyrovnávalo tak rozdíl v jejich výšce. Cítila, že se celý chvěje touhou. Přitiskl jí rty k uchu a tiše a zmučeně mluvil. „Musíš odjet, Sáro… protože tě chci takto držet, až se tvé tělo vpije do mého. Chci tě mít ve své posteli, cítit tě na svých prostěradlech, vidět tvé vlasy, rozprostřené na mém polštáři. Chci ti vzít tvou nevinnost. Panebože! Chci, abys byla jenom moje.“

Sára mu slepě položila ruku na líc, na místa, kde mu začaly rašit vousy. „A co když to taky chci?“ zašeptala.

„Ne,“ ostře odpověděl a přiložil svá ústa na její jemnou šíji.

„Kdybys byla moje, změnil bych tě tak, že by ses sama nepoznala. Ublížil bych ti tak, jak by tě to nikdy nenapadlo. A já nedovolím, aby se to stalo. Ale nikdy si nemysli, že jsem tě nechtěl.“ Přitiskl si ji ještě těsněji, až oba začali těžce dýchat. Cítila, jak silně je vzrušený. „To jsi způsobila ty,“ mumlal. „Jenom ty.“ Popadl ji za zápěstí a přitiskl si na hrud její dlaně. I přes silné vrstvy jejich oblečení cítila silný tlukot jeho srdce. Přivinula se k němu ještě blíž a on jen zalapal po dechu.

„Muž by se nikdy neměl octnout tak blízko pekla,“ řekl chraplavě.

„Ale i kdyby mi to dábel šeptal do ucha, nemůžu to udělat.“

„Prosím,“ vzlykala a nevěděla, jestli ho žádá, aby ji pustil, nebo ji vzal s sebou.

To slovo jako by ho dostalo skoro na pokraj šílenství. Se zasténáním ji začal vášnivě líbat. Sára ho objala kolem krku a vpletla mu prsty do vlasů, jako by ho tak chtěla držet navždy. Pořád cítila divoký tlukot jeho srdce. Nevěděla, jak dlouho tam stáli a objímali se. Jednu chvíli ji líbal jemně a něžně a hned zase tvrdě, až skoro brutálně. Nohy pod ní podklesávaly a ona věděla, že bez podpory jeho paží by nedokázala stát.

„Pane Cravene,“ zasténala, když svá horká ústa přesunul na její krk. Odhrnul jí z tváře vlasy a přitiskl si své čelo k jejímu, až na své pleti cítila jeho jizvu. „Řekni, jak se jmenuju. Řekni to aspoň jednou.“

„Dereku.“

Chvíli se ani nepohnul, jen její tvář ovanul jeho dech. Potom ji jemně políbil na zavřené oči a na svých rtech cítil její chvějící se řasy.

„Zapomenu na tebe, Sáro Fieldingová,“ chraplavě řekl. „Ať to stojí, co chce.“

Ještě další věc zůstala Sáře v mysli. Odvezl ji ke Goodmansům a ona seděla v sedle bokem. Zabořila si hlavu na jeho hrud, objala ho oběma rukama kolem těla a těsně se k němu přitiskla. I v mrazivém vzduchu sálalo jeho tělo teplem jako oheň. Zastavili na kraji ulice a on jí rozpletl ruce, aby mohla slézt z koně.

Začal jemně padat sníh. Craven jí pomohl dolů. Několik sněhových vloček mu spadlo na vlasy a rozplynulo se v tmavých kučerách. Jizva byla zřetelnější než obvykle. Toužila přitisknout své rty na ránu, na tu přetrvávající upomínku na noc, kdy se s ním poprvé setkala. Měla nesnesitelně sevřený krk a v očích ji pálily slzy.

Tolik se lišil od galantních rytířů, které si ve své fantazii vysnila… Byl pošpiněný, poznamenaný, nebyl dokonalý. Úmyslně ničil všechny iluze, které by o něm mohla mít, když jí odhalil svou záhadnou minulost a všechnu špinavou hrůzu, kterou obsahovala. Chtěl ji od sebe odmrštit. Ale místo toho se mu cítila blíž, jako by je pravda spojovala.

Doprovodil ji k přednímu vchodu Goodmansových a cestou se na chvíli zastavil a prohlédl si její rozcuchané vlasy, tváře poškrábané od vousů a napuchlé rty. Nepatrně se usmál. „Vypadáš, jako by tě přetáhla eskadra námořníků na vycházce.“

Sára se mu podívala do zelených očí a věděla, že ji budou navždy pronásledovat. „Už tě nikdy neuvidím, že ne?“ omámeně se zeptala.

Nebylo nutné odpovídat. Vzal ji za ruku, jako by to byla nějaká vzácná věc, a jemně ji zvedl ke rtům. Kůží jí pronikal jeho teplý dech, když jí beze slova přitiskl rty do dlaně. Pustil ji a podíval se na ni pohledem, který odhaloval celou hloubku jeho vášnivé duše, plné touhy a hořkosti. „Sbohem, slečno Fieldingová,“ řekl chraplavě. Otočil se a odcházel pryč. Sára se tiše dívala, jak lehce nasedá na koně a odjíždí ulicí, až jí úplně zmizel z očí.

Den potom, co se vrátila do Greenwood Corners, procházela Sára lesíkem, který odděloval jejich rodinný dům od menšího vesnického panství Kingswoodů. Celou cestu dýchala čistý venkovský vzduch, který voněl sněhem a borovicemi. „Slečno Fieldingová!“ Uslyšela za sebou vysoký chlapecký hlas. „Jak bylo v Londýně?“

Sára se otočila a usmála se na mladého Billyho Evanse, mlynářova syna. „Londýn je velmi vzrušující,“ odpověděla. „Jak to, že teď nejsi ve škole?“ Podívala se na něho s nepředstíraným podezřením, protože to nebylo poprvé, kdy ho chytili za školou.

„Poslali mě na faru vypůjčit knihu,“ vesele odpověděl. „Jak pokračuje váš román, slečno Fieldingová?“

„Sotva jsem začala,“ připustila Sára. „Myslím, že do léta ho dokončím.“

„Řeknu to matce. Má vaše knihy ráda – i když je musí před tátou schovávat.“

„A proč?“

„Nemá rád, když čte. Říká, že by ji pak mohlo napadnout utéct, stejně jako Mathildu.“

Oba se zasmáli a Sára rozcuchala chlapcovy rudé vlasy. „Ona by to nikdy neudělala, Billy. Kromě toho, Mathilda skončila tak, že málem skočila z mostu – tak vidíš, co vznikne z útěku?“

Mazaně se na ni zazubil svými vyčnívajícími zuby. „Hádám, že teď už od pana Kingswooda neodejdete.“

Sára se k němu sklonila. „Myslíš, že mu po mně bylo smutno?“ spiklenecky zašeptala. K její radosti se Billy celý začervenal.

„Zeptejte se ho sama!“ vyhrkl a utekl pryč.

„Mám to v úmyslu.“ Sára si smutně povzdechla a pokračovala v chůzi. Toto bylo místo, kam patří. Znala tu každou cestičku, každou louku, každý potůček. Znala každého obyvatele vesnice a historii každé rodiny. Grenwood Corners je krásné místo. Ale tentokrát byl její návrat jiný než obvykle. Místo úlevy a radosti cítila smutek, jako by za sebou nechala nějakou vitální část sebe samé. Dokonce ani jejím rodičům a jejich láskyplným úsměvům se nepodařilo zbavit ji jejího neklidu. Dnes ráno dychtila vidět Perryho a doufala, že jí poskytne útěchu, kterou potřebovala.

Srdce jí začalo bít rychleji, když přišla k jejich domu. Byla to hezká, klasicky postavená budova, porostlá břečťanem. Uvnitř byly zdi ozdobeny jednoduchým štukem a čistými odstíny okrové, hnědé a hráškově zelené. V létě se Perryho matka, Martha, zdržovala hlavně v zahrádce vzadu za domem, kde pěstovala bylinky a zeleninu. V zimě trávila svůj čas v salonku vyšíváním, aby byla blízko tepla a světla krbu. A Perry byl samozřejmě v knihovně a hloubal ve svých milovaných historických knihách a poezii.

Sára zaklepala na dveře a otřela si boty o rohožku. Za chvíli se objevila Martha Kingswoodová, přitažlivá žena s šedomodrýma očima a vlasy, které kdysi byly blond, ale vybledly do odstínu světlé vanilky. Její příjemný výraz se rozplynul, když poznala návštěvnici.

„Tak už ses ze svého toulání vrátila?“

Sára se střetla s jejíma ostrýma očima a vesele se usmála. „Žádné toulání. To byl výzkum.“ Nemohla zapomenout na varování své matky Katie, které jí dala před několika lety. „Dej si pozor, Sáro, co té ženě říkáš. Znám Marthu od dětství. Bude tě povzbuzovat, aby ses jí svěřila, a pak tvá slova použije proti tobě.“

„Ale já jsem jí nikdy nedala důvod, aby mě neměla ráda,“ protestovala Sára.

„Perrymu se líbíš, drahá. To jí stačí.“

Od té doby si Sára uvědomila, že matka má pravdu. Martha ovdověla několik let potom, co se Perry narodil, a od té doby svůj život soustředila na svého syna. Kdykoliv byla ve stejné místnosti, žárlivě ho sledovala, až to Sáře bylo nepříjemné. Perry na matčin majetnický postoj rezignoval, protože věděl, že jí se nebude líbit nikdo, kdo upoutá jeho pozornost. Ale prohlašoval, že až se ožení, Martha svůj pevný dozor zmírní. „Určitě se dohodneme,“ nesčetněkrát Sáru ujišťoval. „Nesmíš si nic z toho, co říká,

brát osobně. Chovala by se tak ke každé dívce, které bych se dvořil.“

Martha zablokovala vchod svou hubenou postavou, jako by Sáře chtěla zabránit jít dál. „Kdy ses vrátila?“

„Včera večer.“

„Předpokládám, že chceš vidět mého syna.“ Mluvila přívětivě, ale v hlase měla takové nepřátelství, až sebou Sára trhla. „Ano, paní Kingswoodová.“

„Možná by sis příště mohla svou návštěvu zařídit tak, abys ho nerušila v jeho dopoledním studiu.“ Tónem svého hlasu naznačovala, že přijít na návštěvu tak brzy je vrchol nezdvořilosti. Než se Sára zmohla na odpověď, otevřela Martha dveře a pokynula jí dovnitř.

Sára doufala, že Martha za ní nepůjde, a v chodbě zrychlila krok. Bylo by hezké, kdyby mohla být s Perrym sama, pomyslela si ironicky, třeba jen na chvíli. Díkybohu za sebou neslyšela její kroky. Knihovna byla pohodlná místnost s papírovými tapetami se vzorem růžových, červených a hnědých ptáčků a mnoha dřevěnými mahagonovými policemi na knihy.

Mladý muž, který seděl u stolu pod oknem, vstal a usmál se na ni.

„Perry!“ vykřikla a běžela k němu.

Zasmál se její impulzívnosti a chytil ji do náručí. Byl štíhlý a průměrně vysoký, s nejelegantnějšíma rukama, které kdy Sára u muže viděla. Každý jeho pohyb byl půvabný. Vždycky ho ráda pozorovala, když psal, hrál na klavír či jenom listoval knihou. Zavřela oči, nadechla se vůně jeho kolínské a spokojeně se usmála.

„Ach, Perry.“ Dotek jeho pevného těla byl známý a uklidňující a jí se najednou zdálo, jako by uplynulé dny v Londýně nikdy neprožila.

Ale vtom se jí něco vybavilo… Silné paže Dereka Cravena, které ji tisknou blíž, a tichý hlas, který jí šeptá do ucha. „Chci tě takto držet, až se tvé tělo vpije do mého… chci tě mít ve své posteli, cítit tvou vůni na svých prostěradlech…“ Sára vyděšeně trhla hlavou.

„Drahoušku?“ zamumlal Perry. „Co se děje?“

Zamrkala a zamrazilo ji v zádech. „Jenom… chlad z venku.“ Zírala na něho a tím pohledem se pokoušela vymazat vzpomínku. „Ty jsi tak hezký,“ vážně řekla a on se potěšené zasmál.

Každý věděl, že Perry je nejhezčí muž v Greenwood Corners. Vlasy měl v této chvíli trochu delší, v měděném odstínu zlata. Syté jasně modré oči byly mnohem hezčí než její. Měl malý a rovný nos, jemné rty, vysoké a bledé čelo, zkrátka vypadal jako romantický hrdina od Byrona.

Rozhlédl se, jestli se nikdo nedívá, a naklonil se dopředu, aby ji políbil. Sára ochotně zvedla bradu. Ale najednou dokázala myslet jenom na blízkou zjizvenou tvář, třpyt uličnických zelených očí, tvrdá ústa, která zkoumala a nemilosrdně plenila… tak jiná, než Perryho jemné rty. Pevně zavřela oči a přinutila se polibek oplatit.

Perry skončil polibek mírným mlasknutím, zvedl hlavu a usmál se na ni. „Kde máš čepec? zeptal se. „Vždycky to vypadá tak hezky, když máš kolem tváře krajku.“

„Rozhodla jsem se, že si ho dnes nevezmu.“ Sára se zamračila, když ji ze svého náručí pustil. „Ne… Ještě mě objímej.“

„Matka nás za chvíli vyruší,“ varoval ji.

„Já vím.“ Sára si povzdechla a neochotně od něho odstoupila. „Já jenom, že mi po tobě bylo tak smutno.“

„Stejně jako mně,“ Perry galantně odpověděl a pokynul jí, aby si sedla. „Posadme se a popovídejme si, drahoušku. Myslím, že matka nám přinese čaj – slyším ji z kuchyně.“

„Nemohli bychom být chvíli sami?“ zašeptala, protože znala Marthin dobrý sluch. „Chci ti něco soukromě říct.“

„Budeme mít celý život soukromí, ty a já,“ slíbil jí Perry a modré oči se mu zatřpytily. „Strávit tu a tam hodinku s matkou určitě není taková hrůza.“

„Asi ne,“ neochotně odpověděla.

„Ty jsi můj drahoušek.“

Zářila nad tou chválou a nechala si odebrat kabát. Posadila se na vyšívané polštáře na pohovku. Perry ji vzal za ruku a palcem jí hladil klouby na prstech. „No,“ vesele řekl, „zdá se, že ti návštěva

Londýna nijak neublížila.“ Pootevřenými ústy se na ni škádlivě usmál. „Matka měla několik absurdních poznámek o tvých výzkumech. Jak to děvče toho tolik ví o takových nechutných věcech, jako jsou hampejznice a zloději? ptala se. Měl jsem problémy ji přesvědčit, že se nepotloukáš po putykách a bordelech! Matka zkrátka nechápe, jakou úžasnou představivost máš.“

„Děkuji,“ řekla nejisté Sára a upřela zrak na dva černé a pozlacené svícny na protější stěně. I když mu o svých výzkumech ve městě

nikdy nelhala, neříkala mu úplnou pravdu, podceňovala své nejnebezpečnější činnosti a popisovala je spíš jako obyčejné a nezáživné. Perry její vypravování vždycky přijal bez otázek, ale jeho matka měla podezřívavou povahu.

„Konec konců,“ pokračoval Perry, „má drahá Sára tráví většinu času prohlížením knih a starých budov. Ze ano?“ Zářivě se na ni usmíval, zatímco Sára cítila, jak jí horko stoupá do tváře.

„Ano, určitě. Ehm… Perry… musím ti něco říct. Během svého pobytu v Londýně jsem jednou či dvakrát přišla poměrně pozdě. Paní Goodmansová mi vyhrožovala, že mé matce a svým přátelům v Greenwood Corners napíše, že jsem lehkomyslná uličnice.“

Perry vyprskl smíchy. „Sára Fieldingová a lehkomyslná uličnice! Každý, kdo tě zná, se tomu jen zasměje.“

Sáře se ulevilo: „Jsem ráda, že nepovažuješ za důležité nic, co by paní Goodmansová mohla říct.“

Perry jí stiskl ruce. „Nějaká stará ženská by třeba o tobě mohla roznášet klepy, protože jsi napsala jakousi hloupou povídku o Mathildě. Ale já tě znám líp, drahoušku. Znám ta nejněžnější přání, která skrýváš ve svém srdci – a hodlám ti je splnit. A potom nebudeš potřebovat ve dne snít a stále něco sepisovat. Budeš mít mě a dům plný našich dětí a to ti zabere celý čas. To je všechno, co by žena mohla chtít.“

Sára se na něho překvapeně podívala. „Chceš říct, že by sis přál, abych přestala psát?“

„Přinesla jsem čaj,“ uslyšeli ze dveří Marthin hlas. Vstoupila do pokoje, v rukou tepaný, stříbrný podnos s čajovým servisem, který byl majetkem rodiny Kingswoodů už po tři generace.

„Matko,“ Perry se zářivě usmál. „Jak jsi věděla, že přesně tohle jsme chtěli? Dej si s námi, zatímco nám Sára poví o své návštěvě hříšného města.“

Zasažena Marthiným nesouhlasným pohledem si Sára od Perryho trochu odsedla.

Martha položila podnos na kulatý stolek před pohovku. Posadila se na blízkou židli a řekla: „Nalila bys nám, Sáro?“ Znělo to, jako by prokazovala čest vzácnému hostu. Ale Sára měla podivný pocit, jako by podstupovala nějaký test. Opatrně nalila čaj do jednoho šálku z jemného čínského porcelánu a přidala mléko a cukr. Její podezření se

potvrdilo, když si všimla, jak zatrpkle a současně potěšené se Martha zatvářila. „Perry to takhle rád nemá,“ řekla.

Sára se na Perryho tázavě podívala. „Piješ ho s mlékem a cukrem, že?“

Mírně pokrčil rameny. „Ano, ale…“

„Ty jsi nalila mléko až nakonec,“ přerušila ho Martha dřív, než jí to sám mohl vysvětlit. „Můj syn má rád mléko nejdřív a pak teprve čaj. Ta chuť je pak úplně jiná.“

Sáru napadlo, že třeba žertuje, a podívala se na Perryho, který se jen bezmocně usmál. Ovládla se tedy a jen pokrčila rameny. „No,“ řekla a měla co dělat, aby potlačila smích, „Pokusím se, abych si to zapamatovala, paní Kingswoodová. Nechápu, jak je možné, že jsem si toho za celé ty roky nevšimla.“

„Možná by ses mohla víc snažit všímat si potřeb mého syna,“ pokývala Martha spokojeně hlavou nad lekcí, kterou jí právě uštědřila. „A taky by sis mohla pamatovat, že já svůj čaj piju stejně, ale bez cukru.“

Sára poslušně připravila čaj a usadila se zpět na pohovku se svým šálkem – bez mléka a s cukrem navíc. Usrkla si a střetla se s Marthiným zvědavým pohledem. Starší žena stiskla rty tak pevně, až z nich zbyly jen tenké čárky. „Doufám, že jsi během pobytu v Londýně byla v kostele, Sáro?“

Pokušení zalhat bylo silné. Sára se znovu zhluboka napila a pak omluvně zavrtěla hlavou. „Nebyl čas.“

„Nebyl čas,“ opakovala tiše Martha. „Hmm. Jsem opravdu vděčná, že nám se Pán takhle neomlouvá, když ho o něco prosíme ve svých modlitbách. On má zajisté moc práce, ale vždycky si na nás najde čas. Řekla bych, že my bychom mohli ochotně dělat totéž pro něho.“

Sára lítostivě přikývla a vzpomněla si, že v počtu návštěv kostela Kingswoodovy nikdo nepřekoná. Martha přicházela vždycky o patnáct minut dřív a seděla v první řadě. A taky měla ve zvyku odcházet o patnáct minut později než ostatní, protože považovala za nutné sdělit reverendu Crawfordovi své názory na jeho kázání a radit, jak je zlepšit. „Ani Perry ani já jsme ještě nikdy nezmeškali nedělní bohoslužbu,“ říkala Martha. „A stejně tak pan Kingswood, když ještě žil. Raději bych byl vrátným v domě svého Boha, než přebývat v obydlí bezbožnosti. Víš, odkud je tento citát, Sáro?“

„Z Joba?“ hádala Sára.

„Z knihy žalmů,“ zamračila se Martha. „Žádnou ženu, která chce být Perryho manželkou, nesmí nikdy ani napadnout, že by zmeškala bohoslužbu, ledaže by k tomu měla nějaký nevyhnutelný důvod.“

„Smrt? Přírodní katastrofa?“ nevinně navrhovala Sára a cítila, jak ji Perry kolenem varoval.

„Přesně tak,“ odpověděla Martha.

Sára ztichla a všechna její radost z toho, že je zase s Perrym vyprchala. Nepřišla za ním proto, aby si vyslechla kázání jeho matky, jakkoliv dobře bylo míněno. Proč to Perry bez jediného slova dovolil? Vůbec mu nevadilo, že jeho matka zabrala všechen čas, kdy byli spolu. I přes své rozladění se Sára rozhodla odvést hovor jiným směrem. „Řekněte, co je nového v Greenwood Corners? Jak se daří starému panu Dawsonovi? Už je to s jeho pakostnicí lepší?“

„O hodně,“ odpověděla Martha. „Vlastně si nedávno natáhl boty a šel se projít.“

„Jeho neteř Ráchel se nedávno zasnoubila s Johnnym Chestertonem,“ dodal Perry.

„To je úžasné,“ vykřikla Sára. „Chestertonovi mají štěstí, že dostanou do rodiny takovou milou dívku.“

Martha škrobeně přikývla. „Ráchel je přesně ten typ oduševnělé, skromné dívky, kterou si pan Kingswood přál pro Perryho za manželku. Nikdy by ji ani nenapadlo, aby k sobě přitahovala pozornost… jak to některé mladé dámy dělají.“

„Mluvíte o mně?“ zeptala se tiše Sára.

„Mluvím o Ráchel.“

Sára pomalu položila šálek s talířkem a podívala se na Perryho, který zrudl, když jeho matka pronesla tu hrubou poznámku. „Je to zvláštní, že ses nikdy takovému ideálu nedvořil,“ usmála se na něho Sára, i když to v ní vřelo vzteky.

Martha odpověděla místo svého syna. „Perry se nikdy nemohl dvořit jí nebo jiné dívce ve vesnici. Někdo jiný si svým majetnickým postojem zabíral celý jeho čas.“

Sára prudce zrudla. „A teď mluvíte o sobě, nebo o mně?“ Prudce se postavila a popadla svůj plášť. „Omluvte mě. Myslím, že je čas odejít.“

Martha vykřikla. „Jaká nezdvořilost. Vždyť jsem se jenom snažila udržovat konverzaci!“

Jak se Perry sklonil k matce, aby ji uklidnil, Sára odešla. Ještě nikdy se před Perrym nerozzlobila – vždycky se k jeho matce chovala trpělivě

a zdvořile. Z nějakého důvodu ale toho už měla dost. Potichu zaklela a kráčela domů. Napřímila hrdě hlavu, když si uvědomila, že za ní Perry běží. Tolik spěchal ven, že si ani neoblékl kabát.

„Nemůžu uvěřit, že jsi takovým způsobem utekla,“ vykřikl Perry.

„Sáro, zastav na chvíli, ať si můžeme promluvit!“ Šla dál, aniž zpomalila. „Nemám chuť mluvit.“

„Nebud na matku nazlobená.“

„Já nejsem nazlobená na ni. Jsem nazlobená na tebe, protože ses mě nezastal!“

„Sáro, těžko jí můžu zakázat, aby si ve svém vlastním domě neříkala své názory! Přeháníš to.“

„Je nesnesitelná!“

Perry si utrápeně povzdechl a přizpůsobil se její chůzi. „Matka dnes byla vzteky bez sebe,“ připustil. „Nechápu proč.“

„Samozřejmě že kvůli mně. Vždycky je ke mně taková, Perry. Copak sis nikdy nevšiml, jak moc nesnáší mě nebo kteroukoliv jinou ženu, se kterou se stýkáš?“

„Jak to, že jsi tak citlivá?“ udiveně se zeptal. „Obvykle se tak snadno urazit nenecháš. Musím říct, že se mi to na tobě moc nelíbí, Sáro, ani trochu!“

Najednou cítila obrovskou úlevu, že může říct, co si myslí.

„Opravdu? No, mně se zase nelíbí, když své matce dovolíš, aby do mě tak ryla. A co horšího, ještě čekáš, že to s úsměvem spolknu!“ Perry se najednou zatvářil podrážděně. „Nechci se s tebou hádat, Sáro. Nikdy jsme to nedělali.“

Začaly ji pálit oči. „Ano, protože jsem si myslela, že když budu chápavá a dost trpělivá, tak se konečně pohneš a požádáš mě o ruku. Čekám už čtyři roky, Perry, a všechny mé naděje visí na souhlasu tvé matky. Víš, že ona nám své požehnání nikdy nedá.“ Netrpělivě si setřela několik vzteklých slz. „Pořád mě žádáš, abych počkala, jako kdybychom měli spoustu času. Ale čas je příliš vzácný, Perry. Promarnili jsme roky, kdy jsme mohli být spolu. Nechápeš, jak je vzácný i jediný den vzájemné lásky? Některé lidi od sebe dělí obrovské vzdálenosti, které nikdy nepřekonají. Nemohou dělat nic jiného, než o sobě celý život jen snít, a nikdy nedostanou to, po čem nejvíc touží. Jak hloupé, jak zbytečné je mít lásku na dosah a nevzít si ji!“ A kousla se do třesoucího se spodního rtu, aby se

uklidnila. „Něco ti řeknu, Perry Kingswoode – neměl by sis myslet, že budu čekat navždy.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se, celý ohromený její tirádou.

Zastavila se a zpříma se na něho podívala. „Kdybys mě opravdu chtěl, nemohl bys beze mě vydržet. Nedovolil bys, aby se mezi nás někdo pletl. A-a už dávno by ses mě pokusil svést!“

„Sáro,“ nevěřícně vykřikl. „Takovou tě neznám. Jako bys to ani nebyla ty. Co se s tebou v Londýně stalo!“

„Nic. Prostě jsem jen tak trochu přemýšlela.“ Vzpamatovala se a dívala se na něho rozhodně i toužebně zároveň. „Rozhodla jsem se, Perry.“

„Opravdu?“ vzdorovitě stiskl rty. „No, mně nikdo poroučet nebude, má drahá!“

„Přála bych si, aby to byla pravda. Obávám se ale, že své matce to dovolíš. Víš stejně dobře jako já, že ona se ze všech sil snaží stát mezi námi. Nikdy jsem nechtěla, abys mezi námi musel volit, ale nevidím jiný způsob, jak to vyřešit.“ Sára se zhluboka nadechla. „Já se za tebe chci provdat, Perry. Chci se o tebe starat a být ti milující partnerkou. Ale tohle dvoření, nebo co to vlastně mezi námi celé čtyři roky je, musí nějak skončit. Jestli mě brzy nepožádáš o ruku – velmi brzy – ukončím náš vztah navždy.“

Zesinal. Tiše na sebe zírali a oba udivila ta silná slova, která z ní vytryskla. Sára mu z očí vyčetla počínající zlost a bolest, ale oči neodvrátila a dál na něho upřeně zírala.

Chladný vítr profoukl Perryho košili a vestu a on se zachvěl. „Je mi zima,“ zamumlal. Bez dalšího slova se otočil a spěchal domů, na panství, kde na něho čekala matka.

Sáru vždycky potěšil pohled na jejich rodinný domek, postavený na kopci. V malém domku byly čtyři pokoje, na zahradě toaleta s doškovou střechou a stáj spojená s přístřeškem pro kočáry. Její postarší rodiče už tam žili skoro čtyřicet let od doby, kdy domek zdědili po Sářiných prarodičích. Bez ohledu na to, jaké potíže je postihly, dům vždycky znamenal bezpečí a klid.

Jak se Sára blížila k domovu, všimla si, že malá obdélníková okna září. Viděla siluety mnoha hlav. Hosté! Srdce jí pokleslo. Někdy se přátelé jejích rodičů zdrželi celé hodiny a nad nesčetnými šálky čaje se bavili. V této chvíli se Sáře zrovna moc nechtělo se k nim připojit, ale v žádném případě se tomu nemohla vyhnout. Roztáhla rty v

jakémsi náznaku úsměvu, otevřela dveře a vešla dovnitř. Přesně jak očekávala, každý kousek domu překypoval hosty… Hughesovi, Brownovi a nedávno ovdovělý Archie Burrows.

„Vrátila ses nějak brzy, Sáro,“ vykřikl její otec Izák. Byl to malý muž s širokými rameny a šedivými vlasy. Ve vrásčité tváři měl neustále nakažlivý úsměv. Poplácal čalouněnou stoličku vedle sebe. „Pojd si vzít ten dobrý koláč, co přinesla paní Hughesová.“

„Ne, děkuji,“ odpověděla Sára, zatímco jí matka pomohla sundat plášť. „Myslím, že si po té procházce musím odpočinout.“

„Páni, jen se podívejte,“ vykřikla paní Brownová. „To ubohé děvče má od chladu úplně červené tváře. Ten vítr dnes pěkně štípe, že?“

„To tedy ano,“ zamumlala Sára, která neměla chuť všem vysvětlovat, že červeň do tváří jí nevehnal ani tak chlad, jako spíš emoce.

„Jak se má mladý pan Kingswood?“ ptala se jedna ze starých dam a všichni se na ni se zájmem podívali. „Pořád stejně hezký, co?“

„To ano.“ Sára se na všechny z posledních sil usmála a pak se schovala ve svém pokoji.

S rukama složenýma v klíně seděla na úzké posteli a dívala se na obrázek na zdi. Byla to kresba vodovými barvami, kterou jí před lety darovala jedna její přítelkyně. Jmenovala se Mary Marcumová a byla stejně stará jako ona. Před časem se provdala za místního kováře a teď byla matkou tří dětí. Na chvíli bylo Sáře líto sebe samé. Ještě nikdy se tolik necítila starou pannou jako teď. Stiskla zuby a utřela si rukávem slzy. A přesně v té chvíli vešla do pokoje její matka a zavřela za sebou dveře.

„Co se stalo?“ zeptala se tiše a složila své baculaté tělo na postel a vzala ji za ruce. I když na ní byl vidět její věk, oči měla pořád mladé a vřelé a obličej měla mile orámovaný měkkými kučerami bílých vlasů.

„Co tvoji hosté…“ začala Sára.

„Och, ti jsou štěstím bez sebe, když mohou poslouchat sto let staré vtipy tvého otce. Konečně jsme se dostali do věku, kdy všechny zní jako nové.“

Zasmály se a potom Sára utrápeně zavrtěla hlavou. „Myslím, že jsem udělala chybu,“ přiznala se a řekla matce o scéně u Kingswoodů i o ultimátu, které pak Perrymu dala.

Katie se mračila a hladila Sářinu ruku. „Myslím, že to žádná chyba není, Sáro. Udělala jsi to, co jsi považovala za správné. Člověk musí naslouchat svému srdci.“

„Ach, to nevím,“ lítostivě odpověděla Sára a rukávem si utírala uslzenou tvář. „Před několika dny mi moje srdce povídalo podivné věci.“

Matka jí pustila ruce. „O panu Cravenovi?“ Sára se na ni vyděšeně podívala. „Jak to víš?“

„Z toho, jak jsi o něm mluvila. Měla jsi v hlase něco, co tam dřív nebylo.“

Ačkoliv Sára utrousila jenom několik málo detailů o herně a muži, kterému patří, měla vědět, že její matka vycítí i to, co nebylo vyřčeno. Sklopila hlavu. „Pan Craven je zkažený muž, mami,“ zašeptala.

„Dělal hrozné věci.“

„Ale ty jsi v něm našla něco, proč ti na něm záleží, ne?“

Vytryskly jí slzy. „Kdyby měl v dětství někoho, kdo by se o něho staral, miloval ho a naučil ho rozeznávat špatné a dobré, vyrostl by z něho dobrý muž. Vynikající muž.“ Přemítala, jaký by asi Derek Craven byl, kdyby se narodil v nějaké rodině v Greenwood Corners. Byl by z něho hezký malý chlapec s nevinnýma zelenýma očima a pevným, dobře živeným tělem a proháněl by se s ostatními vesnickými dětmi po loukách. Ale místo toho viděla vychrtlého chlapce, jak šplhá komínem a zalyká se sazemi, když pod ním zapálili oheň. Vzrušeně si kroutila prsty. „Správce v klubu mi řekl, že pan Craven je zničený muž. Měl úplnou pravdu.“

Katíe ji upřeně pozorovala. „Sáro, přiznal ten muž, že k tobě něco cítí?“

„Ach ne,“ vyhrkla Sára. „Přinejmenším… ne takové city, které byste s tatínkem schvalovali.“

Sára zrudla, zatímco její matku to nečekaně pobavilo. „Ale jistěže ano,“ zasmála se Katie. „V manželství.“

Sára si hrábla do vlasů a vytáhla si sponky. „Nemá smysl o panu Cravenovi mluvit,“ tupě řekla. „Perry je jediným mužem, kterého chci, a jediným, kterého jsem asi mohla dostat. A je docela možné, že jsem si právě zkazila všechny šance na sňatek!“

„To nikdo neví,“ přemýšlela Katie. „Ale já si myslím, že možná jen potřeboval postrčit. Určitě nechce být navždycky sám se svou matkou. A nikdy z něho nemůže být opravdový muž, dokud od ní neodejde a nebude si o všem sám rozhodovat – a to mu ona znemožňuje. Svým způsobem ho uvěznila. Mně ale dělá starosti to, že místo aby se snažil z vězení uniknout, chce tam zavřít i tebe.“

„Bože, to ne.“ Sáře se zatřásla brada. „Zít s Marthou Kingswoodovou bych nesnesla!“

„Měla bys o tom přemýšlet,“ Katie jemně řekla. „Bůh vám požehnej, ale možná je to jediný způsob, jak bys mohla mít Perryho.“ Stiskla jí ruku a vřele se na ni usmála. „Osuš si tváře, drahá, a pojď za našimi hosty. Paní Brownová se zase vyptává na Mathildu a já si nikdy nepamatuju, co jí mám odpovědět.“ Sára se zamračila a poslušně šla za ní.

Další den strávila praním. Také přípravou dušeného masa na pepři se zeleninou k večeři. Sára krájela mrkev, turín a cibuli na malé kousky a smála se a povídala si s matkou. Pracovaly a zpívaly milostné balady se sladce tragickým koncem, které byly ve vesnici tak populární. Nakonec je Izák zavolal do pokoje, kde seděl na podlaze a spravoval vyviklanou nohu u židle. „Copak vy dvě neznáte žádnou píseň, kde nikdo neumírá nebo neztrácí milého? Začal jsem den v radostné náladě a teď mám co dělat, abych si nemusel utírat slzy!“

„Budou stačit církevní písně?“ zeptala se Sára a seškrábla zeleninu do hrnce s vařící vodou. Později tam přidají stejné množství skopového a rybího masa a okoření cayenským pepřem.

„Ano, něco, co zvedne náladu!“

Zpívaly, ale na chvíli se odmlčely a zasmály, když uslyšely Izákův falešný baryton. „Tvůj otec má své chyby,“ zamumlala Katie Sáře, když dozpívali. „Užila jsem si s ním, abych řekla pravdu, hlavně když byl mladý. Tehdy býval vzteklý a občas taky zamyšlený, až nemluvný.“ Usmála se, když si na tu dobu vzpomněla. „Ale ten drahoušek mě miloval každý den svého života. Celých těch čtyřicet let mi byl věrný. A po celé té době je pořád schopen mě rozesmát. Takového muže si vezmi, Sáro… a když to bude Boží vůle, budeš tak šťastná, jako jsem byla já.“

Sára šla brzy spát. Ležela v posteli velmi tiše a čekala, až se jí zahřejí ledově studené nohy. Celý den myslela na Perryho. Vášnivě si přála, aby ho od sebe nebyla odehnala. Tolik let ho milovala. Vždycky byl součástí jejího života. Když měl jednu ze svých chlapeckých nálad, škádlil ji a bezstarostně líbal na rty, měla občas pocit, že štěstím praskne. Odpolední pikniky, dlouhé procházky, tiskla se k němu, když jí nahlas četl… ty vzpomínky jí přinášely hodiny radosti, když si je vybavovala. Jestli se nějakým zázrakem stane jeho ženou, každé ráno, když se vzbudí, bude on vedle ní, blonďaté vlasy jemně zcuchané, a ospalýma očima se na ni bude usmívat.

Sára sevřela polštář. „Perry,“ řekla nahlas. „Perry, já tě nemůžu ztratit. Nemůžu.“

Usnula s Perryho jménem na rtech. Ale zdálo se jí o Derekovi, který jejími sny proplouval jako duch.

Hrála s ním na schovávanou, běhala prázdným klubem a divoce se smála, když cítila, jak ji k sobě táhne. Úmyslně šel za ní, zavíral dveře, až věděla, že není úniku… kromě jediného. Hned, jak našla tajné dveře, zmizela v tmavém tunelu a schovala se. Ale najednou slyšela jeho dech. Byl tam s ní. Snadno ji chytil, přitiskl ji ke zdi a smál se, když vyděšeně lapala po dechu. „Nikdy mi neunikneš,“ šeptal a rukama bloudil po jejím těle. „Jsi navždy moje… jenom moje…“

Najednou Sáru probudilo klepání na dveře. Ozval se otcův slabý otrávený hlas: „Sáro? Sáro, máme společnost. Obleč se, dcero, a přijď do předního pokoje.“

Sára se zavrtěla a chtěla se znovu zavrtat do postele a snít dál. „Ano, tati,“ mumlala a vylézala z teplých přikrývek. Našla těžký župan a utáhla si ho přes noční košili. „Tati, kdo probůh…“

Zmlkla, když uviděla návštěvníka. Ruka jí automaticky vyletěla nahoru a začala uhlazovat rozcuchané vlasy. „Perry!“

Stál s kloboukem v ruce u dveří a vypadal vyčerpaně a nervózně. Upřeně se díval na Sáru, ale mluvil tiše k otci. „Pane, já vím, že jdu nevhod, ale mohl bych být s vaší dcerou asi tak minutu sám…“

„Jen minutu, ani o chvíli déle,“ odpověděl neochotně Izák. A než odešel z pokoje, významně na Sáru pohlédl. Přikývla, že rozumí a že ta epizoda bude opravdu krátká.

Začalo jí rychle a těžce bít srdce. Odkašlala si, šla k židli a posadila se na okraj. „Proč jsi přišel tak pozdě, Perry? Víš, že se to nehodí.“

„Poslední dva dny jsem se skoro zbláznil.“ Měl napjatý hlas.

„Minulou noc jsem skoro nespal. Přemýšlel jsem o všem, co jsi říkala. Včera ráno mi připadalo, že to snad ani nejsi ty – to, jak jsi vypadala a co jsi povídala – už dávno jsi mi měla říct, co si opravdu myslíš, Sáro. Špatně mi posloužilo, když jsi své myšlenky pokaždé skrývala za úsměv.“

„Asi ano,“ připustila a všimla si, že Perry má z nedostatku spánku pod očima kruhy.

„V několika věcech jsi měla pravdu,“ pokračoval Perry a překvapil ji, když si před ní klekl na kolena. Opatrně ji vzal za ruce. „Matka s naším sňatkem nebude souhlasit, aspoň ne hned. Ale za nějaký čas si zvykne. Možná, že jednoho dne se dokonce i spřátelíte.“ Sára mu chtěla odpovědět, ale pokynul jí, aby počkala. „Ještě v něčem jiném jsi měla pravdu, drahá. Nemilovat někoho, koho mám na dosah, je ztráta času. Opravdu chci být s tebou.“ Pevně jí držel ruce a díval se do její zrudlé tváře. „Miluji tě, Sáro. A jestli mě chceš, rád bych se s tebou na jaře oženil.“

„Ano, ano!“ Sára vyskočila ze židle a objala ho kolem krku, až oba skoro spadli.

Perry se smál, líbal ji a pokoušel se její nadšení zklidnit. „Tiše, drahoušku, nebo vzbudíme rodiče.“

„Možná teď právě mají uši na dveřích,“ objala ho ještě pevněji. „Ach, Perry, já jsem tak šťastná.“

„A já ještě víc.“ Usmívali se na sebe a Perry jí hladil divoce rozcuchané vlasy.

„Vrať se zítra ráno a promluv si s otcem,“ naléhala Sára. „Je to jenom formalita, ale potěší ho to.“

„Ano, a pak ty půjdeš se mnou a společně tu novinu oznámíme matce.“

„Uf,“ neodolala Sára.

Nesouhlasně se na ni podíval. „Když na ni budeš milá a budeš mít dobrou vůli, určitě bude laskavá.“

„Dobrá,“ ušklíbla se Sára. „Jsem tak šťastná, že bych políbila i samotného čerta!“

Zdálo se, že si Perry nevšiml podivného tónu jejího hlasu. Stejně by nevěděl, kde k němu přišla.

Mluvili spolu ještě asi jednu či dvě minuty. Když se několikrát chvatně políbili, Perry odešel. Celou dobu Sáře v hlavě bzučelo podivné, svíravé tušení, ale podařilo se jí ten zmatek skrýt. Až když byla sama, dovolila si tu vzpomínku vyvolat… na úsměv

Dereka Cravena, když k ní skláněl svou tmavou hlavu. Roztřeseně vydechla a cítila se, jako by ji někdo pronásledoval. Už se to nesmí stát. Všechny vzpomínky na Cravena si musí navždy vyhnat z hlavy. Řekl, že na ni zapomene. S hořkostí přemýšlela, jak to chce udělat, jestli to pro něho bude snadné… jestli si najde jinou ženu.

Bylo směšné myslet na muže, jako je on. To, co se mezi nimi stalo, je pryč – a ta epizoda byla opravdu krátká, celé to bylo jako sen. Perry je skutečný, a stejně tak její život v Greenwood Corners. A ona se spokojí s rodinou a přáteli a soustředí se na budoucnost s mužem, který ji miluje.

„Pořád nemůžu uvěřit, že náš mladý pan Kingswood se konečně rozhoupal.“ Paní Hodgesová zavrtěla s úsměvem hlavou a dívala se, jak jí Katie vyčistila rošt a Sára rozdělala oheň v krbu v kuchyni. Protože pan a paní Hodgesovi byli staří a pana Hodgese trápil revmatismus, občas potřebovali pomoci s domácími pracemi. Paní Hodgesová utírala prach na vzácném příborníku, plném cínového nádobí a porcelánu, a žoviálně hovořila. „Bože, překvapilo mě, že to jeho matka dovolila.“ Když si všimla ostražitého výrazu Sáry i Katie, úsměv jí zmizel a vyděsila se. Chtěla, aby se zasmály, a místo toho se patrně dotkla bolavého místa.

