Lisa Kleypas

Hathawayovi 01. Půlnoční romance

LONDÝN 1848

Podzim

Najít v téměř dvoumilionovém městě jednoho jediného člověka je vskutku nadlidský výkon. Hledání mírně usnadní vědomí, že se jedná o osobu s neměnnými zvyky, již s největší pravděpodobností naleznete v hostinci popřípadě v obchodě s ginem. Přesto to není žádná hračka.

Leo, kdepak jsi? pomyslela si zoufale slečna Amélie Hathawayovi, zatímco kola kočáru drkotala po nerovném dláždění. Ubohý divoký, zkroušený Leo. Někteří lidé se pod vlivem nepříznivých okolností jednoduše… zlomí. Právě tohle je případ jejího kdysi okouzlujícího a spolehlivého bratra. Bohužel, za daných okolností pravděpodobně nelze doufat v jeho polepšení.

„Najdeme ho,” prohlásila Amélie sebevědomě, i když se tak necítila. Pohlédla na muže sedícího vedle ní. Merripen jako obvykle zachovával kamennou tvář.

Náhodný pozorovatel by ho snadno označil za člověka bez emocí. Mladík je pověstný tím, že se umí dokonale ovládat. Ačkoliv s Hathawayovými žije již patnáct let, dosud se neuráčil sdělit jim svoje křestní jméno. Od chvíle, kdy u potoka protékajícího přes jejich panství objevili zbitého bezvědomého chlapečka, jej pod jiným jménem neznali.

Když se Merripen probral a shledal, že je obklopen zvědavými Hathawayovými, začal se s nimi prát. Museli spojit síly, aby ho udrželi v posteli. Ustavičně mu opakovali, že když nebude klidně ležet, jeho zdravotní stav se zhorší. Améliin tatínek usoudil, že chlapec se stal obětí honu na cikány. Tímto

brutálním způsobem se majitelé pozemků zbavovali nevítaných nájemníků - popadli pušky a hole, nasedli na koně a romské táborníky bezohledně vyháněli.

„Jeho soukmenovci se zřejmě domnívali, že je mrtvý, a tak ho nechali, kde byl,” poznamenal vážným hlasem pan Hathaway. Jakožto vzdělaný a hloubavý muž odsuzoval jakoukoliv formu násilí. „Obávám se, že bude obtížné spojit se s jeho kmenem. Ti lidé už mohou být na míle daleko.”

„Smíme si ho tedy nechat?” otázala se nadšeně Améliina mladší sestra Poppy. Bezpochyby považovala divokého kluka (který na ně cenil zuby jako lapený rosomák) za nového zábavného domácího mazlíčka.

Tatínek se na ni usmál. „Může u nás zůstat, jak dlouho bude chtít. Ale pochybuji, že se zdrží déle než týden. Cikáni - nebo Romové, jak si říkají - jsou od přírody kočovníci. Pod střechou dlouho nevydrží. V domě si připadají jako v kleci.”

Přesto Merripen zůstal. Zpočátku to byl malý střízlík, ale příkladná péče a pravidelná strava vykonaly zázraky. Vyrostl z něho silný, robustní chlap impozantních rozměrů. Těžko říct, jaké zastával v rodině postavení - řádným členem nebyl, ale sluhou také ne. Ačkoliv pro Hathawayovy vykonával mnohé práce - řídil kočár a plnil všelijaké další úkoly, měl právo sedět s rodinou u stolu a užíval vlastní pokoj v hlavní části domu.

Ted když Leo zmizel, a zřejmě mu hrozí nebezpečí, nebylo pochyb o tom, že se Merripen aktivně zapojí do pátrání.

Nehodilo se, aby se Amélie pohybovala v jeho blízkosti bez gardedámy, ale domnívala se, že v šestadvaceti letech ji beztak všichni považují za starou pannu, a ta už dozor nepotřebuje.

„Měli bychom začít tím, že vyloučíme místa, kam by Leo dozajista nezavítal,” dumala. „Takže z obliga jsou kostely, muzea, přednáškové sály a slušné čtvrti.”

„Přesto nám zbývá většina města,” zabručel Merripen.

Merripen nebyl z Londýna nikterak nadšený. Takzvanou civilizovanou společnost považoval na mnohem barbarštější než vše, co pocházelo z přírody. Kdyby dostal na vybranou, zda chce strávit hodinu v chlívku ve společnosti divokých prasat, anebo v noblesním salonu, bez váhání by zvolil první možnost.

„Asi bychom měli začít s krčmami,” přemítala nahlas Amélie.

Její společník se na ni chmurně podíval. „Tušíte vůbec, kolik jich v Londýně je?”

„Ne, ale jsem si jistá, že do rána to budu vědět.”

„Putyky vynecháme. Rozjedeme se přímo tam, kde může Leo působit nejvíc potíží.”

„A to je kde?”

„U Jennera.”

Hovořil o neblaze proslulém hráčském doupěti, kde se gentlemani scházeli, aby popustili uzdu svým nízkým pudům. Klub založil bývalý pouliční boxer Ivo Jenner a po jeho smrti jej převzal jeho zeť, lord St. Vincent. Neblahá pověst někdejšího zhýralého šlechtice dodala podniku na lesku a přitažlivosti.

Členství stálo majlant. Jakmile Leo před třemi měsíci zdědil titul, ihned se do klubu přihlásil.

„Když už máš v úmyslu upít se k smrti,” sdělila Amélie bratrovi mrazivě, „kéž by sis k tomu alespoň vybral lacinější místo.”

„Vždyť jsem ted vikomtem,” odvětil nonšalantně Leo.

„Musím se uchlastat stylově. Co by tomu řekli lidi?”

„Že jsi marnotratník a hlupák a že zmíněný titul mohli klidně přiřknout nějakému opičákovi.”

Pohledný mladý muž se usmál. „Tohle přirovnání mi nepřipadá fér. Uvědomuješ si, jak moc opičákovi křivdíš?”

Vzrůstající obavy způsobily, že se do Amélie dávala stále větší zima. Přitiskla si prsty k bolavému čelu. Není to poprvé,

kdy Leo zmizel, avšak tentokrát je nezvěstný nejdéle.

„Hráčské doupě jsem dosud nenavštívila. Bude to pro mě zcela nový zážitek.”

„Dovnitř vás nepustí. Jste dáma. A i kdyby ve vašem případě učinili výjimku, nedovolil bych vám to já.”

Amélie na něho udiveně pohlédla a svěsila ruku. Merripen ji omezoval pouze zřídka. Pokud vůbec. Jeho autoritativní vystupování ji popudilo. Vezme-li v úvahu, že v sázce může být život jejího bratra, na nějaké společenské obezličky kašle. Mimoto je zvědavá, jak to vypadá v hájeném království pánů tvorstva. Jestliže je jí souzeno zůstat starou pannou, užije si alespoň drobné výstřednosti, jež jsou s tímto postavením spojeny.

„Ani tebe nepozvou nadšeně dál,” zdůraznila. „Protože jsi

Rom.”

„Vedoucí klubu je shodou okolností taky cikán.”

Což je neobvyklé. Pokud ne přímo mimořádné. Cikáni bývají považováni za zloděje a podvodníky. A najednou se ve vybrané společnosti objeví Rom, který se těší takové důvěře, že smí nejenom zacházet s penězi a pohledávkami, ale nadto řeší spory u hráčských stolů. Úžasné! „Musí to být skutku pozoruhodný člověk, když zastává tohle místo,” dumala Amélie. „Dobrá. Dovolím ti, abys mě do klubu doprovodil. Je docela možné, že s ohledem na tvou maličkost bude ten člověk mnohem vstřícnější.”

„Děkuji,” ucedil Merripen suše.

Amélie radši mlčela. Projížděli ve špatně odpruženém kočáře čtvrtí plnou obchodů a divadel. Míjeli půvabná náměstí lemovaná domy s podloubím a úhledně upravené živé ploty, za nimiž se tyčila sídla s georgiánským průčelím. Ulice se pyšnily honosnými budovami, červené cihly vystřídala omítka či kámen.

Prostředí West Endu bylo pro Amélii zcela neznámé. Ač ne-bydleli daleko odsud, Hathawayovi necestovali do města často, obzvlášť ne do této čtvrti. Navzdory nedávnému dědictví si mnohé nemohli dovolit.

Amélie kradmo pohlédla na Merripena. Vypadalo to, jako by přesně věděl, kam se ubírají. Jako by se v Londýně vyznal mnohem lépe než ona. Jenže Merripen se dovedl bravurně pohybovat v jakémkoliv prostředí.

Odbočili do King Street, jež se koupala ve světle plynových lamp. Přetékala hlukem a ruchem. Hemžilo se to zde povozy i chodci, spěchajícími za večerní zábavou. Slunce zapadalo, poslední rudé paprsky se prodíraly vzduchem, nasyceným kouřem. Tmavé obrysy budov na obzoru připomínaly vylámané zuby jakési čarodějnice.

Merripen zavedl koně do úzké uličky za masivní kamennou budovou. Klub U Jennera. Amélii se sevřel žaludek. Asi je příliš naivní doufat, že bratra najdou na první pokus.

„Merripene?” Z jejího hlasu čišelo napětí.

„Ano?”

„Asi bys měl vědět, že pokud se můj bratr nestačil připravit o život sám, udělám to já, až ho dostanu do rukou.”

„Osobně vám odjistím pistoli.”

Mladá žena se usmála a upravila si klobouk. „Jdeme dovnitř. A pamatuj si - všechno řečnění obstarám já.”

V uličce to páchlo zvířaty, odpadky a uhelným prachem. Když dlouho nepršelo, ulice a stoky se rychle plnily špínou. Amélie opatrně vystoupila a uskočila před krysí rodinkou, běžící podél budovy.

Merripen předal opratě stájníkovi, ona se zatím dívala na konec uličky.

Nad malým ohníčkem se hrbila dvojice dětí ulice a cosi opékala napíchnuté na prutech. Raději nepřemýšlela, co to může být. Přesunula pozornost ke skupince lidí - třem mužům

a ženě osvíceným mdlou září. Dva z pánů spolu zřejmě zápasili, ale byli lak opilí, že se pohybovali jako tančící medvědi.

Jejich společnice měla na sobě křiklavě barevné šaty, odvážný výstřih odhaloval bělostné kopečky ňader. Zdálo se, že se potyčkou svých obdivovatelů dobře baví, zatímco třetí z mužů se je pokoušel od sebe odtrhnout.