Sára pokrčila rameny. „Paní Kingswoodová nemá jinou možnost. A zdá se, že si na tu myšlenku zvyká. Konec konců mě sotva může vinit z toho, že Perryho miluji.“

„To je pravda,“ rychle souhlasila paní Hodgesová. „Oběma Kingswoodovým udělá jen dobře, když si Perry svou ženu vybere sám. Martha toho chlapce svým rozmazlováním skoro zničila, když to chcete vědět.“

Sára potlačila srdečný souhlas a pověsila nad krb čerstvě vydrhnuté hrnce a pánve. Do očí jí spadl krajkový volánek a ona ho nazlobeně odhrnula dozadu. Protože Perry naléhal, začala znovu nosit své krajkové čepce, ale měla pocit, že už jí nesedí tak, jak dřív. Šla ke dřezu, obloženému kamenem, aby si umyla ruce ušpiněné od sazí. Zachvěla se, když si na ně napumpovala ledově studenou vodu.

„To děvče se práce nebojí,“ řekla paní Hodgesová Katii. „Není jako ty ostatní rozlítané žáby bez jediné rozumné myšlenky v hlavě. Ty myslí jen na své šaty, vlasy a jak dělat oči na muže.“

„Sára má šikovné ruce a dobrou hlavu,“ souhlasila Katie. „Bude Perrymu dobrou ženou. A požehnáním pro jeho matku, pokud to Martha dovolí.“

Paní Hodgesová si Sáru pozorně prohlížela. „Pořád ještě trvá na tom, abyste s Perrym po svatbě bydleli u ní?“

Sára ztuhla. Myla si ruce, až byly bílé a celé zkřehlé. „Bojím se že ano,“ vyrovnaně odpověděla. „Ještě jsme to nedořešili.“

„Ach, drahá.“ Paní Hodgesová se otočila ke Katii a něco si spolu tiše povídaly.

Sára si jich nevšímala. Usušila si ruce a přemýšlela o uplynulém měsíci. Martha jejich zasnoubení přijala s pozoruhodným klidem. Sára a Perry jí to oznámili společně a udivilo je, když vůbec neprotestovala. „Když ti manželství se Sárou přinese štěstí,“ řekla Perrymu, „pak vám oběma požehnám.“ Sklonila se a políbila svého syna na rty a pak se napřímila a přimhouřenýma očima se podívala na Sáru.

Od té doby kritizovala všechno, co udělali. Perry si matčina štvaní nevšímal, ale Sáře tím vždycky zkazila náladu. Bála se, že její manželství bude nekonečný boj. A minulý týden byl zvlášť vyvedený. Martha si vzala do hlavy, že ji Perry opouští. Prohlásila, že má v úmyslu po svatbě žít se svým synem a s jeho manželkou.

„To není nic neobvyklého,“ řekl Perry Sáře. „Mnoho dvojic bydlí se svými rodiči – a taky prarodiči. Nemyslím si, že bychom museli bydlet o samotě.“

Sáru to vyděsilo. „Perry, ty přece nechceš žít s ní, že ne?“

Jeho chlapecky hezká tvář se zamračila. „A co kdyby tvoje matka byla sama a požádala nás, aby s námi mohla bydlet?“

„To není stejné. Moje matka není náročná a taková, že by se jí nikdy nedalo vyhovět!“

Perry vypadal uraženě a podrážděně. Nebyl zvyklý, aby mu odporovala. „Byl bych ti vděčný, kdybys o matce tak nemluvila. Nezapomeň, že mě vychovala a starala se o mě sama.“

„Já to vím,“ odpověděla lítostivě Sára a pokoušela se vymyslet nějaké řešení. „Perry, ty máš své vlastní peníze, že? Nějaké úspory?“

Trhl sebou, protože ženy by se neměly ptát na peníze. „To není tvoje věc.“

Sáru ta myšlenka nadchla, takže ignorovala jeho uraženou mužskou pýchu. „Já tedy něco mám. A za další knihu vydělám dost, abychom si mohli koupit svůj vlastní domek. Upracuju si ruce, když to bude nutné, takže budeme moct matce najít někoho, kdo jí bude dělat společnost a postará se o ni.“

„Ne,“ okamžitě odpověděl. „Služka by se o ni nepostarala tak jako vlastní rodina.“

Představa, že jsou na Marthě Kingswoodové závislí a že by se musela navždy vzdát psaní, Sáru rozzuřila. „Perry, ty víš, jak budu nešťastná, když s námi bude bydlet. Bude si stěžovat na všechno, co udělám, jak vařím, jak udržuju dům, jak vychovávám své děti. Prosím, musíme vymyslet něco jiného!“

„Vezmeš si mě a budeš se mnou v dobrém i zlém,“ ostře ji přerušil.

„Myslel jsem, že víš, co to znamená.“

„Neuvědomila jsem si, že to bude dobré pro tebe a zlé pro mě!“

„Jestli to nejhorší, co by se ti kdy mohlo stát, je žít s mou matkou – a o tom pochybuji – snad mě miluješ dost na to, aby ses s tím smířila.“ Rozloučili se, aniž by to vyřešili, protože oba odmítli poslouchat toho

druhého. „Ty se měníš,“ stěžoval si Perry. „Den ze dne se stáváš

někým jiným. Proč už nemůžeš být tou sladkou šťastnou dívkou, do které jsem se zamiloval?“

Sára mu nedokázala odpovědět. Věděla líp než on, v čem je problém. On chtěl ženu, která nikdy nezpochybní jeho rozhodnutí. Chtěl, aby se úplně obětovala jenom proto, aby mu zpříjemnila život. A ona to celé roky chtěla ochotně dělat, z lásky a přátelství. Ale teď… někdy… se jí zdálo, že taková láska nestojí za to, co od ní chtěl.

Má pravdu, změnila jsem se, pomyslela si nešťastně. Ta chyba byla v ní, ne v něm. Poměrně nedávno byla přesně ten typ ženy, která by Perryho udělala šťastným. Měli jsme se vzít už před lety, napadlo ji. Proč jsem nezůstala ve vesnici a nevydělala si peníze jinak než psaním? Proč jen jsem musela jet do Londýna?

Po večerech, když sedávala u psacího stolu a pracovala na svém románu, se někdy přistihla, že drží pero tak pevně, až ji bolely prsty. A když se podívala dolů, viděla inkoustové skvrny po celém papíře. Teď už si tvář Dereka Cravena nevybavovala tak jasně, ale všude jí ho něco připomínalo. Barva něčího hlasu nebo nazelenalý odstín něčích očí se jí dotkly až do hloubi duše. Kdykoliv byla s Perrym, musela se bránit, aby ty dva muže spolu nesrovnávala, protože by to nebylo správné vůči ani jednomu z nich. Kromě toho, Perry ji chtěl jako manželku, zatímco Derek Craven dal jasně najevo, že o její city nestojí. „Zapomenu na tebe,“ tvrdil jí. Byla si jistá, že všechny vzpomínky na ni už dávno vymazal, a jak ta myšlenka bolela… protože ona toužila udělat totéž.

Zahnala všechny záporné myšlenky a zkoušela si představit dům, který s Perrym budou mít. Budou trávit tiché večery u krbu a v neděli budou chodit s rodinou a přáteli do kostela. Přes týden bude Sára chodit nakupovat na trh, vyměňovat si s přítelkyněmi drobné klepy a lehce žertovat o manželství. To by bylo příjemné. Nakonec bude z Perryho dobrý manžel. Milovali se a sdíleli spolu stejné zájmy a víru. Možná by mohli mít takové manželství jako její rodiče.

Ta myšlenka by ji měla uklidnit. Ale Sára nečekaně nacházela málo radosti v tom, co ji čekalo.

Vánoce v Greenwood Corners proběhly jako vždy v radostné atmosféře. Sáře se líbilo zpívat koledy a družit se se starými přáteli, vyměňovat si dárky a sdílet všechny ty rituály, které si pamatovala z dětství. Měla hodně práce s pletením adventních věnců, pečením cukroví a šitím kostýmů pro děti. Neměla na Perryho moc času, ale během těch několika hodin, co spolu byli, se ze všech sil snažili vyhnout hádkám. Na Štědrý den mu dala krabici jemných kapesníků, na které sama vyšila iniciály, a od něho dostala jemnou pozlacenou brož s vyrytými motivy drobných ptáčků. Seděli spolu u krbu, drželi se za ruce a povídali si o krásných chvílích, které spolu zažili. O Marthě se ani nezmínili, ani o Sářině psaní. Ve skutečnosti se žádný z nich vůbec neodvážil mluvit o budoucnosti, jako kdyby to bylo nebezpečné a zakázané téma. Jen později si Sára dovolila pomyslet na to, že pro zasnoubený pár je velmi podivné, když nejsou schopni mluvit o plánech do života, který je čeká.

Jednoho jasného lednového dne, když byl vzduch suchý a zem zmrzlá, Katie a Izák si vzali koně a vůz a odjeli na trh ve vesnici nakoupit zásoby. Potom chtěli navštívit reverenda Crawforda a trochu si s ním popovídat. Sára zůstala doma a udělala všechno, co bylo třeba. Stála u dřezu a čistila velký cínový hrnec. Energicky ho drhla plátěným váčkem, plným bílého čistícího prášku, dokud se zašlý cínový povrch neleskl jako nový. Uprostřed práce uslyšela klepání na dveře.

Utřela si ruce si ruce do zástěry a šla přivítat návštěvu. Vykulila oči, když uviděla ženu, která tam stála. „Tabitho!“ vykřikla. Na ulici čekal vozka v jednom z těch neoznačených kočárů, které používali

Cravenovi zaměstnanci. Sářino srdce bolestně poskočilo, když si na hernu vzpomněla.

Bylo těžké prostitutku poznat, protože teď byla oblečená jako obyčejné vesnické děvče. Žádný velký výstřih, ani přezdobené třpytivé sukně, které nosívala v klubu. Místo toho na sobě měla střízlivé levandulové šaty, podobné těm, co nosila Sára. Obvyklý divoký účes nahradil úhledný cop, stočený nahoru pod skromný čepec. Teď byla mírná podoba mezi nimi ještě výraznější než obvykle, ale Tabitha měla poněkud hrubší rysy v obličeji a ty prozrazovaly její profesi. Zubila se na ni, i když v celém jejím postoji bylo znát jakési váhání, jako by se bála, že ji Sára vyžene. „Slečno Fieldingová, přišla jsem vás pozdravit. Jedu na týden nebo tak nějak za svou rodinou. Bydlí v Hampshiru, víte?“

Sára se vzpamatovala. „Tabitho, to je příjemné překvapení! Moc ráda tě vidím! Pojd dál, prosím. Uvařím čaj. Možná by se vozka rád ohřál v kuchyni!“

„Na to není čas,“ odmítla Tabitha, kterou Sářino srdečné uvítání uvedlo do rozpaků. „Za chvíli musím jet dál – zastavila jsem se jenom trochu si popovídat. Nemůžu zůstat.“

Sára ji vtáhla do tepla a zavřela dveře. „Je všechno v klubu v pořádku?“

„Ó ano.“

„Jak se daří panu Worthymu?“

„Dobře.“

„A Gillovi?“

„Dobře, stejně jako nám všem.“

Touha zeptat se na Dereka byla obrovská. Ale Sára nějak zadržela slova. Pokynula Tabithě, aby si k ní sedla, a bez mrknutí oka ji pozorovala a dumala, proč ji asi přišla navštívit.

Tabitha si rozpačitě upravovala šaty a snažila se sedět jako dáma. Ušklíbla se na Sáru, když si uhlazovala sukni. „Moje matka si myslí, že v Londýně pracuju u nějakého velkého lorda jako služka, nosím uhlí a vodu, čistím stříbro a tak. Nelíbilo by se jí, kdyby věděla, že si vydělávám na zádech v klubu.“

Sára smutně přikývla. „Chápu.“

„Pan Craven by mě stáhl z kůže, kdyby věděl, že jsem tady.“

„Neřeknu to ani živé duši,“ slíbila Sára a srdce jí poskočilo málem až do krku. Zírala na Tabithu, která pokrčila rameny a rozhlížela se po kuchyni, jako kdyby na něco trpělivě čekala. Sára si po chvíli

uvědomila, že jistě čeká, až se jí zeptá na Cravena. Vzrušeně si propletla prsty. „Tabitho, pověz mi, jak se mu daří.“

Ta žádné další pobízení nepotřebovala. „Pan Craven je teď vzteklý jako čert. Nejí, nespí a chová se, jako by měl osinu v zadku. Včera vrazil do kuchyně a řekl monsieur Labargeovi, že jeho polévka chutná jako voda po mytí nádobí. Páni, Gill a Worthy měli co dělat, aby Labargea udrželi, protože ten mu chtěl rozpárat břicho velkým nožem!“

„P-proto jsi mi to sem přišla říct? Moc mě mrzí, že to slyším, ale…“ Sára se nejisté odmlčela a sklopila hlavu. „Jeho nálada se mnou nemá co dělat.“

„S vámi to má všechno co dělat, slečno – a nikdo to neví líp než já!“

Sára sevřela ruce v pěst. „Co tím chceš říct?“

Tabitha se k ní naklonila a teatrálně šeptala. „Pan Craven přišel do mé postele – před dvěma, ne třemi dny. Vy víte, že tohle on nikdy nedělá. Nikdy s námi v klubu.“

Sára se najednou nemohla nadechnout. Uvědomila si, kdy se takhle cítila naposled. Bylo to už velmi dávno, kdy ji její kůň, Eppie, shodil na zem a ona si vyrazila dech. Ach bože, proč jenom jí tolik vadí, že hledal rozkoš u jiné ženy, držel ji a líbal…“

„Měl tak divné oči,“ pokračovala Tabitha, „jako by se díval branou do pekla. ‚Mám zvláštní prosbu,‘ řekl, ‚a jestli to někomu povíš, stáhnu tě z kůže.‘ A tak jsem řekla dobře, a pak…“

„Ne.“ Sára měla pocit, že se jí srdce rozpadne na kousky, jestli uslyší ještě jediné slovo. „Přestaň! J-já nechci slyšet…“

„Bylo to o vás, slečno.“

„O mně?“ ptala se Sára slabým hlasem.

„Přišel k mé posteli a poručil mi, abych mlčela, bez ohledu na to, co bude dělat. A povídat. Potom pan Craven zhasnul lampu a přitiskl mě k sobě…“ Tabitha odvrátila oči a pokračovala, zatímco Sára seděla jako přimražená. „ ‚Dovol, abych tě držel, Sáro, šeptal, já tě potřebuju, Sáro,… celou noc jsem předstírala, že jsem vy. To proto, že jsme si podobné. Proto to udělal.“ Rozpačitě pokrčila rameny. „Byl taky jemný a něžný. Ráno beze slova odešel, ale v očích měl pořád takový hrozný výraz…“

„Přestaň,“ vyhrkla ostře Sára a obličej měla úplně popelavý. „Neměla jsi sem jezdit. Neměla jsi žádné právo mi to prozradit.“

Místo aby ji Sářin výbuch urazil, Tabitha vypadala soucitně. „Myslela jsem… nikomu neublíží, když to slečně Fieldingové řeknu. Vy máte právo to vědět. Pan Craven vás miluje, slečno. Tak, jak nikdy nikoho nemiloval. On si myslí, že jste pro něho příliš dobrá – myslí si, že jste krásná a dobrá jako anděl. A vy jste.“ Tabitha na ni vážně zírala.

„Slečno Sáro, kdybyste jenom věděla… on není tak špatný, jak se tvrdí.“

„Já to vím,“ vzlykla Sára. „Ale jsou tady věci, které nechápeš. Já jsem zasnoubená s jiným mužem, a i kdybych nebyla…“ Najednou zmlkla. Nebylo nutné vysvětlovat své city nebo přemýšlet o Dereku Cravenovi před touto ženou. Bylo to zbytečné a moc bolestivé.

„Takže za ním nepojedete?“

Když Sára viděla dívčin údiv, musela se usmát, i když byla naprosto zoufalá. Stejně jako ostatní prostituký v klubu i Tabitha byla na Dereka Cravena mimořádně pyšná a vůbec si na něho nedělala žádné nároky. Skoro jako by to byl hodný strýček nebo laskavý dobrodinec. Kdyby si cokoliv přál, cokoliv, co by ho potěšilo, bezpochyby by to dostal.

Sára strnule vstala a šla ke dveřím. „Vím, že jsi sem přišla s nejlepšími úmysly, Tabitho, ale teď musíš odjet. Já… je mi to líto.“ To byla jediná souvislá slova, která byla schopná vyslovit. Ach bože, bylo jí líto věcí, které si nepřipouštěla, ba dokonce je nedokázala ani pojmenovat. Ničila ji osamělost, spalovala ji zevnitř. Zarmouceně toužila po něčem, co nikdy nebude mít.

„Mně je to taky líto,“ mumlala Tabitha a provinile zrudla. „Už vás nebudu obtěžovat, slečno. Přísahám na svůj život.“ A rychle, beze slova odešla.

Sára šla klopýtavě ke krbu, sedla si na tvrdou podlahu a objala si kolena. Zoufale se snažila přesvědčit samu sebe, že by byla blázen, kdyby se vzdala štěstí s Perrym. Zkoušela si představit, že jde za Derekem Cravenem a říká mu… co vlastně mu říká? Bláznivě se zasmála. „Ještě jednou tě chci vidět,“ šeptala. Znovu mu chtěla být blízko, aspoň na pár minut. A on se cítil stejně, jinak by se nemiloval s jinou ženou a nepředstíral by, že je to Sára.

„Zapomenu na tebe, Sáro Fieldingová. Ať to stojí, co chce…“ K čemu by to bylo, i kdyby se jí podařilo ukrást pár vzácných minut s ním? Nechtěl by ji asi vidět. Co by mu mohla říct, když své city nedokáže vysvětlit ani sama sobě?

Položila si hlavu na kolena a zmučeně zasténala. Pohybuje se na okraji neštěstí. Musí zapomenout na nebezpečné pobláznění Derekem Cravenem a obrátit se k muži, kterého miluje od dětství. Najednou se jí zdálo, že Perry Kingswood má sílu ji zachránit před sebou samotnou. Těžce vstala. Rychle uhasila oheň, popadla kabát a rukavice a vyrazila předními dveřmi ven. Spěchala nejkratší cestou ke Kingswoodům. Po celou dlouhou cestuji studený vzduch, který zhluboka vdechovala, mrazil až do morku kostí. Bolelo ji na prsou, cítila jakousi obrovskou tíhu. „Perry, pomoz mi, ať zmizí,“ chtělo se jí prosit. „Udělej něco, abych se cítila v bezpečí a milovaná. Řekni, že jsme byli pro sebe stvořeni.“ Bylo jí jedno, jestli si pomyslí, že se zbláznila. Chtěla jen, aby ji vzal do náručí, pevně ji objal a ujistil, že ji miluje. A on to udělá, pomyslela si a čerpala sílu z představy, kterou si vytvořila. Bude klidný a jemný a zažene její obavy. Vzrušením se v ní zastavil dech, když dorazila ke Kingswoodům a viděla Perryho, jak vede koně z výběhu zpět do stáje. „Perry!“ křičela, ale vítr jí bral slova od úst, takže ji neslyšel. Dychtivě spěchala kolem domu ke stáji. Solidní budova byla teplá, chráněná proti větru, plná známé vůně sena a koní.

Perry, oblečený do teplého vlněného kabátu, měl plné ruce práce, jak vedl koně ke stání se senem. Všiml si jí a otočil se. Ve tváři, zrudlé z jízdy, mu oči zářily jako safíry. „Sáro? Co je s tebou? Stalo se něco?“

„Musela jsem tě hned vidět.“ Vyrazila k němu, chytila ho kolem krku a položila mu hlavu na rameno. „Perry, já jsem tak nešťastná, říkala jsem si, jak bychom mohli odstranit to nedorozumění, které mezi námi je! Mrzí mě, jestli jsem byla náročná nebo nerozuma. Chci, aby mezi námi bylo všechno v pořádku. Řekni, že mě miluješ. Řekni mi…“

„Co se ti stalo?“ udiveně se ptal a objal ji.

„Nic. Nic zvláštního… já jenom…“ Ztichla a držela se ho ještě pevněji.

Po chvíli ji od sebe překvapeně odtáhl a tichým, uklidňujícím hlasem k ní promluvil. „Takto ses ještě nikdy nechovala, drahoušku. Běhat po venku s vlajícími vlasy a vyděšenýma očima… to není nutné. Jistěže tě miluji. Dal jsem ti někdy důvod o tom pochybovat? Budu rád, když přestaneš psát. Jsi potom zbytečně emocionální a to by našim dětem nedělalo moc dobře, ani mně, když na to přijde…“ Zmlkl, když Sára najednou uchopila jeho tvář do svých rukou a přitiskla mu své rty na ústa. Cítila, jak se celé jeho tělo napjalo. Začal slabě reagovat, mírně pohnul rty… ale pak se najednou stáhl a šokované a vystrašeně se na ni díval. „Co se ti stalo?“ ptal se přísně.

„Proč se tak chováš?“

„Chci ti patřit,“ vyhrkla Sára a zrudla. „Je to tak špatné, když se za pár měsíců stejně vezmeme?“

„Ano, je to špatné, a ty to víš.“ Měl stejně rudou tvář jako ona.

„Slušní, bohabojní lidé by měli mít dost morální síly, aby ovládali své zvířecí pudy…“

„To zní, jako by to řekla tvá matka, ne ty.“ Sára se k němu naléhavě přitiskla. „Potřebuju tě, Perry,“ šeptala a sázela mu jemné polibky na tvář a bradu. Krev se jí v žilách jen vařila. „Potřebuju, aby ses se mnou miloval, Perry… tady… teď.“ Naléhavě ho táhla k hromadě složených přikrývek a několika balíkům sena. Perry udělal pár nejistých kroků. „Chci být tvoje,“ mumlala Sára a zvedla k němu ústa s pootevřenými rty.

Perry se najednou zhluboka nadechl a odsunul ji od sebe. „Ne!“ Zíral na ni podivným pohledem, ve kterém byla touha i obvinění. „Já tohle nechci! A určitě tě nechci líbat, jako bys byla nějaká francouzská děvka!“

Sára o krok ustoupila a cítila, jak jí tuhne tvář. Připadala si, jako by se na sebe dívala z povzdálí.

„O co ti jde?“ rozčileně se ptal. „O důkaz, že tě miluji?“

„Ano,“ zajíkla se. „Já… asi ano.“

To přiznání v něm nevyvolalo žádný souhlas, ani pochopení. Místo toho v něm vzbudilo ještě větší vztek. „Taková drzost! Když si pomyslím, jaká jsi kdysi byla skromná, nevinná dívka… Bože, vždyť ty se chováš spíš jako ta tvá zatracená Mathilda! Začínám tě podezřívat, že jsi v Londýně podlehla svádění nějakého lumpa. Jak jinak by se tvoje chování dalo vysvětlit?“

Kdysi by ho prosila za odpuštění. Ale teď se vzteky rozžhavila do běla. „Možná, že po čtyřech letech už mě platonická láska unavila! A jestli tě trápí moje panenství, pořád ho ještě mám – i když ho na nic nepotřebuju!“

„Zdá se, že teď tě znám ještě míň než před tvým odjezdem.“

„Možná,“ lhostejně odpověděla. „To ti tolik vadí, že by mě nějací jiní muži mohli chtít? Ze by mě mohl líbat i někdo jiný než ty?“

„Ano, vadí!“ Perry byl tak rozzuřený, že po celé své hezké tváři měl rudé a bílé skvrny. „Tolik mi to vadí, že jsem zvažoval svou žádost o tvou ruku.“ Každé slovo znělo jako prásknutí bičem, bradu měl poprskanou od slin. „Miloval jsem tě, Sáro, takovou, jaká jsi kdysi byla. Ale takovou, jaká jsi teď, nechci. Jestli máš být příští paní Kingswoodovou, budeš muset být zase takovou dívkou, do které jsem se zamiloval.“

„Nemůžu.“ Sára vyrazila ze stáje a mluvila s ním přes rameno.

„Klidně můžeš říct matce, že zasnoubení je zrušeno! Jsem si jistá, že ji to potěší.“

„Bude smutná a bude tě jen litovat.“

Sára se prudce zastavila a podívala se na něho. „To si opravdu myslíš?“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Tak mě napadlo, proč sis vůbec myslel, že potřebuješ manželku, Perry. Proč se ženit, když máš ji, aby se o tebe starala? Jestli se rozhodneš dvořit nějaké jiné dívce z vesnice, brzy zjistíš, jak málo z nich by sneslo panování tvé matky. Ve skutečnosti mě nenapadá ani jediná, která by si vás dva chtěla vzít!“ Když vyběhla ze stáje ven, zdálo se jí, že ho slyší volat, ale nezpomalila. Byla vděčná, že ji zaplavilo spravedlivé rozhořčení a neopouštělo ji. Po cestě domů si v duchu celou scénu několikrát přehrávala a střídavě byla vzteklá a bylo jí špatně. Dorazila domů a zuřivě za sebou práskla dveřmi. „Je po všem,“ opakovala si pořád

dokola, klesla na židli a nevěřícně vrtěla hlavou. „Je po všem, je po všem.“

Ani si nevšimla, kolik času uběhlo, než se její rodiče vrátili. „Jak se má reverend Crawford?“ tupě se zeptala.

„Výborně,“ odpověděla Katie. „I když si pořád ještě stěžuje na hrudník. A ani kašel se mu od minulého týdne moc nezlepšil. Obávám se, že ani příští neděli nebude jeho kázání stát za nic.“

Sára se vyčerpaně usmála a vzpomněla si, jaký měl reverend minulou neděli ochraptělý hlas. Většina farníků ho ani pořádně neslyšela, hlavně ti starší. Začala se zvedat ze židle, ale Izák jí položil do klína dopis. „Tohle přišlo včera do vesnice,“ řekl. „Hezký papír, červená vosková pečeť… musí to být od někoho velmi důležitého.“

Sára pomalu dopis obracela v ruce a všimla si jemného písma a korunky na zadní straně. Uvědomovala si zvědavé pohledy rodičů, zlomila pečeť a rozložila hladký pergamen.

Má drahá slečno Fieldingová,

od našeho posledního setkání na vás často vzpomínám a musím se přiznat, že i se značnou dávkou zvědavosti. Moc ráda bych si vyposlechla vaše povídání o plese a třeba se nám i podaří se během následujícího víkendu víc spřátelit…

Sára četla dál a pak se podívala na své zvědavé rodiče. „To je od hraběnky z Wolvertonu,“ řekla udiveně. „Měla jsem příležitost se s ní seznámit, když jsem byla v Londýně.“

„Co píše?“ ptala se Katie.

Sára se znovu podívala na dopis. „Ona… pozvala mě na víkend do Raiford Parku v Hertfordshiru. Bude tam ples, večeře, ohňostroj… víc než dvě stě hostů… Píše, že potřebují někoho chytrého a nového, jako jsem já, aby oživil konverzaci…“ Sára se nedůvěřivě zasmála.

„Přece nemůže doopravdy pozvat někoho, jako jsem já, mezi

horních deset tisíc.“

Katie si vzala dopis, podržela si ho dál od přivřených očí a začala číst.

„Jak pozoruhodné.“

„Asi bych to neměla přijmout,“ řekla Sára. „Nemám vhodné šaty, ani kočár a nebudu tam znát ani živou duši…“

„A Perrymu se to sotva bude líbit,“ zdůraznil její otec. Sára tu poznámku skoro neslyšela, jen zmateně vrtěla hlavou. „Proč jen by mě tam chtěla mít?“ Zadržela dech, když ji najednou napadlo něco hrozného. Třeba si Lily myslí, že když pozve venkovské trdlo, mohla

by své světácké hosty pobavit. A ti by se opravdu bavili, kdyby mohli potrápit plachou, obyčejně oblečenou spisovatelku. Až v uších cítila bušit své srdce. Ale když si vzpomněla na zářící úsměv Lily Raifordové, zastyděla se za své podezření. Bude Lilyino pozvání považovat za srdečné gesto, jakým taky jistě je.

„Jen si představ tu šlechtu, která tam bude,“ zkoumala Katie dopis.

„Musím ho ukázat Hodgesovým – nebudou věřit svým uším, když jim řeknu, že má dcera se přátelí s hraběnkou!“

„Před Bohem není mezi hraběnkou a děvečkou od krav žádný rozdíl,“ podotkl Izák a sklonil se, aby prohrábl oheň v krbu.

„Lady Raifordová je jedinečná žena,“ přemýšlela nahlas Sára. „Ona je živá, laskavá a velmi štědrá.“

„Se svými prostředky si to jistě může dovolit,“ poznamenal otec.

„Předpokládám, že u nich bude spousta různých lidí,“ pokračovala Sára. „Třeba i…“ Skousla si ret a pokoušela se ovládnout své zmatené myšlenky. Je možné, že tam bude i Derek Craven. Byl jejich blízký přítel. Další důvod, aby tam nejela, pomyslela si… ale srdce jí říkalo něco úplně jiného.

Mnohem později, když si rodiče ohřívali nohy u krbu a četli si z Bible, posadila se Sára k psacímu stolu s listem svého nejlepšího dopisního papíru. Opatrně namočila pero do inkoustu a pustila se do psaní. Trochu se jí třásla ruka, ale nějak se jí podařilo psát pravidelně a úhledně.

Má drahá lady Raifordová,

s potěšením přijímám Vaše laskavé pozvání do Raiford Parku…

V bytě nad hernou se vznášel typický zápach džinu. Bez ohledu na úsilí služek udržet byt čistý a uklizený jako býval vždycky, nedalo se napravit to, co Derek během uplynulých měsíců zničil. Tlusté sametové závěsy byly plné skvrn od alkoholu a děr propálených od doutníků. Stolek, posázený polodrahokamy, poznačily podpatky vysokých bot, které se nedbale válely na jeho křehkém povrchu. Podlaha byla plná odpadků a poházeného oblečení. Okna byla přikrytá, aby nepropouštěla žádné světlo.

Worthy opatrně vešel dovnitř s neurčitým pocitem, že leze do jeskyně k rozzuřené bestii. Našel Dereka, jak se rozvaluje na břichu

přes celou neustlanou postel. Dlouhé nohy mu přepadávaly z matrace dolů. Na podlaze se válela prázdná láhev od džinu, kterou zdolal během několika hodin intenzivního pití.

Derek se pod svým hedvábným županem napjal, když vycítil návštěvníka. „Dal jste si zatraceně na čas,“ zavrčel a ani se nenamáhal zvednout hlavu. „Přineste mi to sem.“

„Co mám přinést, pane?“

Rozcuchaná hlava se zvedla. Derek upřel své krví podlité oči na Worthyho. Kolem úst měl hluboké vrásky. Na popelavé tváři vystupovala jizva ještě víc než obvykle. „Nezahrávejte si se mnou. Dobře víte, že jsem si poslal pro další láhev.“

„Pane, nechcete raději něco z kuchyně? Od včerejšího rána jste nejedl… a vy se přece džinu štítíte.“

„Pro mě je to jako mateřské mléko. Dejte mi, co chci, jinak vyletíte na ulici.“

Během uplynulého měsíce mu vyhazovem hrozil skoro každý den, a tak Worthy tu poznámku ignoroval. „Pane Cravene, takto jste se nikdy nechoval. Nejste sám sebou od chvíle kdy…“

„Odkdy?“ okamžitě reagoval Derek a najednou vypadal jako panter, který se chystá udeřit. Ale efekt se pokazil opileckým krknutím a on znovu klesl hlavou na pokrčenou pokrývku.

„Každému je jasné, že se něco děje,“ naléhal Worthy. „Moje starost o vás mě nutí mluvit k vám otevřeně, i kdyby to mělo znamenat, že přijdu o zaměstnání.“

Derekův hlas ztlumily polštáře. „Neslyším.“

„Jste lepší muž, než si myslíte, pane. Nikdy nezapomenu, že jste mi zachránil život. Ano, vím, že jste mi zakázal o tom mluvit, ale i tak je to pravda. Byl jsem pro vás úplně cizí, a přesto jste udělal všechno, abyste mě sebral katovi pod nosem.“

Před lety pracoval Worthy ve šlechtickém domě v Londýně. Miloval jednu panskou, a když neodolala pokušení a ukradla své paní náhrdelník z perel a rubínů, vzal to na sebe, aby svou milou ušetřil vězení a pověšení. Drželi ho v Newgate, kde čekal na popravu. Derek o tom slyšel od jednoho ze sluhů v klubu, šel za soudcem i za ředitelem věznice, podplatil je značnou sumou peněz a zachránil ho. V Londýně se říkalo, že Craven by vymámil i z jalové krávy tele. Jen on byl schopný vyrvat odsouzence z Newgate.

Worthy ho poprvé v životě viděl ve dveřích své cely, jak se sarkasticky usmíval. „Tak ty jsi ten blázen, který se chce nechat pověsit kvůli nějaké zlodějské mrše?“

„A-ano, pane,“ koktal Worthy a díval se, jak Derek dává plný měšec vězeňské stráži.

„Máš víc věrnosti než rozumu,“ ušklíbl se Derek. „Přesně, jak jsem si myslel. No, šibeničníku, mohl bych tě ve svém klubu potřebovat jako svou pravou ruku, něco jako správce. Pokud se raději nechceš dát zítra pověsit?“

Od té doby by mu Worthy vděčností líbal nohy. A když teď viděl, do jakého stavu jeho silný, úspěšný zaměstnavatel upadl, chtěl mu všemi silami pomoct. „Pane Cravene,“ nejisté řekl, „chápu, proč si tak ubližujete.“ Ve tváři se mu objevila bolest. „Taky jsem byl kdysi zamilovaný.“

„Vzpomínám si. Vaše vznešená panská s šikovnýma ruka –

Worthy jeho rýpnutí ignoroval a tiše pokračoval. „Za celých deset let nebyl jediný den, kdy bych si na ni nevzpomněl.

„Pořád před sebou vidím její tvář, tak čistě a jasně jako nic jiného.“

„Zatracený blázne.“

„Ano, pane. Není v tom žádná logika. Nikdo vám nevysvětlí, proč jedna žena může vytrhnout muži srdce z těla a nikdy ho nepustit. Pro vás je tou ženou slečna Fieldingová, že?“

„Vypadněte,“ Derek zavrčel a zaryl prsty do pomuchlaných přikrývek.

„Pane, i kdybyste ji ztratil, musíte žít dál tak, abyste dělal čest svým citům k ní. Moc by ji rozesmutnilo, kdyby vás takto viděla.“

„Ven!“

„Jak si přejete, pane.“

„A pošlete mi další láhev džinu.“

Worthy potichu zamumlal svůj souhlas a odešel.

Možná si Derek později všimne, že láhev nikdy nedorazila, ale v této chvíli upadl do opileckého zapomnění. Hlavou mu probíhaly nesmyslné sny, zatímco on se kroutil a nesrozumitelně mumlal.

Někdy uprostřed svých zmatených představ si uvědomil, že se k němu tiskne ženské tělo. Malé ruce vklouzly pod župan a rozhrnuly jemnou látku. Celé tělo ztuhlo vzrušením. Hladově ji k sobě přitiskl a čekal, že ucítí jemné hlazení ženských dlaní, které ho objímaly. Přitiskl si ji ještě blíž a do rukou uchopil hedvábnou tíhu jejích ňader.

Celý hořel touhou se do ní ponořit. Překulil se na ni, roztáhl jí kolena, aby byla připravená. Políbil ji na krk a horce dýchal na vlhkou stopu, kterou za sebou nechávala jeho ústa. Vášnivě zavzdychala, vyšla mu vstříc a objala ho kolem ramen. „Sáro,“ zasténal jí do ucha, když se začal tlačit dovnitř. „Ach, Sáro…“

Najednou se mu něco ostrého zarylo hluboko do zad. Derek bolestí zalapal po dechu. Vztyčil se, aby unikl bolestivým škrábancům, chytil ženu za štíhlá zápěstí a přišpendlil jí je nad hlavou. Pod ním ležela lady Joyce Ashbyová a zabodávala se do něho pohledem. „Ty mizerný parchantě,“ vyprskla. „Neodvažuj se říkat mi jiným ženským jménem!“

Derek uslyšel tupý řev a neuvědomil si, že je to jeho vlastní. Sevřel jí rukama krk a zaplavila ho rudá mlha. Prsty jí zabořil tak hluboko, až ve tváři zfialověla. Triumfálně se na něho dívala, jako by jeho smrtící sevření vítala. A ve chvíli, kdy se jí oči stáčely nahoru, zavrčel jako zvíře, pustil ji a vyskočil z postele.

Joyce se zkroutila do klubíčka a divoce lapala po dechu.

Derek třesoucí se rukou zazvonil na Worthyho. Omámeně šel k oknu, zabalil se do županu a poškrábal se po neoholené bradě. „To je šílenství,“ zamumlal. Nebylo jasné, jestli myslí sebe nebo Joyce.

Konečně se vzpamatovala natolik, aby mohla mluvit. „Proč jsi mě nezabil?“

Nestála mu ani za pohled. „Nebudu viset za tvou vraždu.“

„Ráda bych zemřela,“ sípala, „a vzala tě s sebou.“

Ta scéna Dereka tak znechutila, že se mu až udělalo špatně. Připomněla se mu tím jeho minulost, která ho vždycky bude pronásledovat a nedovolí mu vést normální život. V ústech ucítil pachuť porážky.

Objevil se Worthy a zatvářil se překvapeně, když v Derekově posteli uviděl nahou ženu a na zemi její rozházené šaty.

„To je lady Ashbyová,“ řekl příkře Derek a šel ke dveřím. Županem mu prosakovala krev z poškrábaných zad. „Zjistěte, jak se dostala dovnitř. A vyhodte každého, kdo je za to zodpovědný.“ Přivřenýma očima se díval z Worthyho na ženu v posteli. „Jestli sem ještě jednou vkročí, zabiju ji – hned potom, co vás stáhnu z kůže jako makrelu.“ Joyce se zvedla na kolena jako zlatá kočka. Vlasy jí padaly do tváře a ona Dereka přes ten zářící závoj upřeně pozorovala. „Já tě miluju,“ vrněla.

Dereka z jejího hlasu zamrazilo v zádech… Bylo v něm něco naléhavého a divokého, co ho varovalo, že ona nikdy nepřipustí porážku. „Jdi k čertu,“ zavrčel a odešel z pokoje.

Najatý kočár jel po míli dlouhé příjezdové cestě, která vedla od strážního domku z patnáctého století přes svěží upravený park, a konečně dorazil k nádhernému panství Raifordových. Sáře poklesla kolena, když zírala ven. „Páni,“ vydechla. A nervozitou se zachvěla od hlavy až k patám. Ona sem zcela určitě nepatří.

Bílou budovu zdobilo vpředu deset vysokých sloupů, dvacet párů benátských oken a kamenná balustráda zdobená ornamenty, která vedla kolem celé šířky budovy. Několik komínů a kupole dělaly dojem, že panství dosahuje až do nebe. Než se Sára vzpamatovala a nařídila vozkovi, aby otočil zpět do Greenwood Corners, kočár zastavil. Dva obrovští lokajové jí beze slova pomohli vystoupit a vedli ji k přednímu schodišti. Ve dveřích se objevil vysoký majordomus s šedivým plnovousem doprovázený komorníkem.

Majordomova tvář vypadala jako vytesaná ze žuly. Sára se na něho usmála a začala prohrabávat kabelku, aby našla dopis od Lily. „Pane, lady Raifordová mě pozvala…“

Zdálo se, že ji poznal, patrně z Lilyina popisu. „Jistě, slečna Fieldingová.“ Podíval se na její obyčejné šedé šaty, cestovní čepec a vyšívanou šálu, kterou jí půjčila jedna žena z vesnice. Jeho nadutost se poněkud zmenšila. „Jsme vaší přítomností poctěni.“

Než mu mohla poděkovat, přerušil ji veselý hlas Lily Raifordová.

„Konečně jste tady! Burtone, musíme udělat všechno pro to, aby se tady slečna Fieldingová cítila jako doma.“ Měla na sobě citrónově žluté šaty z kašmírové vlny, jejichž rukávy byly z hedvábí tak tenkého, že mu švadlena říkala motýlí křídla. Lily byla tak nádherná, až to bralo dech.

„Neobtěžujte se, prosím…“ začala Sára protestovat, ale slova zanikla v Lilyině rychlém brebentění.

„Přijela jste přesně včas, má drahá.“ Lily ji políbila na obě tváře, tak, jak se to dělá na kontinentě. „Všichni uvnitř sedí, pronášejí cynické poznámky a myslí si, jak nejsou chytří. Budete jako závan svěžího vzduchu. Burtone, dohlédněte na zavazadla slečny Fieldingové. Ať je odnesou do jejího pokoje a já ji zatím provedu.“

„Měla bych se upravit,“ řekla Sára, protože si uvědomovala, že má po cestě pomačkané šaty a rozcuchané vlasy, ale Lily ji už táhla do

vstupní haly. Burton na Sáru spiklenecky mrkl a otočil se k dalšímu kočáru.

„Hosté přijíždějí každou hodinu,“ vysvětlovala Lily. „Teď se nebude nic dít, až večer bude tanec. Můžete se zabavit, jak si budete přát. Jsou vám k dispozici koně a kočáry, knihy v knihovně, hudební pokoj a všechno, na co si jen vzpomenete. Zazvoňte si, kdykoliv budete něco chtít.“

„Děkuji vám.“ Sára si obdivné prohlížela bílý mramor v hale. Obrovské schodiště s pozlacenou balustrádou se dělilo do dvou oblouků, které vedly do horních poschodí.

Lily ji vedla obrovskou halou s tunelovou klenbou, vyzdobenou štukem. „Muži půjdou ráno střílet a odpoledne si zahrají kulečník. Zeny budou popíjet čaj, vyměňovat si klepy a dřímat. Každý večer si všichni zahrajeme šarády a karty. Je to naprosto otupující. Budete se k smrti nudit, ujišťuji vás.“

„Ne, vůbec ne.“ Sára měla co dělat, aby stačila rychlým krokům Lily, jak šly dlouhou galerií v zadní části budovy. Byla obložena zrcadly a obrazy, na druhé straně byla velká francouzská okna.

Jak Lily provázela Sáru pokoji určenými pro malé společnosti, upíraly se na ně zvědavé pohledy přítomných mužů a žen. Hudební pokoj byl plný smíchu a štěbetání dívek. Lily na ně vesele zamávala, ale nezpomalila. „Některé rodiny z hrabství budou na plese uvádět své dcery do společnosti,“ řekla Sáře. „Bude to pro ně lepší tady než v některých přecpaných salonech v Londýně. Ukážu vám taneční sál, ale nejdřív…“

Zastavily se před kulečníkovým pokojem, vysloveně pánskou místností s vínově červeným damaškem, kůží a obložením z tmavého dřeva, kde pánové různého věku obcházeli kolem mahagonového kulečníkového stolu. Kouř z doutníků se vznášel nad jejich hlavami kolem stínidel lamp.