„Hej, mrouskáčkové!” zvolala nevěstka londýnským slangem. „Povídám, že vás zmáknu voba. Kvůli pinkoření se nemusíte rvát!”

„Zůstaňte tady,” nabádal ji tiše Merripen.

Amélie předstírala, že neslyší, a přesunula se o několik kroků dál, aby lépe viděla. Šarvátka ji tolik nezaujala - dokonce i v jejich ospalé, mírumilovné vesničce jménem Petrklíčov docházelo občas na pěsti. Všichni muži - bez ohledu na postavení - tu a tam projeví své nízké pudy. Dívčinu pozornost přitáhl mírotvůrce, který se vložil mezi opilce a pokusil se je umravnit.

Ačkoliv oblečením připomínal ony zápolící ovíněné gentlemany, očividně nebyl jedním z nich. Na to působil příliš exoticky. Měl husté černé vlasy a snědou pleť. Pohyboval se s mrštností kočky, snadno se vyhýbal pěstím obou rváčů.

„Pánové,” domlouval jim chlácholivým tónem, přestože musel předloktím vy krýt zákeřný výpad, „obávám se, že s tím musíte přestat. Jinak budu nucen vás…“ Odmlčel se a hbitě uskočil, neboť se mu ožrala drápal na záda.

Prostitutka se zachichotala. „Dneska dostaneš nakládačku, Rohane,” prorokovala.

Oslovený se opět pokusil zjednat pořádek. „Pánové, jistě víte,” čile se sklonil a útočníkova ruka mu prolétla nad hlavou,

„že násilím,” odrazil pravý hák, „se nic nevyřeší.”

„K čertu s tebou!” osopil se opilec a vyřítil se na něho se skloněnou hlavou jako beran.

Rohan svižně ustoupil stranou a útočník vrazil přímo do zdi. S úpěním se sesypal na zem.

Ovšem jeho protivník se vůči Rohanovi zachoval nevděčně. Místo aby černovlasému muži poděkoval, zavrčel: „Co se mezi náš pleteš? Však já už bych mu hlavu napravil!” Nato se začal vztekle ohánět pěstmi.

Rohan nezaváhal a elegantně ho vyřídil. Nato stanul nad pokořeným násilníkem a rukávem si otřel zpocené čelo. „Už máš dost?” zeptal se mile. „Ano? Prima. Takže mi dovolte, abych vám pomohl na nohy, pane.” Vytáhl muže do stoje a pohlédl k zadním dveřím klubu, kde vyčkával další zaměstnanec. „Dawsone, doprovod lorda Latimera ke kočáru. Já se postarám o pana Selwaye.”

„Není třeba,” pravil zadýchaně aristokrat, jenž s námahou vstal ze země. „Půjdu sám.” Upravil si oblečení a vrhl na mládence vražedný pohled. „Musíte mi něco slíbit, Rohane.”

„Ano, pane?”

„Jestli se o tom někdo doslechne - jestli se lady Selwayová dozví, že jsem se rval kvůli padlé ženštině, je se mnou amen.”

„Nic se k ní nedonese,” prohlásil sebejistě Rohan.

„Před ní se nic neutají,” stěžoval si Selway. „Ona má snad smlouvu s ďáblem. Kdyby se vás někdy někdo ptal na toto malé nedorozumění…“

„Pak je způsobil nenadálý zvrat při partii whistu,” zazněla pohotová odpověď.

„Ano, ano. Jste vnímavý člověk.” Selway poplácal mladého muže po rameni. „A abych si pojistil vaše mlčení…“ Zalovil tuč-nou rukou pod vestou a vytáhl malý měšec.

„Ne, pane.” Rohan o krok ustoupil a energicky zavrtěl hlavou, až kolem ní poletovaly jeho přerostlé kadeře. „Moje mlčení si nelze koupit.”

„Vezměte si to,” trval aristokrat na svém.

„Nemůžu, pane.”

„Je to vaše.” Váček s mincemi přistál na zemi u Rohanových nohou. Tlumeně zacinkal. „A je to. Jestli si jej vezmete, anebo ho necháte ležet na ulici, je čistě vaše věc.”

Nato se gentleman odporoučel a Rohan zůstal zírat na měšec, jako by to byla chcíplá krysa. „Nechci to,” zamumlal.

„Tak si to vezmu já,” ozvala se prodejná ženština. Sklonila se, zmocnila se váčku a potěžkala jej v dlani. Škádlivě se ušklíbla. „Nebesa! Nikdy jsem neviděla cikána, kterej by se štítil peněz!”

„Já se jich neštítím, jenom je nepotřebuji,” ucedil kysele mladík. Povzdechl si a rukou si promnul zátylek.

Nevěstka se zahihňala a vrhla na něho vyzývavý pohled.

„Já taky neberu ráda chechtáky pro nic za nic. Co kdybychom si spolu šoupli, než se vrátím zpátky k madam Bradshawový?”

„Oceňuji vaši nabídku,” odvětil Rohan zdvořile, „ale nemám zájem.”

Prostitutka laškovně pohodila rameny. „Alespoň se nepředřu. Takže dobrou!”

Rohan krátce přikývl, aniž k ní zvedl zrak. Ani se nepohnul, jako by naslouchal téměř neslyšnému zvuku. Nato se pomalu otočil a zahleděl se přímo na Amélii.

Jakmile se střetli očima, dívka se zachvěla. Ačkoliv stáli několik metrů od sebe, ucítila sílu, která z mladíka prýští. Ovšem netvářil se vstřícně ani laskavě. Vlastně působil nelítostně, jako by se dávno přesvědčil, jak drsný umí být svět, a zaujal k němu svérázné stanovisko.

Zpovzdálí Amélii sledoval a ona přesně věděla, co vidí: dívku ve střízlivých šatech a praktických botkách, se světlou pletí a tmavými vlasy. Zdravě vypadající líčka jako jablíčka jsou typická pro všechny Hathawayovy. Kyprá postava střední výšky zaujme oblými tvary. Jenže móda ženám diktuje být štíhlá jako proutek, bledá a křehká.

Amélie ovšem beze vší marnivosti věděla, že je dost pohledná na to, aby ulovila nějakého toho manžela. Jednou dokonce dala své srdce v sázku - s katastrofálními následky. Rozhodně neměla chuť zkusit to znovu. A Bůh je jí svědkem, že má beztak plné ruce práce se svou rodinou.

Rohan se od ní odvrátil. Beze slova či kývnutí na pozdrav zamířil k zadnímu traktu klubu. Nikam nepospíchal, kráčel rozvážně, jako by si dopřával čas na rozmyšlenou. Pohyboval se s osobitou noblesou.

Ke dveřím dorazil v téže chvíli jako Amélie. „Pane… Pane Rohane… Předpokládám, že jste společníkem tohoto klubu.”

Muž se zastavil a otočil se k ní čelem. Stáli u sebe natolik blízko, že dívka cítila teplo sálající z jeho těla. Pod rozepnutou vestou z očividně drahého šedého brokátu svítila bílá košile z tenkého plátna. Rohan sáhl po knoflících a jal se je zapínat. Na prstech se mu zablýsklo několik zlatých prstenů. Amélie se zmocnila nervozita. Zčistajasna ji polilo horko. Korzet ji začal škrtit a vysoký límec tísnit.

Zapýřila se a přiměla se na muže zpříma pohlédnout. Určitě ještě nedovršil třicítku a pyšnil se exotickým zjevem. Tahle tvář je jistě stvořena k hříchu… Vážně semknutá ústa, hranatá brada, oříškově hnědé oči rámované vějířem rovných černých řas. Potřeboval by ostříhat. Husté černé kudrny mu spadají přes límec. Amélie prudce vydechla, když si všimla, že se mu v uchu zatřpytil diamant.

Uctivě se jí uklonil. „K vašim službám, slečno…“

„Hathawayová,” představila se. Ukázala na společníka po své levici. „A tohle je můj doprovod, pan Merripen.”

Rohan se na muže ostražitě podíval. „V romštině tohle slovo znamená život, ale také smrt.”

„Doopravdy?” Amélie se udiveně zahleděla na svého přítele. Merripen ledabyle pohodil rameny, jako by chtěl říct,

že na tom nezáleží. Obrátila se zpátky k Rohanovi. „Pane, přišli jsme vám položit několik otázek ohledně…“

„Nemám otázky rád.”

„Hledám svého bratra, lorda Ramsaye,” nedala se dívka.

„Budu vděčná za každou informaci, která mi pomůže ho najít.”

„Nic bych vám neřekl, i kdybych o něm věděl.” Rohan hovořil se zvláštním cizím přízvukem, v němž se mísil londýnský slang s mluvou vyšších vrstev. Bylo zřejmé, že často pobývá ve společnosti nejrůznějších lidí.

„Ujišťuji vás, pane, že nechci působit potíže. Sobě, ani druhým. Avšak bratr je už třetí den pryč…“

„Což není můj problém.” Rohan zamířil ke dveřím.

„Má tendenci zaplétat se s nesprávnými lidmi…“

„To mě mrzí.”

„Klidně už může být mrtev.”

„Nemůžu vám pomoct. Ale přeji vám hodně štěstí v dalším pátraní.” Rohan stiskl kliku a chystal se zmizet v klubu.

Zastavil se, když na něho Merripen promluvil romským jazykem.

Od chvíle, kdy se v dětském věku přistěhoval k Hathawayovým, ho Amélie slyšela touto tajuplnou řečí hovořit jenom párkrát. Zněla divoce, souhlásky krátké, samohlásky protahované, slova připomínala primitivní hudbu.

Rohan na Merripena soustředěně zíral, ramenem se opřel o veřeje „Prastarý jazyk,” poznamenal. „Roky jsem jej neslyšel. Kdo je starešinou tvého kmene?”

„Žádný nemám.”

Minuty plynuly. Merripen představoval pro Rohana hádanku.

Přimhouřil oříškově hnědé oči. „Pojďte dál. Třeba se mi povede něco zjistit.”

Bez dlouhého otálení vstoupili do prostor klubu. Rohan kývl na jednoho ze zaměstnanců, aby odvedl návštěvu do soukromého salonu v patře. K Amélii doléhal šum hlasů, tichá hudba a dunění kroků. Hučelo to zde jako v úle. Ocitla se v mužském hájemství, kam je ženám vstup zakázán.

Mladý muž s východolondýnským přízvukem a úslužným vystupováním je doprovodil do vkusně zařízené místnosti, kde měli počkat, dokud se Rohan nevrátí. Merripen přistoupil k oknu shlížejícímu na King Street.

Amélii zaskočil přepych, který ji obklopoval: ručně vázaný koberec v odstínech modré a béžové, dřevem obložené stěny a sametem potažený nábytek. „Docela vkusné,” poznamenala. Sundala si klobouk a položila jej na mahagonový stolek s nohama ve tvaru lvích tlap. „Z nějakého důvodu jsem očekávala něco… vulgárního.”

„Tento klub je zcela výjimečný. Za maskou tradičního pánského spolku se skrývá největší království hazardu v Londýně.”

Amélie přistoupila k vestavěné knihovně a prohlížela si vyrovnané svazky. „Co myslíš? Proč se pan Rohan zdráhal přijmout peníze od lorda Selwaye?”

Merripen se na ni cynicky podíval přes rameno. „Dobře víte, jaký názor mají Romové na světské statky.”

„Ano, je mi známo, že tvoji lidé nesnášejí závazky. Ale pokud já vím, i Romové si nechávají platit za poskytnuté služby.”

„Tady nejde jen o závazky. Pro chala v jeho postavení…“

„Co je to chal?”

„Syn Roma. Nehodí se, aby chal nosil fajnové oblečení, žil dlouho pod jednou střechou a přijímal velké množství peněz. Je to hanba. Naprostý trapas. Příčí se to jeho povaze.” Hovořil vážně a o svých slovech nepochyboval. Amélie nedokázala

odolat, aby ho trochu nepoškádlila: „A na co se vymlouváš ty, Merripene? I ty u nás bydlíš pěknou řádku let.”

„V tom je rozdíl. Zaprvé mi život s vámi nepřináší žádný zisk.”

Dívka se rozesmála.

„Zadruhé…“ Mladíkův hlas zněžněl. „Vaší rodině vděčím za to, že dosud dýchám.”

Amélie pocítila příliv náklonnosti. Zjihle hleděla na mužův profil. Tvářil se neústupně. „To je otrava,” pravila vlídně.

„Zkouším si z tebe utahovat a ty mi to překazíš upřímností. Dobře víš, že nejsi povinen u nás zůstat, drahý příteli. Svoje dluhy jsi nám tisíckrát splatil.”

Merripen zamítavě zavrtěl hlavou. „Bylo by to jako ponechat hejno kuřat u liščího doupěte.”

„My nejsme tak bezmocní,” bránila se. „Jsem naprosto schopná postarat se o rodinu a Leo jakbysmet. Když bude střízlivý.”

„A kdy to bude?” Mdlý tón způsobil, že otázka vyzněla ještě sarkastičtěji.

Amélie otevřela pusu, aby něco namítla, ale raději ji zase sklapla. Merripen má pravdu. V posledních šesti měsících se Leo vracel domů ve stavu věčné opilosti. Položila si ruku na žaludek, který se jí svíral obavami. Ubohý zhýralý Leo. Amélii děsilo, že pro něho nemůže vůbec nic udělat. Není možné zachránit člověka, který si zachráněn být nepřeje.

Přesto se o to pokusila.

Přecházela po místnosti, příliš vzrušená, aby vydržela sedět a v klidu čekat. Leo je tam někde venku a potřebuje spasit. A nedá se odhadnout, jak dlouho budou ještě na Rohana čekat.

„Trochu se tu porozhlédnu,” prohlásila znenadání a zamířila ke dveřím. „Nepůjdu daleko. Ty tady zůstaň, Merripene, pro případ, že se pan Rohan vrátí.”

Slyšela, jak si přítel cosi mumlá pod vousy. Nevzal její žádost na vědomí a následoval ji do haly.

„Tohle se nehodí,” protestoval.

Amélie se nezastavila. Na etiketě v téhle chvíli vůbec nezáleží. „Právě jsem dostala jedinečnou příležitost prohlédnout si hráčské doupě. Rozhodně ji nemíním promeškat.” Šla za ozvěnou směsice hlasů ke galerii, táhnoucí se ve výšce druhého poschodí po celé délce obrovského nádherně zdobeného sálu.

Kolem tří velkých hracích stolů postávaly hloučky elegantně oblečených pánů a sledovaly sázky, zatímco krupiéři drobnými hrabičkami sbírali kostky a peníze. Muži mezi sebou rozmlouvali, pokřikovali na sebe, ve vzduchu se vznášelo napětí. Mezi návštěvníky se proplétal personál s podnosy plnými jídla a pití, popřípadě žetonů a balíčků nových karet.

Amélie se schovávala za sloupem a kradmo pozorovala dění v přízemí. Zalétla pohledem k Rohanovi, který si oblékl černé Milko a kravatu. Ačkoliv zvolil podobný oděv jako ostatní, ostře se mezi členy klubu vyjímal. Jako liška mezi kuřaty.

Opíral se o mahagonový stůl v rohu místnosti, kde měl svo-ji improvizovanou hráčskou banku. Zdálo se, že udílí instrukce svému podřízenému. Přestože nikterak teatrálně negestikuloval, úspornými ladnými pohyby k sobě přesto upoutával pozornost.

A pak jako by na sobě vycítil dívčin pohled. Nejprve se pohladil na zátylku, potom se Amélii zadíval přímo do očí. Přesně jako prve v zapadlé uličce. Dívka cítila, jak se jí zběsile rozbušilo srdce. Zčervenala jako pivoňka. Náhle si připadala provinile. Polilo ji horko a připadala si jako dítě přistižené při nepravosti. Teprve když se vzpamatovala, napadlo ji schovat se zpátky za sloup.

„Co je?” otázal se Merripen.

„Pan Rohan mě zřejmě zahlédl.” Nervózně se zachichotala.

„Proboha. Doufám, že jsem ho nepopudila. Raději se vraťme do přijímacího salonu.”

Riskla poslední pohled do přízemí a shledala, že Rohan je pryč.

Cam se zvedl od mahagonového stolu a opustil hernu. Jako obvykle se mu nepodařilo zmizet, aniž by ho někdo jednou dvakrát zastavil. Dveřník mu šeptal do ucha, že lord ten a ten by si přál zvednout limit půjčky, komořího zase zajímalo, zda by neměl doplnit občerstvení v jednom z postranních karetních salonků. Nepřítomně jim odpověděl. Hlavu měl plnou mladé ženy vyčkávající v patře.

Večer, který se zpočátku zdál stejný jako ostatní, zčistajasna dostal zvláštní příchuť.

Už je to dávno, co nějaká dívka přitáhla jeho pozornost. Po neznámé ženě zatoužil v okamžiku, kdy ji poprvé spatřil stát v zapadlé uličce, růžovolící a kypící zdravím. Smyslnou postavu halil střízlivý šat. Netušil, proč ho slečna Hathawayová tolik vzrušuje, když ztělesňuje vše, co ho na Angličankách popuzuje.

Je očividně skálopevně přesvědčená, že zvládne všechno, co si usmyslí. Na tento typ žen Cam obyčejně zareagoval tak, že utekl na opačnou stranu. Ale sotva se zahleděl do těch pěkných modrých očí a všiml si nenápadné odhodlané vrásky na čele, podlil divoké pokušení popadnout Amélii do náruče a někde se s ní zamknout. A zachovat se jako barbar.

K takzvanému necivilizovanému chování neměl Cam nikdy daleko. Ale v posledním roce se zdálo, že má s ovládáním čím dál větší potíže. Začínala se u něho projevovat vznětlivost, netypická netrpělivost, nechal se lehko vyprovokovat. Věci, které mu dříve přinášely radost, ho přestaly uspokojovat. Jako by zčistajasna pozbyly veškerého kouzla. Necítil žádné rozechvění, žádný oheň. Kromě jídla a spánku jako by nic v jeho životě nedávalo smysl. Jeho starosti zašly tak daleko, že

se rozhodl je probrat se svým zaměstnavatelem, lordem St. Vincentem. Z kdysi vyhlášeného sukničkáře se vyklubal vzorný manžel. St. Vincent zřejmě ví o mužské krizi víc než kdokoliv jiný. Když se ho Cam zachmuřeně otázal, zda pokles fyzické touhy nějak souvisí s blížící se třicítkou, St. Vincent se málem zalkl brandy.

„Proboha ne!” zasípal vikomt a zakašlal. Prudce polknutá kořalka mu popálila hrdlo. Panovalo časné ráno, zrovna pobývali v kanceláři klubu a procházeli spolu účetní knihy.

St. Vincent byl pohledný chlap s vlasy barvy pšenice a světle modrýma očima. Někteří lidé tvrdili, že má dokonalou postavu a klasicky krásnou tvář. Vypadá jako světec, ale skrývá se v něm duše ďábla. „Smím se zeptat, jaký druh ženských si berete do postele?”

„Jaký druh? Co tím myslíte?” zeptal se ostražitě Cam.

„Krásné nebo obyčejné?”

„Řekl bych, že krásné.”

„Nuže, tady máte jádro svého problému,” prohlásil St. Vincent věcně. „S obyčejnými ženami je obvykle větší zábava. Neznám lepší afrodiziakum, než je vděčnost.”

„Ale oženil jste se s krasavicí.”

St. Vincent se líně pousmál. „Manželky jsou docela jiný pří-pad. Muž musí nejprve vyvinout značné úsilí, ale odměna pak stojí zato. Vřele vám proto doporučuji obstarat si nějakou tu paní choť. Nejlépe vlastní.”

Cam rozčileně zíral na svého nadřízeného. Rozmlouvat s ním bylo dost obtížné, protože St. Vincent si i na závažných tématech s gustem brousil svůj ostrovtip. „Pokud jsem vás dobře pochopil, pane, pak mi radíte, abych nedostatek fyzické touhy léčil sváděním neatraktivních žen.”

Vikomt se chopil pera stojícího ve stříbrném stojánku a namočil hrot do inkoustu. „Rohane, dělám, co můžu, abych pochopil váš problém. Potíž je v tom, že jsem nedostatkem

žádostivosti nikdy netrpěl. Touha mě opustí až na smrtelné posteli. Vlastně není to tak dávno, co jsem měl smrt na jazyku, a přesto jsem se nemohl dočkat, až se pomiluji se svou manželkou.”