„Pánové,“ pronesla Lily do místnosti, „přišla jsem vám oznámit, že musím nechat hry, abych svého nového hosta provedla domem. Lansdale, nechtěl byste hrát místo mě?“

„Určitě bude chtít, ale není ani z poloviny tak přitažlivý,“ poznamenal někdo a ostatní se zasmáli.

Lansdale, neobvykle malý muž středního věku, s pohlednou orlí tváří, si Sáru směle prohlížel. „A co kdybyste, lady Raifordová, hrála vy a já bych zatím vašeho hosta provedl?“

Sára zrudla, zatímco se několik mužů zasmálo.

Lily obrátila oči v sloup a k Sáře poznamenala. „Dejte si na něho pozor, jehňátko. Vlastně, ani jednomu z nich se nedá věřit. Znám je všechny a ručím za to, že pod těmi jejich přitažlivými zevnějšky se skrývají vlci.“

Sára si všimla, že Lilyina poznámka muže potěšila, protože se jim evidentně líbilo, když se mohli považovat za dravce, bez ohledu na svá břicha a ustupující vlasy. „Aspoň nám dovolte, abychom se představili,“ navrhl Lansdale a přistoupil k nim. „Vaše slečna Fieldingová je to nejhezčí stvoření, které jsem za celý den viděl.“ Uklonil se a uctivě políbil Sáře ruku.

Lily ochotně poslechla. „Pánové Lansdale, Avelande, Stokehurste, Boltone a Ancastere, ráda bych vám představila slečnu Sáru Fieldingovou – talentovanou spisovatelku a mou novou přítelkyni.“ Sára se stydlivě usmála a uklonila se. Některé z nich si pamatovala, když si je tajně prohlížela v herně. A pokud se neplete, s vévodou Ancasterem se setkala, když na sobě měla masku Mathildy. Bez ohledu na svůj vznešený původ se choval dost neslušně, opile jí lichotil a pak se honil za jednou z prostitutek. Málem se usmála, ale její pobavení rychle zmizelo, když Lily nonšalantně dodala. „A ten mrzutě vypadající muž, který si právě nalévá brandy, je můj milovaný manžel, lord Raiford. Vedle něho stojí pan Craven, který, jak vidíte, se nejraději skrývá v tmavých koutech.“

Sára si Lilyina blondatého manžela sotva všimla. Svýma kulatýma modrýma očima viděla jenom štíhlou, pochmurnou postavu, která se vynořila ze stínu. Uklonil se jako ostatní, na tak velkého muže to byl podivuhodně ladný pohyb. Ani mrknutím oka nedal najevo, že ji zná.

Pořád z něho vyzařovala tvrdost a mužnost. Jeho pleť byla tmavá jako pleť piráta a ostře kontrastovala s bílou barvou nákrčníku. Jizva na tváři vybledla, takže nad ostatními rysy převládaly jeho vášnivé, zelené oči. V místnosti plné urozených mužů vypadal jako panter s domácími kočkami. Sára se nezmohla ani na slovo a měla pocit, že má plná ústa prachu.

Ostatní návštěvníci si nemohli nevšimnout náhlého napětí. Rozpačitě se na sebe podívali a někteří z nich dokonce nadzvedli obočí. Sára se nervózně zachvěla, když se k ní přiblížil Lilyin impozantní manžel, který ji svými širokými rameny skryl před pohledy ostatních pánů v místnosti.

Jestřábí rysy lorda Alexe Raiforda změkčovaly jeho teplé šedé oči a hříva zlatých vlasů barvy zralé pšenice. Usmál se, vzal ji za ruku a stiskl ji svými velkými dlaněmi. „Jsme opravdu šťastní, že jste nás poctila svou přítomností, slečno Fieldingová.“ Ironicky se podíval na Lily. „Předpokládám, že má žena vás ještě ani nenechala odpočinout po cestě.“

„Právě jsem chtěla Sáru odvést do jejího pokoje,“ protestovala Lily a ztišila hlas, protože muži pokračovali ve své hře. „Ale nejdřív jsem se musela zastavit tady. Nemohla jsem přece beze slova nechat hry, ne?“

Alex pustil Sáru, přitáhl si svou malou ženu blíž a vzal ji za bradu.

„Přesně vím, o co ti jde,“ varoval ji tak tiše, aby to ostatní neslyšeli.

„Můj krásný šťouravý malý tyrane – co kdybys aspoň jednou nechala ostatní, aby si své záležitosti řešili sami?“

Lily se na něho vesele zazubila. „Ne, když já to zvládnu líp.“

Alex ji lehce pohladil palcem po bradě. „Craven na to nemá stejný názor, zlatíčko.“

Lily se k němu naklonila blíž a sotva slyšitelně mu něco zamumlala. Sára odvrátila oči, když se ti dva k sobě přitiskli a něco si šeptali. Nechtěla poslouchat soukromý hovor. Ale přesto zachytila pár slov, když mluvili oba najednou.

„… Derek neví, co je pro něho dobré,“ říkala Lily.

„… zájmem by mělo být to, co je dobré pro slečnu Fieldingovou…“

„Ale ty nechápeš, jak…“

„… rozumím až příliš dobře,“ skončil Alex a oba si vyzývavě zírali do očí.

Sára cítila, jak rudne. Ti dva se vzájemně silně přitahovali a ona měla pocit, že přihlíží intimní scéně.

Bylo jasné, že lord Raiford by toho své manželce rád řekl víc, ale nakonec ji neochotně pustil a jen se na ni výhružně podíval.

„Chovej se slušně,“ zazněl tichý, ale jasný pokyn. Lily se zašklebila, rozhlédla se a zamávala na Lansdalea a Avelanda. „Bavte se dobře, pánové,“ zavolala na ně. Odpověděli jí přátelským mumláním, jenom Derek Craven byl zticha a odchod žen chladně ignoroval.

Sára šla sklíčeně za Lily. Cravenovo ledové chování bylo nepříjemným překvapením. V duchu si vyčinila za to, jak ji vůbec napadlo, že by ji mohl rád vidět. Místo toho to vypadalo, že ji bude celý víkend ignorovat.

Dorazili k řadě apartmá pro hosty v západním křídle budovy. V každém z nich byla šatna a obývací pokoj. Sářin pokoj byl vymalován v pastelových odstínech levandulové a žluté. Byla tady dvě okna se záclonami, ze kterých viděla do udržované zahrady. Sára šla k posteli s baldachýnem a dotkla se závěsů. Byly vyšívané tak, aby se hodily k jemnému květinovému vzoru na tapetách.

Lily otevřela skříň, v níž visely Sářiny šaty. V neuvěřitelně krátkém čase služka vybalila její skromný majetek. „Doufám, že se vám tento pokoj bude líbit,“ řekla a mírně se zamračila, když si všimla, jak se Sára tváří. „Kdybyste chtěla jiný…“

„Je krásný,“ ujistila ji Sára a zahořkle se usmála. „Jenom si myslím, že… asi bych měla odjet. Nechci dělat potíže. Pan Craven je znechucený, že jsem tady. A na vás se zlobí za to, že jste mě pozvala. To, jak se na mě díval…“

„Rád by mě uškrtil,“ vesele připustila Lily. „Pomalu. Ale to, jak se díval na vás… Dobrý bože, to bylo za všechny peníze!“ Zasmála se.

„Jak se cítíte, když vám u nohou leží ten nejnedosažitelnější muž v Anglii?“

Sára vykulila oči. „Ach, on mi ne…“

„U nohou,“ opakovala Lily. „Věřte mi, Derek to už celé roky potřeboval! Když si vzpomenu, kolikrát mě rozzlobil, když se choval tak nadřazeně a chladně, absolutně ovládal sám sebe i všechno kolem něj…“ Zavrtěla hlavou a zachichotala se. „Nechápejte mě špatně. Já toho velkého tvrdohlavého chlapa zbožňuju. Ale ze všeho na světě bude pro něho nejlepší, když mu někdo srazí hřebínek.“

„Jestli se někomu srazí hřebínek, budu to já,“ poznamenala potichu Sára. Nezdálo se, že by to Lily zaslechla.

Lily odešla za svými hosty a Sára zazvonila na služku, aby jí pomohla s oblékáním. Objevila se francouzská komorná, jenom o pár let starší než Sára. Malá a blondatá, s kulatým, růžovým obličejem a skřítkovským úsměvem. „Jmenuji se Josephine,“ oznámila jí a dala na rošt kulmu. Chvatně pobíhala po pokoji, vybrala ze skříně šaty a nechala si je Sárou schválit.

„Ano, tohle bude dobré,“ řekla Sára, svlékla si kabát i čepec a rozepnula si pokrčené cestovní šaty. Posadila se k toaletnímu stolku a z rozcuchaných vlasů si vytáhla sponky.

Po zádech se jí rozlila záplava červenohnědých a zlatohnědých kadeří. „Jak nádherné jsou vaše vlasy, slečno!“ vykřikla nadšeně

Josephine a kartáčovala je tak dlouho, až byly jako hebký, lesklý závoj.

„Umíte anglicky, Josephino?“ zeptala se Sára pochybovačně komorné. Josephine zachytila v zrcadle její pohled a s úsměvem zavrtěla hlavou. „Kéž byste uměla. O Francouzkách se říká, že se ve věcech srdce vyznají. Potřebuji poradit.“

Josephine uslyšela její nešťastný hlas a řekla něco, co znělo konejšivě a dodávalo odvahu.

„Neměla jsem sem jezdit,“ pokračovala Sára. „Když jsem se rozešla s Perrym, odhodila jsem všechno, po čem jsem dříve toužila. Skoro jsem se nepoznávala, Josephino! To, co cítím k jinému muži, je tak podmanivé… Bojím se, že si od něho vezmu všechno, co budu moct, bez ohledu na to, jak pomíjivé to bude. Kdybych slyšela jinou ženu, jak se k takovým myšlenkám přiznává, považovala bych ji za blázna. Vždycky jsem si o sobě myslela, že jsem rozumná osoba, která se řídí rozumem a ne vášní. Nechápu, co se se mnou stalo. Vím jenom to, že od chvíle, kdy jsme se setkali…“ Sára zmlkla a nedokázala dokončit větu. Povzdechla si a přejela si rukou po čele. „Nemyslím, že to vyřeší čas. Není ho dost.“

Dlouho bylo ticho. Josephine jí česala vlasy a vypadala zamyšleně, jako by zvažovala situaci. Nezáleželo na tom, že mluví různými jazyky – každá žena, která měla někdy zlomené srdce, to snadno dokázala pochopit. Josephine ji na chvíli přestala česat a ukázala na Sářino srdce. „Udělejte to, co vám vaše srdce řekne, slečno.“

„Co mi řekne moje srdce?“ divila se Sára. „Rozumím vám dobře?“

„Ano, slečno.“ Dívka se natáhla pro úzkou modrou hedvábnou stuhu a začala jí ji vplétat do vlasů.

„To by mohlo být nebezpečné,“ zašeptala Sára.

O několik minut později si Sára zapnula vysoký límec svých šedých šatů a prohlédla se v zrcadle. Výsledek práce komorné ji potěšil. Vlasy měla spletené do silného copu a upevněné na temeni hlavy, odkud jí kolem tváří padalo několik prstýnků. Sára Josephine poděkovala a šla k hlavnímu schodišti. Nervózně přemýšlela, že sejde dolů, připojí se k nějaké skupině dam na čaj a trochu si s nimi popovídá. Doufala, že ženy budou přátelské nebo aspoň shovívavé k její přítomnosti.

Zastavila se v chodbě a zírala na mramorovou sochu umístěnou ve výklenku. Sára se pokoušela sebrat odvahu. Měla z toho shromáždění dole strach, se všemi těmi velvyslanci, politiky, umělci,

dokonce tam byl i guvernér z kolonií i s rodinou. Dobře si uvědomovala, že s nimi nemá moc společného. Určitě ji budou považovat za neohrabanou.

Možná že přesně tak se cítil Derek Craven, když se bratříčkoval s aristokraty, kteří jím pohrdali za jeho původ. Chudák pan Craven, pomyslela si soucitně. Najednou ji zamrazilo v zádech a po celém těle jí naskočila husí kůže. Pomalu se otočila.

Za ní stál Derek a nevypadal, že by potřeboval něčí soucit. Díval se na ni jako přesycený sultán, když si prohlíží nejnovější přírůstek do svého harému. Jeho temnou krásu doplňovalo mimořádně velké sebevědomí. „Kde je váš snoubenec?“ zeptal se nepřátelsky.

Sáru jeho klid deptal. „Já nemám… Totiž, o-on… Nebudeme se brát.“

„Nepožádal vás o ruku?“

„Ne… tedy ano, ale…“ Sára instinktivně ustoupila. Derek se pohnul směrem k ní. Jak mluvili, Sára se pokoušela odtáhnout a on šel za ní jako kočka, když pronásleduje myš. „Pan Kingswood mě požádal o ruku několik dní po mém návratu,“ vydechla

Sára. „Souhlasila jsem. Nejdřív jsem byla šťastná… tedy, ne zase tak štastná, ale…“

„Co se stalo?“

„Měli jsme nějaké problémy. On tvrdil, že jsem se změnila. Myslím, že měl pravdu, ačkoliv…“

„On zasnoubení zrušil?“

„Já… Myslím, že by se dalo říct, že jsme ho zrušili společně…“ Jak se k ní blížil, ustupovala tak dlouho, až se dostali do blízkého pokoje, kde skoro zakopla o jemnou pozlacenou židli. „Pane Cravene, přála bych si, abyste přestal za mnou takhle chodit!“

Díval se tvrdě a neoblomně. „Vy jste věděla, že tady tento víkend budu.“

„Nevěděla!“

„Naplánovala jste to s Lily!“

„To jsem tedy ne…“ Zmlkla a vyděšeně vypískla, když se k ní natáhl a popadl ji za ramena.

„Nemůžu se rozhodnout, čím krkem mám zakroutit dřív jestli vaším nebo jejím.“

„Vás obtěžuje, že jsem tady,“ řekla tiše Sára.

„Raději bych stál ve kbelíku plném žhavého uhlí, než strávit jedinou noc s vámi pod jednou střechou!“

„To mě tak moc nesnášíte?“

Derek začal těžce dýchat, když se díval do její drobné, krásné tváře. Z její blízkosti se mu vařila krev v žilách. Zarýval jí prsty do ramen, jako by si chtěl hmatem vychutnat její tělo. „Ne, nemůžu říct, že bych vás nesnášel,“ skoro neslyšně odpověděl.

„Pane Cravene, vy mi ubližujete.“

Své sevření neuvolnil. „Ten večer po plese… vy jste nepochopila ani jedinou zatracenou věc, kterou jsem vám řekl, že ne?“

„Pochopila.“

„A přesto jste sem přijela.“

Sára stála klidně, i když potřebovala všechny síly, aby pod jeho obviňujícím zrakem nesklonila hlavu. „Měla jsem právo přijmout pozvání lady Raifordové,“ pohodila umíněně hlavou. „A-a neodjedu, ať si říkáte, co chcete!“

„To taky budu.“

„Výborně!“ K jejímu údivu ji přemohlo pokušení ho poškádlit, a tak dodala: „Když se tak málo ovládáte, že ode mě musíte utíkat.“ Viděla, že pod svou netečnou tváří vře vzteky. „Říká se, že Bůh ochraňuje blázny a děti – kvůli vám doufám, že je to pravda.“

„Pane Cravene, myslela jsem si, že vy a já bychom se k sobě jeden víkend mohli chovat civilizovaně.“

„Proč byste si to, sakra, měla myslet?“

„Proto, že jsme to docela dobře dokázali před plesem a…“ Sára ztichla, když si najednou uvědomila, jak pevně ji drží.. Špičkami svých ňader se ho dotýkala na hrudi. A její sukně jemně vlály kolem jeho nohou.

„Teď to nedokážu.“ Svíral ji tak strnule, že cítila, jak moc je vzrušený. Ve vážné tváři jeho oči planuly jako smaragdy. „Mohu vás ochránit proti všemu, kromě sebe.“

Věděla, že ji úmyslně svírá tak, aby to bolelo. Ale místo toho, aby se bránila, opřela se o jeho tvrdé tělo. Víc než co jiného se kolem něho chtěla ovinout a přitisknout si rty na místo, kde se sněhově bílý nákrčník stýkal s hebkou hnědou pletí. Rukama mu ovinula ramena a beze slova se na něho dívala.

Derek měl pocit, že moc nechybí, aby na ni zaútočil. „Proč jste si ho nevzala?“ zeptal se chraplavým hlasem.

„Nemiluji ho.“

Vztekle zavrtěl hlavou a chtěl jí jedovatě odpovědět. Pak ale ústa rychle zavřel a hned znovu otevřel, jako by ho napadlo něco jiného.

Kdyby mezi nimi nebylo takové napětí, Sára by se zasmála. Místo toho na něj jen bezmocně zírala. „Jak bych si ho mohla vzít, když ho nemiluji?“

„Vy malá naivko. Copak nestačí, že byste s ním byla v bezpečí?“

„Ne. Já chci víc než to. Chci všechno, nebo vůbec nic.“

Sklonil k ní svou tmavou hlavu. Jednu ruku jí sundal z ramene a špičkami prstů jí hladil jemné kučery na spánku. Rty měl sevřené, jako by právě podstupoval mimořádně bolestivé mučení. Sára slabě vykřikla, když ji konečky prstů pohladil po šíji. Oči mu zářily jako ostré sluneční světlo. Měla pocit, že se v hloubce jeho hořících očí utopí. Položil jí svou velkou ruku na tvář a palcem ji hladil.

„Zapomněl jsem, jak hebká je vaše pleť,“ mumlal.

Stála tam a chvěla se a všechny myšlenky o hrdosti a o tom, co je či není vhodné, zmizely. Už už chtěla něco říct, když najednou pod svou dlaní ucítila podivný předmět. Ve vnitřní kapse kabátu byla nějaká boule. Zvědavě se zamračila. Než si Derek uvědomil, co se děje, sáhla dovnitř, aby to prozkoumala.

„Ne,“ vyhrkl a popadl ji za zápěstí.

Ale bylo už pozdě, protože její prsty ten předmět sevřely a poznaly. Nevěřila svým očím, když vytáhla své vlastní brýle, o kterých si myslela, že je ztratila v klubu. „Proč?“ zašeptala s údivem nad tím, že je nosí ve své náprsní kapse.

Vzdorně se na ni podíval a stiskl čelisti, ale na tváři mu cukal malý sval.

Pak pochopila. „Máte problém s očima, pane Cravene?“ potichu se zeptala. „Nebo se svým srdcem?“

A v té chvíli oba uslyšeli nějaké hlasy. „Někdo jde,“ zamumlal a pustil ji.

„Počkejte!“

Okamžitě byl pryč, jako by ho pronásledovalo samotné peklo. Sára pevně svírala brýle a kousala se do rtu. Ulevilo se jí, že ji pořád ještě chce, a současně se bála, že odejde. Ale nic nebylo silnější než touha ho utěšit. Přála si, aby měla sílu ho ujistit o tom, že jeho láska jí neublíží… že po něm nikdy nebude chtít víc, než jí může dát.

Unavená spoustou drobných nepříjemností hledala Lily svého manžela a našla ho v loveckém salonku. Seděl u stolu a před sebou měl prázdnou krabici na doutníky. Alex se na ni usmál, ale hned se zase tázavě zamračil. „Co se děje, zlatíčko?“

Lily mluvila rychleji než obvykle, což znamenalo, že ji něco trápí.

„Začnu tím, že paní Bartlettová požaduje výměnu pokoje a prohlašuje, že jí nevyhovuje výhled, když je každému jasné, že to, co doopravdy chce, je být blízko lordu Overstonovi, se kterým udržuje vášnivý poměr!“

„Tak ji tam dej.“

„Jenže tam už bydlí Stokehurst!“

Alex nad tím evidentně vážně přemýšlel. „Pochybuju, že by se Stokehurstovi líbilo, kdyby ve své posteli našel Overstona,“ přemítal a zařehtal se, když si ty dva chlípné staré zhýralce představil, jak se v noci kradou panstvím, aby našli rozkošnou paní Betlettovou.

„No, jen se klidně směj dál, ale mám horší problémy. Onemocněla kuchařka. Díky bohu to není nic vážného, ale musela jít do postele a zbytek kuchyňského personálu se pokouší organizovat práci a já nemůžu zaručit, že dnes bude poživatelná večeře.“

Alex mávl rukou, jako by se tím vůbec nemusela znepokojovat. Zvedl prázdnou krabici. „Má zásoba doutníků je pryč. Nezapomněla jsi objednat další?“

„Zapomněla,“ lítostivě si povzdechla.

„Sakra.“ Zamračil se. „Co budeme kouřit, až budeme odpoledne pít portské?“

„Můj nápad by se ti nelíbil,“ odpověděla drze Lily. „Jo, a dětem se zase ztratilo štěně – Nicol říkala, že je někde v domě.“

Bez ohledu na své rozladění kvůli nedostatku doutníků se Alex zasmál. „Jestli to zatracené zvíře zase zničí další rodinný majetek…“

„Byla to jen židle,“ protestovala Lily.

Přerušil je Derek Craven, který vpadl do pokoje. Dveře se tak prudce rozlétly, až narazily do zdi, a Derek Lily připíchl pohledem. „Nacpu tě do nejbližší studny.“

Lily měla silný pud sebezáchovy, takže rychle skočila k Alexovi a usadila se mu na klíně. „Na své víkendové večírky si můžu pozvat, koho chci,“ bránila se a pozorovala Dereka z bezpečí manželovy náruče.

Derekovy oči hořely zeleným ohněm. „Varoval jsem tě, aby ses mi nikdy nepletla do života, jak jsi zvyklá dělat jiným!“

„Uklidni se, Cravene,“ řekl klidně Alex a pevně Lily stiskl, aby byla zticha. „Souhlasím s tebou, že Lily se svým šťouráním občas zajde trochu dál. Ale vždycky to dělá s nejlepším úmyslem… a v tomto případě si nemyslím, že by ti měla tolik vadit jedna malá plachá

žena.“ A škádlivě zvedl obočí, stejně jako to dělali jeho aristokratičtí předkové. „Se všemi tvými zkušenostmi pro tebe slečna Fieldingová přece nemůže být žádnou hrozbou?“

Oba Raifordovi udiveně pozorovali, když Derek prudce zrudl.

„Nemáte ani ponětí, jaké zatracené problémy může způsobit.“

Alex se na něho skepticky podíval. „Tento víkend žádné nevyvolá. Jsme zde, abychom se pobavili a užili si venkova a čerstvého vzduchu.“

Derek se na oba zamračil a zaváhal, jako by chtěl ještě něco dodat. Místo toho potichu zaklel, prohrábl si vlasy a odešel.

Raifordovi se na sebe tiše dívali. Nakonec Alex udiveně vydechl.

„Kriste. Nikdy jsem neviděl, že by se takto choval.“

„Teď už věříš tomu, co jsem ti říkala?“ Lily se spokojeně dožadovala odpovědi. „On ji zbožňuje. Zbláznil se do ní.“

Alex se nehádal, jen pokrčil rameny. „Do posledního dechu to popře.“

Lily se k němu přitiskla. „Děkuji ti, že jsi mě chránil. Už jsem si myslela, že mi nafackuje.“

Alex se zazubil a mazlil se s jejím štíhlým tělem. „Víš, že bych nikomu nedovolil, aby na tebe zvedl ruku. Tu výsadu si nechávám pro sebe.“

„To by sis mohl zkusit,“ varovala ho a usmála se, když ji políbil na hebké navoněné místo za ušním lalůčkem.

„Lily,“ zamumlal, „kvůli mně, stejně jako kvůli sobě, nech ty dva na pokoji. Vyřeší si to po svém – bez tvé pomoci.“

„Je to žádost nebo rozkaz?“

„Nezkoušej mě, má drahá.“ I když mluvil jemným hlasem, zaslechla v jeho tónu varování.

Dobře věděla, že když je manžel v takové náladě, nemůže se s ním hádat. Raději si hrála se špičkami límce jeho košile. „Vždycky jsem si myslela, že bych na tom byla líp, kdybych si vzala nějakého maminčina mazánka,“ brblala.

Alex se zasmál. „Já jsem přesně takový manžel, jakého si zasloužíš.“

„Asi budeš mít pravdu,“ odpověděla a láskyplně ho políbila. Najednou polibek přerušil a odtáhl hlavu. „Lily… zmínila ses Derekovi, že přijedou i Ashbyovi?“

Ušklíbla se a zavrtěla hlavou. „Neměla jsem na to nervy. Stejně neuvěří, že jsem s jejich návštěvou souhlasila jen velmi neochotně.“

„Můj otec a lord Ashby byli blízcí přátelé. A lord Ashby je mým silným spojencem v parlamentě. Nemohl bych toho starého muže urazit tím, že bych mu neposlal pozvánku – ani když jeho žena je zkažená děvka.“

„Proč to Derekovi nevysvětlíš ty? Panebože, on a Joyce pod jednou střechou! To abych čekala, že každou chvíli poteče krev.“

Většinu odpoledne byla Sára uzavřena v kruhu mladých vdaných žen, jejichž hlad po klepech jí připomínal citát: Láska a skandál je ten nejlepší cukr do čaje. Rychle zjistila, že její obavy, že by si jí nevšímaly, byly úplně zbytečné. Dámy byly příjemné a přátelské a mnohem otevřenější než její vesnické přítelkyně. Byly mezi nimi paní Adéla Bartlettová, bohatá vdova s úžasnou postavou a jasnými rudými vlasy, a lady Daphne Mountbainová, bruneta se sladkým hlasem a nádherným, zemitým smyslem pro humor. Vedle Lily Raifordové seděly dvě živé mladé ženy, lady Elisabeth Burghleyová a lady Penelopa Stamfordová, Lilyina vlastní sestra. Celá skupina si s šokující otevřeností povídala o svých manželech i milencích, vyměňovaly si bonmoty a tiše se chichotaly. Sáře neušlo, že konverzace mezi těmito urozenými dámami se velmi podobá těm, které spolu vedou prostitutky u Cravena.

I když se zdálo, že Lily se dobře baví, oči jí často utíkaly k oknu. Sáru napadlo, že by se asi raději šla projít nebo projet na koni, než být zavřená doma. Jedna žena si všimla, že Lily se diskuse neúčastní, a tak ji nonšalantně oslovila. „Lily, drahoušku, proč nám něco neřekneš o tvém manželovi? Po všech těch letech domáckého života, jak často lord Raiford vyžaduje plnění manželských povinností?“

Lily je překvapila, když zrudla. „Dost často,“ odpověděla, diskrétně se usmála a odmítla zajít do podrobností. Všechny ji škádlily, smály se a se závistí ji pozorovaly, protože Lily vypadala jako šťastně vdaná žena – v lepší společnosti to byla rarita.

Lady Mountbainová se stočila v rohu čalouněného lehátka. Její široká šarlatová ústa se zamyšleně usmála. „Dost řečí o manželech,“ prohlásila svým sladkým hlasem. „Raději bych si povídala o těch neženatých – jejich činnosti jsou mnohem zajímavější. Například Derek Craven. V něm tedy zcela určitě je něco animálního. Nedokážu od něho odtrhnout oči, kdykoliv je poblíž. Ze by to bylo těmi černými vlasy… nebo jizvou…“

„Ano, tou jizvou,“ dodala zasněně Adéla Bartlettová. „Vypadá s ní ještě víc jako divoch.“

„Nestydatě nemravný,“ dodal někdo s chutí.

Adéla energicky přikývla. „Jsem moc ráda, že jsi ho pozvala na víkend, Lily. Je tak vzrušující, když je poblíž nějaký nebezpečný muž. Člověk by si myslel, že by se něco mohlo stát.“

„Nesmysl,“ odpověděla Lily. „Derek je nebezpečný asi jako… kočka u krbu!“

Několik párů pochybovačných očí se podívalo na spící zvíře, tlustého a líného kocoura, který se mnohem raději honil za večeří než za ostatními kočkami. Lily si všimla, že jí moc nevěří, a pohotově změnila námět hovoru. „Už žádné řeči o mužích – jsou to otravné kreatury a hotovo. Máme něco mnohem zajímavějšího!“

„Například co?“ Adéla se divila, že by mohlo být něco důležitějšího než muži.

„Říkala jsem vám, že dnes máme mezi námi spisovatelku?“ zeptala se vesele Lily. „Musíte si promluvit se Sárou – líbil se vám román Mathilda, že?“

Aby na sebe neupozorňovala, sedla si Sára na židli do rohu místnosti. A najednou na sobě cítila pohledy všech přítomných žen. Začaly se vyptávat jedna přes druhou.

„Vy jste napsala Mathíldu?“

„Má drahá, musíte nám o ní všechno vyprávět! Jak jste se s ní setkala?“

„Jak se teď má?“

Sára se usmála a pokoušela se něco odpovědět, ale brzy zjistila, je úplně jedno, co říká, protože ony si své otázky zodpovídaly samy a mluvily a mluvily. Sára se lítostivě podívala na Lily, která se jen ušklíbla a bezmocně pokrčila rameny. Dala tím najevo, že celá ta skupina je prostě nenapravitelná.

Dvě hodiny před ohlášenou večeří se ženy začaly rozcházet, aby se převlékly a připravily na dlouhý večer. Sára se rozhlédla po místnosti a všimla si nového hosta, ženy s blond vlasy, které ještě nebyla představena. I když se s ní ostatní letmo pozdravily, žádná z nich zřejmě neměla chuť se k ní hlásit jako k přítelkyni. Sára se otočila na židli, aby se na ni podívala.

Žena byla štíhlá a nápadně krásná. Měla jemně utvářený obličej a tenký nos. Oči, ve kterých se daly rozeznat tóny modré, šedé a zelené

barvy, byly posazeny hluboko pod hustým, krásně tvarovaným obočím. Blondaté vlasy měla vyčesané nahoru, odkud jí jako zlatá kaskáda padaly dolů. Kdyby měla ve výrazu něco teplého, byla by neuvěřitelně krásná. Ale oči měla podivně prázdné a tvrdé, jako kusy kamene. Sára se pod jejím upřeným zrakem necítila dobře.

„Kdo jste?“ zeptala se hedvábným hlasem.

„Sára Fieldingová, madam.“

„Sára,“ opakovala žena a zamyšleně ji pozorovala. „Sára.“

Sára rozpačitě odložila šálek s čajem a začala si ze sukně vytřepávat neexistující drobky. Všimla si, že ostatní už jsou pryč, a přemýšlela, jak by se taky mohla vzdálit, aniž by to vypadalo hrubě.

„Odkud jste?“ žena tiše pokračovala.

„Z Greenwood Corners, madam. Je to malá vesnice, nedaleko odtud.“

„Jak jste sladká. Greenwood Corners. Samozřejmě. S pletí krev a mléko musíte být z vesnice. A s tím svým nevinným vzezřením… Myslím, že vás vezmu pod svou ochranu. Vidím, že nejste vdaná. Řekněte mi, Sáro, už ve vás nějaký muž našel zalíbení?“

Sára mlčela, protože nevěděla, jak má jejímu zájmu rozumět.

„Ach, vy určitě získáte hodně srdcí,“ řekla lady Ashbyová. „I ta nejtvrdší. Nikdo nedokáže odolat tak hezké, nevinné tváři, jako máte vy. Vy byste i starého muže přiměla věřit, že je zase mladý. Bože, kvůli vám by se možná i lump zřekl dábla!“

„Joyce,“ zazněl chladný hlas. Obě pohlédly na Lily, která se tvářila neobvykle povýšeně. Sára vstala a v duchu jí děkovala za záchranu.

„Má přítelkyně si všech těch lichotivých postřehů určitě váží,“ Lily chladně pokračovala, „ale je poněkud stydlivá. Nepotěšilo by mě, kdyby se kvůli tobě mí hosté cítili nepříjemně.“

„Jaká dokonalá hostitelka se z tebe stala, Lily,“ zapředla Joyce a zírala na ni s otevřenou nechutí. „Ani by člověka nenapadlo, že jsi kdysi vedla takový barvitý život. Tak dobře to skrýváš. Ale nedokážeš tak zcela skrýt připomínku minulosti, že ne?“

„Co tím míníš?“ Lily přimhouřila oči.

„Mám na mysli tvou rozkošnou dceru Nicol, která je neustálou připomínkou tvého vztahu s Derekem Cravenem.“ Joyce se obrátila k Sáře a uhlazeně dodala, „Bože, vypadáte překvapeně, drahoušku. Myslela jsem si, že každý ví, že Nicol je nemanželské dítě Dereka Cravena.“

Sára vycítila, že Lily má co dělat, aby nevybuchla vzteky. Chvíli to vypadalo, že svou bitvu prohraje. Sára se dotkla její ruky, aby jí tiše dodala odvahu, zatímco Joyce Ashbyová se posměšně ušklíbla. Lily se nakonec ovládla a stiskla rty, až byly bílé. Podívala se na Sáru.

„Půjdeme nahoru?“ zeptala se a hlas se jí lehce zachvěl.

Sára rychle přikývla a tak od Joyce odešly. Ta stála na místě a chladně se usmívala.

Dorazily na druhé odpočívadlo velkého schodiště a až pak byla Lily schopná mluvit. „Nicol je nemanželské dítě, ale Derek není jejím otcem.“

Sára si oddechla. „Lily, není nutné mi vysvětlovat…“

„Sáro, byla bych moc ráda, kdybychom mohly být přítelkyně a tykat si. Souhlasíš?“

„Moc ráda.“

„J-já jsem udělala chybu, před lety, ještě než jsem se vdala. Alex by mou dceru nemohl víc milovat, ani kdyby byla jeho vlastní. Je mi jedno, co kdo říká o mně, ale Nicol je úžasné, nevinné dítě. Nemůžu snést pomyšlení na to, že by měla trpět za mé hříchy. Díky bohu, jenom málo lidí by mohlo hodit kamenem. Lady Mountbainová má tolik dětí od různých otců, že jim říkají Mountbainová směs. A Joyce Ashbyová má tolik exmilenců, že by z toho utvořila celý regiment. Zatracená ženská! Neměla jsem v úmyslu ti to říct, ale to Joyce tehdy zařídila i to přepadení.“

Sára překvapeně zadržela dech a byla vzteklá nejen na Joyce, ale i na Dereka. Jak jen mohl mít poměr s takovou ženskou? No, on a lady Ashbyová byli stejní! A takové by to pořád bylo, našeptával jí tichý hlas… vždycky by se setkávala s důkazy jeho hříchů… vždycky by ho musela omlouvat. Nebylo to poprvé, kdy se Sára ptala sebe samé, co tam vlastně dělá. Nešťastně přemýšlela, jak řekne Lily, že chce z Raiford Parku odjet.

„… drž se od Joyce Ashbyové dál,“ varovala ji právě Lily. „Jestli tuší, že k tobě Derek něco cítí, mohla by způsobit opravdu velké potíže.“ Zamumlala si něco pro sebe a vyběhla po schodech tak rychle, že Sára měla co dělat, aby jí stačila. „Pojd se mnou chci ti něco ukázat.“ Šli do třetího poschodí a dorazili do světlých pokojů s vysokými koberci na podlaze. Jak Lily vysvětlila, byla tam učebna, dětský pokoj a ložnice pro chůvu a její dvě pomocnice. Z dětského pokoje se ozývalo veselé žvatlání a smích. Sára stála ve dveřích a pozorovala dvě nádherné černovlasé děti, dívku asi osmi až devítiletou a

chlapce, který vypadal na tři. Seděli na koberci, obklopeni hromadou kostek, her a knih.

„Tohle jsou mí dva drahouškové,“ řekla pyšně Lily. Uslyšeli její hlas, vzhlédli a dychtivě k ní utíkali. „Mami!“

Lily své děti objala a otočila je obličeji k Sáře. „Nicol, Jamie, tohle je slečna Fieldingová. Je to moje moc milá přítelkyně a píše knihy.“

Nicol udělala hezké pukrle a se zájmem ji pozorovala. „Já moc ráda čtu.“

„Já taky!“ přidal se Jamie a schovával se své sestře za sukně.

„Jamie ještě neumí číst,“ vysvětlila důstojně Nicol.

„Ano, umím!“ začínal se zlobit Jamie. „Ukážu vám to!“

„Děti,“ zakročila Lily a předešla tak synovu snahu přinést knihu,

„venku je nádherně. Pojďte si se mnou hrát ve sněhu.“ Chůvě se to moc nelíbilo. „Nachladí se, milady.“

„Ach, já je nezdržím moc dlouho,“ vesele řekla Lily.

„Nebudete mít čas připravit se na ples…“

„Převlékání mi nikdy netrvá dlouho.“ Lily se na své děti zazubila. „A kromě toho, hrát si venku je mnohem zábavnější než nějaký starý nudný ples.“

Chůva povýšeně ohrnula nos a šla dětem pro kabáty.

„Smím si vzít s sebou panenku, mami?“ ptala se Nicol.

„Jistě, drahoušku.“

Sára se musela usmát, když viděla, jak Nicol otevřela pomalovanou skříňku na hračky a prohrabávala se svou sbírkou panenek. Dívenka vypadala jako dokonalá mladá dáma. Lily se k Sáře spiklenecky naklonila. „Chtěla bych, aby byla živější a víc divočila, ale ona nemá zájem. Ona je opravdu malý andílek. Úplně jiná než já.“ Tiše se zasmála. „Počkej, až ty budeš mít děti, Sáro – pravděpodobně to budou dokonalí uličníci!“

„To si neumím představit,“ řekla Sára a pokoušela se představit si samu sebe jako matku. Toužebně se usmála. „Nevím, jestli je budu mít. Některým ženám to není souzeno.“

„Tobě ano,“ odpověděla pevně Lily.

„Jak to můžeš vědět?“

„S tvou trpělivostí a laskavostí, a vší tou láskou, které máš na rozdávání… Bože, budeš nejlepší matkou na světě!“

Sára se ironicky zasmála. „Tak, tohle je dohodnuto a teď už zbývá jen maličkost. Najít pro ně otce.“

„Na tomto plese bude plno vhodných svobodných mužů. K večeři jsem tě posadila mezi dva z těch nejslibnějších. Přivezla sis ty modré šaty? Výborně. Doufám, že si vybereš, koho budeš chtít.“

„Nepřijela jsem lovit manžela…“ začala Sára nervózně.

„Já vím, že ne. To ale neznamená, že budeš ignorovat každou slušnou šanci, ne?“

„Asi ne,“ zamumlala Sára a rozhodla se, že neodjede. Teď, když už je tady, jí snad tolik neublíží, když zůstane.

Hosté, oblečení do svých nádherných večerních šatů, se shromáždili v obývacím pokoji, odkud vycházeli ve dvojicích do jídelny, obrovské, patnáct metrů vysoké místnosti. Dvojice byly seřazeny podle postavení, důležitosti a věku. Dámy se lehce zavěsily do pánů a všichni šli pomalým krokem ke dvěma dlouhým stolům, na kterých se skvělo stříbro, jemný porcelán a nespočet křišťálových sklenic.

Sára seděla mezi dvěma okouzlujícími muži a najednou zjistila, že se vlastně výborně baví. Konverzace byla fascinující. U tabule seděli básníci a citovali ze svých nejnovějších prací a taky velvyslanci, kteří vyprávěli zábavné příběhy ze svých cest. Každou chvíli někdo připíjel hostiteli a hostitelce, kvalitě jídla, na zdraví králi a na všechno, co je napadlo. Mezi hosty se tiše pohybovali služebníci a v bílých rukavicích přinášeli talíře s kořeněnými pastičkami, jemné nákypy, a mezi jednotlivými chody i křišťálové mísy se sladkostmi. Poté, co sklidili velké stříbrné mísy s želví polévkou a talíře s lososem, přišly na řadu velké podnosy s pečení, drůbeží a zvěřinou. Jídla doplňovalo vychlazené šampaňské, sladké pečivo a rozmanité ovoce.

Po večeři se pánové pohodlně posadili a vychutnávali vynikající bílé rýnské víno, sherry a portské, kterého měl lord Raiford slušnou zásobu, kouřili doutníky a mluvili o typicky mužských zájmech, jako je politika. Mezitím se dámy odebraly do jiných pokojů, kde popíjely čaj a vyměňovaly si další klepy. Za hodinu či dvě, až se večeře usadí, se všichni zase sejdou v plesovém sále k tanci.

Derek seděl Alexovi po levici, vychutnával své portské a zdánlivě líně poslouchal, o čem se všichni baví. Neměl ve zvyku se aktivně zúčastňovat hádek po večeři, bez ohledu na to, jak zábavné byly. A žádný z těch mužů neudělal tu chybu, aby ho do hovoru zapojil. Do

velkého řečníka měl daleko, protože nesnášel proslovy. Ale několika vhodně zvolenými slovy se dokázal dostat přímo k jádru věci. „A kromě toho,“ jeden z mužů právě šeptal svému sousedovi, „nikdy bych nebyl takový blázen, abych se dohadoval s mužem, který zná výši mého konta.“

„Jak to ví?“

„On ví, kolik každý má. Až do posledního penny.“

Jak pánové nahlédli do svých sklenic hlouběji, stočil se hovor na návrh zákona, který nedávno v parlamentu odmítli. Byl by zrušil práci malých chlapců, kteří pomáhali kominíkům při práci. Tito malí hoši byli totiž spouštěni do komínů, což pro ně bylo značně nebezpečné. Ale lord Lauderson, tlustý, nudný hrabě, který měl ve zvyku obracet v žert a zábavu téměř všechno, vedl ve Sněmovně lordů vtipnou řeč, po které byl zákon zamítnut. U stolu opakovali několik jeho bonmotů a muži se jim znovu vesele smáli. Lord Lauderson se tak nadýmal pýchou, až mu tváře zrůžověly.

„Povídám, ten den jsem byl ve vrcholné formě,“ zachechtal se. „Rád vás pobavím, kamarádi… vždycky moc rád.“

Derek pomalu postavil sklenici, aby ji nerozmačkal v ruce. Podpořil ten zákon tolika penězi a zákulisními machinacemi, jak jen bylo možné. S tím vším a s podporou Alexe Raiforda bylo téměř jisté, že zákon projde – až do Laudersonova nejapného projevu. Najednou jeho chvástání nemohl snést.

„Slyšel jsem, že jste byl docela zábavný, pane,“ řekl Derek tichým hlasem a přerušil tak hlučné vtipy, které si páni vyměňovali. „Ale pochybuji, že ti malí kominičtí pomocníci by vaše žerty ocenili tak, jak to udělal parlament.“ Všichni okamžitě ztichli a otočili se k jeho bezvýrazné tváři. Derek Craven vždycky vypadal, že mu na ničem nezáleží… ale zdálo se, že tohle téma pro něho bylo víc než důležité. Mnozí z nich slyšeli řeči o tom, že sám Craven býval jedním z těchto chlapců, a úsměvy se jim z tváří vytratily.