„Gratuluju,” zavrčel Cam. Vzdal se veškeré naděje, že z šéfa vypáčí upřímnou odpověď. „Vraťme se zpátky k účetním knihám. Máme na starosti důležitější záležitosti, než probírat váš sexuální život.”

St. Vincent naškrábal číslici a odložil pero zpět. „Kdepak, já na téhle debatě trvám. Je mnohem zábavnější než práce.” Pohodlně se uvelebil v křesle, zdánlivě přemožen leností. „I když jste nadmíru diskrétní, Rohane, člověku pochopitelně neunikne, jak vás dámy ustavičně pronásledují. Zdá se, že se místním květinkám líbíte. A neváháte využít všeho, co se nabízí.”

Cam na něho upřeně zíral. „Promiňte, pane, ale pokoušíte se mi tím něco naznačit?”

Vikomt se pohodlně opřel, spojil své elegantní dlaně do stříšky a soustředěně na Cama zíral. „Poněvadž v minulosti jste nedostatkem tělesné touhy rozhodně netrpěl, předpokládám, že je to totéž jako s ostatními chutěmi. Jednoduše jste přejedený. Trpíte jednotvárnou stravou. Potřebujete změnu.”

Konstatování dávalo smysl. Cama by zajímalo, zda někdejšího sukničkáře někdy napadlo manželce zahnout.

Znal Evii od dětství, kdy tu a tam přicházela navštívit svého ovdovělého otce, a cítil povinnost ji chránit, jako by byla jeho mladší sestrou. Nikoho by nenapadlo, že se něžná, dobromyslná dívka provdá za takového chlípníka. Ovšem snad nikdo nebyl překvapenější než St. Vincent, když zjistil, že se manželství z rozumu proměnilo ve svazek plný vášně.

„A co když je člověk ženatý?” otázal se tiše. „Netrpí příliš jednostrannou stravou?”

Vikomtův výraz se změnil, světle modré oči při vzpomínce na manželku zvlídněly. „Zjistil jsem, že té pravé se mužský nikdy nenasytí. Rád bych se tím blahem zalkl - avšak obávám se, že je to nemožné.” Energicky sklapl účetní knihu a vstal.

„Pokud mě teď omluvíte, Rohane, popřeji vám dobrou noc.”

„A kdo dokončí účetnictví?”

„Zbytek svěřím do vašich schopných rukou.” Cam se zamračil a St. Vincent nevinně pokrčil rameny. „Rohane, jeden z nás je svobodný muž s mimořádnými matematickými schopnostmi, který nemá na večer žádný program. Druhý je starý nemrava v milostném rozpoložení, na něhož doma čeká roztoužená mladá žena. Kdo by se podle vás měl zabývat otravnými ciframi?” Nato s nonšalantním mávnutím ruky odkráčel z kanceláře.

St. Vincent mu radí vyzkoušet něco nového. Inu, v případě slečny Hathawayové to sedí. Cam odjakživa dával přednost zkušeným ženám, které berou svádění jako sport a do rozkoše rozhodně nepletou emoce. Nikdy se nezhostil role učitele nezkušených neviňátek. Na pletkách s pannami neshledával nic vzrušujícího. Zpočátku pociťují jenom bolest a vždycky je zde riziko, že propadnou slzám a pozdní lítosti. Proto tento nápad ihned zapudil. Kdepak, se slečnou Hathawayovou se rozhodně nezaplete.

Natáhl krok a vzápětí zdolal schody vedoucí do místnosti, kde na něho zmíněná žena čeká ve společnosti snědého chala. Merripen je běžné romské jméno. Avšak samotný muž zastává zcela neobvyklou pozici. Jedná, jako by byl sluhou oné ženy, což je pro svobodomyslné Romy bizardní a ponižující postavení.

Cam i Merripen mají přesto něco společného. Oba pracují pro gádže, místo aby se v souladu s božím přáním volně pohybovali po světě.

Rom nepatří do domu mezi čtyři stěny. Oddělují jej od oblohy, větru, slunce a hvězd. Nutí ho dýchat vzduch nasycený pachem jídla a leštěnky. Poprvé po mnoha letech Cam ucítil záchvěv paniky. Potlačil ji a soustředil se na úkol, který měl před sebou - zbavit se podivného páru v přijímacím salonu.

Povolil si límec, strčil do pootevřených dveří a vstoupil. Slečna Hathawayová stěží mírnila svou netrpělivost, Merripen se od ní držel v uctivé vzdálenosti. Jakmile Cam pohlédl ženě do tváře, dotěrnou paniku vystřídala vlna horka. Dívčiny oči měly levandulový nádech, měkké rty tiskla do přísné čárky. Tmavé vlasy si upravila do strohého účesu.

Právě onen nevzhledný drdůlek a fádní šaty svědčily o jejích zábranách a odstupu. Stará panna jako vyšitá. Avšak nic nepotlačí její nezlomné odhodlání. Je… rozkošná. Nejradši by si ji rozbalil jako vytoužený dárek. Kéž by se mu vydala na milost, nahá a zranitelná. Svůdné rty by opuchly od dlouhých vášnivých polibků, bledá pleť se zardívala očekáváním. Cama vyděsilo, jaký na něho má neznámá žena vliv. Nasadil neutrální výraz a pečlivě ji studoval.

„Nuže?” otázala se Amélie, jež si očividně neuvědomovala, co se mu honí hlavou. Což je dobře, protože jinak by vypískla ohromením a utekla. „Zjistil jste, kde se nachází můj bratr?”

„Ano.”

„A?”

„Lord Ramsay se zde zkraje večera zastavil, prohrál nějaké peníze…“

„Díkybohu, je naživu!” zvolala dívka.

„A zřejmě se rozhodl hledat útěchu v blízkém nevěstinci.”

„Nevěstinci?” Vyslala k Merripenovi zhrozený pohled.

„Přísahám, Merripene, vlastníma rukama sprovodím toho neřáda ještě dnes ze světa!” Nato se obrátila zpátky ke Camovi. „Kolik u vás prošustroval?”

„Přibližně pět set liber.”

Hezké modré oči povylezly z důlků. „Krutě se mu pomstím!

Kde je ten nevěstinec?”

„Hned vedle.”

Amélie sáhla po klobouku. „Pojď, Merripene. Jdeme bratříčka vyzvednout.”

Oba muži se rázně ozvali: „Ne!”

„Musím se osobně přesvědčit, že je v pořádku,” pravila věcně. „O čemž velice pochybuji.” Mrazivě se podívala na svého společníka. „Bez Lea se domů nevrátím.”

Ženino odhodlání Cama napůl pobavilo, napůl poplašilo. Proto se Merripena otázal: „Mám co do činění s paličatostí, mdlým rozumem anebo kombinací obojího?”

Amélie mu odpověděla dřív, než se Merripen vzmohl na slovo „Přiznávám, že jsem tvrdohlavá, ovšem hloupost je specialitou mého bratra.” Narazila si klobouk a zavázala si stuhy pod bradou.

Třešňově červené, užasl Cam. Jaký projev marnivosti! Živá červen ostře kontrastovala se střízlivostí zbylého oblečení. Cam byl Amélií stále víc a víc fascinován. Slyšel se říkat: „Vy do nevěstince jít nemůžete. Bez ohledu na morálku a otázku bezpečnosti vám povídám, že ten podnik ani nenajdete.”

Amélie nehnula brvou. „Předpokládám, že se zmíněným hanbincem čile spolupracujete. Povídal jste, že leží hned vedle. Úplně ml postačí sledovat, kam míří vaši hosté. Sbohem, pane Rohane. A děkuji vám za pomoc.”

Mladík jí zastoupil cestu. „Dosáhnete jedině toho, že se ztrapníte, slečno Hathawayová. Neprojdete ani vstupními dveřmi. Do zmíněného podniku nikoho cizího nevpustí.”

„Jak odtamtud dostanu svého bratra, není vaše věc, pane.” V tom se nemýlila. Jenže takhle báječně se Cam dlouho nebavil. Žádné hříšné hrátky, zručná kurtizána ani místnost

plná nahých žen by tolik neupoutaly jeho pozornost, jako slečna Amélie Hathawayová a její červené stuhy.

„Jdu s vámi,” oznámil.

Zamračila se. „Není třeba. Děkuji.”

„Trvám na tom.”

„Obejdu se bez vašich služeb, pane Rohane.”

Cama napadlo, že by jí velice rád posloužil, a navíc s potěšením. „Uvědomuji si, že všem zúčastněným stranám jedině prospěje, když Ramsaye co nejdřív vyzvednete a hned nato odcestujete z Londýna. Proto pokládám za svou občanskou povinnost váš odjezd urychlit.”

Ačkoliv by do nevěstince snadno došli pěšky, vydali se k vykřičenému domu zastaralou koleskou. Zastavili před fádní georgiánskou budovou. Amélie byla zklamaná. Diskrétní fasáda neodpovídala její představě o výstřednosti a nevkusu zmíněných zařízení.

„Zůstaňte tady,” nařídil Rohan. „Půjdu dovnitř a přeptám se na Ramsaye.” Tvrdě se podíval na Merripena. „Ani na vteřinu nespusť slečnu Hathawayovou z očí. V tuto noční hodinu zde bývá nebezpečno.”

„Vždyť se sotva zešeřilo,” namítla Amélie. „Kromě toho jsme ve West Endu a všude se to hemží dobře oblečenými gentlemany. C o by mi zde mohlo hrozit?”

„Viděl jsem ty vaše dobře oblečené gentlemany provádět věci, z nichž byste omdlela, kdybyste o nich jenom slyšela.”

„Já neomdlévám,” prohlásila důstojně dívka.

Rohanovy zuby se zablýskly v prchavém úsměvu. Vystoupil a ztratil se ve tmě, jako by byl její součástí.

Amélie za ním užasle zírala. Do jaké kategorie ho má zařadit? Není to gentleman, urozený pán ani dělník. Dokonce není ani čistokrevný cikán. Zachvěla se, když si vzpomněla, jak jí uctivě pomáhal do kočáru. Dotýkal se její ruky v rukavičce holými prsty, z nichž sálaly síla a žár. Na palci se mu leskl masivní zlatý kroužek. Nikdy dřív takový neviděla.

„Merripene, co to znamená, když chlap nosí na palci prsten? Je to nějaký romský zvyk?”

Zdálo se, že otázka uvedla přítele do rozpaků. Zahleděl se do noci. Kolesku míjela skupina rozesmátých mladíků v elegantních pláštích a cylindrech. Dva z nich se dali do řeči s nápadně oblečenou ženskou. Zamračený Merripen se uvolil

odpovědět na dívčinu otázku: „Symbolizuje nezávislost a svobodu myšlení. A také u n i t y odstup. Nosí je lidé, kteří si tím připomínají, že se ocitli na místě, kam zcela nepatří.”

„Proč by to pan Rohan dělal?”

„Protože váš životní styl představuje značné lákadlo,” připustil chmurně Merripen. „Některým svodům je těžké odolat.”

„Proč jim musíte odolávat? Co je na tom špatného, když člověk bydlí v pěkném stavem, má stálý příjem a užívá si vymožeností, jako je rozmanitá teplá strava nebo polstrovaný nábytek?”

„Gadži,” zamumlal mladík hlasem plným rezignace a Amélie se krátce ušklíbla. Jediným slovem, označujícím necikánskou dívku, jí dal jasně najevo, že ho nedokáže pochopit.

Opřela se o odřené sedadlo. „Nikdy by mě nenapadlo, že se jednou ze zoufalství vydám do vykřičeného domu hledat svého bratra. Ale pořád je lepší objevit ho v nevěstinci, než utopeného v Temži.” Odmlčela se a přitiskla si klouby prstů k semknutým ústům.

„Není mrtev.” Merripenův hlas zněl tiše a něžně.

Amélie se mu pokoušela uvěřit. „Musíme Lea dostat z Londýna. Na venkově bude ve větším bezpečí. Nebo ne?”

Merripen nerozhodně pokrčil rameny. Tmavé oči neprozrazovaly nic z jeho myšlenek.

„Venkov v sobě neskrývá tolik pokušení,” zdůraznila dívka.

„Určitě tam Leovi nehrozí žádný malér.”

„Chlap, který chce dělat potíže, si vždycky nějaký ten způsob najde.”

Po několika minutách nekonečného čekání se Rohan vrátil.

„Kde je?” vyhrkla Amélie, když se soukal na sedadlo.

„Už tady není. Poté, co se lord Ramsay odebral nahoru s jedním z děvčat a… ehm… došlo k obchodní transakci, odešel.”

„Kam měl namířeno? Zeptal jste se…?”

„Prohlásil, že jde do krčmy jménem Kotel pekelný.”

„Moc hezké,” ucedila suše dívka. „Víte, kde to je?”

Rohan se vedle ní uvelebil a pohlédl na Merripena. „Vezmi to po St. James a na třetí křižovatce odboč doleva.”

Merripen pobídl koně opratěmi a kočár odhrkal. Cestou minul trojici prostitutek.

Amélie si je se zájmem prohlížela. „Některé z nich jsou tak mladé,” poznamenala. „Kéž by jim nějaký dobročinný spolek pomohl nalézt řádné zaměstnání.”

„Za takzvanou ,slušnou prací’ se často skrývá tatáž řehole,” odvětil Rohan.

Dívka na něho dotčeně pohlédla. „Podle vás je lepší prodávat vlastní tělo, než si najít jiné uplatnění a vést důstojný život?”

„To jsem neřekl. Narážel jsem na to, že někteří zaměstnavatelé jsou mnohem horší než pasáci nebo bordeldámy. Služky jsou velmi často obtěžovány ze strany svých pánů a očekává se od nich, že budou předstírat, že se nic neděje. A jestli se domníváte, že práce ve mlýně či v továrně je důstojná, pak jste asi nikdy neviděla děvčata, která při výrobě košťat přišla o prsty. A ty, co dřou v přádelnách, mají zase natolik zaneřáděné plíce od chmýří a prachu, že se sotva dožijí třicítky.”

Amélie otevřela pusu, aby něco namítla, ale raději ji zase sklapla. Ač by ráda pokračovala v diskusi, pravé dámy - dokonce i staré panny - se o prostituci zásadně nebaví.

Nasadila výraz chladné lhostejnosti a zahleděla se z okénka. Vycítila, že ji Rohan sleduje. Ostře vnímala jeho

přítomnost. Ač nepoužíval kolínskou ani pomádu, působivě voněl.

„Váš bratr zdědil titul teprve nedávno,” prohodil ledabyle.

„Ano.”

„S veškerou úctou, nezdá se, že by lord Ramsay byl na svou novou roli připraven.”

Dívka nedokázala potlačit lítostivý úsměv. „Všechny nás zaskočila. S takovým vývojem událostí nikdo z Hathawayových nepočítal. Před Leem byli na řadě tři dědicové z našeho rodu. Jenže všichni záhy skonali. Jeden po druhém a každý z jiné příčiny. Zdá se, že kdo se stane lordem Ramsayem, s tím je amen. Proto nepředpokládám, že můj bratr vydrží na tomto světě déle než jeho předchůdci.”

„Člověk nikdy neví, jaké s ním má osud plány.”

Amélie se k němu otočila. Shledala, že si ji Rohan bedlivě prohlíží. Srdce se jí divoce rozbušilo. „Já na osud nevěřím,” prohlásila. „Každý je sám strůjcem svého štěstí.”

Rohan se usmál. „Proti osudu nezmůžou nic ani bohové.

Všichni jsme vůči němu bezmocní.”

Dívka na něho pochybovačně pohlédla. „Vy, jakožto zaměstnanec herny, jistě víte, co je to pravděpodobnost výhry a šance na úspěch. Z čehož vyplývá, že na osud nebo přízeň štěstěny určitě nevěříte.”

„O pravděpodobnosti výhry a šanci na úspěch vím dost,” souhlasil Rohan, „přesto na štěstěnu věřím.” Zazubil se a v očích mu zajiskřilo, až okouzlená dívka zadržela dech. „Kromě toho věřím na kouzla a záhady a na sny věštící budoucnost. Jsem přesvědčen, že některé věci jsou zapsané ve hvězdách, či dokonce v lidské dlani.”

Fascinovaná dívka od něho nedokázala odtrhnout zrak. Je to mimořádně pohledný muž. Jeho pleť má odstín medu. Černé vlasy mu spadaly do čela způsobem, že málem propadla pokušení odhrnout mu je zpátky.

„I ty věříš v osud?” otázala se Merripena.

Po dlouhém váhání ze sebe vysoukal: „Jsem Rom.”

Což znamená, že ano. „Propána, Merripene, vždycky jsem tě považovala za rozumného člověka.”

Rohan se rozesmál. „Rozumný člověk se této možnosti nebrání, slečno Hathawayová. Nemůžete zpochybňovat existenci zvláštního fenoménu jenom proto, že jej nevidíte.”

„Něco jako osud neexistuje,’ stála si Amélie tvrdošíjně za svým. „Vždycky je nejprve nějaká akce, z níž vyplynou určité následky.”

Kočár zastavil na mnohem ošuntělejším místě, než je St. James nebo King Street. Na jedné straně stál obchod s pivem a laciná ubytovna, na druhé krčma. Hemžilo se to zde špatně oblečenými lidmi, pouličními prodavači, zlodějíčky a prodejnými ženštinami.

Před hospodou vypukla rvačka. Kdykoliv někde došlo k šar-vátce, bylo vysoce pravděpodobné, že ji zapříčinil Améliin bratr.

„Merripene,” vyhrkla rozrušená dívka. „Dobře víš, jak se Leo umí rozčílit, když ho někdo dopálí. Nejspíš ho najdeme v tamhleté strkanici. Byl bys tak hodný…“

Než stačila dopovědět větu, hrnul se přítel ven.

„Počkej,” zastavil ho Rohan. „Radši bys to měl přenechat mně.”

Merripen se na něho mrazivě podíval. „Pochybuješ o mých schopnostech?”

„Tady jsme v londýnském podsvětí. Znám všechny triky, které místní hoši zkouší. Kdybys…“ Odmlčel se, neboť Merripen znechuceně zabručel a beze slova se odporoučel.

„Dobrá, ať je po tvém,” povzdechl si Rohan a zůstal stát vedle kočáru. „Vykuchají ho jako makrelu na rybím trhu.”

Amélie rovněž vystoupila. „Ubezpečuji vás, že Merripen se umí docela slušně prát.”

Rohan na ni zamžoural přimhouřenýma očima jako číhající kocour. „Vám by bylo lépe v kočáře.”

„Přece mě ochráníte. Nebo ne?”

„Miláčku,” sdělil jí sladce, „možná jsem to já, kdo potřebuje ochranu. Před vámi.”

Srdce jí klopýtlo. Díval se jí upřeně do očí, nehnul ani brvou. Dívka se začala ošívat. Pohlédla stranou a pokoušela se vzpamatovat. Avšak dál ji zneklidňovala mužova blízkost i zdánlivě nedbalá póza, kterou zaujal.

Sledovali, jak Merripen vkročil do chumlu zápolících mužů, několik z nich odstrčil. Vzápětí jednoho bez skrupulí odvlekl stranou, volnou rukou odrážel dopadající rány.

„Je vážně dobrý,” prohlásil s úctou Rohan.

Amélii se nesmírně ulevilo, když v rozcuchaném chlapíkovi poznala svého bratra. „Och, díkybohu.”

Vtom údivem vytřeštila zrak, neboť Rohan se jemně dotkl její brady a přinutil ji podívat se na něho. Neočekávané důvěrné gesto ji šokovalo. Opět se do ní propaloval uhrančivýma očima.

„Nepřipadá vám, že to s tou starostlivostí přeháníte? Copak se sluší pronásledovat bratra přes celý Londýn? Vždyť se nechová nikterak neobvykle. Většina mužů v jeho postavení dělá totéž.”

„Vy ho neznáte,” prohlásila rozechvěle Amélie. Věděla, že by se měla od Rohana prudce odtáhnout. Avšak nedokázala se pohnout. Vychutnávala si teplo jeho doteku. „On takový není. Trápí se. Je…“ Odmlčela se.

Rohan putoval špičkou prstu po lesklé stuze uvázané pod bradou. „Co má za potíže?”

Ucukla před jeho rukou a otočila se k přicházejícím mužům. I při pohledu na bratra ji zaplavila vlna lásky a obav. Leo byl špinavý, potlučený, přesto se darebácky zubil. Náhodný pozorovatel by řekl, že tenhle chlapík kašle na okolní

svět. V jeho kdysi vlídných očích se zračily prázdnota a chlad. Původně štíhlé tělo se začínalo povážlivě zakulacovat, krk měl posetý ošklivými skvrnami. Leo se vydal na cestu sebezničení, a přestože měl do cíle zatím daleko, zdálo se, že je připraven proces co nejvíc zkrátit.