„Je jasné, že s těmi chlapci cítíte,“ poznamenal Lauderson. „Já sám ty malé ubožáky lituji, ale je to nezbytné zlo.“

„Tu práci by snadno udělaly štětky s dlouhou rukojetí,“ lhostejně pokračoval Derek.

„Ale ne tak účinně, jak to dělají ti malí kluci. A když nebudou komíny důkladně vyčištěny, naše cenné domy by mohly vyhořet – chtěl byste, abychom riskovali své životy i majetek kvůli několika žebráckým spratkům?“

Derek zíral na naleštěný mahagonový stůl. „Vaší zábavnou řečí, milý pane, jste pro příští roky odsoudil stovky nevinných malých chlapců k smrti. K něčemu ještě horšímu než je smrt.“

„Jsou to synové obyčejných dělníků, pane Cravene, nejsou to šlechtické děti. Nikdy ničeho nedosáhnou. Proč by se neměli využít?“

„Cravene,“ zamumlal Alex Raiford, protože vycítil, že se schyluje ke skandálu.

Ale Derek zvedl oči a chladně, až skoro mile Jeho lordstvo pozoroval.

„Skoro mám chuť dát vám ochutnat vaší vlastní medicíny, lorde Laudersone.“

„Co má tohle znamenat?“ ptal se Lauderson a spokojeně se zasmál sám pro sebe, když viděl Derekův výraz.

„To znamená, že až příště svou vtipnou řečí zamítnete zákon, na kterém mi bude záležet, nacpu vám do chřtánu saze a maltu a vaši tlustou prdel vrazím do komína. A když tam uvíznete, zapálím pod vámi slámu, nebo vás budu špendlíky píchat do nohou, abyste se pohnul. A když si budete stěžovat, že jste se od horkého kouře popálil nebo přidusil, nařežu vám koženými důtkami. Tímto prochází takový malý kluk každý den své žalostné existence, můj pane. A ten zákon by právě tomuto zabránil.“ Zmrazil ho pohledem, vstal a odešel z místnosti.

Lauderson během jeho opovržlivé řeči zrudl do fialová. „Proč si Derek Craven myslí, že jeho názor stojí za víc než zlámaný pětník?“ Jeho hlas se ve ztichlé místnosti rozléhal. „Muž bez původu, bez vzdělání a určitě bez slušného chování. Možná je nejbohatším parchantem v Anglii, ale to neznamená, že má právo mluvit takovým způsobem se mnou.“ A se vzrůstajícím pohoršením se podíval na Alexe. „Patří mi omluva, pane! A protože vy jste zodpovědný za jeho pozvání, přijmu vaši omluvu místo té jeho.“

Všichni ztuhli a bylo by slyšet i špendlík na zem spadlý. Alexův obličej byl jako vytesaný z mramoru, když vrátil Laudersonovi pohled. „Omluvte mě, pánové,“ nakonec řekl. „Najednou tady něco hodně zapáchá.“ A odešel od stolu tak znechuceně, že Laudersonovi mohly vypadnout oči z důlků.

Alex nemohl Dereka najít až do začátku plesu. Vešel do plesového sálu a kontroloval orchestr, který za obrovskou hradbou z růží skoro nebylo vidět. Řada francouzských křišťálových lustrů, z nichž každý vážil skoro tisíc liber, házela třpytivé světlo na naleštěnou podlahu a

obrovské mramorové sloupy. Lily dohlížela na ples se svým obvyklým vřelým šarmem, takže se všichni cítili příjemně.

Alex si všiml Dereka, jak si od sluhy bere sklenici, a šel za ním.

„Cravene, k té scéně v jídelně…“

„Nenávidím tu snobskou vyšší třídu,“ zamumlal Derek a důkladně se napil.

„Vždyť víš, že všichni nejsme jako Lauderson.“

„Máš pravdu. Někteří jsou horší.“

Alex sledoval Derekův pohled a všiml si, že se Laudersonova tlustá postava připojila ke skupině šlechticů, kteří lichotili lordu Ashbyovi. Nadutý, popudlivý gentleman ze staré školy obvykle řečnil. Věřil, že každé jeho slovo je jako perla, která mu padá z úst. Kvůli jeho postavení a bohatství by se mu ti podlézaví blázni nikdy neodvážili odporovat. „Už za tebou byla Joyce?“ zeptal se Alex.

Derek zavrtěl hlavou. „Nepřijde.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„Protože jsem ji posledně skoro uškrtil.“

Alex vypadal vyděšeně, ale pak se pochmurně usmál. „Neměl bych ti to za zlé.“

Derek nepřestával zírat na lorda Ashbyho. „Joyce bylo patnáct, když ji provdali za toho starého parchanta. Podívej se na něho, jak je obklopený těmi urozenými patolízaly. Chápu, proč je Joyce taková, jaká je. Z každé mladé dívky, která by se za něho vdala, by byl bud vystrašený králík, nebo příšera.“

„Zní to, jako bys s ní sympatizoval.“

„Ne. Ale chápu ji. Život dělá z lidí to, čím jsou.“ Derek se zamračil a ukázal do rohu. „Kdyby se někdo z těch jemných baronů a vikomtů narodil v kolonii, nestalo by se z nich nic lepšího než ze mne. Šlechtická krev nic neznamená.“

Alex si všiml rostoucího davu mužů kolem Sáry Fieldingové. Její drobné, ale svůdně oblé tělo bylo oblečené do modrého sametu, o několik odstínů tmavšího než její oči. Vlasy měla vyčesány do kaštanové hřívy. Dnes večer byla neobvykle krásná a vyzařovala plachý šarm, kterému žádný muž neodolal. Alex se znovu zadíval na Derekovu bezvýraznou tvář. „Jestli je to pravda,“ ptal se pomalu,

„proč potom dovolíš, aby jeden z nich měl slečnu Fieldingovou?“ Derek jeho otázku ignoroval, ale Alex naléhal. „Proč by k ní měl někdo z nich být laskavější než ty? A postarat se o ni líp? Copak by si jí některý z těch mladých floutků cenil víc než ty?“

Zelené oči se chladně zatřpytily. „Ze všech lidí právě ty víš nejlíp, kdo jsem.“

„Vím, kým jsi byl,“ odpověděl Alex. „Ještě před pěti lety bych souhlasil s tím, že si nezasloužíš někoho, jako je ona. Ale ty ses změnil, Cravene. Hodně ses změnil. A jestli ona v tobě najde něco, co ji stojí za lásku… proboha, nehádej se s osudem, který ti takový dar uchystal.“

„Oh, jak jednoduché,“ zavrčel Derek. „Nezáleží na tom, že jsem se narodil jako nemanželský. Ona si nezaslouží nikoho lepšího než muže s falešným jménem, hezkými šaty a předstíraným přízvukem. Není důležité, že nemám rodinu ani víru. Nevěřím v Boha, čest ani v nesobecké jednání. Nemůžu být pro ni dost nevinný, nikdy jsem takový nebyl. Ale proč by jí na tom vůbec mělo záležet?“ Ušklíbl se.

„Náš sňatek by nebyl dar osudu, Raiforde, ale zatraceně pitomý žert.“

Alex se nehádal. „Očividně to víš líp. Omluv mě, ale musím najít svou ženu, která možná právě teď odráží hordu svých vlastních obdivovatelů. Na rozdíl od tebe je moje žárlivost široká jako Temže.“

„Spíš jako Atlantik,“ zamumlal Derek a díval se za svým přítelem.

Znovu obrátil svou pozornost k Sáře a hejskům, kteří ji obklopovali. To, co cítil, nebyla jen obyčejná žárlivost. Opovrhoval těmi muži, kteří toužili po její přízni. Chtělo se mu na ně vrčet a cenit zuby, vytrhnout ji z jejich neklidných rukou a chtivých očí. Ale co by s ní dělal? Udělat z ní svou milenku bylo stejně nemyslitelné jako se s ní oženit. V obou případech by ji zničil. Zbývá mu jenom držet se od ní dál, ale to bylo stejně jednoduché řešení, jako přestat dýchat. Tělesná přitažlivost byla silná, ale daleko silnější byl alarmující pocit, který měl, kdykoliv se jí octl nablízku… pocit, který se nebezpečně blížil štěstí. Nikdo na světě si ho nezasloužil míň.

Nikde ho nebylo vidět, ale Sára přesto cítila, že Derek Craven ji pozoruje. Všimla si, že předtím se pohyboval mezi hosty a vyměňoval si s nimi zdvořilosti. Taky jí neuniklo, že k němu ženy vysílaly všechny možné signály. Flirtovaly s ním očima, koketně ho svými vějíři poklepávaly po ramenou a v jednom případě se ho dokonce kdosi dotkl na paži chabě zakrytým poprsím. Zeny fascinovala jakási směs elegance a zemitosti, která v něm byla. Byl jako oheň, který hoří pod ledovým povrchem, a každá žena doufala, že právě ona by mohla zlomit jeho chlad.

„Slečno Fieldingová,“ přerušil její myšlenky vikomt Tavisham. Stál příliš blízko a zíral na ni svýma oduševnělýma hnědýma očima.

„Poctila byste mě dalším valčíkem?“

Sára se na něho rozpačitě usmála a hledala vhodnou výmluvu. S Tavishamem už tančila dvakrát. Potřetí se to už nehodilo. Všichni by si toho všimli a to by mohlo vést k nevhodným dohadům. Ne že by se jí impulzivní mladý hejsek nelíbil, ale nechtěla zbytečně povzbuzovat jeho pozornost. „Obávám se, že mě ten tanec poněkud unavil,“ omluvně se usmála. Vlastně to byla pravda. Po několika valčících a divokých čtverylkách ji bolely nohy.

„Pak si najdeme nějaký klidný koutek, posadíme se a budeme si povídat.“ A dvorně jí nabídl rámě. Neexistoval způsob, jak by se ho mohla zbavit. Povzdechla si a doprovodila ho do dlouhé galerie s množstvím francouzských dveří a posadila se na vyleštěnou dřevěnou lavičku. „Nedala byste si trochu punče?“ nabídl jí Tavisham a ona přikývla. „Nechodte nikam,“ zapřísahal ji. „Raději ani nemrkejte. Hned se vrátím. Kdyby za vámi přišel nějaký muž, řekněte mu, že jste zadaná.“

Sára mu škádlivě zasalutovala a předstírala, že na místě přimrzla, a on se na ni jen zazubil. Po galerii se procházely dvojice a obdivovaly výhled na terasu a na fontánu v zasněžené zahradě. Pohrávala si s jemnou korálkovou výšivkou své toalety a myslela na ten večer, kdy ji poprvé měla na sobě. Měkce se usmála.

Měl její brýle hned u srdce. Muž by nic takového neudělal, pokud… Najednou z toho pomyšlení znervózněla. Vstala a ignorovala svá protestující chodidla. Zamrzlými okny viděla zahradu, živý plot jemně potažený ledem a chladné a tiché stíny. Na zmrzlou fontánu a chodníky zářilo bleděmodré měsíční světlo. Po přecpaném plesovém sále plném hudby jí tichá zahrada připadala jako vítané útočiště. Poslechla náhlé nutkání, vyklouzla francouzskými dveřmi ven, zachvěla se, když jí zimní vánek pohladil nahá ramena, a zase za sebou zavřela.

Zahrada byla jako sněhový palác. Opatrně šla po štěrkovém chodníku a svěžím vzduchem si plnila plíce. Zamyšleně se procházela, dokud za sebou neuslyšela nějaký zvuk. Mohl to být další závan větru… Nebo její jméno, zašeptané tichým hlasem. Sára se otočila, lem sukně, poprášený sněhem, zavířil a zase se jí usadil kolem nohou. Opravdu ji pozoroval, napadlo ji a na tváři se jí objevil vítězný úsměv, když se podívala na muže stojícího opodál.

„Nějak jsem si myslela, že bys mě mohl sledovat,“ bez dechu řekla.

„Přinejmenším jsem v to doufala.“

Pod Derekovou strohou tváří řádila změť potlačovaných citů. Celý se chvěl chladem, horkem a touhou. Bože, nesnese, aby se na něho takhle dívala. Měl pocit, že mu vidí až na dno jeho duše. Blížila se k němu. Bez přemýšlení k ní třemi dlouhými kroky přistoupil a popadl ji do náručí. Zvedl ji ze země a její veselý smích ho zalechtal do ucha. Jeho ústa se hladově pohybovala po celém jejím obličeji a sázela polibky na líce, bradu a čelo. Chytila mu tvář do dlaní, aby ho uklidnila. V očích se jí odráželo měsíční světlo, když k němu vzhlédla. „Chci být s tebou,“ zašeptala. „Ať se stane, co chce.“

Nikdy nikdo mu takovou věc neřekl. Derek se i přes silné bušení srdce pokoušel přemýšlet, ale ona k němu přiblížila své rty a všechen rozum byl pryč.

Lily Raifordová se kradla zahradou a zimou jí cvakaly zuby. Opodál zahlédla Dereka a Sáru ve vášnivém objetí a zeširoka se zazubila. Měla co dělat, aby nezačala tančit oslavný tanec. Třela si paže, aby se zahřála, a přemýšlela nad dalšími dohazovačskými plány.

„Lily.“

Tichý šepot ji trochu vystrašil chvíli předtím, než ji objaly manželovy paže. „Co sakra děláš venku?“ zamumlal Alex a přitáhl ji ke svému vysokému tělu.

„Ty jsi mě sledoval!“ obvinila ho potichu Lily.

„Ano, a ty jsi zase sledovala Dereka a slečnu Fieldingovou.“

„Musela jsem, drahoušku,“ vysvětlovala s nevinným obličejem. „Já jim pomáhám.“

„Ale,“ sarkasticky pronesl. „Spíš to vypadalo, že je špehuješ.“ Ignoroval její protesty a tahal ji pryč ze scény. „Myslím, že už jsi jim pomohla dost, má drahá.“

„Otravo,“ obvinila ho Lily a snažila se z jeho pevného sevření vytrhnout. „Jen jsem se chtěla ještě chviličku dívat…“

„Zmiz. Nech toho chudáka na pokoji.“

Lily se rozhodla provést svou a zapřela se nohama o kamenný obrubník. „Ještě ne… Alexi… uf!“ Mírně zatáhl, vyvedl ji tím z rovnováhy, až na něho spadla.

„Dej si pozor,“ jemně jí poradil, jako by to klopýtnutí byla její chyba.

Tmavé oči se střetly s jeho jiskrnýma šedýma. „Ty nemotorný, namyšlený tyrane,“ obvinila ho a začala se chichotat, když mu dopadla na hrud. Alex se zazubil a začal ji vášnivě líbat. Přestal teprve tehdy, až nemohla popadnout dech. „Derek teď tvou pomoc nepotřebuje.“ Rukama jí troufale bloudil po večerní toaletě z tylu a saténu. „Ale já mám problém, který by se měl okamžitě vyřešit.“

„Opravdu? A jaký, můj pane?“

Přesunul jí rty na krk. „Budu ti to muset ukázat někde v soukromí.“

„Teď?“ ptala se pohoršené. „Přece teď nemůžeš, Alexi…“

„Teď,“ ujistil ji, popadl ji za ruku a vedl zpět do domu.

Lily si s ním propletla prsty a srdce jí nedočkavě bušilo. Bez ohledu na jeho tvrdohlavost a domýšlivost ho považovala za nejlepšího manžela na světě a právě mu to chtěla říct, když skoro vrazili do osamělé ženy, která před nimi přeběhla chodník.

Byla to Joyce Ashbyová a pozorovala je jako rozzuřená kočka. Tvář jí sálala vzteky, takže Lily se domnívala, že taky Dereka sledovala a viděla ho, jak líbá Sáru Fieldingovou. „Lady Ashbyová,“ řekla sladce Lily. „Není trochu zima na procházku?“

„Je to úleva od toho kýče uvnitř,“ odpověděla Joyce.

Lily, jejíž vkus všichni chválili a považovali ho za ztělesnění elegance, se urazila, když svůj domov slyšela nazvat kýčem. „Poslouchej, ty…“ začala a trhla sebou, když jí Alex bolestivě stiskl ruku.

„Zatáhněte své drápy, dámy.“ Alex velitelsky zabodl svůj zrak do Joyce. „Má žena a já vás s potěšením doprovodíme do plesového sálu, lady Ashbyová.“

„Nepřeji si…“ namítala Joyce, ovšem Alex jí podal svou paži, pevnou jako skála.

„Trvám na tom,“ řekl a ignoroval pohled své ženy. Bylo jasné, že kdyby to bylo na nich, ty dvě by se raději vkradly do zahrady a špehovaly objímající se dvojici. V té chvíli bylo Alexovi Dereka Cravena, který očividně vězel až po krk v potížích, skoro líto. Na druhé straně, způsobil si je sám. A se sarkastickým úsměvem si vzpomněl na citát, který kdysi četl… „Ty nemožné ženské! Jak to jen dělají, že se nám tak dostávají pod kůži!“

Derek a Sára byli tak pohlceni sami sebou, že si ničeho nevšimli. Tiskli se k sobě a hladově se líbali. Derek se rozkročil, aby si ji mohl přitisknout blíž, a rty bloudil po její odhalené šíji. „Ach…“ Z hrdla jí uniklo zasténání, když ucítila jeho horký jazyk. Derek ohnul kolena,

vytáhl ji nahoru a zhluboka vdechoval její vůni v místě, kde se jí ňadra tiskla k sobě.

Najednou zvedl hlavu a zabořil jí rty do hustých, kučeravých vlasů.

„Ne,“ řekl tlumeným hlasem. Stál klidně a jenom dech prozrazoval jeho city. Skoro to vypadalo, že čeká, až ho přesvědčí o něčem, čemu chtěl zoufale uvěřit.

Sára byla příliš čestná na to, aby skrývala své city. I když to mohlo vyústit v pohromu, nemohla dělat nic jiného, jen nabídnout své srdce přímo na dlani. „Potřebuji tě,“ řekla a pročesávala mu černé vlasy.

„Vždyť mě ani neznáš.“

Otočila se k němu a políbila ho na tenkou, zhojenou jizvu. „Vím, že ti na mně záleží.“

Derek se od ní neodtáhl, ale divokým hlasem řekl: „Asi ne dost, jinak bych tady s tebou nebyl. Zatraceně bych si přál, abych měl tu slušnost od tebe odejít.“

„Už jsem byla sama příliš dlouho,“ vášnivě odpověděla. „Mě nikdo nechce, ani Perry, ani žádný jiný muž ve vesnici nebo v plesovém sále. Nikdo jenom ty.“

„Kdyby ses kolem sebe rozhlédla, našla bys jich víc než jen Perryho Kingswooda a mě. Tisíce obyčejných, řádných mužů by vděčností padlo na kolena za ženu, jako jsi ty.“

„Nechci žádného řádného muže. Chci tebe.“

Bezděčně se usmál. „Sladký andílku,“ zašeptal. „Můžeš mít mnohem lepšího, než jsem já.“

„S tím nesouhlasím.“ Ignorovala jeho pokus se odtáhnout; přitulila se mu pod bradu.

Derek ji neochotně přitiskl ke svému teplému tělu. „Nachladíš se. Odvedu tě dovnitř.“

„Není mi zima.“ Sára neměla v úmyslu někam jít. Příliš mnoho nocí o této chvíli snila.

Derek se přes její hlavu podíval na světlo, vycházející z plesového

sálu. „Měla bys být uvnitř a tančit s Harrym Marshallem nebo lordem Banksem.“

Zamračila se, když slyšela jména těch dvou holobrádků.,,Mysliš, že to je to, co si zasloužím? Ty bys mě klidně spároval s nějakým hloupým, namyšleným floutkem a prohlašoval, jaké nádk.. né štěstí jsem udělala? Víš, začínám si myslet, že je to pohodlná výmluva, ta tvá poznámka, že jsem pro tebe příliš dobrá. Pravda je možná trochu jiná,

asi mi něco chybí. Musíš si myslet, že bych neuspokojila tvé potřeby, nebo…“

„Ne,“ rychle odpověděl Derek.

„Asi by ses raději stýkal se všemi těmi vdanými ženami,které ti pořád něco šeptají do ucha, dělají na tebe oči a dotýkají se ťe svými vějíři…“

„Sáro…“

„Spisovatelé jsou velmi všímaví a vnímaví lidé a já ti můžu přesně říct, s kterými ženami ses stýkal, jenom podle toho, co jsem viděla…“ Derek její tirádu ukončil svými ústy. Když ztichla, zvedl hlavu. „Na žádné z nich mi nezáleželo,“ řekl chraplavým hlasem „Nebyly mezi námi žádné sliby, žádné závazky. Nic jsem k nim necítil.“ Podíval se stranou a zaklel, protože věděl, jak marné je pokoušet se jí to všechno vysvětlovat. Ale musela to pochopyt aby o něm neměla žádné iluze. Přinutil se pokračovat. „Některé z nich prohlašovaly, že mě milují.

Hned, jak to řekly, bez ohlédnutí jsem odešel.“

„Proč?“

„Pro to v mém životě není místo. Nechci to. K ničemu mi to není.“ Sára zírala na jeho odvrácenou tvář. Cítila, že pod jeho lhostejným výrazem se skrývá citový zmatek. Lhal sám sobě. Potřeboval být

milován víc než kterýkoliv jiný člověk. „Tak co potom chceš?“ tiše se

zeptala.

. Beze slova zavrtěl hlavou. Ale Sára to i tak věděla. Chtěl být v bezpečí. Když bude bohatý a dost silný, nikdo mu neublíží, nebude osamělý ani opuštěný. Nikdy nebude muset nikomu důvěřovat. Hladila ho a jemně si hrála s jeho hustými havraními kučerami.

„Zkus to se mnou,“ naléhala. „Opravdu bys mohl tolik ztratit?“ Drsně se zasmál a uvolnil své objetí. „Víc, než si umíš představit.“ Sára se na něho zoufale pověsila a šeptala mu do ucha. „Poslouchej

mě.“ Musela vynést svou poslední kartu. „Nemůžeš změnit pravdu.

Můžeš dělat, že jsi hluchý a slepý, můžeš ode mě navždycky odejít, ale pravda tady bude pořád a nemůžeš jí uniknout. Já tě miluji.“ Cítila, jak se nechtěně zachvěl. „Miluji tě,“ opakovala. „Nelži žádnému z nás a nepředstírej, že odcházíš pro mé dobro. Jenom nás oba připravíš o štěstí. Budu po tobě toužit dnem i nocí, ale přinejmenším moje svědomí bude čisté. Nic jsem ti nezatajila, ani strach, ani hrdost, ani tvrdohlavost.“ Jeho svaly byly tvrdé jako z mramoru. „Aspoň jednou měj sílu neodcházet,“ šeptala. „Zůstaň se mnou. Dovol, abych tě milovala, Dereku.“

Stál tam jako přimražený a držel ji ve svém náručí… a nemohl sám sobě dovolit vzít všechno, co mu nabízela. Nikdy se necítil tak bezcenný, tak velký podvodník. Možná den, týden, by mohl být tím, čím chtěla. Ale déle ne. Prodal svou čest, své svědomí, své tělo a všechno, co měl, aby unikl svému osudu. A teď, ani se svým obrovským bohatstvím, si nemohl koupit zpět to, co obětoval. Kdyby měl slzy, prolil by je. Místo toho cítil otupující chlad, který se šířil po celém jeho těle a soustředil se v místech, kde by měl mít srdce.

Nebylo těžké od ní odejít. Bylo to děsivě snadné. Sára neartikulovaně vykřikla, když se jí vymanil z objetí. Opustil ji tak, jak opouštěl jiné, bez ohlédnutí.

Sára se nějak dostala zpět do plesového sálu. Byla příliš omráčená na to, aby přemýšlela, co bude dál. Derek tam nebyl. Hluk v sále jí umožnil objevit se tam, aniž by si toho někdo všiml. Nasadila povrchní úsměv a několikrát si s různými muži zatančila. Mluvila takovým hlasem, že i jejím uším zněl divně, ale svou bolest na sobě nedávala znát.

Ale pak se objevila Lily Raifordová. Přestala se usmívat a místo toho se zamračila, když se k ní přiblížila. „Sáro?“ tiše se zeptala. „Co se stalo?“

Sára byla zticha, zatímco ji zachvátila panika. I nepatrný soucit by ji zničil. Bude muset okamžitě z plesu odejít, jinak propukne v pláč.

„Oh, měla jsem se opravdu nádherně,“ rychle řekla. „Jenom mě začala bolet hlava. Je už trochu pozdě – a já na to nejsem zvyklá. Asi bych si měla jít lehnout.“

Lily se jí chtěla dotknout, ale pak stáhla ruku. Sametové oči měla plné soucitu. „Chtěla by sis promluvit?“

Sára zavrtěla hlavou. „Děkuji, ale jsem hrozně unavená.“

Zatímco ty dvě spolu mluvily, z druhé strany pokoje je pozorovala Joyce Ashbyová. Stáhla se do rohu s lordem Williamem Granvillem, jedním z mnoha obdivovatelů, kteří ji už dlouho uháněli. Doufal, že se dostane do její postele, a tak se k ní čas od času vracel, ale ona ho vždycky odmítla. Bez ohledu na to, co se říkalo o jeho mužné síle a pohledné tváři, nikdy jí neměl co nabídnout. Až teď.

Usmála se do jeho přimhouřených modrých očí. „Williame, vidíte tu ženu, co stojí vedle Lily Raifordové?“

Granville se lhostejně rozhlédl a upřel zrak na ty dvě. „Ach, ta rozkošná slečna Fieldingová,“ poznamenal. Prohlédl si Sářinu půvabnou postavu a mlsně se olízl tlustým jazykem. „Hezký malý bonbónek.“ Podíval se zpět na Joyce a pohledem vychutnával její zlatou krásu v nádherné levandulové večerní toaletě. „Ale já dávám přednost zkušeným ženám – takovým, které mohou uspokojit muže s různými choutkami.“

„Jistě.“ Joyceina hezká tvář ztvrdla. „My dva se známe už dlouho, že, Williame? Možná je teď vhodná chvíle naše přátelství prohloubit.“

Vzrušením se skoro zadusil. „Možná ano,“ vydechl a přistoupil k ní blíž.

Jemně se dotkla vějířem jeho hrudi, aby ho udržela v patřičných mezích. „Ale nejdříve bych od vás chtěla jednu laskavost.“

„Laskavost,“ ostražitě opakoval.

„Ujišťuji vás, že to pro vás bude docela příjemné.“ Joyce se zákeřně usmála. „Až ten hezký malý bonbónek, jak jste ji nazval, odejde do postele, chci, abyste šel za ní do pokoje a…“ Joyce si stoupla na špičky a šeptala mu do ucha svůj plán, zatímco on stále víc rudl.

„Považujte ji za předkrm, který povzbudí vaši chuť,“ dořekla Joyce,

„než si později vychutnáte hlavní chod. Nejdřív slečna Fieldingová… pak já.“

Granville zavrtěl hlavou, jak ho její návrh na chvíli znechutil. „Ale říká se,“ protestoval, „říkají, že je do ní zamilovaný Derek Craven.“

„Ona mu to nepoví. Nikomu to neprozradí. Bude se příliš stydět.“ Granville zvažoval návrh a nakonec s chlípným nadšením přikývl.

„Dobře. Pokud mi řeknete, proč tu laskavost chcete. Má to co dělat s

vaším dřívějším vztahem k Dereku Cravenovi?“

Joyce slabě přikývla. „Hodlám zničit všechno, čeho si cení,“ zamumlala. „Jestli ho přitahuje nevinnost, dohlédnu na to, aby byla zničená. Jestli je nějaká žena takový blázen, aby jí na něm záleželo, zničím ji. Nenechám mu nic… dokud se ke mně nepřiplazí po kolenou.“

Granville na ni fascinovaně zíral. „Jaké neobvyklé stvoření jste. Tygřice. Odpřísáhnete na všechno, co je vám svaté, že dnes v noci budete moje?“

„Mně není svaté nic,“ Joyce se pousmála. „Ale dnes v noci budu vaše, Williame… hned jak skončíte se slečnou Fieldingovou.“

Sára popřála Lily dobrou noc a vyklouzla ze sálu. Nahoru šla sama. Hudba a smích s každým krokem slábly a když dorazila do svého pokoje, neslyšela už nic. Rozhodla se, že na komornou nezazvoní, a ze šatů se vysoukala bez pomoci. Nechala je ležet na podlaze, spolu se svým bílým batistovým spodním prádlem. Na zvednutí šatů už neměla sílu. Hodila na sebe noční košili, posadila se na okraj postele a poprvé od chvíle, kdy od ní v zahradě Derek odešel, si dovolila přemýšlet.

„Nikdy nebyl můj, abych ho mohla ztratit,“ přesvědčovala se nahlas. V duchu si říkala, jestli něco neměla udělat jinak, nebo říct ještě něco navíc. Ne… nemá důvod litovat. Není chyba, že ho miluje, ani to, že mu to řekla. Zkušená žena by své karty vynesla chytřeji, ale Sára hrát neuměla. Nejlepší je, když je člověk otevřený a štědrý… a jestli jí lásku nikdo neoplácí, ji aspoň nikdo nemůže považovat za zbabělce. Klekla si k posteli, sepjala ruce a pevně stiskla oči. „Milý Pane,“ zašeptala. „Na chvíli to snesu… ale prosím, nenech mě trpět navždy.“ Dlouho se nehýbala, zatímco hlavou jí táhly bolestivé myšlenky. Byl mezi nimi slabý náznak lítosti k Dereku Cravenovi. Na malou chvíli se jí zdálo, že ho láká podstoupit to riziko a někoho milovat. Zároveň pochybovala, že mu ještě někdy bude tak blízko.

A co já? unaveně se ptala, když zhasínala lampu a zavrtávala se do podušek. Prostě se tím vším nějak protluču a půjdu dál. A někdy, s pomocí Boží… budu dost silná, abych mohla milovat někoho jiného.

Derek chvíli se sklenicí brandy postával u kulečníku a jenom na půl ucha poslouchal hovor mužů, kteří si sem přišli zakouřit. Cítil se tam ale jako tygr v kleci, a tak se skleničkou v ruce tiše odešel. Jak pomalu kráčel prvním poschodím, zahlédl na velkém schodišti záblesk něčeho bílého. Uvítal důvod, že se nemusí vracet do plesového sálu, a šel tu záhadu prozkoumat. V polovině schodiště viděl Nicol, která tam ve své pomačkané noční košilce a s rozcuchanými vlasy seděla Tiskla se k zábradlí, aby ji nikdo neviděl. Když ho zahlédla, položila si na rty prst, aby byl zticha. Derek pomalu vyšel nahoru a sedl si vedle ní. „Jak to, že nejsi v posteli?“

„Plížím se dolů, abych se podívala na všechny ty krásné toalety,“ šeptala mu Nicol. „Neříkej to mamince.“

„Neřeknu, když se vrátíš do svého pokoje.“

„Až uvidím, jak vypadá ples.“

Přísně zavrtěl hlavou. „Malé holčičky by se neměly toulat po domě v nočních košilích.“

„Proč?“ Nicol se po sobě podívala a zastrčila si nohy pod okraj.

„Zakrývá všechno. Vidíš?“

„Nesluší se to.“ Derek odolal nutkání pochmurně se usmát, když sám sebe slyšel, jak ji poučuje o tom, co se sluší.

„Maminka nemusí být tak zahalená.“

„Ani ty ne, až budeš starší.“

„Ale strejdo Dereku…“ prosila Nicol, a pak si ztěžka povzdechla, když viděla, jak se mračí. „Tak jo, půjdu nahoru. Ale jednou budu mít toaletu ze zlata a stříbra… a budu tancovat celou noc!“

Derek se podíval na její malou tvářičku. Nicoliny rysy byly ještě exotičtější než rysy její matky. Se zářícíma černýma očima a nádherným tmavým obočím bude jednou ohromující krasavice.

„Nebude to tak dlouho trvat,“ řekl. „Jednou bude žebrat o tvou ruku každý muž v Londýně.“

„Och, já se nechci vdávat za nikoho,“ vážně odpověděla. „Všechno, co chci, je vlastní stáj plná koní.“

Derek se pousmál. „Připomenu ti to, až ti bude osmnáct.“

„Možná si vezmu tebe,“ dětsky se zachichotala.

„To je od tebe moc laskavé, drahoušku,“ rozcuchal jí vlasy. „Ale určitě si budeš chtít vzít někoho v tvém věku, a ne nějakého starého sejra.“

Ze spodní části schodiště je přerušil nový hlas. „Má pravdu,“ řekla sladce Joyce Ashbyová. „Mě přinutili vdát se v patnácti za starce – a podívej, co se ze mě stalo.“

Nicolin úsměv zmizel. S přirozenou vnímavostí dětí vycítila, že pod svým nádherným zevnějškem je Joyce zkažená. Ostražitě se přitiskla k Derekovi, když Joyce ladnými, plynulými pohyby vystupovala po schodech nahoru. Před nimi se zastavila a znechuceně si malou holčičku prohlížela. „Běž pryč, děcko. Chci s panem Cravenem mluvit o samotě.“

Nicol se váhavě podívala na Dereka a ten se k ní naklonil a zašeptal jí: „Jdi do postýlky, slečinko.“

Hned jak odešla, zmizelo z Derekovy tváře všechno teplo. Zvedl skleničku a jedním douškem ji dopil. Zůstal sedět a ani se nenamáhal předstírat zdvořilost.

„Proč ta zasmušilá tvář?“ předla Joyce. „Přemýšlíš o té něžné scéně v zahradě se Sárou Fieldingovou?“ Usmála se, když po ní střelil očima.

„Ano, drahoušku, moc dobře vím o tvém zájmu o tu skromnou venkovskou fialku – stejně jako všichni. Pěkně nás to všechny pobavilo. Derek Craven zamilovaný do nesmělé malé nuly. Měl jsi mi říct, že se ti líbí, když si tvé ženské hrají na nevinnost – vyhověla bych ti.“ Zavlnila se, přitiskla se k zábradlí a usmála se na něho.

Derek ji pozoroval a byl v pokušení ji shodit se schodů nebo poslat ke všem čertům… ale něco ho zarazilo. Nelíbil se mu ten potměšilý výraz na její tváři. Něco nebylo v pořádku. Trpělivě čekal, až se svým proslovem bude pokračovat, a neodtrhl od ní své tvrdé zelené oči.

„Jak se cítíš, když tolik miluješ ženu, drahý? Ona přece nemůže uspokojit muže s tak divokými choutkami. Neumím si představit, že by vůbec něco věděla o tom, jak tě má uspokojit.“ Joyce si zamyšleně povzdechla. „Muži jsou přece takoví blázni. Odvážím se říct, že si jen myslíš, že ji miluješ. Musím ti připomínat, že ty nejsi lásky schopný? Nejsi nic, než velké vášnivé zvíře… a já bych tě ani jiného nechtěla.“ Provokativně našpulila své rudé rty. „Nech ty sentimentální nesmysly a romantické hlouposti jiným mužům. Máš lepší věc, než nějaké srdce… jsi kus chlapa. To je všechno, co své venkovské husičce můžeš nabídnout. Pravděpodobně to ani nebude umět ocenit… ačkoliv teď… aspoň bude mít s čím srovnávat.“ A s podlým úsměvem čekala, až mu to dojde.

Srovnávat? Derek pomalu vstal a upřeně na ni zíral. Úzkostí mu prudce začalo bít srdce, když se sípavě zeptal. „Co jsi provedla, Joyce?“

„Ve skutečnosti jsem jí udělala laskavost. Zajistila jsem někoho, kdo ji o mužích poučí. Zatímco mluvíme, skotačí ve svém pokoji s naším mužným lordem Granvillem. Už není tak nevinná.“

Sklenička Derekovi vypadla z ruky a kutálela se po schodech.

„Ježíši,“ zašeptal a rozběhl se po schodech nahoru. Bral tři najednou, zatímco Joyce na něho volala.

„Neobtěžuj se ji zachraňovat, ty můj ubohý kavalíre. Je pozdě.“ Začala se divoce smát. „Teď už je vše dokonáno.“

Sára si nejdřív myslela, že má noční můru. To přece nemohla být skutečnost. Probudila ji obrovská ruka, která jí zakryla ústa. Ve tmě skoro neviděla otylou, zarudlou tvář nějakého cizího muže. Vlezl si za ní do postele a padl na ni celou svou vahou. Hrůzou ztuhla a pokoušela se křičet, ale všechen zvuk ztlumila jeho tlapa. Jeho těžké tělo ji tisklo dolů, bolestivě jí tlačilo na prsa, až se jí nedostávalo vzduchu v plicích.

„Tiše, tiše,“ chrochtal, když jí stahoval dolů košili. „Nádherné stvoření. Večer jsem tě pozoroval… ta nádherná prsa ti ze šatů skoro vypadla. Nebraň se. Jsem nejlepší kohout v Londýně. Uvolni se, bude se ti to líbit. Uvidíš.“

Zoufale se ho pokoušela kousat a drápat, ale jeho těžká stehna, která se jí tlačila mezi nohy, nemohlo zastavit nic. Do nosu ji udeřil odporný zápach jeho těla, jakási směs potu a parfému, a cítila, jak ji po polosvlečeném těle osahává zpocenýma rukama. Zalykala se svými vlastními slzami a pomalu se propadala do tmy.

Najednou byla ruka z jejích úst pryč a těžkou váhu z jejího těla někdo zvedl. Konečně zakřičela, až v žilách stydla krev. Vyskočila z postele a zmateně běžela, aniž věděla kam. Nakonec se skryla v rohu. V pokoji se ozýval děsivý zvuk, jako by tam vrčelo zvíře puštěné ze řetězu. Zamrkala a pokoušela se zjistit, co se děje. Přitiskla si ruku na ústa a zadržela další výkřik.

Po podlaze se váleli dva muži, až narazili do umývadla. Porcelánový džbán a vanička spadly na zem a rozbily se na kousky. Derek vražedně zavrčel a vrazil pěstí Granvillovi do obličeje. Ten zařval bolestí a podařilo se mu ho setřást. Derek se jen lehce přetočil a vyskočil na nohy.

Granville se ztěžka postavil a vystrašeně na něho zíral. „Panebože, chlape, promluvme si, jako civilizovaní lidé!“

V temné místnosti se blýskly Derekovy zuby a rty se mu zkroutily do ďábelského šklebu. „Hned, jak ti utrhnu hlavu a nacpu ti střeva do chřtánu.“

Granville zakňučel strachy, když po něm Derek skočil a praštil s ním o zem. Neúnavně do něho bušil pěstmi, dokud Granville nepadl na zem. Zvedl ruku ke tváři a zjistil, že ji má celou od krve. „Mám zlomený nos!“ křičel hrůzou a pozadu lezl ke dveřím, zatímco ho Derek nemilosrdně mlátil.

Ke Granvillově úlevě se objevil sluha a udiveně a poplašeně zíral do tmavého pokoje. „Prosím,“ vzlykal Granville a držel se sluhy za kotník, „držte ho ode mě! Chce mě zabít!“

„Takové štěstí mít nebudeš,“ přerušil ho Derek, popadl střep z rozbitého porcelánu a blížil se k němu.

Sluha odvážně vstoupil mezi Dereka a jeho předpokládanou oběť.

„Pane Cravene,“ třásl se sluha a zíral na rozzuřeného obra, „musíte počkat, dokud…“

„Jdi mi z cesty.“

Sluha věděl, že ten plačící šlechtíc za jeho zády potřebuje jeho pomoc, a ani se nepohnul. „Ne, pane,“ rozpačitě mu odporoval.

Objevilo se víc sluhů a několik hostů a všichni byli zvědavi, co se děje. Derek se na Granvilla krvežíznivě podíval. „Až tě příště potkám

– a tu nelítostnou mrchu, která tě poslala – zabiju vás oba dva. Vyřiď jí to.“

Granville se ustrašeně stáhl dozadu. „Mám svědky, kteří potvrdí, že jsi mi vyhrožoval…“

Derek práskl dveřmi a zavřel se se Sárou. Pustil střep, otočil se k ní a odhrnul si své husté vlasy z očí. Pevně si svírala kolem těla košili, jako kdyby ta ji mohla ochránit. Měla prázdnou tvář, jako by ho ani nepoznávala. Když si všiml, že se celá chvěje, šel k ní a vzal ji do náručí.

Tiše ji přenesl k posteli a posadil si ji na klín. Pevně se ho držela kolem krku, hlavu mu položila na rameno a Derek ji silně tiskl k hrudi. Oba těžce dýchali, jeden strachy, druhý vzteky. Jak se jeho zlost rozplynula, uvědomil si Derek, že přede dveřmi jsou slyšet různé hlasy. Nikdo se neodvážil vstoupit. Jen pánbůh ví, co si mysleli, že se tady děje. Bylo by lepší, kdyby Sáru předal někomu jinému, kdo by se o ni postaral.

Neuvědomil si, že pláče, dokud se mu mokrými tvářemi neotřela o krk. Vůbec nevzlykala, jenom jí slzy tekly proudem a lámaly mu srdce. Pomalu rozevřel ruce a hladil ji po rozpuštěných vlasech a po zádech. „Ublížil ti?“ přinutil se nakonec zeptat.

Pochopila, jak to myslí. „Ne,“ uplakaným hlasem odpověděla. „Přišel jsi včas. Jak jsi věděl? Jak…“

„Později.“ V té chvíli jí nedokázal vysvětlit, že to bylo kvůli němu. Sára se u něho uvolnila a přestala plakat. Těžko se dalo věřit, že stejný muž, který tak brutálně zmlátil lorda Granvilla, ji drží s takovou něhou. Nikdy v životě se necítila tak bezpečná, jako když ji

kolébal na svém širokém hrudníku a dýchal jí do vlasů. Pohnul hlavou a jemně ji políbil na rty. Sára zavřela oči a cítila, jak ji lehce líbá na víčka a mokré řasy.

Rozhodné zaklepání na dveře ohlásilo Lily Raifordovou. Vklouzla dovnitř a otočila se ke klubku lidí u vchodu. „Odejděte, všichni běžte pryč,“ vyzvala je. „Už je všechno v pořádku. Přála bych si, abyste šli všichni dolů a pokusili se nemluvit o ničem, co se vás netýká.“ Rozhodně zavřela dveře a zírala na dvojici na posteli. „Hergot,“ zamumlala a šla rozsvítit noční lampu.

Sára si uvědomila, jak skandálně celá situace vypadá, a pokoušela se Derekovi slézt z klína. Ten ji uložil do postele, pečlivě ji zakryl a sedl na postel vedle ní.

Lily se dívala ze Sářiny rozrušené tváře k Derekově, na které žádné city vidět nebyly. „Ten špinavý kozel Granville,“ zamumlala.

„Věděla jsem, že je to chlípný parchant, ale že se odváží napadnout hosta pod mou střechou… No, Alex ho právě teď vykopává z domu a až já s ním budu hotová, Granvilla nebude nikdo přijímat. Tu máš, myslela jsem si, že by to pomohlo.“ A podala Derekovi sklenici whisky. „Nemůžu se rozhodnout, kdo z vás dvou to potřebuje víc.“

Dal ji Sáře, která opatrně začichala a zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Napij se trochu kvůli mně,“ jemně naléhal.