„Jak pozoruhodné,” pronesla opatrně Amélie. „Koukám, že z tebe ještě něco zbylo.” Vyčarovala z rukávu kapesník, přistoupila k bratrovi a jemně mu setřela z lící pot a krev. Všimla si jeho rozostřeného pohledu a pravila: „Já jsem ta uprostřed.”

„Aha. Tady jsi.” Leo k ní sklonil hlavu po způsobu loutky. Nato pohlédl na Merripena, který ho svědomitě podpíral.

„Moje sestřička,” zadrmolil, „je úžasná holčička.”

„Než tě Merripen naloží do kočáru,” poznamenala Amélie,

„nechtěl by sis nejprve ulevit, Leo?”

„Rozhodně ne,” odvětil bez váhání. „Hathawayové si váží všeho, co vybumbají.”

Amélie mu uhladila stranou slepené pramínky hnědých vlasů, které mu padaly do očí. „Bylo by hezké, kdybys toho v budoucnu dokázal vypít míň, drahý.”

„Ale sestřičko…“ Leo se na ni podíval a ona v jeho očích spatřila záblesk starého já. Ale vzápětí byl pryč. „Když já mám pořád takovou žízeň.”

Dívka cítila, jak ji v očích zaštípaly slzy. Slaně ji pálily i vza-du v hrdle. Kurážně polkla a prohlásila vyrovnaným hlasem:

„Po následujících několik dní, Leo, budeš hasit žízeň výhradně vodou nebo čajem. Sup s ním do kočáru, Merripene.”

Leo loupl očima po muži, který jej svíral. „Prokristapána, nehodláš mě svěřit do její péče, že ne?”

„Radši byste vystřízlivěl pod dohledem žalářníka v Bow Street?” zeptal se zdvořile Merripen.

„Určitě by ke mně byl mnohem milosrdnější,” zabručel Leo a s Merripenovou pomocí se šinul ke kočáru.

Amélie se otočila ke Camu Rohanovi, z jehož výrazu se nedalo nic vyčíst. „Smíme vás odvézt zpátky do klubu, pane? Sice se budeme v kočáře trochu tísnit, ale nějak to zvládneme.”

„Ne, děkuji vám.” Společně zvolna obcházeli povoz. „Není to daleko. Půjdu pěšky.”

„Nemohu vás nechat v jedné z nejvykřičenějších čtvrtí Londýna.”

Zastavili se vzadu za kabinou, která je chránila před zvědavými pohledy. „Nic se mi nestane. Mě tohle město neděsí. Nehýbejte se.”

jednou rukou nadzdvihl dívce bradu, zatímco palcem druhé jí něžně přejel pod levým okem a setřel z líčka zrádnou vlhkost.

„Z větru mi vždycky slzí oči,” prohodila nepřesvědčivě.

„Dnes je bezvětří.” Dál se jí dotýkal. Amélie cítila, jak se jí do kůže tlačí jeho zvláštní prsten. Zrychlený tep jí burácel až v uších. Halas linoucí se z krčmy se ztišil, tma zhoustla. Muž jemně sklouzl zkušenými prsty po dívčině hrdle.

Zírala mu do očí. Všimla si, že zlatavé duhovky rámuje černý kroužek. „Slečno Hathawayová…, jste si naprosto jistá, že naše dnešní setkání nezinscenovala ruka osudu?”

Amélii se zdálo, že nemůže dýchat. „U-určitě ano.”

Sklonil k ní hlavu. „A jaká je pravděpodobnost, že se už nikdy neuvidíme?”

„Veliká.” Byl příliš vysoký a stál moc blízko. Nervózní Amélie se pokoušela vzít rozum do hrsti, avšak myšlenky se jí rozutekly. A vzápětí je spálil na prach mužův horký dech.

„Doufám, že máte pravdu. Bůh mi pomáhej, kdybych měl někdy čelit následkům.”

„Čeho?” hlesla.

„Tohohle.” Uchopil dívčinu hlavu do rukou a vášnivě políbil Amélii na ústa.

Nebyl první, kdo ji líbal. Vlastně ještě docela nedávno ji laskal muž, do něhož se hluboce zamilovala. Avšak bolest z následné zrady ji přinutila přísahat, že už nikdy žádnému nedovolí, aby se ní přiblížil. Jenže Cam Rohan nežádal o svolení, nedal jí žádnou šanci na protest. Zarazila se. Opřela se dlaněmi o mladíkovu hruď a zatlačila. Nezdálo se, že by si jejích námitek vůbec všiml. Jeho ústa nepřestala útočit ani naléhat. Objal ji svalnatou paží a přivinul dívku k sobě.

S každým nadechnutím se Amélie opájela Camovou vůní, sladkou směsicí včelího vosku, mýdla a soli. Sálala z něho nezdolnost, jež dívku pohltila a nedovolila jí odtáhnout se. Proto se podvolovala jeho držení, polibkům a hlazení, plnému tajemných příslibů.

Vtom Rohan s tichým zamumláním, příjemným, ale nesrozumitelným, odlepil svoje rty od jejích. Chvíli bloudil ústy po křivce alabastrového hrdla a vyhledával obzvlášť vnímavá místečka. Amélii se nedostávalo vzduchu, korzet ji škrtil, vlastní tělo jí připadalo celé bolavé.

Zachvěla se, když ji Rohan polaskal jazykem. Ochutnával ji jako nějakou exotickou pochoutku. Odolávala pokušení přitisknout se k němu blíž. Je tak ohleduplný, něžný…

Z omámení ji probralo zařinčení lahve, která se roztříštila o chodník.

„Ne!” zajíkla se dívka a vymanila se z mužova sevření. Rohan ji pustil. Galantně ji přidržel, když zavrávorala. Amé-

lie se otočila na patě a klopýtala k otevřeným dvířkům kočáru. Kůže ji pálila všude tam, kde se jí Cam dotýkal. Toužila dostat víc. Zahanbeně skláněla hlavu, vděčná, že se může schovat pod krempou klobouku.

Nejraději by utekla. Položila nohu na stupátko, ale než se stačila vyhoupnout vzhůru, ucítila v pase Rohanovy dlaně. Přidržel si ji na tak dlouho, aby jí stačil špitnout do ucha:

„Latčo drom.”

Tím jí dal sbohem ve svém rodném jazyce. Pochopila, co jí chce sdělit, protože od Merripena pochytila několik základních výrazů. Když ji ovál horkým dechem, zachvěla se. Neodpověděla mu. Nemohla. Neohrabaně se vysoukala do kabiny a odsunula nabírané sukně ze dveří.

Dvířka se zavřela a kočár se s trhnutím rozjel. Každý z Hathawayových se choulil na jedné straně sedadla. Jeden opilý, druhý omámený. Po chvíli Amélie sáhla roztřesenýma rukama pod bradu, aby si rozvázala klobouk. Shledala, že jeho stuhy zplihle visí dolů.

Vlastně jenom jedna. Druhá…

Dívka smekla klobouk a zamračeně si jej prohlížela. Po jedné z třešňových stuh zůstal jen karmínový proužek přišitý k okraji.

Někdo vázačku úhledně odřízl. A sebral.

O týden později se všech pět sourozenců Hathawayových spolu s veškerými proprietami přestěhovalo do nového domova v Hampshiru. Navzdory výzvám, které je tam čekají, Amélie doufala, že se jejich rodinné poměry zlepší.

Dům v Petrklíčově byl plný vzpomínek. Po smrti obou rodičů se všechno zásadně změnilo. Nejprve srdeční choroba skolila otce, matka jej následovala o několik měsíců později. Zemřela žalem. Zdálo se, jako by stěny nasákly všudypřítomným bezbřehým smutkem, jenž se stal trvalou součástí každého dne. Amélie se nemohla podívat na krb v salonu, aniž by si vzpomněla na maminku, která li něj vysedávala se šitím. Žádná návštěva zahrady se neobešla bez vzpomínek na tatínka prořezávajícího Lékárníkovy růže.

Proto se Amélie rozhodla dům bez velkých okolků prodat. Ne z nedostatku sentimentality, spíše naopak. Všem působil příliš mnoho zármutku. Jak se mají na něco těšit, když si ustavičně připomínají, co všechno ztratili?

Sourozenci proti jejímu rozhodnutí nic nenamítali. Leovi na ničem nezáleželo - kdyby mu oznámila, že budou bydlet na ulici, pouze by lhostejně pokrčil rameny. Win, ze sester druhá nejstarší, byla po dlouhé chorobě natolik zesláblá, že se nevzmohla na námitky. A Poppy s Beatrix, dvě dospívající dívky, se na změnu vyloženě těšily.

Co se Amélie týkalo, dědictví nemohlo přijít ve vhodnější čas. Přesto si v koutku duše přiznávala, že je jen otázkou času, jak dlouho si Hathawayovi titul podrží.

Skutečností zůstávalo, že lordem Ramsayem nikdo být nechtěl. Předchozí tři nositele tohoto jména pronásledovala vleklá smůla, jež vyústila v následnou předčasnou smrt. Což

částečně vysvětlovalo, proč jejich vzdálení příbuzní s nezměrnou radostí přenechali titul vikomta Leovi.

„Dostanu nějaké peníze?” zněla jeho první otázka poté, co se dozvěděl o svém vstupu do šlechtického stavu.

Ano, Leo obdrží nevelké panství v Hampshiru a nevysokou finanční částku, kterou však snadno spolkne rekonstrukce zanedbaného sídla.

„Pořád jsme chudí,” sdělila Amélie bratrovi, jakmile podrobně prostudovala dopis od právníka, v němž popisoval rozsah a úroveň zděděného majetku. „Panství je malé, služebnictvo a nájemci půdy dávno odešli, dům je na spadnutí a titul očividně prokletý. Takže to naše dědictví je vlastně danajským darem. Nicméně máme vzdáleného bratrance, který pravděpodobně stojí v rodové linii před tebou. Mohli bychom se pokusit nějak to na něj hodit. Existuje zde odůvodněná možnost, že náš praprapradědeček nebyl legitimním synem, což nám umožňuje odmítnout titul na zá-kladě…“

„Já si ho nechám!” prohlásil neochvějně Leo.

„Protože stejně jako já na kletby nevěříš?”

„Poněvadž jsem beztak natolik prokletý, že na jedné další nesejde.”

Sourozenci Hathawayovi v Hampshiru ještě nikdy nebyli, proto si mohli ukroutit krk, jak se zvědavě rozhlíželi kolem sebe. Až na Lea.

Amélie se usmívala nad vzrušením svých sester. Poppy a Beatrix, obě tmavovlasé a modrooké jako ona sama, přetékaly dobrou náladou. Spočinula zrakem na Win. Snažila se odhadnout, jak na tom zrovna je po zdravotní stránce.

Win se od ostatních sourozenců lišila, a to nejenom otcovými světlými vlasy a hloubavou povahou. Byla tichá a plachá a snášela veškeré útrapy cestování bez jediného slůvka stížnosti. Když se před rokem přehnala vesnicí epidemie spály,

Leo a Win vážně onemocněli. Leo se z choroby úplně vykřesal, ale Win má od té doby podlomené zdraví. Amélie si předsevzala, že bez ohledu na námahu postaví sestru zase na nohy.

Těžko si pro Win a zbytek rodiny představit lepší místo, než je Hampshire. Jedná se o jeden z nejkrásnějších krajů v Anglii s mnoha řekami, hlubokými lesy, loukami a vřesovišti. Ramsayovo panství leží blízko Stony Crossu, městečka, jež se stalo obchodní metropolí oblasti proslulé chovem kvalitního dobytka a ovcí, těžbou stavebního dříví, pěstováním obilí, výrobou rozličných druhů sýra a medu. Kraj vskutku bohatý.

„Nechápu, proč na Ramsayově panství nic neroste?” dumala Amélie, zatímco kočár drkotal mezi sytě zelenými loukami. „Půda je zde natolik úrodná, že v ní vyraší i uschlý klacek.”

„Jenže naše pole jsou prokletá, vzpomínáš?” připomněla jí mírně znepokojená Poppy.

„Kdepak,” odvětila Amélie. „Prokletý je pouze držitel titulu, tedy náš Leo.”

„Výborně.” Poppy se viditelně ulevilo. „Potom je všechno v pořádku.”

Leo se neobtěžoval jí odpovědět. Jenom se přikrčil v rohu a tvářil se kysele. Ačkoliv týden vynucené abstinence projasnil jeho zrak i hlavu, náladu mu nezlepšil. Merripen a sourozenci ho ledovali jako ostříži, a tak neměl šanci napít se něčeho jiného, než jsou čaj a voda.

Zpočátku se Leo nekontrolované třásl, byl podrážděný a zběsile se potil. Nyní má za sebou to nejhorší a znovu se podobá starému známému bratrovi. Avšak málokdo by mu hádal osmadvacet let. Hýření si na něm vybralo svou daň.

Čím víc se blížili ke Stony Crossu, tím malebnějším dojmem krajina působila. Každý pohled by stál za zvěčnění na malířském plátně. Kočár míjel úhledné černobílé domky s

doškovou střechou, mlýny a rybníky obklopené smutečními vrbami a kamenné kostelíky, jejichž původ sahal až do středověku. Drozdi ozobávali zralé bobule ze živých plotů, zatímco bramborníčci posedávali na keřích hlohu. Na loukách se fialověly ocúny. Některé stromy se odívaly do podzimního zlatého hávu, jiné do šarlatového. Na kopcích se popásaly huňaté ovečky.

Poppy se zhluboka nadechla a uznale pravila: „Jak osvěžující. Zaujímalo by mě, proč na venkově voní vzduch jinak.”

„Třeba za to může ta prasečí farma, kterou jsme právě minuli,” zavrčel Leo.

Beatrix, která pročítala brožuru pojednávající o krásách jižní Anglie, vesele zadeklamovala: „Hampshire proslul výrobou znamenitého vepřového masa. Tamější vepři jsou krmeni žaludy a bukvicemi nasbíranými v lese, proto je zdejší vyuzená šunka vskutku lahodná. V kraji se každoročně koná soutěž o nejchutnější klobásu!”

Bratr se na ni kysele podíval. „No paráda. Doufám, že jsme ji nezmeškali.”

Win, jež si četla v tlustém svazku o Hampshiru a jeho okolí, poznamenala: „Historie sídla rodu Ramsayů je fascinující.”

„O našem domě se píše v dějepisném atlase?” zatetelila se blahem Beatrix.

„Je tu jen malý odstavec,” přisvědčila Win, „ale určitě stojí za zmínku. Ramsay House samozřejmě nesnese srovnání s rezidencí našeho souseda hraběte Westcliffa, která je známou architektonickou památkou, v níž jeho rod žije po téměř pět set let.”

„V tom případě musí být starý jako Metuzalém,” podotkla Poppy a protáhla obličej.

Beatrix se uchechtla. „Pokračuj, Win.”

“Ramsay House,” četla hlasitě dívka, „stojí uprostřed nevelkého parku s bohatým kapradinovým podrostem a mohutnými duby a buky, kde se daří jelení zvěři. Původní alžbětinský statek byl dostavěn v roce 1594. Budova disponuje mnoha dlouhými chodbami typickými pro toto období. Po přestavbě přibyl taneční sál z období krále Jakuba a georgiánské křídlo.”

„My máme taneční sál!” zvolala Poppy.

„A jeleny!” přisadila si Beatrix.

Leo se ještě víc schoulil ve svém koutě. „Proboha! Já pevně doufám, že je tam záchod.”

Schylovalo se k večeru, když pronajatý kočár odbočil na příjezdovou cestu lemovanou buky, vedoucí k Ramsay House. Hathawayovi, unavení z dlouhé cesty, vydechli úlevou, když konečně spatřili vysokou střechu s mnoha komíny.

„Zajímalo by mě, jak se daří Merripenovi,” poznamenala s nepředstíranou starostlivostí Win. Mladík spolu s kuchařkou a komořím se vydali do sídla o dva dny dříve, aby pro panstvo všechno připravili.

„Bezpochyby ve dne v noci dře,” odvětila Amélie. „Zařizuje a organizuje, poštěkává rozkazy na všechny, co jsou v dohledu, a plísní ty, kteří neposlouchají. Podle mě je spokojený.”

Win se usmála. Ani nepřirozená bledost po prodělané chorobě neumenšila její krásu. Dívčiny stříbřitě plavé vlasy jiskřily v paprscích zapadajícího slunce, pleť vyhlížela jako z nejjemnějšího porcelánu. Člověk málem propadl pokušení se jí dotknout, aby zjistil, zda je živá, anebo se jedná o dokonalou sochu.

Kočár zastavil před mnohem větším domem, než Amélie očekávala. Obklopovaly jej přerostlé živé ploty a zaplevelené záhony. Potřebují pořádný zahradnický zásah, napadlo Amélii, pak budou perfektní. Samotná budova, zčásti kamenná, zčásti

postavená z cihel, působila příjemně asymetrickým dojmem. Pokrývala ji břidlicová střecha, průčelí vévodila spousta oken zalitých do olova.

Kočí přistavil schůdek a pomáhal cestujícím z kabiny.

Amélie sledovala, jak její sourozenci přešlapují na pěšině sypané štěrkem. „Dům i jeho okolí jsou kapku zanedbané,” varovala je. „Dlouho zde nikdo nežil.”

„Dovedu si představit proč,” ucedil Leo.

„Je to tu malebné,” prohlásila vesele Win. Zdlouhavé trmácení ji vyčerpalo. Úzká ramínka jí poklesla, pleť se zdála nezdravě napnutá. Dívce nezbývalo mnoho sil.

Jakmile se sestra sklonila pro malý kufřík postavený na stupátku, Amélie ji mrštně předběhla. „Já to vezmu,” prohlásila. „Ty nelineš ani prstem. Běž dovnitř a někde si odpočiň.”

„Nic mi není,” bránila se Win, zatímco se všichni hrnuli do domu.

Vstupní hala byla kdysi obložená bíle natřenými panely, ale nátěr věkem zhnědl. Prošlapanou podlahu pokrývalo smetí. Velké kamenné schodiště v zadní části sice obklopovala působivá balustráda, avšak visely z ní chuchvalce prachu a pavučiny. Amélie si všimla, že se zde někdo pokusil o úklid, ale očividně to bylo nad jeho síly.

Z chodby se vyřítil Merripen. Měl na sobě rozhalenou košili bez. límce, jež příjemně kontrastovala se snědou pokožkou lesknoucí se potem. Černé vlasy mu darebácky spadaly do čela, oči se mu smály. Těšilo ho, že Hathawayovy zase vidí, a moc mu to slušelo. „Máte tři hodiny zpoždění,” vyčetl jim.

Amélie se zachichotala, vytáhla z rukávu kapesník a podala mu ho. „Když jsou v rodině čtyři ženy, žádné rozvrhy neplatí.”

Merripen si otřel zaprášený obličej a zahleděl se na sourozence. U Win se nakrátko zastavil.

Nato se opět obrátil k Amélii a poskytl jí krátké hlášení. Ve vesnici najal dvě ženy a jednoho chlapce, kteří jsou ochotni pomoci s úklidem. Dosud zprovoznili tři ložnice. Spoustu času jim zabralo drhnutí kuchyně a oprava kamen. Kuchařka něco vaří…

Vtom se překotně odmlčel a pohlédl za Améliina záda. Bez skrupulí ji odstrčil stranou a třemi kroky byl u Win.

Amélie sledovala, jak se sestře podlomila kolena. Churavá dívka sklopila řasy a klesla Merripenovi do náruče. Zachytil ji, zvedl jako peříčko a opřel si její hlavu o rameno. Ačkoliv jako vždycky jednal s rozvahou a zcela bez emocí, Amélii zarazilo, s jakou samozřejmostí její sestru svírá v rukou.

„Bylo toho na ni trochu moc,” poznamenala znepokojeně.

„Potřebuje si odpočinout.”

Z Merripenova výrazu se nedalo nic vyčíst. „Odnesu ji na-horu.”

Win se zavrtěla a zamrkala. „Hrom do toho!” vydechla. „V pohodě jsem stála, nic mi nebylo, vzápětí jsem se řítila k podlaze. Omlouvám se. Nesnáším omdlévání.”

„Nic se neděje.” Amélie se na ni povzbudivě usmála.

„Merripen tě vezme do postele. Tedy…“ Rozpačitě se odmlčela. „Odnese tě do tvé ložnice.”