Zkusila malý doušek a rozkašlala se, když jí spálil krk. „Uff.“ Zašklebila se. Poslušně si dala další doušek a pak ještě jeden. Pokoušela se mu sklenici vrátit, ale Derek jí ji jemně vtiskl zpět do ruky. „Jen pij.“

Lily si k posteli přitáhla židli a posadila se. Sundala si čelenku ozdobenou drahokamy a roztržitě si mnula spánky. Zachytila Sářin vystrašený pohled a podařilo se jí ironicky usmát. „No, tak ses dočkala prvního skandálu. Neboj se, Derek a já v tom nejsme žádní nováčci. O všechno se postaráme.“

Sára nejisté přikývla a zvedla sklenku ke rtům. Čím víc pila, tím snadnější bylo polykat. Nakonec jí bylo pořádně horko, jako by teplo vyzařovalo z jejích kostí. Nejdřív si myslela, že už neusne, ale brzy její vzrušené myšlenky vystřídala únava. Derek s Lily si začali povídat o všem možném, trousili různé poznámky o plese, o hostech, dokonce i o počasí.

Když Derek viděl, že whisky zaúčinkovala, ztišil hlas. Sářiny oči se pomalu zavíraly, zívla a dýchání se uklidnilo. Uhnízděná mezi pokrývkami vypadala jako malé dítě. Vlasy jí z polštáře přepadávaly, dlouhé řasy vytvářely na lících stín. Když si byl Derek jistý, že spí, špičkou prstu ji pohladil po dlani a obdivoval její hebkou pleť.

Lily ho udiveně pozorovala. „Ty ji opravdu miluješ. Až do této chvíle mě nikdy nenapadlo, že by se ti to taky mohlo přihodit.“

Derek neřekl ani slovo, protože nedokázal přiznat pravdu.

„Ona má vážné problémy, Dereku,“ zamyšleně promluvila Lily.

„Ne, dorazil jsem včas. Neublížil jí.“

I když Lily mluvila potichu, její hlas nepřestal být naléhavý.

„Přemýšlej, Dereku. Nezáleží na tom, jestli ji Granville opravdu znásilnil nebo ne. Stejně ji nikdo nebude chtít. Nikdo neuvěří, že není padlá žena. Řeči ji stejně budou pronásledovat až do vesnice. Lidé ji až do konce života budou pomlouvat a trápit. Matky od ní budou držet děti dál, aby je nezkazila – bude společenským vyděděncem. Nemáš ponětí, jak jsou tihle lidé zpátečničtí. Já jsem na venkově vyrostla, vím, jaké to je. Jestli se s ní přesto nějaký muž uráčí oženit, bude ji považovat za druhořadé zboží. Do konce života za to bude muset být vděčná a snášet každé zacházení, jakého se mu zamane. Bože, kéž bych ji byla nepozvala!“

„Kéž by,“ chladně souhlasil.

„Jak jsem jen mohla tušit, že si Granville něco takového vezme do hlavy?“

Derek ztěžka polkl a sklopil hlavu. Podíval se na spící krásku vedle sebe a natočil si na prst hedvábnou loknu. „Tak mi řekni, co teď navrhuješ udělat.“

„Aby si jí všichni zase vážili?“ Lily bezmocně pokrčila rameny.

„Musíme jí najít někoho, kdo by si ji vzal. Čím dřív, tím líp.“ Ironicky se na něho podívala. „Neznáš někoho?“

Sára se probudila brzy a zaraženě zírala na neznámý strop. Trvalo jí několik minut, než si vybavila, kde je. Protřela si oči a zoufale zasténala. Ve spáncích jí tepala ostrá bolest a měla víc než jen podrážděný žaludek. Opatrně vylezla z postele a hledala své šedé šaty. Když byla úplně oblečená a vlasy měla stažené dozadu na šíji, zazvonila na komornou. Josephine se tvářila tak soucitně, že bylo jasné, že všechno ví.

Sára byla bledá, ale dokonale se ovládala a krátce se na ni usmála.

„Josephino, potřebuji, abyste mi pomohla sbalit mé věci.“ Ukázala na své šaty. „Hned, jak to bude možné, pojedu domů.“

Komorná začala něco povídat, ukazovala na dveře a vyslovila jméno lady Raifordové.

„Hraběnka si přeje, abych ji navštívila?“ ptala se nechápavě Sára.

Josephine se pečlivě snažila mluvit anglicky. „Jestli dovolíte, slečno…“

„Samozřejmě,“ odpověděla Sára, i když v této chvíli vůbec neměla chuť mluvit ani s Lily, ani s nikým jiným. Raději by se vykradla pryč a pokoušela se zapomenout, že vůbec nějaký Raiford Park existuje.

Sára šla za Josephinou tichým domem k východnímu křídlu, kde se nacházely soukromé pokoje Raifordových. V devět hodin bylo pro hosty příliš brzy na vstávání. Jenom služebnictvo už bylo vzhůru, všichni utírali prach, vyprazdňovali nočníky, nosili náruče dříví na podpal, čistili krby a zapalovali ohně.

Josephine ji vedla k malému obývacímu pokoji, vymalovanému v bílé a pudrově modré barvě, vybavenému jednoduchým, elegantním nábytkem. Povzbudivě se na ni usmála a zmizela. Sára vešla do prázdného pokoje a kráčela ke stolku u zdi. Stály na něm sošky z jadeitu a slonoviny. Zvedla malého jadeitového slona a pozorně si ho prohlížela. Trhla sebou, když uslyšela hlas Dereka Cravena.

„Jak se dnes ráno cítíš?“

Sára položila vyřezávanou sošku a pomalu se otočila. „J-já jsem čekala Lily.“

Derek vypadal, jako by vůbec nespal. Sára pochybovala, jestli se vůbec převlékl, protože byl celý zmačkaný. Černé vlasy měl rozcuchané, jako by si je neustále pročesával rukama. „Jak to vypadá, Lily ti moc pomoct nemůže, ale já ano.“

Sára vypadala popleteně. „Nepotřebuji ničí pomoc. Odjíždím a… Co to držíš v ruce?“ Zírala na papír, popsaný jeho těžkým rukopisem, který jí podával.

„Seznam.“ Najednou byl věcný. Šel k ní a odsunul sošky stranou. Položil papír na stolek a pokynul jí, aby se podívala sama. „Tohle je seznam dvaceti nejžádanějších svobodných mužů v Anglii, seřazených podle jejich předností. Jestli se ti žádný z nich nebude zamlouvat, najdeme další, i když tihle jsou nejvhodnější věkem i povahou.“

„Cože?“ Sára na něho nevěřícně zírala. „Ty mě chceš teď provdat?“ Zasmála se. „Co by mi tak asi mohli nabídnout?“

„Vyber si nějaké jméno. Přivedu ti ho.“

„A jak?“

„Není v Anglii muž, který by mi nedlužil nějakou laskavost.“

„Pane Cravene, tohle není nutné… to je absurdní“

„Nemáš na vybranou,“ řekl jí příkře.

„Ale mám! Můžu si vybrat, že si nikoho nevezmu a vrátím se do Greenwood Corners, kam patřím.“ Sára couvla, když se jí pokusil vtisknout do ruky ten seznam. „Nepodívám se na žádné jméno. Žádného z nich neznám. Nechci se provdat za nějakého naprosto cizího muže jenom proto, že se to sluší. Moje pověst pro mě zase tolik neznamená… nebo pro kohokoliv jiného.“

„Řeči o tom, co se tady stalo, dorazí i do vesnice. Víš, co o tobě budou říkat.“

„Je mi jedno, co řeknou. Já znám pravdu a to mi bude stačit.“

„I když nad tebou ten tvůj vzácný Kingswood bude ohrnovat nos za to, že jsi padlá žena?“

Až teď sebou Sára trhla, když si představila Perryho matku, jak se k ní pod rouškou křesťanské mravopočestnosti chová s opovržlivou lítostí,… ale rozhodně přikývla. „Ponesu jakékoliv břímě, co na mě Pán naloží. Jsem silnější, než si myslíte, pane Cravene.“

„Nemusíš být silná. Vyber si nějakého muže a dovol mu, aby tě ochránil. Každý na tomto seznamu má dost prostředků na to, aby tobě a tvým rodičům zajistil luxusní život.“

„Nezáleží mi na luxusu. Ještě pořád si můžu dovolit své zásady. Nedám se vnutit nějakému neochotnému ctiteli jen proto, abych si zachránila jméno.“

„Žádný si nemůže dovolit mít pořád jenom zásady.“

Čím byl netrpělivější, tím klidnější byla ona. „Já ano. A nikdy bych si nevzala někoho, koho bych nemilovala.“

Derek zaskřípal zuby. „Každý to dělá!“

„Já nejsem každý.“

Derek spolkl nelichotivou odpověď a vší silou se snažil ovládnout.

„Mohla by ses na to aspoň podívat?“ procedil mezi zuby.

Šla k němu a podívala se na seznam. Na prvním místě bylo jméno lorda Tavishama. „Vikomt se píše s m ,“ zamumlala.

Netrpělivě se zamračil. „Co si o něm myslíš? Včera večer jsi s ním tančila.“

„Docela se mi líbil, ale… víš určitě, že je to nejžádanější svobodný muž v Anglii? Těžko se tomu dá věřit.“

„Tavisham je mladý, urozený, inteligentní, laskavý – a má takový roční příjem, že i mě svrbí prsty. Je to nejlepší partie, kterou znám.“ Derek si nasadil falešný, nepřirozený úsměv. „A myslím, že taky rád čte. Jednou jsem ho slyšel mluvit o Shakespearovi. Ty by sis přece ráda vzala někoho, kdo čte, ne? A je hezký. Vysoký… modré oči… není podobaný jak od neštovic…“

„Má řídké vlasy.“

Derek vypadal uraženě a jeho úsměv lichotícího pantera se rozplynul. „Má vysoké čelo. Je to známka vznešenosti.“

„Když tě tak okouzlil, ožeň se s ním sám.“ Sára odešla k oknu a otočila se k němu zády.

Derek zanechal veškeré diplomacie a s papírem sevřeným v hrsti šel k ní. „Vyber si někoho, nebo ti ten zatracený papír nacpu do krku!“ Ani to s ní nehnulo. „Pane Cravene,“ pečlivě řekla, „jste velmi laskav, že se tak staráte o mé dobro. Ale bude lepší, když zůstanu starou pannou. Nikdy nenajdu manžela, kterému by nevadilo mé psaní. Bez ohledu na jeho počáteční dobré úmysly se bude zlobit, když budu zanedbávat povinnosti manželky proto, že budu pracovat na svých románech.“

„Naučí se s tím žít.“

„A co když ne? Co když mi zakáže psát? Bohužel, pane Cravene, manželka je v těchto věcech na manželovi závislá. Jak mi můžete navrhovat, abych celý svůj život a své štěstí svěřila do rukou cizího muže, který se mnou nebude zacházet s úctou?“

„Bude s tebou zacházet jako s královnou,“ odpověděl pochmurně Derek. „Jinak se mi bude muset zodpovídat.“

Sára se na něho hádavě podívala. „Nejsem tak naivní, pane Cravene. Jakmile budu patřit jinému muži, budete bezmocný.“

Derek cítil, jak rudne. „Všechno je lepší, než nechat tě odjet do té smradlavé díry, kde budeš žít sama a každý tebou bude opovrhovat.“

„A jak mi v tom chceš zabránit?“ zeptala se jemně.

„Já…“ Derek zmlkl s otevřenými ústy. Fyzická hrozba, vydírání, obchodní vyhrožování, nic na ni neplatilo. Neměla žádné dluhy z hazardu, žádnou skandální minulost, nic proti ní nemohl použít. A

žádným způsobem se nedala podplatit. Neúnavně zvažoval své možnosti. „Zavřu ti vydavatele,“ řekl nakonec.

Svým úsměvem ho přímo rozzuřila. „Já nepíši kvůli publicitě, pane Cravene. Píšu proto, že prostě ráda kladu slova na papír.

„Kdybych si nevydělávala psaním, dělala bych ve vesnici, co by bylo třeba, a psala bych si pro své vlastní potěšení.“ Tváří v tvář jeho zlostnému mlčení Sára cítila, že její chvilkové pobavení mizí. Podívala se mu do jasných zelených očí a pochopila, proč se tak nepříjemně cítí. Rozhodl se sice, že jí zajistí muže, který se o ni postará, ale sám po ní nepřestal toužit. „Cením si tvého zájmu, ale není důvod si dělat starosti. Nemusíš se za mě cítit zodpovědný. Nebyla to přece tvoje chyba.“

Derek zbledl, jako by mu místo poděkování nafackovala, a zpotil se na čele. „Minulá noc byla má chyba,“ přiznal se chraplavým hlasem. „Kdysi jsem měl poměr s lady Ashbyovou. Granville tě napadl, protože ho o to požádala, aby se mi pomstila.“

Sára se zarazila a chvíli jí trvalo, než se vzchopila k odpovědi. „Aha,“ zamumlala. „No… to potvrzuje všechno, co jsem o lady Ashbyové slyšela. A i když si myslím, že jsi měl být chytřejší a s takovou ženskou si nezačínat, vina je jenom na ní – ne na tobě.“ Pokrčila rameny a mdle se usmála. „Kromě toho, Granvilla jsi zastavil právě včas. Vždycky ti za to budu vděčná.“

Derek ji nenáviděl za to, že byla tak sladká, tak odpouštějící. Zavřel oči a poškrábal se na čele. „Čert aby tě vzal, co ode mě chceš?“

„Včera v noci jsem ti to řekla.“

Na vlhkém čele se mu objevily kapky potu a srdce mu začalo silně a rychle bít. Myslel si, že už se k tomu nebude vracet. Co kdyby se mu nepodařilo od ní znovu odejít?

Sára na něho upírala oči a zdálo se jí, že čeká nekonečně dlouho. Bála se promluvit a celé tělo jí napětím ztuhlo. Najednou přiběhl k ní, vzal ji do náručí a přitiskl ji na své bušící srdce. Tichým a pevným hlasem jí řekl do ucha: „Provdej se za mě, Sáro.“

„Jsi si tím jistý?“ zašeptala. „Nevezmeš to zpět?“

Bylo to zvláštní, ale když ta slova vyřkl, tak se mu ulevilo, jako by nějaká neustále vychýlená část jeho těla zapadla na své místo. „Řekla jsi, že to chceš,“ zamumlal, „i když o mně víš i to nejhorší. Tak ať to padne na tvou hlavu.“

Sára se mu při tulila do náruče. „Ano, pane Cravene,“ zašeptala.

„Provdám se za tebe.“

Lily byla z jejich zasnoubení radostí bez sebe a překypovala plány.

„Musíš mně a Alexovi dovolit, abychom ti uspořádali svatbu, Sáro. Nějakou malou a elegantní v kapli v Raiford Parku, nebo v našem domě v Londýně!“

„Děkuji,“ odpověděla váhavě Sára, „ale myslím, že bychom se měli vzít v naší vesnici.“ Podívala se tázavě na Dereka, co on tomu říká.

Ve tváři měl tajemný výraz, ale odpověděl okamžitě. „Cokoliv si přeješ.“ Teď, když ten velký krok měl za sebou, mu nezáleželo na podrobnostech: kde, jak, kdy. Záleželo mu jenom na tom, že teď byla jeho… a on zaplatí jakoukoliv cenu za to, aby si ji udržel.

Lily nadšeně pokračovala: „Tak ti uspořádáme recepci. Mám spoustu úžasných přátel, které ti představím. A zatím tě pošleme domů v jednom z našich kočárů, Sáro, a Derek může zůstat tady a promluvit si s Alexem.“

„To bohužel nepůjde,“ přerušil ji Derek. „Sára a já za hodinu odjíždíme. V mém kočáře.“

„Spolu?“ Lily vypadala vyděšeně a pak zavrtěla hlavou. „To nejde. Neuvědomuješ si, co řeknou lidi, až zjistí, že jste oba pryč?“

„Nic, co by už neřekli.“ A majetnicky Sáru objal kolem ramen.

Lily se napřímila tak vysoko, jak to jen šlo, a promluvila jako nějaká gardedáma, která ochraňuje svou svěřenkyni. „Co máš v plánu?“ Derek se pomalu usmál. „To není tvoje věc, cikánko.“ Ignoroval její hlasité protesty, podíval se dolů na svou snoubenku a škádlivě nadzvedl obočí.

Když se střetla s jeho zářícíma zelenýma očima, uvědomila si Sára, že si ji chce odvézt do Londýna a strávit s ní noc. Nervózně se ošila.

„Nevím, jestli je to rozumné…“ začala diplomaticky, ale on ji zarazil.

„Běž si sbalit.“

Ach ta arogance. Ale patřilo to mezi vlastnosti, pro které si ho zamilovala, to soustředěné úsilí, aby dostal, co chce. Jenom taková slepá, silná tvrdohlavost mu umožnila vymanit se ze svého prokletí. A teď, když měl svatbu s ní na dosah, se rozhodl si ji pojistit tím, že ji zkompromituje. Po dnešní noci už nebude návratu. Sára zírala na jeho široký hrudník a uvědomovala si tíhu jeho paže na svých ramenou, jemné hlazení palce a ukazováčku na krku. No… i když to bylo hanebné, ona to taky chtěla.

„Dereku,“ naléhala Lily pevným hlasem. „Nedovolím, abys to ubohé dítě nutil k něčemu, na co není připraveno!“

„Ona není žádné dítě.“ Přitiskl jí prsty na krk. „Řekni jí, co chceš, Sáro.“

Sára bezmocně zvedla hlavu, podívala se na Lily a prudce zrudla.

„Já… odjíždím s panem Cravenem.“ Ani se nemusela dívat na Dereka, aby jí bylo jasné, že se spokojeně usmívá.

Lily si krátce povzdechla. „Celá ta situace je neslušná!“

„Přednáška od Lehkomyslné Lily na téma neslušné chování,“ poškádlil ji Derek, naklonil se a svou dlouholetou přítelkyni políbil na čelo. „Nech si to na jindy, cikánko. Chci odjet dřív, než se někdo vzbudí.“

Cestou do Londýna vyzval Derek Sáru, aby mu pověděla o svém zasnoubení s Perrym. Rozpačitě si poposedla, protože se jí nechtělo o bývalém snoubenci špatně mluvit za jeho zády. „To všechno už je minulost. Raději bych o Perrym nemluvila.“

„Chci vědět, jak to mezi vámi skončilo. Zatím se mi zdá, že jsem se octl uprostřed milenecké hádky – a až se dým zvedne, ty se k němu vrátíš.“

„Tohle si přece nemůžeš myslet!“

„Ze ne?“ Měl nebezpečně tichý hlas. Sára se na něho zamračila, i když ji to nečekaně pobavilo. To velké, mužné stvoření, sedící naproti ní, vře žárlivostí a zcela jasně má chuť se se svým nepřítomným rivalem porvat. „Není co říkat,“ lhostejně začala. „Problémy nastaly hned, jak mě Perry požádal o ruku. Přestože jsme ze začátku byli šťastní, netrvalo dlouho, než jsme přišli na to, že se k sobě nehodíme. Perry tvrdil, že já nejsem stejná žena, kterou znal celý život. Prý jsem se změnila – a měl pravdu. Nikdy předtím jsme se nehádali a

najednou jsme se v ničem nedokázali shodnout. Obávám se, že jsem ho udělala velmi nešťastným.“

„A tak sis pouštěla pusu na špacír,“ komentoval Derek potěšené. Dobrá nálada se mu vrátila. Natáhl se a familiárně ji pohladil po stehně. „To je dobře. Mně se líbí, když jsou mé ženské hubaté.“

„No, Perrymu tedy ne.“ Odsunula mu zvědavou ruku. „On chce ženu, které může poroučet. Chtěl, abych přestala psát, zaplnila dům dětmi a zbytek života mu ležela u nohou – jemu a jeho matce.“

„Buran,“ poznamenal Derek. Přitáhl si ji na klín a ignoroval její pokusy se vysvobodit. „Řekla jsi mu o mně?“

„Pane Cravene,“ protestovala, když ji popadl za boky.

Pevně ji objal. Tváře měli tak blízko, že se dotýkali nosy. „Řekla?“

„Ne, jistěže ne. Snažila jsem se na tebe nemyslet vůbec.“ Sára mu přivřenýma očima zírala na opálený důlek na krku. Sundal si nákrčník, protože ho nerad nosil, a rozepnul si horní knoflík své bílé košile. „Zdálo se mi o tobě,“ přiznala se.

Derek ji pohladil po kaštanových vlasech a přitáhl si blíž její hlavu.

„A co jsem v tvých snech dělal?“ zamumlal jí do úst.

„Chytal jsi mě,“ zhrožené zašeptala. Pousmál se. „A chytil jsem tě?“

Než se zmohla na odpověď, ucítila na ústech jeho rty. Jemně ji líbal a ochutnával ji jazykem. Sára zavřela oči a ani ji nenapadlo protestovat, když ji chytil za ruce a položil si je kolem krku. Jednu nohu si opřel o protější sedadlo, takže se k němu musela přitisknout celým tělem. Beze spěchu se s ní mazlil a líbal ji, až se jí každý nerv chvěl rozkoší. Pokusil se vklouznout jí rukou pod živůtek, ale silná vlněná látka jeho snahám odolávala. Protože bylo zmařeno úsilí dosáhnout na její prsa, odsunul jí stranou vlasy a sázel polibky na šíji. Ztuhla a zasténala rozkoší. Kočár najednou nadskočil a zakolébal se a hodil jejich těla k sobě ještě blíž.

Derek cítil, že se blíží k hranici, ze které už nebude návratu. Se zmučeným zasténáním se odtrhl od Sářina smyslného těla, držel ji od sebe a ze všech sil se snažil vynořit z fialové mlhy touhy. „Andílku,“ řekl chraplavým hlasem a tlačil ji na protější sedadlo. „Ty… měla bys raději sedět tady.“

Sáru to pobavilo: „Ale proč?“

Derek sklopil hlavu a prohrábl si své černé vlasy. Trhl sebou, když ucítil, jak ho hladí po šíji. „Nedotýkej se mě,“ varoval ji mnohem ostřeji, než chtěl. Zvedl hlavu a s pokřiveným úsměvem zíral do

Sářina zmateného obličeje. „Odpusť,“ zamumlal. „Ale jestli se, zlatíčko, neodtáhneš, vrhnu se na tebe hned tady.“

Do budovy vstoupili nenápadně bočním vchodem, který horlivě hlídal Gill. „Pane Cravene,“ uctivě pozdravil a taktně odvrátil oči, když si všiml ženského hosta. Ale šedý plášť mu byl nějak povědomý. Najednou návštěvnici poznal a nadšeně vykřikl: „Slečno Fieldingová! Myslel jsem si, že už vás nikdy neuvidíme! Vrátila jste se na průzkum, že?“

Sára zrudla, usmála se a nevěděla, co má říct. „Dobrý den, Gille.“

„Mám oznámit Worthymu, že jste tady? Určitě bude chtít vědět…“ Derek ho kousavě přerušil. „Zazvoním na toho zatraceného Worthyho sám, až ho budu chtít vidět. Právě teď nechci, aby mě

někdo rušil.“ Kdyby se zaměstnanci dozvěděli, že je tady, hned by se

k ní všichni seběhli. A on neměl zrovna náladu oslavovat návrat Sáry Fieldingové. Přivedl ji sem z jiného důvodu.

„Ach. Jistě pane Cravene.“ Gill vykulil oči, když mu to došlo. Rozumně zavřel ústa a zaujal své místo u dveří.

Derek ji vedl ke svému bytu a celou cestu po schodech nahoru ji držel v pase. Zastavila se, když vstoupili dovnitř, a zvědavě se rozhlížela.

„Vypadá to tady jinak,“ poznamenala. Vlastně mnohem vkusněji, uvědomila si. Těžké švestkově modré závěsy nahradil chladný odstín pudrově modré. Místo pozlacené kůže se zdi leskly slonovinovou barvou. Místo orientálních koberců ležel na podlaze elegantní koberec s anglickým květinovým vzorem.

„Vyměnil jsem pár věcí, když jsi odešla,“ řekl Derek suše a vzpomněl si na všechen ten zničený nábytek a textilie, které musely být vyměněny. Tak zoufale po ní toužil, že svou bolest dokázal utišit jen pitím nekonečných láhví džinu a ničením všeho, co měl na dohled. A ona teď byla tady. Tvrdí, že ho miluje. Najednou celá ta situace vypadala tak neskutečně, až se bál, že sní jeden ze svých alkoholických snů. A až sen skončí, on se probere do tupé netečnosti a zjistí, že Sára zmizela.

Sára šla z pokoje do pokoje, všímala si všech změn a on se držel za ní. Jak dorazili do ložnice, znepokojilo ho rozpačité ticho. Derek byl zvyklý na provokativní žerty, svůdné úsměvy a zkušené partnerky. Žádné z žen, které znal, nepřekážely morální zábrany nebo cudnost. Ale Sára byla zticha a pohybovala se strnule,

když kráčela k váze s řezanými květinami na bronzovém stolku. Najednou měl Derek výčitky svědomí. Přivézt ji sem od něho bylo

sobecké. Měl ji nechat odjet k rodině. Choval se jako jelen v říji, nedal jí jinou možnost.

„Je to vždycky tak trapné?“ zeptala se potichu Sára.

Derek se k ní otočil a zadíval se na bílou růži, kterou držela

v ruce. Vzala ji z kytice květin a nervózně se probírala křehkými okvětními lístky.

Přivoněla si k bledému kvítku a chtěla ho vrátit do vázy. „Je

hezké mít v lednu růže,“ zamumlala. „Nic na světě nevoní tak krásně.“

Byla tak nevinně nádherná, jak jí kolem obličeje poletovaly lokýnky kaštanových vlasů. A jeho tělo na ni reagovalo. Rád by ji tak nechal namalovat, jak stojí u stolku, s hlavou otočenou k němu a bílou růží v ruce. „Přines ji sem,“ požádal ji.

Poslechla, přišla k němu a podala mu růži. Jemně odtrhl květ a rozsypal okvětní lístky po posteli. Sára se rychle nadechla a fascinovaně na něho zírala.

Derek jí svýma velkýma rukama sevřel tvář do dlaní. Dlaně mu voněly růžemi, když se skláněl k jejím rtům. Jemně ji ochutnával, pohrával si s jejími rty, až je pootevřela, aby se jazykem dostal dovnitř. Rukama ji teď hladil po zádech a bocích a vychutnával tvar jejího těla. Sára se o něho opřela a objala ho kolem ramen. Ucítila zatahání za stuhu, která jí držela vlasy, ty se uvolnily a těžké kaštanové kadeře jí padaly po zádech. S radostným zasténáním do nich Derek zabořil prsty, pročesával je, vplétal si do nich ruce a nořil do nich obličej.

Srdce jí bilo až v hrdle, když jí Derek začal rozepínat vlněné šaty. Stála nehybně a zcela se poddávala jeho zkušeným rukám, dokonce i tehdy, když šaty spadly na podlahu a odhalily její pomačkané plátěné spodní prádlo a spravované bavlněné punčochy. Derek před ní pomalu klesl na kolena, přitáhl si ji blíž a jeho horký dech ji pálil přes spodničku. Sára se kroutila a malýma rukama se mu opírala o ramena.

Derek vklouzl rukou pod lem, stáhl jí kalhoty ke kotníkům. Za nimi následovaly punčochy. Rukama hladil její nahé nohy, prsty zabořil do podkolenní jamky a jel po stehnech k zadečku. Nervózně se vrtěla, ale dovolila mu mazlení… dokud neucítila, že se snaží proniknout až mezi její nohy. Vyškubla se mu a couvala, ale boky se zarazila o kraj postele.

Na chvíli se Derek polekal stejně jako ona. Vystrašil ji. Krucifix, myslel si… a poprvé v životě se sám sebe ptal, jak by se s ní měl milovat jako gentleman. Ze všech sil se snažil zpomalit, zatímco Sára se na něho omluvně usmála. Přehodila si vlasy dopředu, aby skryla své chabě oblečené tělo. Trochu ji podezříval, že by mohla utéct, takže si raději začal rozepínat košili.

Sára se opřela o masivní postel a byla vděčná za tu oporu. Zachvátila ji panika, když si Derek svlékl košili. Upřela zrak na podlahu, ale nejdřív viděla, jak mohutné, svalnaté a krásné má tělo, s hrudníkem porostlým hustými černými chloupky. Tu a tam měl po kůži vybledlé jizvy, jako památky na dřívější život. Byl to muž s obrovskými zkušenostmi. Pro ni to všechno bylo nové a děsivé, pro něho běžné. Poznal bezpočet zkušených žen, pro které tato situace nebyla ničím zvláštním. Jak by jí neměl být zklamaný? „Ty už jsi tohle dělal mockrát, že?“ zamumlala a pevně stiskla oči.

Uslyšela, jak na podlahu spadly kalhoty. „Nikdy s někým, koho…“ Odkašlal si. „Nikdy s někým, jako jsi ty.“ Bosé nohy zamířily k ní.

Sára sebou škubla, když ji vzal rukou kolem pasu a přitáhl si ji ke svému nahému tělu. Přes košilku cítila jeho teplo. Byl mohutně vzrušený a jí se až zastavoval dech. „Otevři oči,“ zašeptal. „Není čeho se bát.“

Poslechla a zírala mu přímo na hruď. Srdce jí tlouklo tak silně, až měla strach, že jí vyskočí z těla ven.

Jako by jí četl myšlenky, Derek ji políbil do vlasů a pevně k sobě přitiskl. „Sáro… Budu se o tebe starat. Nikdy ti neublížím, ani tě nebudu nutit dělat něco, co bys nechtěla.“ Zhluboka se nadechl a po chvíli neochotně dodal: „Jestli si přeješ, abych přestal, pak mi to řekni. Patrně nebudu moc nadšený. Ale počkám.“

Nikdy se nedozví, kolik ho ta slova stála. Bylo proti jeho přirozenosti, aby se připravil o něco, co tak hrozně moc chtěl. V mládí si toho musel spoustu odříkat – a to z něho udělalo sobce. Ale její potřeby pro něho byly příliš důležité, její láska příliš vzácná na to, aby riskoval.

Sára se na něho podívala a ve tváři mu četla pravdu. Postupně se uvolnila. „Musíš mi říct, jak tě mám potěšit,“ zašeptala. „Já-já o tom nic nevím… a ty toho víš tolik.“

Černými řasami probleskl zelený oheň. Pousmál se. „Najdeme nějakou střední cestu,“ slíbil a políbil ji.

Sára ochotně dala ruce dolů, když jí přes boky stahoval košilku. Položil její nahé tělo na postel a vůně růží je zahalila. Prudce se zarděla od hlavy k patě a chtěla se zakrýt. Derek jí to ale nedovolil a tlumeně se zasmál, když ji po celém těle hladil. „Nestyd se přede mnou.“ Líbal její zářící pleť od ramen po nádherná ňadra a vychutnával její svůdnou hebkost. Zvedl hlavu a podíval se jí do očí.

„Sáro, musíš věřit, že… nikdy jsem takhle nikoho nechtěl.“ Odmlčel se, protože si uvědomoval, jak banální ta slova jsou. A přesto ho něco nutilo, aby pokračoval jako nějaký vášnivý idiot. Snažil se, aby ho pochopila. „Ty jsi jediná, která kdy… Krucinál.“

Jak bojoval se slovy, malá ruka ho najednou něžně hladila po obličeji. Věděla, co se jí pokouší říct. „Nemusíš o tom mluvit,“ zašeptala. „To je v pořádku.“

Derek ji políbil do dlaně a ona ji pak zavřela, jako by si jeho polibek chtěla navždy uschovat. „Všechno, co mám, je tvoje,“ chraplavě řekl.

„Všechno.“

„Já chci jen tebe.“ Objala ho kolem krku a stáhla k sobě dolů.

Jeho jemnost byla udivující. Očekávala stejně divokou vášeň jako tenkrát… ale dnes tady nebyl žádný pirát, aby raboval a ničil. Místo toho si ji bral pomalu a trpělivě prozkoumával její tělo, až celá hořela. Ukradl jí cudnost, zábrany, každou myšlenku a nenechal jí nic, jen doutnající plamen vášně.

Lehce jí sevřel kulaté ňadro, nadzvedl ho a přikryl vrcholek svými ústy. Pomalu olízl tuhnoucí bradavku, až byla tvrdá jako korálek. Otočil se k druhému ňadru a kousal a sál, až se Sára pod jeho ústy kroutila. Sebral voňavou hrst růžových lístků a posypal jimi její tělo. Sára se k němu vzepjala a vydala se napospas jeho něžné vášni. Několik drobných lístků se jí zachytilo v chomáčku kudrlinek mezi stehny. Natáhl tam ruku, ale Sára překvapeně ztuhla a pokoušela se mu ji odstrčit.

„Ne,“ bránila se, když pokračoval dál. Derek ji snadno udržel a usmál se na ni. „Proč ne?“ Jemně jí okusoval ušní lalůček. Jazykem jí objel celé ucho, špičkou vklouzl dovnitř a šeptal. „Každá část tvého těla teď patří mně… uvnitř i venku. Jsi celá moje. Dokonce i tady.“ A rukou jí vklouzl mezi nohy a hrál si s ní, až ucítil v dlani vlhko. Její slabé protesty zmizely úplně, když jí rozhrnul měkké kudrlinky a opatrně ji prozkoumával. Tiskl ji, dráždil a pomalu sunul prsty dovnitř, až lapala po dechu a zarývala mu nehty do ramen.

Derek se zachvěl touhou, nadzvedl se na ni a vášnivěji políbil. Sára odpověděla svým vlastním ženským způsobem, hladila ho po svalnatých zádech a snažila se ho přitisknout na sebe. Derek už nedokázal déle čekat. Roztáhl jí nohy a uvelebil se mezi nimi. Opatrně se vsunul dovnitř a překonal panenský odpor. Sára vykřikla, když ucítila bolest.

Derek jí držel boky, vtlačil se hlouběji, až ho obklopilo její teplo. Derek se octl na pokraji vyvrcholení a snažil se vzpamatovat. Bylo to těžké, protože se pod ním kroutila, jak se snažila vyhnout bolesti.

„Odpusť,“ zašeptal Derek a zavřel oči. „Promiň… Panebože, nehýbej se.“ Sára se uklidnila a jemně mu dýchala na rameno.

Postupně se ovládl a přitiskl rty na její zpocené čelo. „Je to takhle lepší?“ zamumlal a nadzvedl se.

Sára se zachvěla, když v sobě ucítila pozměněný tlak. „Já-já nevím.“ Znovu pomalu a dlouze zatlačil. „Nebo takhle?“ ptal se chraplavým hlasem.

Nemohla odpovědět. Pootevřela rty, když se začal pravidelně pohybovat. Každý náraz jí přinášel další bolest, ale ona se instinktivně vzepjala do oblouku a její vnitřní svaly se sevřely, aby ho udržely uvnitř. Černá hlava jí klesla na prsa a on začal jemně sát. Tvořilo se v ní něco neznámého, něco krásného a zvláštního…

„Prosím… musíš přestat,“ vzlykla. „Už to nevydržím.“

Zelené oči mu triumfálně zářily. „Ano, vydržíš.“ Vnořil se ještě hlouběji do jejího těla a jeho pohyby byly neúnavně pravidelné. Vzlykla, znehybněla pod ním, zatímco celým tělem jí probíhala jedna vlna za druhou, něco takového ještě nikdy nezažila. Objal ji kolem těla a ponořil se do ní co nejhlouběji, aby prodloužil tu nádhernou slast. Když byla konečně nasycená, přestal se ovládat, několika hlubokými výpady dosáhl vlastního uspokojení a celé jeho tělo se zachvělo úlevou.

Dlouho zůstali spojeni a odpočívali ve změti pokrčených prostěradel. Derek si lehl na bok, tiskl ji k sobě a neustále ji líbal na čelo a do vlasů. Sára se ospale usmála a nadechla se vůně rozdrcených růžových lístků a jeho těla.

„Bylo to takové, jak jsi čekala?“ Jemně ji hladil po bocích.

Zrudla a přitiskla mu hlavu na hruď. „Ne. Bylo to mnohem lepší.“

„Pro mě taky. Bylo to úplně jiné, než…“ Derek se zarazil. Váhal, jestli má mluvit o svých předcházejících zkušenostech.

„Než s jinými ženami,“ suše za něj dořekla. „Pověz, co bylo jiné?“

Derek zavrtěl hlavou. „Ty se vyznáš ve slovech. Já to neumím vysvětlit.“

„Zkus to,“ trvala na svém a výhružně ho tahala za chloupky na hrudi. „Svými vlastními slovy.“

Chytil ji za ruku a přitiskl si ji k sobě. „Prostě to bylo lepší, všechno. A zvlášť tohle.“ A přitulil si ji blíž. „Ještě nikdy jsem se po tom necítil tak klidný a plný pohody.“

„A šťastný?“ zadoufala.

„Já nevím, jak vypadá štěstí.“ Vyhledal její ústa a krátce a tvrdě ji políbil. Hlas mu zněl jako drsný samet. „Ale vím, že bych chtěl s tebou zůstat navždy.“

Když nastal večer, Sára se zavřela v koupelně. Do rozpaků ji přivedla služka, která trvala na tom, že jí připraví koupel. Nahřála ručníky, napustila vodu a přinesla podnos s mýdly a parfémem. I když Sára slyšela, že šlechtičny vyžadují pomoc při koupeli, nebylo jí to moc příjemné.

Pak ji služebná osušila a pomohla jí do hedvábného županu. Sára jí poděkovala, ohrnula si příliš dlouhé rukávy a šla zpět do Derekovy ložnice.

Derek, oblečený do podobného županu, stál před krbem. Pousmál se na ni. „Jak se cítíš?“

„Mám trochu hlad,“ odpověděla a potom sebevědomě dodala:

„Vlastně mám velký hlad.“

Derek ji vzal za ramena a políbil ji na špičku nosu. „To můžu zařídit.“ A otočil ji ke stolu, obloženému spoustou podnosů a stříbrných talířů. „Monsieur Labarge se kvůli tobě překonal.“

„To je nádherné, ale…“ Zrudla. „Myslím, že teď už všichni vědí, co jsme tady dělali.“

„Každý,“ souhlasil. „Asi si mě budete muset vzít, slečno Fieldingová.“

„Abych ti zachránila pověst?“

Derek se zazubil, sklonil se a políbil ji na šíji. „Někdo ze mě musí udělat slušného muže.“ Zavedl ji ke stolu a posadil. „Posloužíme si sami. Nechal jsem sluhy jít.“

„To je dobře,“ ulevilo se Sáře. „Myslím, že to je únavné, mít je pořád kolem sebe.“

Derek nabral polévku se zeleninou a lanýži. „Zvykneš si na to.“

„A co když ne?“

„Pak některé propustíme.“

Sára se zamračila, protože věděla, jak je těžké v Londýně najít zaměstnání. „Nemohla bych propustit někoho jen proto, že nejsem zvyklá, aby mi posluhoval,“ namítla.

Dereka její dilema pobavilo. „Takže si je asi budeme muset nechat.“ Povzbudivě se na ni usmál a podal jí sklenici vína. „Takhle budeš mít víc času na psaní.“

„To je pravda,“ zaradovala se.

Pomalu jedli večeři a současně klesala hladina vína v láhvi. Sára ještě nikdy neochutnala takové dobroty. Šťavnaté kraby a křepelky zapečené v těstě, kuřecí roládu osmaženou na másle a politou hustou madeirskou omáčkou. Derek ji neustále pobízel, aby okusila aspoň kousek od každého: sousto bramborového nákypu s kysanou smetanou, lžičku likérového želé, které se jen rozplývalo na jazyku, kousek lososa v bylinkách. Sára nakonec klesla do židle a pozorovala ho, když šel prohrábnout oheň. „To takhle jíš pořád?“ spokojeně se zeptala a ponořila lžičku do jemného mandlového krému. „Nechápu, jak je možné, že nejsi tlustý. Měl bys mít panděro jako král.“

Derek se zasmál, vrátil se ke stolu a posadil si ji na klín. „Díkybohu nemám… jinak bych tě takhle držet nemohl.“

Přitulila se k němu a usrkla si vína. „Kde jsi sehnal tak úžasného kuchaře?“

„Slyšel jsem o něm a pro svůj klub jsem chtěl toho nejlepšího. A tak jsem ho jel do Francie najmout.“

„Bylo těžké ho přemluvit?“

Derek se usmál. „Skoro nemožné. Labargeovi pracovali pro rodinu francouzského hraběte už po celé generace. Labarge nechtěl porušit tradici, když jeho otec a dědeček pracovali pro stejnou rodinu. Nakonec jsem mu nabídl dva tisíce liber ročně. Taky jsem souhlasil, že si bude moct sám najmout personál do kuchyně.“

„Dva tisíce?“ udiveně opakovala. „Nikdy jsem neslyšela, aby měl kuchař takový plat.“

„Nemyslíš, že on za to stojí?“

„No, mně jeho jídlo moc chutná,“ řekla Sára čestně. „Ale jsem z venkova. Nerozeznala bych dobré francouzské jídlo od špatného.“ Alex se její naivitě zasmál. „A co jedí lidé na venkově?“

„Kořenovou zeleninu, dušené maso, jehněčí… Umím uvařit moc dobrý guláš.“

Pomalu ji hladil a hrál si s jejími vlasy, „jednou mi ho uvaříš.“

„Pochybuji, že by to monsieur Labarge dovolil. Co se týká jeho kuchyně, je moc majetnický.“

„Mám domek ve Shropshiru. Pojedeme tam.“ Usmál se. „Dáš si na sebe zástěru a uvaříš mi. Žádná žena to pro mě ještě neudělala.“

„To by bylo hezké,“ zasněně řekla a položila mu hlavu na rameno. Ale zmínka o domku vzbudila její zájem. Po chvíli k němu vzhlédla s otázkou v očích.

„Co se děje?“ zeptal se.

Opatrně vybírala slova. „Pan Worthy mi kdysi říkal, že máš velký majetek. A každý tvrdí, že v klubu hodně vyděláváš. Slyšela jsem lidi mluvit o tom, že jsi jedním z nejbohatších mužů v Anglii. Jen mě tak napadlo…“ Zaváhala a vzpomněla si na Perryho napomenutí, že žena se nemá zajímat o finance. „No, nevadí.“

„Co chceš vědět? Kolik mám?“ Derek si odpověď přečetl z jejího rozpačitého výrazu a ironicky se usmál. „To není snadné říct. Kromě osobního vlastnictví jsou tady statky, panství a spousta půdy patřící klubu, jako splátky za dluhy v herně. Taky jachta, šperky, umělecká díla… dokonce i nějaké čistokrevné koně mám. Tyto věci nejsou úplně přesně moje, protože patří klubu…“

„Ale klub patří tobě,“ dořekla.

„Přesně tak.“

Sára neodolala dalšímu pokusu. „A co považuješ za osobní vlastnictví?“

Derek mírně zrozpačitěl. „Čtyři statky… dům v Londýně… zámek v údolí Loiry…“

„Zámek? Myslela jsem si, že nemáš Francii rád!“

„Patří k němu vynikající vinice,“ bránil se a pokračoval v seznamu.

„Hrad v Bathu…“

„Hrad?“ opakovala zmateně.

Mávl rukou, jako by to nic neznamenalo. „Je to ruina. Ale jsou tam zalesněné kopce se zvěří a potoky plné ryb.“

„Určitě je to velmi malebné,“ řekla Sára sevřeným hlasem. „Nemusíš pokračovat.“

Podíval se na ni přimhouřenýma očima. „Proč se tak díváš?“

Skoro se zalykala smíchem a úžasem. „Právě mi začíná docházet, jak jsi bohatý. Trochu mě to děsí.“

„Zvykneš si na to.“ Zavrtěla hlavou. „Pochybuji.“

V hlase mu zazněl škádlivý tón, ale v očích se mu zvláštně zablesklo, když jí odpovídal. „Byla jsi zkompromitovaná, drahoušku. Je pozdě měnit názor.“

Sára zavrtěla hlavou a vstala z jeho klína. „S tím budu moct žít. Kde mám šaty?“ Jenom žertovala a nevšimla si jeho napjaté tváře.

„Tvrdila jsi, že se mnou zůstaneš, ať se stane, co chce.“

„Tehdy ano,“ šla ke krbu, „nevěděla jsem, že součástí naší dohody bude zámek a hrad.“ Zmateně zavrtěla hlavou. „Skoro se to ani nedá pochopit. Myslím, že bych se raději měla vrátit do Greenwood Corners.“ Nevěděla, že stojí za ní, dokud ji neotočil čelem k sobě. Bolestivě ji popadl za paže. Sára se vyděsila a podívala se mu do tváře.

„Co?“ zalapala po dechu. „Co proboha…“

„Nedovolím, abys mě opustila.“ Hlas měl vyrovnaný, ale jeho velké tělo bylo ztuhlé a ruce hrubé.

Udiveně zamrkala. „Já tě nechci opustit. Musíš přece vědět, že jsem tě jen škádlila!“ Upřeně se jí díval do očí a ona si uvědomila, že právě objevila jeho zranitelné místo. Několika lehkomyslnými slovy se dostala do temné hlubiny, kterou se pokoušel tak dobře utajit. Byl úplně zticha, jenom na ni pořád zíral, zatímco se ho pokoušela ukonejšit. „Už nikdy si z toho nebudu dělat legraci. Jenom mě to překvapilo. Nesmíš… nesmíš mě tak pevně držet.“

Uvolnil prsty a znovu začal prudce dýchat. Všechna večerní pohoda byla pryč. Najednou jako by z nich byli cizinci. „Nic by mě nemohlo přinutit, abych tě opustila,“ mumlala Sára. „Ty mi pořád nevěříš, že?“

„Znám příliš mnoho prolhaných a nečestných žen.“ Derek byl svou reakcí nemile zaskočen. Právě předvedl, proč k sobě nemohou patřit. A důvěra byla jenom jednou z věcí, které jí nemohl dát.

„Žádám tě, aby ses o to aspoň pokusil,“ Sára se k němu naklonila a přitiskla ucho na jeho divoce bušící srdce. Věrnost, stálost, důvěra… O těchto věcech on moc neví. Bude potřebovat čas, aby se jim naučil.

„Příliš se držíš při zemi. Nechceš věřit ničemu, co nevidíš nebo čeho se nemůžeš dotknout. Není to tvoje chyba. Vím, proč jsi takový musel být. Ale budeš se muset naučit mi důvěřovat.“

„Nevím, jestli se můžu změnit.“

„Už ses změnil.“ Usmála se na něho, když si vzpomněla, jaký byl při jejich prvním setkání.

Derek dlouho mlčel a nakonec překvapeně řekl: „Máš pravdu.“

Políbila ho na hrud a povzdechla si. „Možná je to divné, ale já se nebojím být chudá. Vždycky jsem byla. Ale trochu se bojím být bohatá. Neumím si představit život na panství.“

Oběma rukama ji objal. „Kdysi jsem bydlíval v kolonii a místo zlodějských doupat a žebráků jsem viděl paláce a sluhy. Pokoje plné svící, stoly, prohýbající se pod hromadou jídla.“

„A všechno sis vyplnil.“

„Měl jsem trochu štěstí.“

„To nebylo jenom štěstím.“ Přitiskla se k němu. „To ty sám. Jsi úžasný muž.“

Dotýkal se jí, jako by nemohl přestat. „Chci tě,“ mumlal jí do ucha. Dlaněmi ji hladil po svůdných křivkách boků, prsou a pasu. Prudce ji zatahal za župan, až se vpředu rozevřel. Světlo z krbu tančilo na její odhalené kůži a zlatilo její porcelánovou bělost.

Sára se váhavě pohnula k posteli, ale on ji stáhl zpět k sobě. Sundal jí župan a pustil ho na podlahu. Dlouhými prsty jí sevřel ňadra a palci jemně kroužil kolem bradavek, protože už zjistil, co ji vzrušuje. Stáhl ji dolů na podlahu a položil ji zády na hromádku z jejich županů. Sára se na jeho prosbu natáhla a on se nad ni sklonil. Zachvěla se, když jí začal líbat ňadra. Po celém těle jí sázel vlhké polibky a někde ji jemně kousal.

Derek ji svým tělem uvěznil, své svalnaté nohy si propletl s jejíma a tlačil ji na podlahu, pokrytou kobercem. Nedokázala potlačit tiché zasténání, když se k ní tak důvěrně tiskl. Sára se k němu nadzvedla a dychtila po spojení s ním. Ale on se držel zpět a oči mu svítily čertovinou. „Prosím,“ zašeptala.

Posunul se dolů a líbal ji na pupík a jazykem obkroužil ten malý důlek. Potom ji uchopil za boky a jemně je hnětl dlaněmi. Propracoval se ústy k svůdnému trojúhelníku a ignoroval její náhlou neochotu. Hladově se nadechl její sladké, pižmové vůně.

Sáru vyděsilo to, co dělal, a divoce se mu pokoušela uniknout. Pevně jí sevřel stehna, ovládl ji a ponořil hlavu hluboko na místo, po kterém toužil nejvíc a jazykem si razil cestu svůdnými kudrnami. Sára nesouhlasně sténala, když se dostal hlouběji do měkké štěrbiny a zkoumal její omamující chuť.

Našel malé centrum rozkoše a hladil je svým jazykem, dráždil a pronikal hlouběji do jejího měkkého těla. Sára ležela bez hnutí a zaplavila ji zvláštní směs studu a rozkoše.

Chutnala k zbláznění sladce. Přikryl ji svými rty a současně vklouzl prsty do vlhké chodbičky a dráždil ji ve stejném rytmu jako ústy. Sára najednou vykřikla, když ji zaplavilo omamující vyvrcholení.

Když odezněla poslední vlna, Derek se na ni položil, popadl ji svýma velkýma rukama za boky a vtlačil se do jejího těla. Blaženě zasténal a začal se v pravidelném rytmu pohybovat. Jejich těla se tak propletla, že mezi nimi nebyl žádný prostor. Když hluboko v sobě ucítila, že se blíží jeho vyvrcholení, objala ho těsně kolem těla a zabořila mu tvář do lesklých černých vlasů. „Opravdu tě miluji,“ šeptala mu do ucha.

„A nikdy tě neopustím.“

Centrem Greenwood Corners projeli dopoledne. Sára se držela od oken dál, protože věděla, jaké klepy by vyvolalo, kdyby ji viděli v tak nádherném soukromém kočáře. Procházející se kupci i vesnické ženy, které nesly v rukou velké koše, se zastavovali, aby se podívali, kam kočár míří. Obchodníci vyběhli ven, aby zkritizovali lakovaný povoz, pár koní a lokaje v livreji. Taková ekvipáž do Greenwood Corners příliš často nejezdila, pokud vůbec někdy. Někteří lidé šli za kočárem dost daleko, aby viděli, kterým směrem se bude ubírat, a pak běželi zpět, aby rozhlásili, že zamířil k domku Fieldingových.

Když dorazili k rodičovskému domu, Derek pomohl Sáře vystoupit. Než Sáru doprovodil do domu, řekl něco lokaji.

„Přála bych si, aby ta noc neskončila,“ zašeptala a pevně se ho držela.

„Budeme mít jiné noci.“

„Nějakou dobu ne.“

Vysloužila si tím ostrý pohled. „Zařídíš svatbu co nejrychleji. Přijmi Lilyinu nabídku, pokud je to nutné.“

„Ano, pane.“ Sára se jeho velitelskému tónu usmála. „Skoro to vypadá, že se nemůžeš dočkat, až se se mnou oženíš.“

„To je pravda,“ zamumlal.

Sára byla ráda, že je rozmrzelý. Znamená to, že se s ní neochotně loučí. Napůl se obávala, že uplynulé dva dny byly snem. „Jestli si pro mě nepřijdeš, najdu si tě v Londýně,“ vyhrožovala. „Nebo pošlu otce

– a on tě sem přivede s jeho starou mušketou v zádech.“

Derek se zašklebil. „Nejsem si jistý, že nějaký rozumný muž by si mě vybral pro svou dceru.“

„Ale otec je chytrý, správný muž. Budeš je zbožňovat. Jenom musíš mluvit hlasitě, aby tě slyšel.“ Zastavili se u dveří a Sára stiskla kliku.

„Mami?“ zavolala.

S nadšenými výkřiky se ve dveřích objevila Katie a běžela obejmout svou dceru. „Sáro, tak jaký byl ples? Musíš mi všechno vy…“ Zmlkla, když za Sárou uviděla muže, který se se svými širokými rameny málem ani nevešel do dveří.

„Mami, to je pan Craven,“ představila je tiše.

Katie na ty dva zaraženě zírala. „Izáku,“ zavolala vyšším hlasem než obvykle. „Sára si někoho přivedla domů. Muže.“

„Opravdu? Tak se na něho podíváme.“

A Derek najednou cítil, jak si ho dva malí, šedovlasí lidé prohlížejí. Pak ho pozvali do uklizeného starého domku. Všude visely sušené květiny a byliny, malovaná keramika a ležely tam hromady knih. Musel sehnout hlavu, aby se nepraštil, když vcházel. S otcem si srdečně potřásl rukou. Starý muž měl vrásčitou, veselou tvář a modré oči se mu přátelsky třpytily.

„Tati,“ švitořila Sára, „určitě si budeš pamatovat, že jsem se ti o panu Cravenovi už zmiňovala. Setkali jsme se, když jsem v Londýně dělala výzkum. Patří mu společenský klub.“ Manévrovala matkou ke kuchyni. „Pojdme uvařit čaj, ať se muži mohou seznámit.“

Odešly do kuchyně a zavřely za sebou dveře. „Vzala jsi mi dech,“ poznamenala Katie a hledala lžičku.

„Pan Craven byl o víkendu v Raiford Parku,“ řekla Sára a obličej měla celý rudý vzrušením. „Je to složitý příběh a taky dlouhý a zkrátka… já ho miluju. On mě požádal o ruku a já jsem řekla ano!“ Katie otevřela ústa. Klesla do židle a mávala rukou v místech, kde měla srdce. „Tvůj pan Craven tě požádal o ruku,“ opakovala otupěle.

„Je to nejlepší muž na světě. Budete ho milovat stejně jako já.“

„Sáro… není to nějak náhlé? Vzpomeň si na všechny ty roky, co znáš Perryho!“

„Pan Craven mě dělá tisíckrát šťastnější než Perry. Neboj se, mami. Copak jsem nebyla vždycky rozumná?“ Spokojeně se usmála.

„Vybrala jsem si správně. Uvidíš.“ Uslyšely z pokoje hovor a Sára přitiskla ucho na dveře.

„… žádáte trochu pozdě, pane Cravene. Sára už snoubence má. Mladého Kingswooda.“

Sára se do toho musela vložit. Pootevřela dveře a vystrčila hlavu.

„On už není mým snoubencem, tati. Rozešli jsme se, než jsem odjela na víkend.“

Izák vypadal zmateně. „Opravdu? A proč?“

„Vysvětlím ti to později.“ Povzbudila Dereka pohledem a zavřela dveře.

Katie svou dceru pozorovala a ironicky se pousmála. „Nemusíš vystrkovat hlavu jako želva z krunýře. Mám takový dojem, že ten tvůj pan Craven je schopný s otcem mluvit i bez tvé pomoci.“

Sára měla znovu ucho na dveřích. „Sššš.“

„… nemohu říct, že by se mi líbilo dát svou dceru hazardnímu hráči,“ slyšela Izákův hlas.

„Já nehraju, pane. Vlastním klub, kde hrají jiní.“

„To jsou jenom řeči, hochu. Celá ta věc se mi nelíbí. Na druhé straně… nelíbí se mi ani muži, kteří moc pijí, a proti majiteli místní hospody taky neprotestuju. Povězte mi o vašem klubu víc. Pracují tam taky prostitutky, že? Už se Sára s některou z těch ubohých padlých stvoření setkala?“

„V tom jí nedokážu zabránit,“ Derek suše odpověděl.

„Moje Sára má laskavé srdce. Přitahují ji nešťastníci. Pro takové děvče je velké město nebezpečné.“

Sára znovu otevřela dveře. „Nikdy se mi tam nic nestalo, tati!“

Derek promluvil dřív, než Izák otevřel ústa. „Měla bys k čaji nějaký chléb, Sáro?“

„Ano,“ popleteně odpověděla. „Dal by sis toast?“

„Spousty. Velmi tenké.“ A zvedl palec a ukazováček, aby jí to předvedl.

Zamračila se na něho, protože si uvědomila, že ji chtěl zaměstnat.

„Tak dobře,“ zdráhavě odpověděla a vrátila se do kuchyně.

Izák se usmál na muže, který seděl naproti němu. „Máte s ní trpělivost,“ řekl. „Jsem rád. Byla vždycky tvrdohlavé dítě. Dělala si věci po svém.“ Derek měl chuť něco sarkasticky podotknout, ale zarazil se a pozoroval muže sedícího naproti němu. „Narodila se nám hodně pozdě a byla pro nás s Katie jako zázrak. Každý den za ni děkujeme Bohu. Nikdy bych ji nedal někomu, kdo by jí mohl ublížit. Mladý Kingswood je samolibý muž… ale je aspoň jemný.“ A zpříma se na Dereka podíval. „Pane Cravene, vychoval jsem svou dceru k samostatnosti. Kdybych byl o dvacet let mladší, nedovolil bych jí takovou svobodu. Ale její matka a já jsme už staří lidé a nebudeme

tady pořád, abychom ji mohli chránit. Myslel jsem si, že pro ni bude nejlepší, když se bude spoléhat na svůj vlastní úsudek. Jestli si vás Sára chce vzít, udělá to s mým souhlasem nebo bez něj.“

Derek ani nemrkl. „Váš souhlas možná není nutný, ale přesto bych ho rád měl.“

Izák se pousmál. „Nechci nic než vaše slovo, že budete s mou dcerou jednat laskavě.“

Derek ještě s žádným mužem nemluvil tak upřímně. Žádné manévrování nebo vychytralost, nic než čest. „Chci být k Sáře víc než jen laskavý. Chci, aby byla v bezpečí a šťastná, chci jí poskytnout všechno, co ji potěší. Nepředstírám, že si ji zasloužím. Nejsem ani vzdělaný, ani urozený a ani dábel nemá takovou pověst jako já. Mojí jedinou ctností je, že nejsem hlupák. Nikdy bych se jí nepletl do jejího psaní ani do čehokoliv jiného, co bude chtít dělat. Nikdy bych se ji nepokusil oddělit od její rodiny. Na to si jí příliš vážím. Nechci ji změnit.“

Izákovi ta slova k ujištění stačila, ale pořád ještě se tvářil pochybovačně. „Věřím vám. Ale manželství, žena, děti… To je spousta zodpovědnosti, kterou jste nikdy neměl.“

„Nebyl bych tady, kdybych na to nebyl připravený.“ Jejich rozhovor přerušilo klepání na dveře. Izák zvědavě nadzvedl obočí a šel otevřít. Derek taky vstal a napjatě pozoroval štíhlého mladíka, který se tvářil netrpělivě a zdálo se, že má nějaké obavy. „Slyšel jsem, že městem projel nějaký krásný kočár,“ řekl poněkud bez dechu. „Byla to Sára? Jestli se už vrátila, rád bych s ní okamžitě mluvil.“

Sára uslyšela další hlas a spolu se svou matkou vyšla z kuchyně. Překvapeně se zarazila. „Perry,“ mírně vykřikla.

Sáru nikdy nenapadlo, že ti dva muži budou mít příležitost se setkat. Ticho bylo až ohlušující. Hledala ta správná slova a současně si všímala, jak jsou každý jiný.

Perry měl krásu hodnou básníka. Byl světlý a zlatý, jako nějaký princ. Oči měl jasné a modré. Derek, na druhé straně, vypadal temně a zachmuřeně, jako nějaká rozzlobená kočka. Na Sáru se ani nepodíval, veškerou svou pozornost věnoval novému příchozímu.

Sára se ovládla a přistoupila k nim. „Perry… ráda bych tě představila panu Cravenovi…, přijel z Londýna na návštěvu.“

Perry se podíval na tmavého cizince a pak znovu na Sáru. „Proč je tady?“ urážlivě se zamračil.

„On a já… Vlastně my…“ Odkašlala si a otevřeně řekla: „Je to

můj snoubenec.“

„Nesmysl,“ odpověděl příkře Perry. „]á jsem tvůj snoubenec. Odjela jsi dřív, než jsme mohli vyřešit naše problémy.“

„Vyřešili jsme je,“ Sára šla blíž k Derekovi. „A já jsem si uvědomila, že se líp hodím k panu Cravenovi.“

„Není to náhodou Derek Craven?“ ptal se vztekle Perry. „Páni, vždyť je to naprostý lump! Každý ve slušné společnosti to ví. Těžko můžu uvěřit, že ho tvůj otec pustil do domu!“

Sára se naježila. „Začínám si přát, aby sem nedovolil vejít tobě!“

„Jestli je tohle společník, se kterým trávíš čas, není divu, že ses takhle změnila,“ zavrčel Perry. „Zcela určitě to vysvětluje tvoje pokusy uspokojit se mnou svůj nenasytný chtíč. Celý víkend jsem se snažil vymýšlet omluvy pro tvé necudné návrhy!“

Derek na Perryho vyprskl. „Ty namyšlený malý pitomče!“

Perry vykřikl strachy, vyběhl ven a utíkal do bezpečné náruče své matky a svého panství.

Derek ho nechal být a obrátil se k Sáře. „Co myslel tím nenasytným chtíčem?“

Rychle mu to vysvětlila. „No, nenasytný znamená neschopný uspokojit…“

„To vím,“ kousavě ji přerušil. „Proč to říkal o tobě?“

Sára obrátila oči v sloup a pokrčila rameny. „Nic to nebylo. Jen jsem se ho jednou pokusila políbit tak, jak jsi mě líbal ty a on…“ Zmlkla, když si uvědomila, že je pozorují rodiče.

Izák se pousmál a promluvil. „Už jsem viděl a slyšel dost, pane Cravene. Jestli vy a má dcera už spolu mluvíte o neukojitelném chtíči, myslím, že vám raději požehnám… a doufám, že svatba bude brzy.“

Měli malý a jednoduchý obřad ve vesnickém kostele. Sára ustoupila grandiózním plánům Lily Raifordová jenom v tom, že dovolila, aby byl kostel plný čerstvých květin. Obklopená rodinou a přáteli si vyměnila přísahu s mužem úplně jiným, než kterého si původně chtěla vzít. S Perrym se její budoucnost dala předvídat. Teď před ní ležely týdny, měsíce a roky jako neuspořádaný chumel možností. Vycítila údiv svých přítelkyň, které by nikdy nenapadlo, že odmítne Perryho kvůli muži, jehož sotva zná.

Ale Sára Dereka viděla přesně takového, jaký je. Nic víc, nic míň, a věděla, že on se nikdy nezmění. Jí stačilo, že ji miluje. Bez ohledu na

své chyby se o ni postará a bude ji bránit do posledního dechu. Každý z nich měl svou sílu. Spolu byli úplní.

Pozdě večer se Sára opřela Derekovi o hrud a poslouchala zvuky, nesoucí se k nim z klubu. Kdyby byla hodně potichu, mohla by slyšet i cinkání skleniček a hovor hostů a zaměstnanců. „Jsem ráda, že jsem tady nahoře,“ zamumlala. „Tady je ticho a klid, zatímco dole je pěkně rušno.“

„Vychutnej si to, dokud můžeš,“ poradil jí Derek. Sára překvapeně zvedla hlavu. „Cože? Proč to říkáš?“

„Slíbil jsem tvému otci, že nebudeme bydlet v klubu.“

„Ale já tady bydlím ráda. Proč by mu to mělo vadit?“ Derek se sarkasticky usmál. „Má nějaké podivné poznámky o tom, že nechce, abys bydlela pod jednou střechou s prostitutkami a hazardními hráči.“

Sára se opřela o lokty a zamračila se. „Ale jak to uděláme? Vždycky jsi bydlel v klubu, abys na všechno mohl dohlížet.“ Podezřívavě ztišila hlas. „Chceš mě usadit v jednom z tvých panství a zapomenout na mě?“

Derek se zasmál a položil ji na záda. „Pro mě je výhodnější, když jsi takhle,“ suše řekl. „Oženil jsem se s tebou proto, abys mi byla na dosah.“ Hladil ji po celém těle. „Blíž, jestli to je možné.“

Sára předstírala znechucení a odstrkovala ho. „Proč se chceš vždycky milovat tehdy, když s tebou chci o něčem mluvit?“

„Vždycky se pokoušíš mluvit, zatímco se s tebou miluju,“ odsekl a líbal ji na krk.

Sára se mu vykroutila a přelezla na druhou stranu postele. „Chci to vyřešit,“ trvala na svém a obtočila si kolem těla prostěradlo. „Nechci, aby ses kvůli mě stěhoval.“

„To není jen kvůli tobě. Mohlo by se mi líbit bydlet někde, kde kolem sebe nebudu mít prostitutky, opilce a zloděje. Možná by se mi v noci líp spalo, kdybych nemusel mít pořád jedno oko otevřené kvůli policejní šťáře.“

„A co tvůj klub?“

„Pořád v něm budu mít prsty, Worthy na všechno dohlédne, když tam já nebudu.“ Začal jí stahovat prostěradlo. „Dej mi to.“

„Kde plánuješ, že budeme bydlet?“ ostražitě se ptala Sára.

Derek ledabyle pokrčil rameny. „Napadlo mě, že bychom si mohli prohlédnout to, co už mám. Když se ti to nebude líbit, něco koupíme. Nebo si to necháme postavit.“ Najednou ji popadl za kotník a táhl ji k sobě. „Pojd sem… Musíš si splnit manželské povinnosti.“

Sára se chytla rohu matrace. „Ještě jsem s mluvením neskončila!“

„Já ano. Pusť se.“ A jemně jí trhl nohou.

Sára se otočila na břicho a smála se, když cítila, jak přes ni přelézá. Přitiskl ji svou váhou na postel a ležel na ní. Sára se najednou zachichotala. „Takhle nemůžeš nic dělat,“ vysmívala se mu. „A já se neotočím.“

Derek se její nevinnosti jen usmál. Odsunul jí dlouhé vlasy a líbal ji na šíji. „Já nechci, aby ses otáčela,“ šeptal. Posunul se nahoru, položil jí ruce na ramena a jemně ji masíroval.

Sára rozkoší jen vzdychala. „To je nádhera. Och… nepřestávej.“ Otočila hlavu a zhluboka dýchala. Špičkou jazyka jí olízl ucho a vklouzl dovnitř. „Líbí se ti to?“ zašeptal. „Já-já nevím.“

Zasmál se a udělal to znovu. V té chvíli by se Sára byla obrátila, ale on místo toho vklouzl rukou pod její boky. Vzlykla, když mezi stehny našel vlhký trojúhelník a prsty ho zkušeně prozkoumával. Když se chtěla obrátit, přitiskl jí zuby vzadu na krk a držel ji. „Zůstaň tak. Takhle se mi líbíš.“

„Nedělej to,“ mumlala a myslela si, že ji jen škádlí.

Hlas se mu chvěl vášní. „Kulatý, sladký, pevný… Máš ten nejkrásnější zadeček, jaký jsem kdy viděl.“

Její smích skončil zasténáním, když na ni přitlačil své boky a přitiskl k ní svou ruku těsněji. Sára zabořila prsty do matrace. Ten provokující dábel na jejím těle jí dál šeptal do ucha a jemně ji olizoval. Uvězněná mezi jeho mučící rukou a tělem ucítila, jak se v ní všechno napíná, až zoufale zavzlykala. Místo, aby ji obrátil čelem k sobě, ji obkročil zezadu. Zmateně cítila, jak se k ní tisknou jeho stehna.

„Takhle…“ rychle řekl a zvedl jí vysoko boky. „Nech mě… moje sladká Sáro… neublížím ti.“

Vtlačil se dovnitř silným výpadem. Šokovaná a vzrušená se prohnula v zádech, aby mu pomohla. Jemně na ni narážel a rukama jí hladil ňadra a hladké bříško. Sára sklonila hlavu a zdusila výkřiky do matrace. Ještě několik nárazů a mohutné vyvrcholení ji připravilo o dech. Derek jí pevně stiskl boky a následoval ji do hlubin bezedné rozkoše.

Derek nikdy nezažil rodinný život, takže nevěděl, jak se má jako manžel chovat. Připadal jí jako velké, zpola ochočené zvíře, které nemá tušení o pravidelných hodinách k jídlu a ke spaní. Sára se pokoušela o změny postupně, protože po něm nechtěla příliš mnoho najednou.

Jednou v noci, když na něho čekala až do dvou hodin, si oblékla jednoduché šaty a šla se podívat, co ho tak dlouho zdrželo. Postavila se nenápadně u dveří a pozorovala sevřený chumel u stolu, kde se hrály kostky. Všichni se koncentrovali na otáčení slonovinové kostky, jako by na ní visel život. I z dálky byla vidět Derekova vysoká, štíhlá postava. Tiše se smál nějakému vtipu, který někdo řekl, aby se uvolnilo napětí.

„Paní Cravenová,“ uslyšela za sebou Worthyho hlas a s úsměvem se otočila. Začala se na něho spoléhat skoro stejně jako Derek. Worthy byl jejich manželstvím víc než potěšen a svým nenápadným způsobem ji ujistil, že se rozhodla správně. Na hostině, kterou pro ně po svatbě uspořádali Raifordovi, spolu chvíli hovořili. Spolu se dívali, jak Derek umluvil její matku k tanci. „Nikdy jsem neviděl, že by mu na někom víc záleželo,“ řekl jí Worthy. „Když jste odjela, bylo to, jako dívat se na muže, jak se uvnitř rozpadá na kusy. Jediný důvod, proč tehdy jel do Raiford Parku byl ten, že byl příliš opilý, než aby se bránil, když jsme ho s Gillem nacpali do kočáru.“

„Ach bože.“ Sára se soucitně usmála. „Trochu moc pil?“

„Do bezvědomí,“ potvrdil jí Worthy. „Ale od chvíle, co se vrátil a věděl, že budete jeho ženou… je to úplně jiný muž. Dostala jste z něho to nejlepší. Rozhodl se, že vám bude dobrým manželem – a on vždycky splní, co slíbí.“

Od svatby dělal Worthy všechno možné, aby jí zpříjemnil pobyt v klubu a dopřál jim soukromí. A stejně tak i ostatní zaměstnanci dělali, co jí na očích viděli. Worthy i Gill byli vždycky poblíž a chránili ji před nevítanými pozornostmi návštěvníků.

Od stolu se k nim doneslo vzrušené mumlání a Sára se na Worthyho tázavě podívala. „Co se děje?“

„Lord Alvanley hraje vysoko. Má sklon hodně prohrávat a přirozeně je velkým oblíbencem pana Cravena.“

„Přirozeně,“ ironicky odpověděla Sára.

„Chtěla jste něco, paní Cravenová?“ ptal se Worthy.

Mírně pokrčila rameny a pozorovala Dereka. „Jen jsem si říkala… myslíte, že budou ještě dlouho hrát?“

„Půjdu se ho zeptat. Počkejte tady, paní Cravenová.“

„Možná byste ho neměl obtěžovat,“ začala Sára, ale byl už pryč. Mezitím k ní přišly holky, vedené Tabithou. I když se žádná z nich o Tabithině návštěvě v Greenwood Corners taktně nezmínila, dívka se cítila částečně zodpovědná za Sářino štěstí.

Toho večera přišly za Sárou tři a byly oblečené do svých nejlepších šatů. Sára se s nimi mile pozdravila.

„Tahle noc za nic nestojí,“ poznamenala Tabitha, vystrčila bok a opřela si o něj ruku, když pozorovala houf vojáků, aristokratů a diplomatů. „Vždycky to tak je, když hrají vysoko. Ale potom, až skončí, sáhnou po nejbližší holce a někdy zaplatí i dvojnásobek za číslo.“

„Raději byste se měla schovat, až skončí,“ radila jí mudrlantsky Violeta. „Pan Craven by vyskočil z kůže, kdyby vám chtěl nějaký muž dělat neslušné návrhy.“

„Měli by na vašeho manžela poštvat psy, paní Cravenová, a ukázat mu, proč by se měl držet ve vaší posteli.“

Sára zmateně zavrtěla hlavou. „Nevím, co tím myslíš, Tabitho. Ale nezúčastním se žádného pokusu oklamat pana Cravena, zvlášť ne před jeho přáteli… ne… opravdu…“

Holky se jen vesele smály a táhly ji s sebou ke stolu. Daly si pozor, aby ji nebylo vidět. „Pane Cravene,“ nedbale řekla Tabitha, „přivedli jsme vám novou holku, abyste si ji mohl vyzkoušet. Ceká, že si s ní dáte jedno číslo.“

Zvedlo se několik párů obočí a taky se po sobě pánové podívali, protože prostitutky obvykle byly chytřejší a nepletly se do hry.

Derek se na Tabithu tázavě zamračil. „Řekni jí, že o zdejší holky nestojím.“ A odmítavě se otočil.

Tabitha škodolibě naléhala. „Ale ona je hezká a svěží. Proč se nepodíváte?“ A se smíchem Sáru odkryly. Sára se červenala a bránila se a pokoušela se sundat pštrosí pero, které jí zapíchly do vlasů.

Derek se najednou zasmál a přitáhl si ji do náručí. „Tuhle si vezmu,“ zamumlal a políbil ji na spánek.

Lord Alvanley se uprostřed hry na chvíli zastavil, aby se podíval na nově příchozí. Když mu řekli, že je to Cravenová novomanželka, na chvíli opustil své místo u stolu. Dav mužů s pobavením sledoval, jak šel k ní a pozdravil ji. Políbil jí ruku a lenivě Derekovi řekl: „Nejste tak chytrý, jak jsem si myslel, Cravene, když kvůli naší neotesané společnosti necháte nahoře takové krásné stvoření o samotě.“

Derek se zazubil a uklonil se, že rozumí. „Na radu Vašeho Lordstva vyhovím své ženě a uložím se k odpočinku.“ Provedl Sáru davem a šel s ní pryč.

Jejich odchod doprovázel pánský smích a různé necudné poznámky.

„To je ale slušně vychovaný chlápek!“… „Vyhovte jí jednou i za mě, Cravene!“

Červená až za ušima se Sára omlouvala. „Mrzí mě to! Nechtěla jsem tě odvést pryč. Worthy říkal, že je to důležitá hra… Prosím, musíš se vrátit.“

Derek se jen usmíval. „Je příliš pozdě. Když mě vytáhneš od vysoké hry, budeš muset čelit následkům.“ Derek se sklonil a vášnivě ji políbil. „Ubohá malá manželka,“ mumlal, oběma rukama ji chytil za zadeček a tvrdě ji k sobě přitiskl. „To jsem neudělal dobře, když jsem tě nechal tak nespokojenou, že jsi mě musela jít hledat.“ Okusoval jí citlivý ušní lalůček. „Prostě se budu muset víc snažit, abych tvým choutkám stačil.“

„Dereku,“ protestovala a rukama ho objímala kolem krku. „Já-já jsem si jenom říkala, že se v noci pořádně nevyspíš.“

Posázel jí hrdlo polibky. „Máš pravdu. Nevyspím. A ty taky ne.“

„Už nikdy tě ze hry nevytrhnu,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem ti narušit večer…“

„Jsem rád, že jsi to udělala,“ zamumlal Derek. A zazubil se jí do měkkých modrých očí. „Kdykoliv po mě zatoužíte, paní Cravenová… jsem vám k službám.“

Ze začátku byl pro Sáru šok, žít intimně s mužem. Vychovali ji cudně a diskrétně, co se týkalo osobních zvyků. Derek vůbec žádné zábrany neměl. Ačkoliv Sára obdivovala jeho tělo, když se po pokoji procházel nahý, věděla, že ona sama by se tak nonšalantně odhalit nedokázala. On byl odvážný a snadno se vzrušil. Jednu noc dokázal být neuvěřitelně něžný a celé hodiny objevoval její tělo a pak ji držel

v náručí jako milované dítě. Jinou noc byl vášnivý a nenasytný a učil ji takové věci, o kterých by si nikdy nemyslela, že jsou vůbec možné. Rozsah jeho nálad byl nekonečný. Nikdy nevěděla, co od něho může očekávat. Ale jeho náruč pro ni byla tím nejbezpečnějším přístavem na světě.

V noci si povídali tak dlouho, až se jim zavíraly oči. Jejich názory se někdy diametrálně lišily, ale Derek prohlašoval, že se rád dívá na svět jejíma očima, i když ji škádlil, že je idealistka. A možná, že i ona na něho měla nějaký vliv, protože se jí zdálo, že jeho obvyklá hořkost pomalu mizí.

„Pan Craven teď vypadá mimořádně dobře,“ poznamenala Tabitha a ostatní holky s ní souhlasily. Sára věděla, že mají pravdu. Vitální, charismatické rysy, které Dereka vždycky dělaly přitažlivým, byly ještě zřetelnější. Kamkoliv spolu šli, ženy na něho nepokrytě zíraly, až Sáru žárlivostí píchalo u srdce. Ale on jí byl naprosto oddaný. Kdykoliv byl nablízku, mohly se ženy přetrhnout, on se k nim všem choval zdvořile, ale lhostejně. Jenom ona jediná znala jeho tajemství, jeho nálady, jeho potřeby a žádná jiná žena nemohla mít v jeho životě takové místo.

Měli zaslouženou pověst dvojice, která se vyhýbá společnosti, i když to nebylo úmyslné. V prvním měsíci manželství prostě neměli čas na nějaké společenské události. Sára měla plné ruce práce. Každé ráno si vyhradila několik hodin na psaní a zbytek každého dne věnovala vysilujícím rozhodnutím o domě, ve kterém chtěli bydlet. Dohodli se na jednom z těch, které Derek už vlastnil, hezkém třípatrovém městském sídle, obklopeném zahradou s vysokými zdmi. Ten dům postavili pro zábavu. V přízemí byly prostorné sloupové chodby, které ústily do obrovského obývacího pokoje a jídelny. Dům byl jasný a vzdušný, plný jemné štukové výzdoby, se zdmi, vymalovanými ledovými odstíny zelené, slézové a modré.

Derek nechal všechno na ní a vesele prohlašoval, že on sám nemá žádný vkus. Což byla pravda. Jeho představa elegance byla nacpat na každé volné místo co nejvíc zlata, soch a dřevořezbářských prací. Ale Sára se bála, že její vlastní vkus o moc lepší nebude. Využila rad Lily Raifordová a několika mladých provdaných žen ze společnosti, se kterými se spřátelila. Opatrně vybrala jednoduchý nábytek, vyčalouněný světlým, bohatě vyšívaným brokátem. Závěsy u postele a na oknech byly ze světlého damašku a kartounu. Do několika pokojů Sára objednala nádherná zarámovaná zrcadla a na Lilyinu

radu malé psací stolky na knihy, tisk a noviny pro hosty. Její vlastní psací stůl byl z růžového dřeva se spoustou přihrádek a zásuvek.

Příležitostně zašli s Derekem do společnosti. Chodili do divadla, navštěvovali hudební večery pořádané Raifordovými a recepce na počest cizí královské návštěvy. Při všech těch společenských událostech si ji podrobně prohlíželi a Sára začala pociťovat nedostatek vhodných šatů. Zdráhala se jít ke švadleně, protože věděla, že je to drahé. Po všech těch letech, kdy musela počítat s každým haléřem, jí pouhá představa velké útraty vyvolala podráždění žaludku. Kupovat nábytek pro dům bylo nutné. Kupovat čistě pro sebe se mnohem obtížněji ospravedlňovalo. K jejímu překvapení Derek trval na tom, že ji k madam Lafleurové doprovodí. Monika je s nadšením přivítala a tmavé oči se v kulaté tváři jen smály. „Podívejme, pár, o kterém se v Londýně nejvíc mluví,“ prohlásila, když je osobně vítala přede dveřmi do svého salonu.

„Oba dva vypadáte úžasně! Všichni se už dohadují, proč se skrýváte, ale já svým klientům říkám, že ze začátku chcete být o samotě! Je to přece privilegium novomanželů, ne?“ Zamyšleně Dereka pozorovala.

„To je od vás moc hezké, pane Cravene, že jste sem svou ženu doprovodil!“

Derek se na ni šarmantně usmál. „Jsem tady proto, že má žena má drobný problém, o kterém by vám zaručeně neřekla.“

„Opravdu?“ Monika se okamžitě podívala na Sářino břicho.

Derek se zazubil a trhl sebou, když ho Sára šťouchla loktem do boku. Naklonil se k Monice a důvěrným tónem vysvětlil: „Ten problém je v tom, že se bojí utrácet mé peníze.“

„Aha.“ V Moničiných očích se mihlo zklamání. Zcela jasně doufala, že bude moct rozšířit po Londýně nějaký šťavnatý klep. Ale dobrá nálada se jí vrátila, když Derek pokračoval.

„Nechci, aby má žena ztrácela čas tím, že vás bude přemlouvat, abyste jí ušila šaty z levnější látky a bez ozdob. Chci, aby měla nejlepší a vypadala tak elegantně – elegantněji než všechny ženy v Anglii. Cena nerozhoduje.“

Poslední dvě slova způsobila, že Monice prudce stoupl tep. „Och, pane…“ Monika ho nadšením málem políbila. „Vaše manželka je půvabná žena.“

„Rozkošná,“ souhlasil Derek a vřelýma očima si Sáru prohlížel. Bezmyšlenkovitě si na prst namotával jednu lokýnku, která se Sáře uvolnila z účesu. „Mám jenom jeden požadavek. Odhalte z ní dost,

ale ne příliš mnoho. Některé části bych si chtěl nechat pro mé vlastní potěšení.“

„Chápu,“ Monika energicky přikývla. „Muže nádherné poprsí přitahuje, ztrácí pak hlavu, a potom…“pokrčila rameny. „Přesně tak.“

Monika se tázavě dotkla jeho ruky. „Kolik toalet máte na mysli, pane?“

Sáru rozladilo, že ti dva jednají, jako by tam ona vůbec nebyla. „Čtyři na den,“ přerušila je, „a dvě na večer. Celkem šest. A možná nějakou batistovou noční košili…“

„Dvacet pět,“ řekl Monice Derek. „A nezapomeňte na rukavice, boty, spodní prádlo a všechno, co bude potřebovat.“ Jemně Sáře přikryl rukou ústa, když začala protestovat. Svýma zelenýma očima na Moniku uličnicky mrkl a dodal: „Noční košile nejsou potřeba.“ Monika se zachichotala a podívala se na Sářinu rudnoucí tvář. „Tak si myslím, madam, že váš manžel je částečně Francouz!“

Po nekonečných konzultacích a zkouškách vlastnila Sára řadu toalet mnohem krásnějších, než si dovedla představit. Byly ušity z měňavého hedvábí různých barev, sametu a brokátu, se štíhlým pasem zdůrazněným páskem a širokými sukněmi na naškrobených spodničkách. Hluboké výstřihy byly zdobeny nádhernou krajkou. Pod ně oblékala tenké, skoro průhledné kalhoty, které sahaly jenom po kolena, a košilku tak průsvitnou, že by se dala protáhnout snubním prstenem. U modistky si koupila několik provokativních klobouků s jemnými závoji, které sahaly k očím, čepec lemovaný hedvábím a turban, který Derek z celé duše nesnášel.

„Přikrývá ti všechny vlasy,“ stěžoval si, když se natáhl na postel a díval se, jak si ho zkouší. „A vypadá neforemně.“

Sára stála před zrcadlem a cpala nezvládnutelné lokny pod turban.

„Problém je, že mám příliš mnoho vlasů. Modistka říkala, že kdybych si ostříhala ofinu a několik centimetrů na koncích, turban by seděl líp.“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Neustřihneš si ani kousek.“

Sára si zklamaně povzdechla, když jí kaštanové kučery vyklouzly z turbanu a spadly jí přes ramena. „Všechny klobouky by mi seděly líp, kdybych měla kratší vlasy. Madam Lafleurová říkala, že mám takovou stavbu kostí, která v krátkých vlasech vynikne.“

Derek opravdu zbledl. „Jestli si je ostříháš, vezmu na tebe bič.“ Vyskočil z postele a než udělala krůček, strhl jí turban z hlavy.

„Podívej se, co jsi udělal,“ vykřikla, když se jí ta záplava rozlila po zádech. „A už jsem to skoro zvládla. Dej mi ten turban.“ Derek zavrtěl hlavou, couvl a sevřel tu malou hromádku. Sára se přinutila mluvit trpělivě. „Ten turban, když dovolíš.“

„Slib mi, že se neostříháš.“

Nemohla uvěřit, že je tak směšný. „Zase narostou.“ Přistoupila k němu a chňapla po turbanu. Rukou vystřelil nahoru, takže na něj nedosáhla.

„Slib mi to,“ trval na svém.

„Kdybys věděl, kolik stál, nechoval by ses k němu tak nevybíravě.“

„Když mi to slíbíš, zaplatím tisíckrát víc.“

Nedůvěřivě se usmála. „Proč?“ ptala se a prsty si pročesávala zcuchané vlasy. „To pro tebe můj vzhled tolik znamená?“

„V tom to není. Je to…“ Derek upustil turban na podlahu a pomalu ji objal. „Rád se dívám, když si je splétáš… a líbí se mi, když je vyčešeš a několik lokýnek se ti kroutí kolem obličeje a po krku… a když si je večer kartáčuješ, vím, že jsem jediný muž, který je takhle vidí, dlouhé až pod záda. Je to jedna tvoje část, kterou můžu mít jenom já.“ Zazubil se a dodal. „Kromě jiných věcí.“

Sára ho chvíli pozorovala a jeho vyznání se jí hluboce dotklo. I když nemohl nahlas přiznat, že ji miluje, stejně to řekl, i když jinak… svou jemností, neustálou chválou, svou štědrostí. „Jakých věcí?“ zamumlala, couvla k posteli a položila se na ni.

Derek víc nepotřeboval a vylezl si vedle ní. Odpovídal a přitom jí rozepínal živůtek. „Tvá pleť… zvlášť tady. Čistá a bílá, jako měsíční paprsek.“ Něžně jí špičkami prstů objel pevná ňadra. „A tyto… nádherné… chci přikrýt diamanty a polibky…“

„Polibky stačí,“ ujistila ho.

Derek jí vyhrnul sukně. Ochotně nadzvedla boky, aby jí mohl stáhnout kalhoty. Tiše jí vklouzl rukou dovnitř. „A tahle tvoje část… je úplně moje.“ Rozvázal jí kalhoty. „Někdy,“ šeptal, „jsem v tobě tak hluboko, až cítím tvé lůno… a přece nejsem dost blízko. Chci s tebou sdílet každý tvůj dech, každý úder tvého srdce.“

Sára se zachvěla, když cítila, jak do ní najednou prudce vstoupil. Derek jí vzal tvář do dlaní a horce ji líbal na krk. „Někdy,“ zamumlal,

„mám chuť tě trochu potrestat.“

„Proč?“ zasténala, jak do ní neustále narážel, a hlava jí padla na polštář. Rukama ji držel za ramena a pevně tiskl, když se tlačil hluboko dovnitř.

„Protože jsi způsobila, že tě chci tak moc, až mě to bolí. Protože se v noci budím, abych tě ve spánku pozoroval.“ Tvář mu planula vášní a oči se zeleně třpytily. „Pokaždé, když jsem s tebou, tě chci víc a víc. Je to horečka, která mě nikdy neopouští. Nemůžu být sám, abych si neříkal, kde asi zrovna jsi a kdy tě zase budu mít…“ Zmocnil se jí svými rty a líbal ji divoce a současně něžně a ona se mu dychtivě otevřela.

Ještě nikdy nebyl tak náročný, jeho tělo tak tvrdé a těžké, když se tisklo k jejímu. Prohnula se do oblouku, aby ho přijala a snažila se jeho rychlým pohybům přizpůsobit. Krev jí v těle rychle pulzovala a pocity zesílily, když hledala úlevu. Na jeho vášeň odpovídala svou vášní, stejně velkou, dokud ji nebolely všechny svaly a nechvěly se. Derek sáhl dolů, oběma rukama jí pevně sevřel zadeček a těsně ji k sobě přitiskl, aby se do ní dostal co nejhlouběji. Najednou Sářiným tělem projela divoká křeč uvolnění a ona křičela blahem. Její svaly se kolem něj stáhly a on se k ní připojil. Derek ji pak hladil po zádech a slova se mu v hrdle zarazila, jak se je snažil dostat ven. Zdálo se, že Sára to chápe, protože mu položila hlavu na hrud a povzdechla si.

„To je v pořádku,“ zašeptala. „Jenom mě drž.“

„Ještě nikdy jsi nevypadala líp,“ vykřikla Katie, když Sára vstoupila do domku. Pomohla jí svléct pláštěnku a špičkou prstu ohmatávala látku jejích nových šatů. „To je ale nádherná látka. Třpytí se jako perly!“

Sára se usmála, otočila se kolem dokola a zavířila širokými sukněmi šatů z vroubkovaného hedvábí. „Líbí se ti? Taky ti nechám takové ušít.“

Katie pochybovačně pozorovala červené hedvábí. „Mohlo by to být pro Greenwood Corners příliš elegantní.“

„Ne, na nedělní mši je to dokonalé.“

Sára se uličnicky zazubila. „Můžeš si v celé své nádheře sednout o jednu či dvě řady před paní Kingswoodovou a ona bude každému šeptat, že ses zbláznila, stejně jako tvoje dcera!“

Katie si nervózně upravovala své bílé vlasy. „Kdyby na to nestačily nové šaty, tak nový dům určitě!“

Sára se usmála a vzpomněla si na jedno odpoledne, které Derek potřeboval, aby přemluvil rodiče, že jim koupí nový dům. Nakonec

vyhrál. Měl šarm a byl i dostatečně tvrdohlavý. „Můžete si vybrat,“ řekl mile Izákovi a Katii. „Bud v Londýně nebo tady.“ Další odpoledne už mluvili s Grahamem Gronowem, Derekovým oblíbeným architektem. Ten jim navrhl krásný klasicky gregoriánský dům, pohodlný a dost velký, aby jim stačil. Stavěl se na pozemku poblíž centra vesnice a v Greenwood Corners o něm každý mluvil. Katie ironicky mínila, že Derek schválně zařídil, aby byl větší než ten Kingswoodův. Sára se nehádala, protože dobře věděla, ža by mu to bylo podobné.

„Derek vám chce najmout kuchařku a zahradníka,“ volala Sára a šla za matkou do kuchyně. „Řekla jsem mu, že si možná budete chtít najít někoho známého ve vesnici. Jestli ne, pošleme vám někoho z Londýna.“

„Nebesa,“ vykřikla Katie. „Vyřid panu Cravenovi, že nepotřebujeme služebnictvo.“

„Ale potřebujete,“ odporovala jí Sára. „A co dny, kdy tátu bolí klouby tak, že se nemůže ani pohnout? A teď, když já vám nemůžu pomáhat, budete někoho potřebovat, třeba aby vám odpoledne uvařil čaj. Copak by se ti to nelíbilo?“

„Sáro, celá vesnice i tak čeká, že se budeme chovat namyšleně. Paní Hodhesová říká, že se jí točí hlava pokaždé, když si vzpomene, že budeme bydlet v novém domě. Bydlíme tady čtyřicet let a nikdy nás ani nenapadlo, že se budeme stěhovat.“

Sára se usmála. „Každý ví, že vy dva neumíte být namyšlení. A paní Hodhesová si zvykne, že bydlíte v jiném domě, stejně jako zbytek Greenwood Corners. Tento domek je příliš starý a malý, a když prší, teče tolika děrami, že je ani nedokážu spočítat. A taky se můžeš připravit na další překvapení, protože jsem Derekovi včera řekla, že chci, abyste nás v Londýně navštívili. Takže vám chce dát kočár, koně a vozku, abyste si mohli zajet, kam budete chtít.“

„Páni,“ Katie se opřela o kuchyňský stůl. „Jen si to představ, chudák Eppie, ve stáji s elegantním párem hnědáků!“

„Udělá jí jen dobře, když se bude kamarádit s vyšší společenskou třídou.“

Obě se zasmály a pak se matčina tvář změnila. Najednou měla v hlase mateřskou starost. „A co ty, Sáro? Pořád si říkám, jaké to pro tebe je, když s ním bydlíš… na takovém místě.“

„To místo je hráčský klub,“ Sára suše odpověděla. „A já se tam cítím perfektně. Ale abych tě uklidnila, brzy budeme mít hotový dům a budeme mít pořádný domov.“

A zatímco si povídaly, připravovaly podnos s čajem a ten známý rituál jejich konverzaci uvolnil.

„A co pan Craven?“ zeptala se Katie. „Jaký je manžel?“

Sára se zatvářila legračně. „Asi by se dalo říct, že zvláštní.“ Pečlivě lžičkou odměřila čaj do konvice. „Derek je velmi komplikovaný muž. Nebojí se ničeho… kromě svých vlastních citů. Není schopný nahlas říct, že mě miluje, ale já mu to občas vyčtu z obličeje. Vypadá to, jako by z něho chtěla slova vytrysknout.“

Katie se zatvářila zmateně. „Jste si vy dva podobní, Sáro? Máte vůbec něco společného?“

„Ano, ale dá se to těžko vysvětlit.“ Sára se zamyšleně usmála. „Oba dva jsme svým způsobem výstřední, ale nějak se k sobě hodíme. Jsem si jistá, že obvyklé manželství by pro nás nebylo. Často jsme spolu, ale oba máme taky svoje vlastní zájmy. Já mám knihy a psaní a Derek se zabývá klubem a všemi těmi svými intrikami…“

„Intrikami?“

„Och, to je další věc, která mě udivuje, ti nejrůznější lidé, kteří ho navštěvují. Jednu chvíli ho vidím hovořit s darebáky a pouličními rváči a hned nato s francouzským velvyslancem!“

Katie udiveně zavrtěla hlavou. „Začínám chápat, co jsi myslela tím komplikovaný.“

Sára zaváhala a pak položila lžičku i plechovku s čajem na stůl.

„Řeknu ti něco, mami, ale nesmí se to nikdo dozvědět, nebo mi Derek utrhne hlavu. Nedávno jsem našla stvrzenky a záznamy o dobročinných darech. Nevěřila jsem svým očím, když jsem viděla ty sumy. Věnoval obrovské sumy školám, sirotčincům a nemocnicím a to nezahrnuje peníze, které utrácí na své politické záležitosti!“

„Ptala ses ho na to?“

„Samozřejmě! Ptala jsem se ho, proč to dělá tajně a úmyslně všechny nechává, aby si mysleli, že mu nezáleží na ničem než na sobě. Jako by chtěl, aby na něho měli špatný názor. Kdyby věděli, kolik dobra vykonal…“

Katie se fascinovaně naklonila dopředu. „Co říkal?“

„Smál se, že kdyby lidé věděli, že přispívá na dobročinnost, bez ohledu na to kolik, prohlašovali by stejně, že to dělá proto, aby si vylepšil pověst. A byly doby, přiznal se, že právě z toho důvodu

dával peníze sirotčincům – jen aby se ujistil, že někdo o něm dobře smýšlí. Řekl, že se v životě naponižoval víc, než by jakýkoliv muž měl, a že teď si může dovolit dělat, co chce, a nestarat se, co tomu jiní řeknou. Řekl, že má nárok na své soukromí a že mou povinností, jako jeho ženy, je nemluvit o tom s nikým.“ Významně zvedla obočí. „Tak co si o tom myslíš?“

Katie se zamračila. „Zní to docela výstředně, když už se tak ptáš.“

Sára se vesele zasmála. „Pokud mohu soudit, ve společnosti nás považují za výstřední pár.“

„Stejně jako vesničané,“ dodala Katie a Sára se zasmála znovu.

Společnost by bezpochyby Cravenovými pohrdala, kdyby usilovali o její přízeň. Neměli ani kapku modré krve. Neměli za sebou žádné významné rodiny, žádné zásluhy… jenom nechutně velké bohatství, které vzešlo ze záliby bohatých mužů v hazardních hrách. V každém případě Cravenovým záleželo na přízni společnosti tak málo, že možná právě proto ji získali. A jak Derek drsně, ale přesně poznamenal, peníze jsou dobrým důvodem pro společenskou přijatelnost.

Ale zatímco smetánka je zdráhavě zvala do svého vznešeného kruhu, obyčejní lidé je otevřeně zbožňovali. Udivilo to každého, včetně oslavované dvojice. „Konečně přišel den, kdy prasata létají,“ zatrpkle poznamenaly Timesy, „a cockney a venkovské děvče se stali středem pozornosti Londýna.“

Derek byl nejdříve zmatený a pak ironicky rezignoval na ten malý rozruch, který vyvolávali, kdykoliv se objevili na veřejnosti. „Příští měsíc je bude zajímat někdo jiný,“ ujistil Sáru. „Jsme dočasná kuriozita.“

Co neočekával, byl intenzivní zájem o ně jako o dvojici obyčejných lidí, kteří žijí jako králové. Od jedněch dostali nálepku milí, od jiných povýšenci. Karikatura George Cruikshanka je zobrazila jako neurozence, kteří napodobují vznešené chování elity. Cravenovi byli okno, kterým se obyčejní lidé dívali na život společenské smetánky a na jejich místě si představovali sami sebe.

Zájem se ještě zvýšil, když se rozneslo, že Sára je autorkou Mathildy. V kavárnách a hospodách se dohadovali, jestli je paní Cravenová Mathildou v přestrojení. Sára to jméno slyšela křičet z davu, který okukoval návštěvníky divadla, přijíždějící na představení

v Drury Lane. „Podívej se sem, Mathildo!“ vykřikl nějaký muž, když vystupovala z kočáru. „Ukaž nám svou tvář!“ Když Sára udiveně pohlédla jejich směrem, celým davem zazněly ovace. „Mathildo! Jsi moc hezká, drahoušku!“

„Ukaž nám svou tvář,“ brblal si Derek pod vousy, když vedl Sáru po schodech nahoru. „Za chvíli tě prohlásí za veřejný majetek.“

Sára se začala smát. „Myslím, že jenom chtějí věřit, že Mathilda existuje.“

Než odešli do své lóže, na chvíli se rozdělili, aby si vyměnili společenské zdvořilosti se spoustou známých, kteří se kolem nich točili. Manželé, kteří teď byli ujištěni, že Derek už neleze do postelí jejich manželek, se nyní k němu chovali příjemně. Lidé, které Sára téměř neznala nebo se s nimi nikdy nesetkala, se kolem ní ochomýtali. Hejsci a uhlazení cizinci jí líbali ruce, zatímco jiní jí o překot chválili vlasy, toaletu a její šarm. Většina z nich byla uctivá… kromě jednoho drzého rošťáka, jehož hlas jí byl až příliš povědomý.

„Ať se propadnu, jestli tohle není Mathilda!“ Sára se opatrně otočila a střetla se s drzým úšklebkem Iva Jennera. „Pane Jennere,“ zdvořile se mu uklonila.

Zlomyslně se na ni podíval. „Je z vás pěkná malá ohřívací láhev. Craven je šťastný parchant, když vás má každou noc v posteli. Ani si vás nezaslouží.“

„Pan Craven je příkladný manžel,“ zamumlala a pokoušela se od něho odtáhnout.

„Pěkný gentleman je ten váš manžel,“ posmíval se Jenner. „Řekněte mu, že není nic jiného než patolízalský cockneyský parchant…“

„Jestli okamžitě neodejdete,“ přerušila ho Sára, „budete mít příležitost říct mu to sám.“

Jenner se podíval stejným směrem a jeho drzý úsměv se ještě rozšířil, když viděl Dereka, jak si k nim razí cestu. Ale než se k nim dostal, Jenner se rozplynul v davu.

Popadl Sáru za ruku. „Co ti říkal?“

Prudce zamrkala, když uslyšela ten drsný tón. „Nic důležitého.“

„Pověz mi to.“

„Nic to nebylo,“ trhla sebou bolestí a vykroutila mu svou paži.

„Dereku… prosím tě, nedělej scénu.“

Zdálo se, že ji neslyší. Očima sledoval Jennerovu mizící postavu.

„Naučím toho mizerného špinavého darebáka, aby se víc nedotýkal toho, co patří mně,“ zavrčel.

Sára rozladěně stiskla rty. Choval se jako pes, který se pere o kost. Věděla, proč ho Jenner vždycky tak rozčiloval – připomínal mu jeho vlastní minulost. „Nejsem tvůj majetek,“ odpověděla.

I když měla Sára hlas jemný jako vždycky, byl v něm chladný tón, který Dereka nadzvedl. Ostře se na ni podíval. Nikdy dřív s ním tak nemluvila. A jemu se to nelíbilo. „Čerta starého nejsi,“ řekl nevrle a vyzval ji tak k hádce.

Nedívala se na něho. „Teď bych se ráda posadila.“

Po zbytek večera byl Derek rozzuřený z jejího rezervovaného chování. Vlastně ho ignorovala a celou svou pozornost věnovala hře. Bylo jasné, že ji urazil. Její odtažité chování bylo horším trestem než jakákoliv hádka. Zatvrdil se, aby k ní byl stejně chladný. Jestli čeká, že z něho vyždímá omluvu, může čekat až do skonání světa. Ona je jeho – a on má právo ji chránit před takovým mizerou, jako je Ivo Jenner!

Když se vrátili domů a šli spát, drželi se každý na své straně postele. Od začátku manželství to byla první noc, kdy se nemilovali, a Derek si zoufale uvědomoval blízkost jejího měkkého těla a svou prudkou touhu po ní. A nejhorší bylo, že potřeboval, aby i ona po něm toužila. Ráno se mu ohromně ulevilo, když Sára vstala ve své obvyklé dobré náladě. Předcházející noc byla evidentně zapomenuta.

Derek si hověl ve vaně, zatímco mu Sára četla noviny. Timesy detailně popisovaly Sářinu slonovinově bílou toaletu a prsten s pětikarátovým modrým diamantem, jejich názor na hru a dohady, jestli je Derek skutečně napravený zpustlík. „Není v tom ani jedno pravdivé slovo,“ řekl Derek. „Kromě té části, kde je napsáno, že ty jsi byla oslnivá.“

„Děkuji, pane, to je od vás laskavé.“ Sára odložila noviny a začala si hrát s velkou nohou, opřenou o porcelánový okraj. Laškovně mu kroutila palcem. „A co ta část, kdy píší, že jsi napravený?“

„Nejsem. Pořád dělám to, co vždycky… jenomže teď pouze s tebou.“

„A docela působivě,“ odpověděla stydlivě.

Jak viděla, líbilo se mu to. V zelených očích mu blýsklo, když stáhl nohu do vody. „Voda je pořád ještě teplá,“ pokynem ruky ji pozval. Sára se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne.“

Sklouzl do vody a upřeně ji pozoroval. „Potřebuju pomoct. Na jedno místo si nedosáhnu.“

„Kam?“

„Pojd sem a já ti to ukážu.“

Nemohla jeho rošťácké výzvě odolat. Vstala ze židle, shodila župan a noční košili na mokré dlaždice a zrudla, když si všimla, s jakým zájmem se na ni dívá. Opatrně vstoupila do vany. Derek jí podal ruku a jemně ji posadil do teplé vody. Zachvěla se, když ji objal svýma kluzkýma, silnýma a svalnatýma rukama a nohama. Černé vlasy mu zářily jako tulení kůže.

„Kde je mýdlo?“ zeptala se a setřela mu z tváře pěnu.

„Spadlo mi do vody,“ lítostivě odpověděl a táhl jí ruku do matné vody. „Budeš ho muset najít.“

Zachichotala se a cákla na něho. Hráli si a kaluže vody na podlaze se zatím zvětšovaly. Objala ho kolem krku a vtiskla mu na rty mokrý polibek. „Bohužel to mýdlo nemůžu najít,“ zašeptala a nadnášela se ve vodě nad ním.

„Nepřestávej pátrat,“ povzbuzoval ji a našel si její rty.

Sám pro sebe si Derek přiznal, že všechno, co kdy Lily Raifordová říkala o manželství, je pravda. Už jen to pohodlí bylo úžasné. Jeho žena byla vždycky po ruce a pouhá její přítomnost dodávala jeho domu půvab. Kdykoliv se objevili na veřejnosti, vždycky do něho byla zavěšená a její parfém ho pronásledoval, když u něho nebyla. Věděl, že ho nikdy neunaví, protože pro něho byla životně důležitá, stejně jako vzduch, který dýchal. A přesto, s každým manželským políbením, které jí dal na čelo, se cítil jako podvodník. Jako by jí dal krásné šaty, které jí tak docela neseděly. Přistihl se, že Sáru napjatě pozoruje a hledá nějaký náznak, že dělá chyby. Nebyl takový blázen, aby si myslel, že se chová stejně jako většina manželů – v čemkoliv. Ale ona ho velmi nenápadně vedla.

Derek měl často podivný pocit, jako by na jeho jméně ležel nějaký neviditelný, obrovský dluh. Taky ho občas znepokojovalo, když si uvědomil, že se mu stala zdrojem veškerého potěšení, uspokojení a klidu. Byla první lidskou bytostí, kterou kdy potřeboval. Ztratil svobodu takovým způsobem, jak by ho nikdy nenapadlo. Její láska ho spoutala víc než mílový železný řetěz.

Sáře Derek v posteli chyběl, a tak se v časných ranních hodinách přikradla dolů, kde ho našla v hlavní herně. Byla strašidelně tichá a prázdná, bez obvyklého davu návštěvníků a zaměstnanců. Derek seděl u Worthyho stolu s několika balíčky karet, pečlivě seřazenými na naleštěném povrchu. Vycítil ji a s nic neříkajícím zaklením se ohlédl přes rameno.

„Co to děláš?“ zívla Sára a stočila se na židli.

„Worthy podezřívá jednoho ze zaměstnanců, že podvádí. Jen tak pro jistotu jsem si to chtěl na kartách, které on včera večer používal, ověřit.“ Derekova ústa se nelibostí zkřivila, když ukázal na jeden z menších balíčků. „Tohle je poznačený pakl, pokud jsem vůbec kdy nějaké poznačené karty viděl.“

Sára byla zmatená. Všimla si u stolů všech složitých rituálů, všeho toho obřadného otevírání nových balíčků s kartami. „Jak by je mohli poznačit? Není na to čas, ani příležitost… že ne?“

Derek zvedl nový pakl a zkušeně míchal karty tak, že se jen míhaly. Pak jí dal několik z nich, lícem dolů. „Která z nich je královna?“

Sára si prohlížela zadní stranu karet. „Jsou všechny stejné.“

„Ne, nejsou. Právě jsem poznačil královnu.“ Zvedl kartu a ukázal jí drobný, skoro nerozeznatelný vroubek, který udělal do rohu nehtem palce. „A jsou jiné způsoby. Mohl bych si dát na špičku prstu inkoust a nechat tam šmouhy. Mohl bych je malinko ohnout. Nebo si dát do rukávu kousek zrcadla.“

„Zrcadlo?“ divila se.

Přikývl a dál si hrál s kartami. „Když se karty profesionálně poznačí, poznáš to při míchání a když se podíváš na jejich rub. Každá linka nebo jiná značka vyskočí.“ Zdálo se, že v jeho rukách karty ožívají, když je znovu zamíchal. „Takto se karty seřazují… ale ten pohyb musí být plynulý. Zabere to hodiny cvičení před zrcadlem.“ Karty byly jako tekoucí potok. Něžně je držel a dlouhými prsty jimi manipuloval, dokud z nich nebyl most, vodopád, vějíř.

Sára ho s respektem pozorovala. I když byli v klubu muži, kteří karty rozdávali, zruční, nikdy žádného z nich neviděla s nimi tak lehce zacházet. Tohle, spolu s jeho mimořádnou pamětí na čísla, by z něho udělalo nepřemožitelného protivníka. „Proč nikdy nehraješ?“ zeptala se. „Nikdy jsem tě neviděla příležitostně si zahrát s lordem Raifordem, ani s žádnými jinými přáteli. Je to proto, že víš, že bys vždycky vyhrál?“

Derek pokrčil rameny. „To je jeden důvod,“ odpověděl bez jakékoliv domýšlivosti. „Ten druhý je, že mě to nebaví.“

„Nebaví?“

„Nikdy mě to nebavilo.“

„Ale jak můžeš být v něčem tak dobrý, když tě to nebaví?“

„To je tedy otázka,“ tiše se zasmál a odložil karty stranou. Odvedl ji ke stolu, popadl ji za boky a zvedl ji nahoru. Seděla na kraji s koleny od sebe a on si stoupl mezi ně. Naklonil se dopředu a ústa měl jako teplý, jemný cejch. „To není jako tvé psaní, drahoušku. Když sedíš u stolu, dáváš do své práce svoje srdce a rozum a to tě uspokojuje. Ale karty jsou jenom jako vzorec. Jednou se ho naučíš a je to automatické. Nemusí se ti to líbit a nevyžaduje to ani kousek srdce.“

Sára ho pohladila po černých vlasech. „Mám kousek tvého srdce?“ Litovala své otázky ve chvíli, kdy ji vyslovila. Sama sobě slíbila, že po něm nebude vyžadovat něco, na co není připravený.

Derekovy oči byly zastřeně zelené, když na ni bez mrknutí zíral. Naklonil se dopředu, svými rty vyhledal její ústa a zapálil v ní oheň, který se jí rychle rozšířil po celém těle. Sára se zachvěla, když ucítila, jak jí zvedá sukně až do pasu. Vmáčkl se mezi její roztažená kolena ještě těsněji. Vášnivě se políbili, rukama tápali pod šaty a neohrabaně a chvatně rozepínali knoflíky.

Sára zalapala po dechu, když ucítila, jak se do ní dobývá svým horkým, sametovým přirozením. „Tady ne… Někdo nás uvidí…“

„Všichni jsou pryč.“ Jemně ji kousal na šíji.

„Ale nemůžeme…“

„Teď,“ naléhal a přitáhl si její hlavu k rameni. Bral si ji přímo na stole, kde se hrály hazardní hry, a ona se chvěla bezmocnou rozkoší.

Sára byla v jejich bytě sama a prohlížela se v dlouhém zrcadle v ložnici. Byla oblečená k večeři, pořádané na počest sedmnáctých narozenin Henryho, mladšího bratra Alexe Raiforda. Při takových soukromých příležitostech se Raifordovi obklopovali vřelou, zábavnou společností. Sára věděla, že večer bude plný vtipu a smíchu. Derek odešel s Alexem, aby mu pomohl do Swans Courtu dovézt dárek, zářícího plnokrevníka, dřív, než hoch dorazí domů z Etonu.

Sára si uhladila sukni své zelené toalety. Šaty byly jednoduché a zdobil je jenom hluboký výstřih a šest zlatých spon, které držely u

sebe rozstřižený přední sil sukně. Měla na sobě náhrdelník, který jí Derek dal k měsíčnímu výročí jejich manželství, nádherný výtvor z diamantů a smaragdů, které jí ve složitých šňůrách ležely kolem krku. Sára obdivovala třpytící se náhrdelník v zrcadle, usmála se a otočila, aby ho viděla z jiného úhlu.

Najednou se v ní zastavilo srdce. Zahlédla v zrcadle, že za ní někdo stojí.

Prudce se obrátila a s doširoka otevřenýma očima zírala na zlatovlasou ženu, která na ni mířila pistolí.

Lady Joyce Ashbyová měla v obličeji napjatý výraz a oči jí zářily šílenstvím a nenávistí. Jako první promluvila Sára a s údivem zaznamenala, že má klidný hlas. „Musela jste sem přijít tajnými chodbami.“

„Věděla jsem o nich dřív, než ses s ním vůbec setkala,“ zavrčela Joyce a zrak jí zabloudil k obrovské pozlacené posteli. „V této posteli jsem s ním byla tolikrát, že se to ani nedá spočítat. Byli jsme spolu úžasní.

Vymysleli jsme věci, které nikdo předtím nedělal. Nehýbej se.“ Zbraň držela pevně.

Sára se rychle a povrchně nadechla. „Co chcete?“

„Chci se podívat na ženu, kterou si vzal.“ Joyce se opovržlivě usmála.

„Oblečenou do sametu a ověšenou klenoty… jako by si někdo mohl myslet, že jsi nějaká důležitá dáma.“

„Dáma jako vy?“

Joyce narážku ignorovala a fascinovaně zírala na náhrdelník, který se třpytil na Sářině bledé pleti. „Ty smaragdy mají přesně stejnou barvu jako jeho oči. Žádný nemá takové oči.“ Vztekle se na ni zamračila.

„Řekla jsem, že se nemáš hýbat!“

Sára ztuhla jako přimražená. Právě se začala pomalu sunout k dlouhému provazu, kterým přivolávala služebnictvo.

„Musíš mít ze sebe radost,“ řekla Joyce, „když se ve svých krásných šatech a s jeho prstenem na prstě obdivuješ. Myslíš si, že máš něco, po čem já nejvíc toužím. Myslíš si, že ti patří. Ale vaše manželství nic neznamená. On patří mně. Poznamenala jsem si ho.“

„On vás nechce,“ zašeptala Sára a upřela oči na její pomstychtivou tvář.

„Ty venkovská hlupačko! Opravdu si myslíš, že bys ho mohla mít víc než stovky žen před tebou? Znám ho stejně dobře jako ty. Vím, jak se mu kroutí chlupy na prsou, vím, jak mu voní kůže. Pod rukama jsem cítila jeho jizvy a to, jak se mu pohybují svaly na zádech. Vím, jaké to je, když ho mám v sobě… jak se pohybuje… pomalu a hluboko… chvíli před tím, než vyvrcholí.“ Joyce přivřela oči. „Nadaný milenec, ten tvůj zparchantělý manžel. Žádný jiný muž na světě tak nerozumí ženskému tělu jako on. Velké, vášnivé zvíře, bez špetky svědomí a bez skrupulí. On je můj dokonalý protějšek – a dobře to ví.“

Sára se rychle vrhla ke zvonku, zoufale za něj zatahala a čekala, že uslyší výstřel. Ale Joyce nevystřelila. Sára se chvěla a byla bílá strachy, když se k ní otočila. „Hned tady bude služebnictvo. Navrhuji vám, abyste odešla, lady Ashbyová.“

Joyce ji opovržlivě pozorovala. „Ty jsi tak směšné stvoření.“ Rozvážně se natáhla a z toaletního stolku shodila rozsvícenou olejovou lampu.

Sára vykřikla hrůzou, když se rozbilo stínidlo a olejová kaluž se vznítila. Okamžitě se rozšířil oheň a plameny začaly hladově olizovat koberec, dřevo a závěsy. „Panebože!“

Joyceina tvář svítila pomstychtivostí a odleskem ohnivých plamenů.

„Můžeš zemřít zadušením a v plamenech,“ řekla hrdelním hlasem,

„nebo tě zastřelím. Nebo… můžeš udělat to, co chci.“

Derek a Alex byli jen několik ulic od James Street, když si uvědomili, že se stalo něco hrozného. Zvonily zvony. Celou oblast ucpaly kočáry, koně a lidé. Obloha byla plná temně rudé záře, která vycházela odněkud na obzoru. „Oheň,“ řekl stručně Alex a zíral kočárovým oknem ven.

„Kde?“ Dereka zamrazilo neblahým tušením v zádech a silně ho zabolelo v žaludku. Kočár jel mučivě pomalu, i když předjezdci dělali, co mohli, aby jim uvolnili cestu přecpanými ulicemi. Jeho šestý smysl, který ho ještě nikdy nezklamal, mu oznamoval neštěstí. „To je klub,“ slyšel se říct.

„To se nedá s určitostí tvrdit.“ Alexův hlas byl klidný a vůbec neprozrazoval ten tísnivý pocit, který měl. Ale jednou rukou svíral záclonku tak silně, že na ní praskaly švy.

Derek potichu zaklel, otevřel dveře kočáru a vyskočil ven. Vůz se pohyboval tak pomalu, že chůze byla rychlejší. Razil si cestu davem, který pozoroval oheň. „Cravene!“ slyšel hlas Alexe, který šel kus za ním. Ani se nezastavil. Uši měl plné neustálého zvonění zvonů, které se mu zařezávalo do mozku. To nemohl být jeho klub. Ne, když tolik let svého života strávil jeho budováním. Když kvůli němu tolik vytrpěl. Vybudoval ho vlastním potem a krví a každým kouskem své duše. Bože, a teď vidí, jak se všechno mění v dým a popel.

Derek zahnul za roh a vyjekl. Herna jen hučela. Ohnivé plameny byly úplně všude, na obloze, ve vzduchu, dokonce se zdálo, že se i zem chvěje. Derek zavrávoral a pozoroval, jak všechny jeho sny hoří plamenem. Oněměl, těžce dýchal a polykal a pokoušel se pochopit, co se děje. Postupně si v ohromeném davu začal všímat známých tváří. Na chodníku seděl monsieur Labarge a tupě držel měděný hrnec, který musel vzít z kuchyně a byl příliš vyděšený, než aby ho pustil z rukou. Gill stál vedle holek, z nichž některé byly zlostí bez sebe, jiné plakaly.

Worthy byl také poblíž. V jeho brýlích se odrážely plameny a po tvářích mu tekl pot. Otočil se, uviděl Dereka a jeho tvář se křečovitě zkroutila. Odvrávoral k němu a tichým hlasem promluvil. „Pane Cravene… příliš rychle se to rozšířilo. Nemohli nic dělat. Všechno je pryč.“

„Jak to začalo?“ zeptal se Derek drsným tónem.

Worthy si sundal brýle a kapesníkem si utřel pot. Dlouho trvalo, než se mu konečně podařilo promluvit. „Začalo to nahoře. Ve vašem bytě.“

Derek na něho nechápavě zíral. Kolem nich běželi dva policejní důstojníci a vzduchem se k nim nesly útržky z jejich hovoru, „… přeskočil na vedlejší budovu… nech vykopat brázdu…“

„Sára,“ slyšel Derek svůj hlas. Worthy sklopil hlavu a zachvěl se.

Derek k němu přistoupil a popadl ho za klopy. „Kde je? Kde je moje žena?“

„Ptal jsem se zaměstnanců,“ lapal Worthy po dechu, jako by ho bolelo o tom mluvit. „Někteří z nich… potvrdili, že byla v klubu.“

„Kde je teď?“

„Pane…“ Worthy zavrtěl hlavou a začal podivně vzlykat. Derek ho pustil, poodstoupil a omámeně na něho zíral. „Musím ji najít.“

„Stalo se to příliš rychle,“ řekl Worthy a pokoušel se zadržet slzy.

„Byla v bytě, když to začalo. Nemohla se dostat ven.“

Derekovi začalo hučet v hlavě. Zmateně se pootočil. Cítil se velmi divně a celé tělo ho svědilo. „Ne, já… Ne. Ona někde je… Musím ji najít.“

„Pane Cravene?“ Worthy šel za ním, když zamířil do ulice. „Nesmíte tam jít. Pane Cravene, počkejte!“ Popadl Dereka za ruku.

Derek ho netrpělivě setřásl a běžel dál za svým cílem.

Worthy se najednou na Dereka vrhl, ale neměl dost sil. „Pomozte mi ho zastavit!“ křičel. „Jde rovnou doprostřed té hrůzy!“

Derek zavrčel a odhodil Worthyho pryč, ale jiné ruce ho popadly a shodily na zem. Klel a pokoušel se vstát, ale obklopil ho dav mužů odhodlaných mu v tom zabránit. Vzteky bez sebe se začal prát jako rozzuřené zvíře, řval a bojoval o svobodu. Zpovzdálí slyšel hlas Alexe Raiforda. „Dereku… proboha, chlape…“

„Sáro! Sáro!“

Někdo ho udeřil. Důkladně a do hlavy. Derek se prohnul bolestí a zaskučel jako zvíře. „Moje… žena,“ vydechl a myšlenky se mu zhroutily jako domeček z karet. Tiše zasténal a propadl se do černoty.

Joyce namířenou zbraní přinutila Sáru jít k vinnému sklepu. Z klubu vyšli jedním z tajných vchodů. Byl tam proto, aby umožnil návštěvníkům snadno se vytratit během nečekané policejní šťáry. Když se vynořily ze sklepa na čerstvý vzduch, překvapilo Sáru, že tam na ně čeká najatý kočár. „Nastup,“ zamumlala Joyce a šťouchla ji do zad hlavní pistole. „A nepokoušej se zapůsobit na vozku. Dostává hodně peněz za to, aby držel hubu a dělal to, co mu nařídím.“

Seděly uvnitř na protějších sedadlech. Joyce na ni stále mířila a vychutnávala si pocit, že rozhoduje o životě a smrti své vězenkyně. Kočár se rozjel.

Sára si složila do klína své rozechvělé ruce. „Kam jedeme?“

„Na Ashbyho venkovský statek. Stará středověká budova.“ Teď, když jí plány vycházely přesně tak, jak chtěla, byla Joyce nenucená, dokonce až hovorná. „Větší část se časem zřítila, kromě středu a věže. Nikdo tam nikdy nechodí.“

„Jak je to daleko?“

„Pojedeme dobře hodinu a půl. Možná dvě.“ Škádlivě se usmála.

„Chtěla bys vědět, proč tě tam vezu? To ti neřeknu. Nechám si to jako překvapení.“

Sára přemítala, jestli se oheň rozšířil po celém klubu, nebo jestli snad nějakým zázrakem byli zaměstnanci schopni ho uhasit. Derek se už brzy vrátí ze své pochůzky s Alexem. Udělalo se jí špatně, když si pomyslela, čemu bude muset čelit. Zjistí, že zmizela… Mohl by se zranit, když se bude pokoušet ji najít. Najednou se kvůli němu vyděsila a přemýšlela, jestli se bude zlobit, jestli ho napadne, že zemřela… Rozrušeně se dotkla těžkého náhrdelníku a hladila prsty hladké smaragdy.

„Dej mi to,“ ostře jí nařídila Joyce.

„Náhrdelník?“

„Ano, sundej si ho.“ Joyce přihlížela, jak si Sára třpytivý poklad rozepnula. „Selka s náhrdelníkem jako pro královnu,“ pošklebovala se. „Nemáš šarm na to, abys ho uměla správně nosit. Dej mi ho.“ Chtivýma rukama popadla náhrdelník a vytrhla jí ho. Položila ho na sousední sedadlo a zamilovaně si hrála s diamanty a smaragdy.

„Dával mi dárky… náramek, náhrdelník, hřeben do vlasů, ozdobený drahokamy… ale nikdy nic tak nádherného, jako je tohle.“ Posměšně se na Sáru zašklebila. „Tenkrát, když mi dal ty hřebeny, mi řekl, že si

mě představoval, jak budu mít na sobě při milování jen šperky ve zlatých vlasech a jinak nic. Věděla jsi, že má raději blondýny než tmavovlásky?“

Sára si udržela bezvýraznou tvář a odmítla té druhé ženě dát najevo, jak ji ta poznámka zabolela. Joyce pokračovala ve svých urážkách a vychloubala se Derekovou sexuální výkonností, až Sáru vztekem a žárlivostí rozbolelo břicho.

Derek zaslechl ženský hlas, který se nořil z temnoty. Něco hrozného se stalo… Obklopoval ho divný chlad, byl všude kolem něj, uvnitř něho. Zlověstný stín, který prostupoval každým centimetrem jeho těla. Omámeně se otočil a potřeboval povzbudit. „Sáro…“

„Alex a já jsme tady, drahý.“ Byl to Lilyin hlas a zněl tak divně a dojatě.

Derek se probral a zasténal, když ho silně zabolela hlava. „Ježíši.“ Zamrkal, nemotorně se posadil a rozhlížel se kolem sebe. Byl v Raifordově kočáře, který právě zastavil před palácem Swans Court. Alex seděl vedle něho a podpíral mu ramena. Dereka bolel hrudník. Připadal si jako zmlácený. „Co se stalo?“ mumlal a protíral si oči.

Lily stála ve dveřích kočáru a na uslzenou tvář jí svítily postranní lampy. Oči měla oteklé. „Pojd s námi dovnitř, Dereku. Opatrně – Alex ti pomůže.“

Derek bez přemýšlení poslechl a jak vystupoval, zjistil, že není moc pevný v kramflecích. Postavil se vedle kočáru, opřel se rukou o hladký lakovaný bok a pokoušel se vyjasnit si hlavu. Alex a Lily mu stáli po boku. Oba se na něho podivně dívali. Začal si vzpomínat… oheň, klub… Sára.

„Kde je?“ ptal se. Rozzuřil se, když viděl, jak na sebe pohlédli. „K čertu s vámi, povězte mi to!“

Alexovy šedé oči byly plné soucitu, když potichu odpovídal. „Není k nalezení, Dereku. Musel ji překvapit oheň. Nemohla přežít.“

Derek divoce vykřikl a couvl od nich. Ta noční můra se vrátila. Začal se třást.

„Dereku,“ řekla tiše Lily a oči se jí leskly, „nejsi sám. Pomůžeme ti se s tím vyrovnat. Pojd dovnitř. Pojd, napijeme se.“

Zíral na ni s prázdným výrazem ve tváři.

„Dereku,“ přemlouvala ho, ale on najednou zmizel a rychle se rozplynul ve tmě.

Lily za ním vyděšeně volala a pak se otočila k Alexovi. „Musíš jít za ním,“ naléhala. „Alexi, přived ho zpět!“

Objal ji. „A pak co? Musel bych ho praštit, až by ztratil vědomí, aby zůstal.“ Zvedl jí bradu a díval se jí do očí. „On se vrátí,“ jemně ji ujistil. „Nemá, kam jinam by šel.“

Vyčerpaná svými vlastními zoufalými myšlenkami si Sára překvapeně uvědomila, že kočár zpomalil a pak zastavil. Zdálo se, že kola se nikdy nepřestanou točit a odvážet ji z Londýna. Někdy uprostřed cesty se Joyce odmlčela. Bezmyšlenkovitě si pohrávala s náhrdelníkem a přitom na Sáru stále mířila.

Sára ji potichu pozorovala a přemýšlela nad posedlostí té ženské Derekem. Joyce Ashbyová byla duševně nemocná, nebo přinejmenším mentálně nevyrovnaná. Byla jako kruté, sobecké děcko v dospělém těle. Necenila si ničího života, jenom toho svého a nad svými skutky nepociťovala žádnou lítost. Myslela si, že za ně neponese žádnou zodpovědnost.

Proč ji nikdo neomezoval a dovolil jí působit takové zlo? Lord Ashby si určitě musel být vědom toho, co vyvádí jeho žena! Sáru napadlo, co je to za muže a proč ji už dávno nezkrotil.

Vozka otevřel dveře kočáru a podíval se dovnitř. Jeho podivný vzhled, ani starý ani mladý, zabraňoval uhádnout jeho přesný věk. Měl hubenou tvář s vousy jako krysa. Bezbarvýma očima se nervózně díval z pistole na Joyceinu tvář. „Milady?“ ptal se.

„Vystupujeme,“ řekla Joyce. „Zůstaňte tady, dokud se nevrátím.“

„Ano, milady.“

Sára zírala upřeně na vozku a rychle vyhrkla. „Tohle nemůžete dovolit. Nebudte blázen. Obviní vás, jestli se mi něco stane – a nebo se pomstí můj manžel!“

Muž sebou trhl, stáhl se a ignoroval ji.

„Vylez,“ zavrčela Joyce a pokynula jí pistolí.

Sára vystoupila ven a do nohy ji od dlouhého sezení chytla křeč. Střelila pohledem po vozkovi, který šel dopředu ke koním. Protože zcela evidentně neměl žádné svědomí, pokoušela se mu vyhrožovat.

„Mým manželem je Derek Craven a až se o vás dozví, nedá si pokoj, dokud vás nepřinutí zaplatit!“

„Nijak ti nepomůže,“ řekla Joyce a pobídla ji pistolí. „Jdi.“

Chodník osvětlovala lucerna, kterou držela Joyce. Blížily se ke středověké zřícenině. Okna a dveře byly vytrhané a dodávaly budově vzhled čelisti s chybějícími zuby. Sára pomalu vešla do vstupní haly. Myši a jiná havěť se rozeběhly všemi směry, vyděšená přítomností vetřelců.

Sářino váhání Joyce rozladilo. Oháněla se pistolí a tlačila ji k poničeným schodům, které vedly do věže. „Nahoru,“ příkře jí nařídila.

Sára pomalu začala stoupat po schodech. V ústech jí vyschlo, začala se silně potit a strach jí prýštil všemi póry. „Proč?“

„Nahoře je pokoj se závorou a tam tě budu držet. Budeš mým osobním mazlíčkem. Občas tě přijedu navštívit a budu ti vypravovat o tvém manželovi. Uvidíme, jak dlouho tě bude oplakávat a jak dlouho mu bude trvat, než se vrátí do mé postele.“ Joyce se odmlčela a arogantně dodala: „Možná ti dokonce ukážu, jak bys mě mohla potěšit, a ty mi přesně ukážeš, co na tobě vidí tvůj manžel.“

„Jste nechutná,“ odsekla Sára vztekle.

„To se ti zdá teď, ale po pár dnech uděláš za trochu jídla a vody všechno, co budu chtít.“

Sářiny nervy se bouřily a volaly po nějakém činu. Raději by okamžitě zemřela, než být vydána na milost a nemilost té bláznivé ženské. Musí něco udělat hned, dřív, než dorazí do věžní místnosti. Po několika dalších schodech předstírala klopýtnutí. Rychle se otočila a chňapla po Joyceině ruce.

Joyce reagovala vzteklým zasyčením a snažila se nepouštět pistoli. Pustila kočárovou lucernu a pokoušela se zabořit Sáře nehty do obličeje. Když Sára ucítila na krku její dlouhé prsty, zaječela a snažila se jí pistoli vykroutit. Zoufale se popadly a skutálely se spolu po schodech dolů. Bolestivé údery schodů do hlavy Sáru omámily, ale Joyceinu paži nepustila, ani když cítila, že se mezitím dostala někde mezi jejich těla.

Najednou jí v uších zazvonil výstřel.

Sářina první myšlenka byla, že je postřelená. Cítila na prsou silný bolestivý úder a postupně poznala, že šlo o zpětný náraz pistole. Pomalu se posadila a chytla se za hlavu.

Joyce ležela opodál a sténala. Z ramene jí vytékal pramínek krve.

„Pomoz mi,“ zahvízdala.

„Pomoct tobě?“ opakovala Sára a vyskočila na nohy. Nějak se jí podařilo se sebrat. Odhozená lucerna byla pořád neporušená. Zvedla ji a šla k Joyce, která se držela za zraněné rameno. Měla bych ji tady nechat, napadlo ji. Ani si neuvědomila, že to řekla nahlas, dokud jí Joyce neodpověděla.

„Nemůžeš mě nechat zemřít!“

„Nezemřeš.“ Znechuceně a vystrašeně si Sára sundala svou vlastní spodničku, srolovala ji a pevně ji přitiskla na ránu, aby zastavila krvácení. Joyce zaječela jako vzteklá kočka. Sáru od jejího pronikavého řevu zabolely uši.

„Bud zticha, ty mrcho!“ vyštěkla. „Už ani slovo!“ Najednou byla plná vzteklé energie. Cítila se tak silná, že by mohla holýma rukama strhnout kamennou zed. Šla k rozpadajícímu se vchodu a viděla, že ten nájemný vozka tam pořád ještě čeká a zvědavostí si může vykroutit krk. „Hej vy!“ zakřičela. „Okamžitě pojdte sem, nebo nedostanete ani zatracený šilink z toho, co vám slíbila!“ Otočila se k Joyce a modré oči jí jen hořely. „A ty… okamžitě mi vrať můj náhrdelník.“

Jak Alex předvídal, Derek se do Swans Courtu vrátil, celý neupravený a špinavý a páchl zuhelňatělým dřevem. Tvář měl bez slzí, chladnou a od dřívějších potyček celou poškrábanou. Lily na něho čekala a pila nesčetné šálky čaje. Henry, její švagr, si se svými přáteli vyrazil do Londýna, aby si koledoval o problémy, které takoví veselí mladíci obvykle způsobují. Alex zůstal doma a bezcílně chodil z pokoje do pokoje.

Jak majordomus pustil Dereka dovnitř, Lily k němu přiběhla a objala ho. Vzrušeně se ho vyptávala a vedla ho do salonu. „Dereku, kde jsi byl? Jsi v pořádku? Chtěl bys něco k jídlu? Nebo k pití?“

„Brandy,“ stroze odpověděl Derek a posadil se na pohovku.

Lily poslala služku pro horkou vodu, ručníky a brandy. Derek byl podivně pasivní, když mu Lily vlhkým ručníkem opatrně omývala škrábance. Vzal do ruky skleničku a ani se neobtěžoval ochutnat.

„Napij se trochu,“ řekla Lily pevným, mateřským hlasem, který se děti nikdy neodvážily neuposlechnout. Derek si usrkl, odložil skleničku a ani se na ni nepodíval, když se k němu sklonila. „Jsi unavený?“ ptala se. „Chtěl by sis lehnout?“

Derek se škrábal na bradě a zelené oči měl prázdné. Vypadalo to, že ji ani neslyší.

Lily mu opatrně uhladila vlasy. „Budu nablízku. Zavolej, když budeš něco chtít.“

Šla k Alexovi, který je pozoroval ze dveří. Setkali se očima. „Doufám, že bude v pořádku,“ zašeptala. „Nikdy jsem ho takhle neviděla. O všechno přišel… o klub… a o Sáru…“

Alex ji objal a jemně ji v náručí kolébal. Od své svatby spolu sdíleli život plný přátelství, vášně a nesrovnatelné radosti. To, co se stalo Derekovi, sloužilo jako tragické varování, že by své štěstí nikdy neměli považovat za samozřejmé. Držel svou ženu, jako by ji chtěl chránit. „On přežije,“ odpověděl. „Stejně jako přežil všechno. Ale už nikdy nebude stejný.“

Lily zoufale pohlédla na Derekovu nehybnou postavu.

Někdo divoce zaklepal na přední dveře, až se zvuk nesl chodbou. Lily s Alexem se na sebe tázavě podívali a pak sledovali majordoma, který šel otevřít. Uslyšeli silný arogantní hlas, který se hádal s majordomovým. „Jestli je Craven tady, musím ho zatraceně vidět!“ Alexovi jeho hlas nebyl povědomý, ale Lily ho okamžitě poznala.

„Ivo Jenner!“ vykřikla. „Co tady sakra chce? Pokud…“ Její tmavé oči se rozšířily. „Alexi, on je jedním z těch, kdo loni v klubu založili požár. Byl to jenom zlomyslný žert… ale třeba včera v noci vyvedl další a ten se mu vymkl z ruky! Myslíš…“

Zarazila se, když najednou ucítila závan vzduchu, jak kolem ní jako černý panter proběhl Derek.

Alex okamžitě utíkal za ním, ale Derek už chytil Jennera pod krk a hodil s ním o mramorovou podlahu. Jenner sprostě zaklel, sevřel své mohutné ruce v pěst a praštil Dereka do boku. Bylo zapotřebí spojených sil Alexe, Burtona a Lily, aby Dereka odtrhli. Vstupní chodba byla plná jejich řevu, jenom Derek byl zticha, ale měl chuť vraždit.

„Přestaň!“ ječela Lily.

Alex držel Dereka jednou silnou paží kolem krku. „Sakra, Cravene!“

„Já jsem to neudělal!“ Jenner nahlas protestoval. „Proto jsem za tebou přišel! Abych ti řekl, že jsem to neudělal!“

Derek sotva dokázal polykat, jak těsně ho Alex držel. Nakonec se musel zklidnit. „Zabiju tě,“ lapal po dechu a krvelačně na Jennera zíral.

„Ty tvrdohlavý mezku!“ vykřikl Jenner.

„Neodvažuj se Derekovi nadávat!“ rozhořčila se Lily. „A neurážej mě tím, že budeš pod mou střechou předstírat nevinnost, když my všichni víme, že jsou důvody, proč bys mohl být za oheň zodpovědný!“

,,Já jsem to neudělal,“ bránil se divoce Jenner.

„Zavinil jsi loňský oheň v kuchyni!“ obvinila ho Lily.

„Ano, to přiznávám, ale tentokrát s tím nic společného nemám. Přišel jsem Cravenovi udělat zasranou laskavost, ať ho čert vezme!“

„Jakou laskavost?“ ptal se Derek tichým, nebezpečným hlasem. Alex ho znovu musel pevněji přidržet.

Jenner si uhladil rudé vlasy a odkašlal si. „Jeden můj zaměstnanec přišel za mnou večer do klubu a říkal, že včera šel náhodou kolem Cravenová klubu, zrovna když vypukl oheň, a viděl, jak z něho vycházejí dvě ženské. Vypadaly divně, říkal, protože to nebyly žádné děvky, ale byly oblečené do krásných toalet jako dámy. Jedna byla blondýna, druhá tmavovlasá s náhrdelníkem se zelenými kameny. Odjely v pronajatém kočáře… a hned potom začal klub hořet jako pekelný oheň.“ Jenner pokrčil rameny a trochu rozpačitě dodal: „Tak mě napadlo… že třeba ta tmavá mohla být paní Cravenová.“

„A třeba zítra najdu ve své zahradě velký poklad,“ sarkasticky se ozvala Lily. „Ty jsi teda dábel, Jennere, přijít sem a trápit Dereka takovou pohádkou!“

„To je pravda,“ trval Jenner na svém. „Sakra, já chci, abys ji našel! Po celém Londýně – v mém zatraceném klubu – se povídá, že já jsem založil oheň, který zabil tu zatracenou Mathildu! Škodí to mé pověsti, kšeftům a kromě toho… mám pro tu holku slabost.“ A znechuceně se na Dereka podíval. „Zaslouží si někoho lepšího, než je tento zlý parchant, to teda jo.“

„Už jsi řekl své,“ zamumlal Alex. „Teď běž. Už mě unavuje ho držet.“ A nepustil Dereka, dokud nebyl Jenner pryč. Derek ho setřásl, poodstoupil a zaškaredil se na něho.

Lily vybuchla. „Ten zatracený idiot Jenner! Každé jeho slovo je absolutní nesmysl.“

Derek se otočil ke dveřím a Raifordovi čekali, až promluví. Měl napjatý a skoro neslyšitelný hlas. „Sára měla zelený náhrdelník. Chtěla si ho dnes večer vzít.“

Alex si ho ostražitě prohlížel. „Cravene… měla by Sára nějaký důvod, proč z klubu odcházet?“

„S blondýnou?“ skepticky se ptala Lily. „Nevím o žádné Sářině přítelkyni, která by byla blondýna, kromě mé sestry Penelopy a ona by určitě neměla…“ najednou zmlkla, když uslyšela Derekův výkřik.

„Co je, Dereku?“

„Joyce,“ mumlal. „Musela to být Joyce.“

„Lady Ashbyová?“ Lily si skousla ret a jemně se zeptala: „Dereku, víš určitě, že se nechytáš posledního stébla?“

Derek byl zticha a soustředil se na své vlastní myšlenky.

Alex se zamračil, když v duchu probíral možnosti. „Možná bychom měli navštívit Ashby House,“ připustil. „V této chvíli by to nemohlo uškodit. Ale Cravene, nespoléhej se, že něco objevíš…“ Překvapeně se otočil a viděl, že Derek už vyrazil ze dveří. Zvedl tázavě obočí a podíval se na Lily.

„Já zůstanu tady,“ zamumlala a vystrčila ho ze dveří. „Jdi a dej na něho pozor.“

Sára s kočím pomohli Joyce do kočáru a začala dlouhá cesta zpět. Joyce se stočila na sedadle a sténala a klela, kdykoliv kola kočáru vjela do díry. Její neustálé stížnosti byly na Sáru konečně příliš. „Och bože, to už stačí,“ netrpělivě vykřikla.

„Umřu,“ sténala Joyce.

„Bohužel ne. Byl to čistý průstřel a krvácení se zastavilo. A to ostatní ti patří za to všechno, co jsi provedla.“ A s rostoucí popudlivostí pokračovala. „Poprvé jsem Dereka potkala, když jsi mu nechala pořezat obličej a od té doby nás oba obtěžuješ a trápíš. Přivolala sis to na sebe sama!“

„Ty se v mém utrpení vyžíváš,“ fňukala Joyce.

„Nějak v sobě nedokážu vzbudit dost soucitu pro ženskou, která se mě právě pokusila zavraždit! A když si pomyslím, jak krutě a otrle jsi zničila Derekův klub…“

„Vždycky mě kvůli tomu bude nenávidět,“ spokojeně zašeptala Joyce. „Takto z něho aspoň kousek budu mít.“

„Ne,“ řekla pevně Sára. „Zaplním mu život takovým štěstím, že nebude mít na nenávist místo. Nebudeš pro něho nic znamenat.“

„Mýlíš se,“ zasyčela Joyce.

Od té chvíle mlčely. Nakonec kočár zastavil před sídlem Ashbyových. Sára nařídila kočímu, aby jí pomohl odnést Joyce do budovy. Nesli ji po schodech a Joyce fňukala a bořila své dlouhé nehty do Sářina ramene, jako by ji chtěla potrestat. Sára měla co dělat, aby odolala pokušení ji shodit dolů. Když jim majordomus otevřel,

napjatě mu nařídila: „Zaplaťte kočímu, co mu slíbila, a zavedte nás za lordem. Rychle.“

Majordomus se udiveně díval na Joyceinu zakrvácenou toaletu.

„Pospěšte si,“ pobídla ho Sára.

„Co chceš říct mému manželovi?“ zamumlala Joyce.

Sára se na ni podívala studenýma modrýma očima. „Pravdu, milady.“

Joyce se slabě zasmála a vypadala jako divoká zlatá čarodějnice. „On mě nepotrestá. Nechá mě dělat, co chci.“

„Tentokrát ne. Hodlám se ujistit, že tentokrát se budeš zodpovídat za to, co jsi dnes provedla.“

„Zkus to,“ vyzvala ji drze Joyce a znovu se zasmála.

Majordomus je odvedl do obývacího pokoje, nádherně zařízeného v černé a rudé barvě. Protože Sára už Joyce nepodpírala, ta se opírala o majordoma. Začala se jí točit hlava a zbledla. „Pošli pro lékaře,“ nařídila mu. „Potřebuju, aby mě okamžitě ošetřil.“

Z rohu pokoje zaburácel hluboký hlas. „Čekal jsem na vás, lady Ashbyová. Zdá se, že jste dnes večer provedla nějakou neplechu.“

Joyce se podívala na manžela a neodpověděla. Sára šla opatrně k lordu Ashbyovi. Rozvaloval se v křesle u krbu a vypadal jako mohutná žába. Cítila se jako moucha, která narušuje jeho území. Bez ohledu na jeho hezké šaty a aristokratický původ v něm bylo cosi nízkého a špinavého.

„Vysvětlete mi to,“ zíral na Sáru a pokynul jí svou velkou rukou. Sára se mu podívala do očí a promluvila tak rázným tónem, jakého jen byla schopná. „Činy lady Ashbyové bych neplechou zrovna

nenazvala, pane. Dnes večer vaše manželka založila v klubu mého

manžela požár, ohrozila můj život, unesla mě a pokoušela se mě zavřít ve vašem opuštěném hradě, kde si mě chtěla podržet jako svého osobního mazlíčka! Mám chuť ji obvinit z pokusu o vraždu.“ Joyce ji dychtivě přerušila. „Ona lže, můj pane! Tato… tato selská

kreatura mě napadla, aniž bych jí…“

„Ticho!“ zahřměl lord Ashby. Podíval se na Sáru. „Vy nemáte v úmyslu jít na policii, paní Cravenová, jinak byste tady nebyla. Vy i já bychom zrovna netoužili odhalit na soudě nechutné podrobnosti této situace. Váš manžel, konec konců, je stejný viník jako moje žena.“

„Nesouhlasím!“

„Opravdu? Tak co tady pak děláte, když se ho zrovna nepokoušíte chránit před následky chyb, které v minulosti udělal? I kdybyste proti tomu chtěla protestovat, paní Cravenová, musíte si dobře uvědomovat, že si váš manžel nikdy neměl lady Ashbyovou brát do postele, přinejmenším z úcty ke mně, když už pro nic jiného. I když… připouštím, že lady Ashbyová musela být celkem mocným lákadlem.“

Sára se znechuceně podívala na Joyce, která nyní příliš lákavě nevypadala. „Ať už měl v minulosti jakýkoliv vkus, mého manžela teď nikdo jiný než já nezajímá.“

Lord Ashby se mírně usmál. „O tom ani v nejmenším nepochybuji, paní Cravenová. A budu vám zavázán – výhradně vám, nikoliv vašemu manželovi – jestli mi dovolíte, abych svou ženu potrestal tak, jak uznám za vhodné.“

Obě ženy promluvily najednou.

„Pane?“ řekla ostře Joyce.

„Co s ní uděláte?“ ptala se Sára.

„Budu ji držet na vzdáleném místě ve Skotsku,“ odpověděl Sáře lord Ashby, „daleko od společnosti. Zcela jasně je pro všechny nebezpečná. Izoluju ji a raději jí poskytnu relativní pohodlí, než bych ji zavřel do blázince, kde by s ní mohli krutě jednat a způsobit rodině potíže.“

„Neee!“ nelidsky zařvala Joyce. „Nechci být poslána pryč! Nechci být zavřena jako zvíře!“

Sára věnovala svou pozornost pouze lordu Ashbyovi. „Divím se jen, proč jste to už dávno neudělal, pane.“

„Moje manželka pro mě byla zdrojem pobavení, paní Cravenová. Až do této chvíle nikomu vážně neublížila.“

„Tvář mého manžela…“ začala rozzlobeně Sára, když si vzpomněla na řeznou ránu.

„Zasloužil si to,“ prohlásil lord Ashby. „V minulosti nasadil parohy mnoha vlivným mužům. Má štěstí, že ho žádný z nich nedal vykleštit.“

Měl pravdu, i když neměla chuť to přiznat. „Váš zdroj pobavení mě skoro připravil o život,“ zamumlala si pro sebe.

Ashby se netrpělivě zamračil. „Paní Cravenová, nemá smysl, abychom o tom znovu mluvili. Dávám vám své čestné slovo, že problém bude vyřešen přesně tak, jak jsem řekl. Lady Ashbyová už nikdy nepoloží nohu na anglickou půdu. To by vás mohlo uspokojit.“

„Ano, pane. Samozřejmě vašemu slovu věřím.“ Uctivě sklopila zrak.

„Pokud mě omluvíte, musím teď najít svého manžela.“

„Craven tady byl s lordem Raifordem,“ informoval ji lord Ashby. Sára byla z té zprávy celá nesvá. „Kdy? Ale jak…“

„Předpokládají, že by Joyce mohla mít prsty ve vašem zmizení. Řekl jsem jim, že nevím, kde je. Odešli ani ne deset minut před vaším příjezdem.“

„Kam šli?“

„Neptal jsem se. Nezajímalo mě to.“

Sáře se ulevilo, že Derek nebyl zraněný. Ale musí být rozrušený, pokud ne šílený, z toho, co se stalo. Zoufale si skousla ret. „Aspoň ví, že je šance, že jsem v pořádku.“

„Nějak nevypadali, že v to věří,“ podotkl suše Ashby. „Musím říct, že váš manžel se tvářil, že je mu všechno lhostejné.“

Sářino srdce vzrušeně poskočilo. Dobře věděla, že to vůbec nebyla lhostejnost, ale jeho neschopnost projevit své city. Držel všechno v sobě a nikomu neodhalil svůj smutek ani svůj strach. Dokonce ani sobě ho nepřiznal. Musela ho najít. Možná bude nejlepší začít v klubu. Za chvíli bude svítat a muži budou chtít zničenou budovu prohledat za denního světla a pročesat ruiny. „Pane,“ požádala naléhavě, „mohl by mě váš kočár odvézt do St. James Street?“

Ashby přikývl. „S potěšením.“

Sára odcházela, zatímco Joyce za ní křičela jako bláznivá: „Nebudu zavřená navždy… Já se vrátím! Nikdy nebudeš v bezpečí!“ První pohled na klub Sáře vyrazil dech. Lépe řečeno místo, kde klub stával. Zloději a žebráci prohrabávali ruiny ve snaze najít ohněm poškozené zboží. Sára pomalu vystoupila z kočáru. Stála na kraji ulice a zírala. „Panebože,“ šeptala si a oči ji pálily slzami.

Všechny Derekovy sny, pomník jeho ambicím… všechno bylo pryč. Nezůstalo nic než mramorové sloupy a schodiště, které se tyčily k obloze jako kostra kdysi mohutného zvířete. Na zemi ležely kusy kamenné fasády. Celý rozsah zkázy se jen těžko dal pochopit. Celé roky byl klub nejdůležitější věcí v životě Dereka Cravena. Neuměla si představit, jak na tu ztrátu musí reagovat.

Začínalo svítat. Sára šla pomalu k ruinám a nesouvisle přemýšlela. Její rukopis shořel, smutně si uvědomila. A už to měla skoro hotové. Umělecká sbírka byla taky pryč. Měl Worthy pravdu? Zahynul někdo v ohni? Na zemi byly žhavé uhlíky a malé plamínky. Z černého dříví stoupal kouř a v podivném úhlu padal k zemi. Co kdysi bylo

obrovským lustrem v hale, bylo teď hromadou roztavených křištálových hrudek.

Sára se zastavila, rukávem si přetřela oči a povzdechla si. „Ach, Dereku,“ zamumlala. „Jak tě jen utěším?“

Zavanul větřík, rozvířil jí popel kolem sukní a Sára se rozkašlala. Najednou měla zvláštní pocit, jako by se jí dotkla neviditelná ruka. Poškrábala se na pažích a otočila se. Nějak vycítila, že tam bude Derek.

A taky byl. Zíral na ni s křídově bílou tváří, bledší než ten najbělejší mramor. Rty zformovaly její jméno, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Zafoukal větřík a odvanul ze země zbytky dýmu. Sáru vyděsila Derekova zoufalost a trýzeň, která se zračila v jeho pohledu. Vypadal jako cizinec. Oči se mu leskly, jako by je měl zaplavené neovladatelným vztekem… ale najednou ty zelené hloubky přetekly. A ona si udiveně uvědomila, že to není vztek… Byla to hrůza, která vyvěrala z hloubi duše. Nehýbal se, dokonce ani nemrkl, jak se bál, že zmizí.

„Dereku?“ rozpačitě se zeptala. Zuřivě polykal. „Neopouštěj mě,“ zašeptal. Sára šla k němu. Nadzvedla si sukně a ve spěchu klopýtala.

„Jsem v pořádku. Ach, prosím, nedívej se tak na mě!“ Vrhla se mu kolem krku a vší silou se ho držela. „Všechno je v pořádku.“

Divoce se zachvěl. Najednou ji sevřel v náručí tak pevně, až měla strach, že jí zlomí žebra. Rukama jí prohledával celé tělo a prudce oddechoval. „Říkala jsi, že mě nikdy neopustíš.“ Držel ji, jako by se bál, že mu ji někdo vytrhne.

„Teď jsem tady,“ uklidňovala ho. „Jsem u tebe.“

„Ach bože… Sáro… nemohl jsem tě najít…“ Pohladila ho po studeném, mokrém obličeji. Byl zmatený a nakláněl se k ní celou svou váhou. „Ty jsi pil?“ zeptala se ho a trochu se odtáhla, aby se na něho líp podívala. Zavrtěl hlavou a zíral na ni, jako by byla duch.

„Pojdme se někam posadit.“ Když poodstoupila, sevřel ji ještě pevněji. „Dereku,“ naléhala. Šel s ní jako náměsíčník. Posadili se na schod a on se k ní těsně tiskl a pevně ji svíral ve svých pažích.

„Miluju tě,“ řekl jí a netrpělivě si utíral slzy, které se mu řinuly po tvářích. „Dřív jsem ti to nedokázal říct. Nemohl jsem.“ Stiskl svou rozechvělou tvář a pokoušel se zadržet horké slzy. Bylo to ještě horší. Vzdal se a zabořil jí obličej do vlasů. „Krucifix,“ zamumlal.

Sára ho ještě nikdy neviděla tak zničeného a nikdy si nemyslela, že by to vůbec bylo možné. Hladila jeho tmavou hlavu, šeptala mu láskyplná slova a pokoušela se ho utěšit.

„Miluju tě,“ chraplavě opakoval a zavrtával se jí do vlasů. „Byl bych dal celý život za jediný den s tebou, abych ti to mohl říct.“

Alex se na ně díval z druhé strany ulice a neuvěřitelně se mu ulevilo.

„Díky bohu,“ zamumlal a šel ke kočáru. Nemohl se dočkat, až to poví Lily. Vlastně, možná ji už nespustí z očí. Přetřel si unavené oči a řekl kočímu: „No, zdá se, že Craven dostal druhou šanci. A co se mě týká… Pojedu teď domů za svou ženou.“

Sára tiše mumlala a líbala manželovy rozcuchané vlasy a krk. Držel ji dlouho a mezitím třes jeho těla pomalu mizel.

„Je Worthy v pořádku?“ zeptala se Sára. „Byl někdo zraněn?“

„Jsou v pořádku.“

„Dereku, postavíme jiný klub. Uděláme to znovu, slibuji…“

„Ne.“ Řekl to tak důrazně, že na chvíli zmlkla a dál mu hladila vlasy. Zvedl hlavu a krví podlitýma očima se na ni podíval. „Nikdy nebude takový jako dřív. Raději bych si ho pamatoval, jaký kdysi byl, než postavil imitaci. Já… teď chci něco jiného.“

„A co?“ zeptala se se zájmem.

„Ještě nevím.“ Derek se krátce zasmál a přitáhl si ji blíž. „Nevyptávej se muže na nic… když je vyděšený.“ A vzal jí tvář do dlaní a začal ji líbat.

Po chvíli Derek svůj polibek skončil, přitiskl se k ní, zhluboka dýchal a prsty jí ohmatával tvář. „Když mi říkali, že jsi mrtvá…“ Odmlčel se a strachy se zachvěl. „Napadlo mě, že je to trest za moji minulost. Věděl jsem, že jsem tě neměl mít, ale nedokázal jsem se zastavit. V životě jsem nikoho nechtěl tolik, jako tebe. Byl jsem strachy bez sebe, že o tebe přijdu.“

Sára ani necekla, ani se nepohnula, ale byla celá blažená. Když on připustí, že se bál…

„A kvůli tomu jsem se snažil ochránit sám sebe,“ pokračoval.

„Nechtěl jsem ti ze sebe dát nic, co bych si nemohl vzít zpět. A pak jsi byla pryč… a já jsem si uvědomil, že už to všechno máš.

Vždycky to bylo tvoje. Už od samotného začátku. Jenom jsem ti to neřekl. Mohl jsem se zbláznit, když jsem si myslel, že se to nikdy nedozvíš.“

„Ale já nejsem pryč. Jsem tady a pořád máme před sebou celý život.“

Políbil ji na tvář a poškrábal ji svým neoholeným obličejem. „Pořád se nemůžu smířit s tím, že bych tě ztratil.“ Najednou se usmál. „Ale stejně tě nepřestanu milovat vším, co mám… srdcem, a tělem… a vším, co ti budu moct nabídnout.“

Sára se zasmála. „Copak si myslíš, že by ses mě mohl zbavit? Obávám se, že jsem trvalou součástí vašeho života, pane Cravene… bez ohledu kolik bývalých milenek na mě pošleš.“ Její pobavení se mu nelíbilo. „Řekni mi, co se přihodilo.“ Vyprávěla mu všechno, co se stalo, a Derek byl stále napjatější. Tvář měl vzteky celou rudou a ruce se mu svíraly v pěst. Když končila popisem své návštěvy u lorda Ashbyho, Derek ji shodil z klína a divoce zaklel.

„Co to děláš?“ zeptala se Sára a sbírala se ze země. „Jdu zardousit toho vyžraného parchanta i s tou jeho čubkou!“

„Ne, nejdeš,“ přerušila ho tvrdohlavě Sára. „Lord Ashby mi dal slovo, že Joyce zavře někde, kde už nebude moct nikomu škodit. Nech to být, Dereku. Nemůžeš tam vpadnout a udělat ještě větší skandál, než už je. A to všechno jenom kvůli pomstě a kromě toho…“ Odmlčela se, protože viděla, že její slova se míjí účinkem. Uvědomila si, že je jenom jeden způsob, jak odvést jeho pozornost. „Kromě toho, za jeden den jsem vytrpěla víc, než snesu. Potřebuji si odpočinout.“ Vlastně ani nelhala. Bolelo ji celé tělo. „Nemohl bys teď na Ashbyovy zapomenout a odvézt mě domů?“

Starost o ni byla větší než vztek. Derek ji objal. „Domů,“ opakoval a věděl, že tím myslí dům, ve kterém ještě nestrávili ani jednu noc.

„Ale ještě není hotový.“

Sára se o něho opřela a při tulila se mu k hrudi. „Určitě někde najdeme postel. Když ne, budu klidně spát na podlaze.“

Derek se slitoval a pevně ji držel. „Pojedeme domů. Však nějaké místo na spaní najdeme.“

„A budeš se mnou?“

„Vždycky,“ zašeptal a znovu ji políbil.

Epilog

Celým domem se ozýval neustálý křik hladového dítěte, i když je chůva držela v náručí. Derek se bál, že řev bude zesilovat, a raději sám vyběhl nahoru do dětského pokoje. Chůvu jeho náhlý vpád vystrašil. Asi se bála, že jí bude dávat vinu za rozmrzelost dítěte. „To je v pořádku,“ ujistil ji a sáhl po své dceři. Služka ustoupila na bok a zaměstnala se skládáním malé hromádky dětských šatů. „Lydia má hlad, pane. Paní Cravenové se přednáška asi protáhla.“

Derek si přivinul svou dceru k rameni a mluvil na ni podivnou směsí dětských slůvek a cockney, jazykem, kterému patrně rozuměla jen ona. Miminko se postupně utišilo, zřejmě tak na ně zapůsobil otcův hlas. Drobná, baculatá ručička sáhla Derekovi na bradu a prozkoumávala drsný povrch. Derek líbal malé prstíky a usmíval se do vážných očí své dcery. „Ty jsi ale zvědavá malá holčička,“ mumlal.

Chůva ho s obdivem a zvědavostí pozorovala. Bohatí otcové obvykle do dětských pokojů nechodívali a už vůbec se nezabývali křičícími dětmi. „Nikomu jinému to nedělá,“ poznamenala. „Vy to s ní umíte, pane Cravene.“

Najednou se ode dveří ozval Sářin smích. „On to umí s každou ženou.“ Vstoupila a šla si k Derekovi pro polibek a pak si vzala Lydii. Propustila chůvu, usadila se v pohodlné židli a rozepnula si živůtek. Dlouhé vlasy částečně zakryly dítě u prsu. Derek se držel poblíž a zblízka je pozoroval.

Mateřství Sářiny rysy ještě víc rozjasnilo, zatímco úspěchy, kterých ve své práci dosáhla, jí dodaly na zralosti a sebevědomí. Během uplynulého roku dokončila další román, Darebák, a vypadalo to, že dosáhne stejného úspěchu jako Mathilda. Příběh o ambiciózním mladíkovi, který si přál uspět čestně, ale otrlou společností byl přinucen se uchýlit ke zločinu, udeřil na citlivý nerv společnosti. Sáru často zvali, aby promluvila na salonních schůzích, které se týkaly politických reforem a sociálních otázek. Sama měla pocit, že není dost učená ani charismatická, aby mohla přednášet takovým skupinám intelektuálů, ale oni neustále naléhali, aby na jejich shromáždění chodila.

„Jaká byla tvoje řeč?“ zeptal se Derek a jemně pohladil svou dceru po tmavé hlavičce.

„Jenom jsem udělala pár rozumných poznámek. Řekla jsem jim, že místo toho, abychom doufali, že chudí se prostě smíří se svým osudem, měli bychom jim dát možnost něco se sebou udělat… jinak se dají na nečestnou cestu a budeme mít víc problémů s kriminalitou.“

„Souhlasili?“

Sára se usmála a pokrčila rameny. „Oni si myslí, že jsem radikálka.“ Derek se zasmál. „Politici,“ řekl tónem, který vyjadřoval jak rozmar, tak opovržení. Očima sklouzl z krmícího se dítěte na Sářino odhalené poprsí.

„A co nemocnice?“ zeptala se Sára. „Už stavba konečně začala?“ Pokoušel se vypadat věcně, ale všimla si, že je potěšen. „Základy už stojí.“

Sára se radostně usmála.

Během posledních několika měsíců se odstranily zbytky po klubu. Derek se ještě nerozhodl, co bude s pozemkem dělat. Samozřejmě tady byly žádosti, aby se znovu postavil klub, protože po něm truchlily takové vlivné postavy, jako vévoda Wellington, lord Alvanley a dokonce i král. Ale Derek odolal a věnoval se jiným plánům. Na severu města stavěl obrovskou nemocnici, zajistil dobrovolné dárce a každý příspěvek doplnil svými vlastními penězi. Taky ve West Endu zastavěl velký pozemek řadou elegantně zařízených domů a zamýšlel je pronajímat cizincům, kteří přijížděli na návštěvu, svobodným mužům a rodinám, které do města jezdily na společenskou sezónu.

Sára ho láskyplně škádlila, když si spolu prohlíželi plány na nemocniční budovu, jednoduchou, ale hezkou. Celé roky ho v Anglii znali jako největšího darebáka a teď ho všichni chválili za jeho reformy. „Začínají tě brát jako veřejného dobrodince,“ spokojeně mu řekla, „ať už se ti to líbí, nebo ne.“

„Nelíbí se mi to,“ zamračeně odpověděl. „Dělám to proto, že jinak se nudím.“

Sára se smála, líbala ho a věděla, že vždycky bude popírat své altruistické cítění.

Když se Lydia nasytila, vzala si ji zase chůva. Sára si dala na prsa měkkou látku. Zapnula si šaty a pod Derekovým zkoumavým pohledem lehce zrudla. Zelené oči se střetly s jejíma. „Je rozkošná,“ řekl. „Každým dnem víc a víc vypadá jako ty.“

Ze všeho, čím ji Derek kdy překvapil – a zdálo se, že překvapení nemají konce – na ni nejvíc zapůsobila jeho naprostá oddanost jejich dceři. Sára čekala, že bude laskavým otcem, ale jinak se moc zapojovat nebude. Nikdy v životě nepoznal vztah mezi rodičem a dítětem. Myslela si, že mezi sebou a malou bude udržovat bezpečný odstup. Místo toho svou dceru otevřeně miloval a zbožňoval. Často si ji položil na loket a předváděl se s ní před hosty, jako by dítě bylo překrásný zázrak, který ještě nikdo nikdy neviděl. Myslel si, že je mimořádně chytrá, protože ho chytá za prst, kope nožičkama, vydává ze sebe úžasné zvuky a zkrátka dělá všechno to, co malé děti dělávají… jenže podle něho mnohem lépe.

„Mějte několik dalších dětí,“ poradila Sáře suše Lily, „ať svou pozornost rozdělí mezi ně. Jinak tuhle hrozně rozmazlí.“

Sára jeho chování neporozuměla až do nedávného odpoledne, když spolu stáli nad kolébkou a dívali se na své spící dítě. Derek uchopil Sářinu ruku a přitiskl si ji ke rtům. „Ty jsi moje srdce,“ zamumlal.

„Dala jsi mi víc štěstí, než na kolik mám právo. Ale ona…“ Obdivné se podíval na Lydii. „Ona je moje vlastní tělo a krev.“

Sáru ta slova dojala a uvědomila si, jak byl vždycky osamělý: žádni rodiče, sestry ani bratři, nikdo, kdo by s ním byl spřízněn krví. Stiskla mu prsty a uhnízdila se u něho. „Teď máš rodinu,“ tiše řekla.

Vzpomněla si na Derekovu dřívější poznámku. „Lydia má černé vlasy, zelené oči a taky tvá ústa a bradu a ty říkáš, že vypadá jako já?“

„Má tvůj nos,“ upozornil ji. „A taky tvůj temperament.“

Sára se smála a složila lehkou deku na úhledný čtverec. „Takže je to můj temperament, když uprostřed noci probudí řevem celý dům?“ Derek se nečekaně přesunul k ní a přitiskl ji ke zdi. „No,“ zamumlal,

„v minulosti se ti jednou či dvakrát podařilo svým temperamentem nadzvednout střechu, nepamatuješ?“

Jejich zraky se do sebe zaklesly. Sáru to pořádně znepokojilo a pořádně zrudla. Neodvážila se na chůvu ani podívat, pro případ, že to zaslechla. Nesouhlasně se na Dereka zamračila, vyklouzla mu pod paží a utekla do bezpečí své ložnice. On se držel těsně za ní.

Nemilovali se pěkných pár měsíců a k Derekově cti se musí říct, že byl trpělivý. Vlastně mimořádně, když se uváží jeho velice silné tělesné choutky. I když jí lékař naznačil, že se po porodu plně zotavila a je připravena se vrátit k manželským povinnostem, Sáře se podařilo Dereka jemně odmítat. Ovšem poslední dobou se jí od něho

dostávalo intenzivních pohledů, které ji varovaly, že dlouho už sama spát nebude. Zastavila se ve dveřích do své ložnice.

„Dereku,“ s prosebným úsměvem řekla: „Možná později…“

„Kdy?“

„Nejsem si jistá,“ odsekla a začala před ním zavírat dveře.

Derek se tvrdohlavě vtlačil dovnitř a zavřel za sebou. Začal po ní sahat, ale pak zaváhal, když viděl, jak ztuhla. Tvář se mu napjala.

„Co se děje?“ ptal se. „Nějaký tělesný problém? Něco jsem provedl, nebo…“

„Ne,“ rychle řekla. „Nic z toho.“

„Tak co potom?“

Sára se soustředila na látku svého rukávu. Nemohla najít způsob, jakým by mu to vysvětlila. Tolik se změnila… Byla teď matkou… Nebyla si jistá, jestli jejich milování bude stejné jako předtím, a nechtěla se to dozvědět. Bála se, že ho zklame, a sebe taky, a tak bylo jednodušší to oddalovat. Nepřesvědčivě pokrčila rameny. „Bojím se, že to nebude takové jako předtím.“

Derek stál velmi tiše a pokoušel se to pochopit. Položil ruku Sáře za krk a ta si myslela, že ji tím gestem chce utěšit. Místo toho ji popadl za šíji, přitáhl si ji těsně k sobě a pevně jí přitiskl rty na ústa. Překvapeně se zakroutila, když jí stahoval ruku dolů, mezi svá stehna. Ucítila, jak je silně vzrušený.

„Tady,“ přitiskl jí ruku těsněji. „Cítíš to? Jsi má žena a už celé měsíce po tobě toužím tak, až to bolí. Je mi jedno, jestli to nebude tak jako předtím. Jestli se mnou nepůjdeš do postele, vyskočím z kůže.“

A to bylo očividně všechno, co měl v úmyslu k tomu říct. Ignoroval její tiché protesty a oba svlékl. Její malé tělo si k sobě přitiskl a sténal láskou, rozkoší a netrpělivostí. „Sáro, tolik jsi mi chyběla… držet tě takhle…“ Současněji hladil svýma rukama a citlivě si všímal jejích plnějších ňader a kulatějších boků.

Sára nejdřív váhala, ležela pod ním tiše a rukama hladila jeho napjaté svaly na zádech. S jemnou nenasytností ji líbal a dlouhými, hlubokými nájezdy svého jazyka si vychutnával její ústa. Zavrtěla se, když se v ní začala probouzet touha, a přitiskla si ho blíž. Najednou se zhrozila, když jí z prsou vyteklo pár kapek mléka. Zašeptala nějakou omluvu a pokoušela se od něho odtáhnout. Ale Derek jí přidržel ramena a sklonil se nad jejími ňadry. Zíral na ni a zhluboka dýchal. Vlhké bradavky byly tmavší než předtím a obklopené jemným pletivem žilek. Zachvěl se rozkoší, když si vychutnával

pohled na svůdné mateřství. Jazykem se dotkl růžového vrcholku, škádlil ji a kroužil kolem něj a pak jemně sevřel do rtů a stiskl.

„Och, to nesmíš,“ vzdychla Sára, když ucítila vzrušující touhu. „To není slušné…“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem slušný.“

Zasténala, když vsál trochu mléka. Hluboko uvnitř ní se začínala rodit pulzující touha. Nejdřív se postaral o jedno ňadro, pak o druhé. Nakonec mu zabořila prsty do vlasů, přitáhla si ho k sobě a hledala jeho rty. Propletli se spolu, jednou, dvakrát se na posteli překulili a hladili jeden druhého po celém těle.

Nakonec, když do ní vklouzl, oba zalapali po dechu a znehybněli. Pokoušeli se vychutnat ten pocit, kdy jsou konečně spojení. Sára ho pomalu hladila od ramen po stehna a obdivovala jeho dlouhé tělo. Derek se blaženě zachvěl.

„Měla jsi pravdu,“ šeptal Derek, objížděl jí rukama tělo a sázel jí na kůži jeden sladký a mokrý polibek za druhým. „Není to stejné jako předtím… Je to ještě lepší. Bože, kdybych jenom… mohl něco udělat, aby to trvalo věčně.“ Vsunul se do ní ještě hlouběji, protože nebyl schopen krotit své pohyby. Sára sevřela dlaně, přitiskla mu pěsti na záda a tělo jí nádherně tuhlo. Díval se jí do očí a stiskl zuby, aby pozdržel svou rozkoš. Obtočila mu nohy kolem boků a nutila ho narážet silně a ještě hlouběji. Bál se, aby jí neublížil, a pokoušel se držet zpět, ale ona ho svou vlastní naléhavou vášní nutila pokračovat, až se přestal bránit. Za chvíli ucítil, že se jí blíží vyvrcholení, a několika hlubokými výpady se k ní připojil. Spolu pluli na obrovské vlně naplnění, spojeni tělem i duší, v dokonalém souladu.

Potom spolu zasněně leželi. Sára se mu uvelebila na hrudi a prstem si hrála s jeho chloupky. Najednou ji něco napadlo, netrpělivě zvedla hlavu a s nadějí se na něho podívala.

Derek jí pohled vrátil a bezmyšlenkovitě jí hladil vlasy. „Co se děje, andílku?“

„Jednou jsi říkal, že nevíš, co znamená štěstí.“

„Vzpomínám si.“

„A teď?“

Derek ji dlouho pozoroval, pak si ji k sobě těsně přitáhl a uzamkl ji ve svém náručí. „Štěstí je tohle,“ řekl mírně dojatým hlasem. „Právě tady a teď.“

A Sára se mu spokojeně opřela o hrud v místě, kde bilo jeho srdce.