„Zvládnu to sama,” bránila se Win. „Byla to jen chvilková nevolnost. Postav mě na zem, Merripene.”

„Nevzmůžete se ani na krok,” konstatoval a navzdory jejím protestům se jal stoupat po kamenných schodech. Win mu nesměle položila bledou paži kolem krku.

„Doprovodíš je, Beatrix?” vyzvala Amélie pohotově sestru a podala jí příruční kufřík. „Má v něm noční košili. Můžeš jí po-moct s převlékáním.”

„Ano, samozřejmě.” Beatrix čile vyskákala vzhůru po schodech.

Amélie s Poppy a Leem v závěsu se vydala na obhlídku síd-la. „Právník povídal, že stavení je zanedbané,” prohodila.

„Podle mě by byl výraz ,na spadnutí’ přesnější. Myslíš, že se dá opravit, Leo?”

Není to tak dávno - přestože od té doby jako by uplynula celá desetiletí -, kdy Leo dva roky studoval architekturu na Grand Ecole de Beaux - Arts v Paříži. Kromě toho byl asistentem renomovaného londýnského architekta Rowlanda Templea. Zpočátku Lea pokládali za slibného studenta a on dokonce uvažoval, že si Otevře vlastní ateliér. Pak se všechny jeho sny kamsi vytratily.

Mladý muž se lhostejně rozhlížel kolem sebe. „Jen na základní rekonstrukci bychom potřebovali minimálně pětadvacet až třicet tisíc liber.”

Cifra způsobila, že Amélie povážlivě zbledla. Sklopila zrak k flekaté podlaze a promnula si spánky. „Nuže, jedna věc je jistá. Neobejdeme se bez finanční pomoci zazobaných příbuzných. Což znamená, že by ses měl začít poohlížet po vhodné dědičce, Leo.” Škádlivě loupla očima po sestře. „A ty, Poppy, musíš klofnout vikomta, anebo přinejmenším barona.”

Bratr výmluvně zakoulel bulvami. „A co ty? Nechápu, proč by ses nemohla pro blaho rodiny vdát?”

Poppy se na sestru kradmo podívala. „V Améliině věku ženy už na romantiku a vášeň nemyslí.”

„Člověk nikdy neví,” sdělil Leo Poppy. „Klidně může lapit nějakého kmeta, který potřebuje ošetřovatelku.”

Amélie byla v pokušení jim sdělit, že zamilovaná už jednou byla a nehodlá podobnou hloupost opakovat. Pronásledoval ji a dvořil se jí Leův nejlepší přítel, okouzlující mladý architekt jménem Christopher Frost, jenž stejně jako Leo pracoval u Rowlanda Templea. Avšak sotva dospěla k přesvědčení, že se muž vysloví a požádá ji o ruku, Christopher náhle jejich vztah

ukončil. Prohlásil, že se zakoukal do jiné, z níž se kupodivu vyklubala dcera Kowlanda Templea.

Což se dalo čekat, jak prohlásil zkroušeně Leo. Nelibě se ho dotýkalo, co potkalo jeho sestru. Navíc ztratil přítele. Jenže architekti se pohybují ve světě, jemuž vládnou nadřízení a disciplína. Věrně hledají mecenáše. Na oltář svých ambicí jsou ochotni obětovat vše, včetně lásky. Jinak by promeškali těch pár vzácných příležitostí, kdy si mohou ověřit svoje schopnosti. Když se Christopher Frost ožení s Templeovou dcerou, získá místo u pomyslného stolu. Amélie mu tuto příležitost neposkytne.

Ona ho může jenom milovat.

Spolkla protivnou hořkost a pohlédla na bratra, jenž vyloudil lítostivý úsměv. „Děkuji, ale vzhledem k okolnostem se vdávat nehodlám.”

Leo ji udivil tím, že se k ní sklonil a políbil ji na čelo. Hlas mu zvlídněl. „Říkej si, co chceš, ale osobně se domnívám, že jednoho dne potkáš muže, kvůli němuž se ochotně vzdáš své nezávislosti.” Zakřenil se, než dodal: „Navzdory svému pokročilému stáří.”

Amélie na okamžik zalétla ve vzpomínkách k polibku ve stínech. Vzpomněla si na dobyvačná ústa, jemné mužné ruce, zašeptání do ucha. Latčo drom…

Bratr se měl k odchodu, proto se ho udiveně otázala: „Kam jdeš? Nemůžeš se jenom tak vypařit, Leo, všude je spousta práce.”

Zastavil se a pohlédl na ni s povytaženým obočím. „Již několik dní mě naléváš nesladkým čajem. Pokud nemáš námitek, došel bych se vyčurat.”

Přimhouřila oči. „Napadá mě přinejmenším tucet zaobalených odpovědí, které jsi mohl v této situaci použít.”

Leo si vedl svou. „Zásadně nic nezaobaluji.”

„Říká se tomu zdvořilost,” prohlásila a bratr se rozchechtal.

Jakmile za ním zapadly dveře, založila si ruce na hrudi a povzdechla si. „Je o hodně příjemnější, když je střízlivý. Škoda, že abstinuje pouze zřídka. Pojď, Poppy, podíváme se, kde je tady kuchyně.”

Zatuchlý dům plný prachu dával plícím ubohé Win zabrat. Prokašlala celou noc. Amélie se nesčetněkrát vzbudila, aby sestře podala pohár vody, otevřela okno a podepírala ji, dokud záchvat nepomine. Není divu, že ráno byla unavená a pod očima měla kruhy.

„Ustavičně se dusila,” postěžovala si Merripenovi. „Bude lepší, když dnes zůstane sedět venku, a my se zatím pokusíme její pokoj pořádně vyčistit. Koberce se musejí důkladně vyklepat, okna umýt.”

Zbytek rodiny si ještě hověl v posteli, avšak Amélie a Merripen byli ranní ptáčata. Mladík oblečený do pracovní haleny s rozhalenkou se mračil. Znepokojoval ho Winin zdravotní stav.

„Je z toho kašlání dočista vyčerpaná a hrdlo má natolik rozbolavělé, že stěží dokáže mluvit. Pokusila jsem se ji přimět, aby snědla topinku a napila se čaje, ale marně.”

„Však já ji přesvědčím.”

Amélie se na něho podívala. Merripenova sebedůvěra by ji udivovat neměla. Koneckonců, po vypuknutí spály se staral jak o Win, tak o Lea. Byla upřímně přesvědčená, že bez jeho péče by li dva nepřežili.

„Mezitím,” pokračoval mladík, „sepište vše, co mám obstarat ve vsi. Později se tam vypravím.”

Dívka přikývla. Ještě že se má na koho spolehnout. „Mám probudit Lea? Třeba by mohl přiložit ruku k dílu.”

„Ne.”

Kysele se zazubila. Dobře věděla, že bratr bude spíše překážet než pomáhat.

Seběhla po schodech, vyhledala Freddieho, chlapce z vesnice, a společnými silami vynesli za dům starou pohovku. Postavili ji tam, kde dlážděné nádvoří přecházelo v zanedbanou zahradu, obehnanou živým plotem.

„Je tady spousta práce, pani,” prohodil Freddie, sklonil se a vyškubl vysoký plevel, jenž zakořenil mezi dlaždicemi.

„Mírně řečeno, Freddie.” Pohlédla na hocha, jehož věk odhadovala na třináct let. Byl podsaditý a rudolící, vlasy mu neposlušné stály na hlavě jako pírka červenky. „Baví tě zahradničení? Víš o něm něco?”

„Starám se o zeleninové záhony své mámy.”

„Líbilo by se ti být zahradníkem lorda Ramsaye?”

„Kolik by to hodilo, pani?”

„Co takhle dva šilinky týdně?”

Freddie na ni zamyšleně pohlédl a podrbal se na pihatém nose. „Zní to dobře. Ale nejprve se musím zeptat mámy.”

„Pověz mi, kde bydlíš, a já za ní zajdu.”

„Dobrá. Není to daleko. Hned na kraji vesnice.”

Potřásli si rukou na znamení dohody, ještě chvíli si povídali, a pak se Freddie vydal prozkoumat kůlnu s nářadím.

Amélie zaslechla hlasy a otočila se. Merripen zrovna vynášel z domu její sestru. Win měla na sobě noční košili, župan a navrch se halila do vlněného plédu. Hubenými pažemi objímala Merripena kolem krku. Bílé oblečení, stříbřité vlasy a bledá pleť zapříčinily, že působila téměř bezbarvě. Až na růžové skvrny na lících a živé modré oči.

„Odpornější medicínu jsem neokusila,” říkala zrovna vesele.

„Ale zabrala,” zdůraznil Merripen. Opatrně usadil dívku na pohovku.

„Jestli si myslíš, že ti odpustím, žes mi ji vnutil násilím, pak se pleteš.”

„Je to pro vaše dobro.”

„Jsi tyran,” zubila se Win.

„Ano, já vím,” přisvědčil mladík a s nesmírnou péčí zabalil dívku do přikrývky.

Amélii potěšilo, že se sestra cítí lépe. Usmála se. „Je skutečně hrozný. Ale pokud se mu podaří přesvědčit víc vesničanů, aby nám přišli pomoct s úklidem domu, budeš mu muset odpustit, milá Win.”

Dívce zajiskřilo v modrých očích. Aniž od Merripena odtrhla zrak, odvětila: „Jeho přesvědčovacím schopnostem naprosto důvěřuji.”

Kdyby tatáž slova pronesl někdo jiný, mohla by vyznít jako flirt. Avšak Amélie si byla zcela jistá, že Win nevnímá Merripena jako muže. Vidí v něm staršího bratra, nic víc.

Ovšem Merripen na ni jako na sestru jistě nepohlíží.

Vtom přímo před nimi přistála zvědavá kavka a s krákorá-ním poskakovala k Win. „Promiň,” sdělila dívka opeřenci. „Ale nemám nic, oč bych se s tebou mohla rozdělit.”

„Už se to nese!” ozvala se v tu chvíli energicky Beatrix. Na podnose přinášela toast a hrnek čaje. Kučeravé tmavé vlasy si sepnula do neuspořádaného drdůlku. Na jasně červených šatech se bělala bílá propínací zástěrka.

Takhle se oblékají malá děvčátka a ne patnáctileté slečny, blesklo Amélii hlavou. Beatrix dorostla do věku, kdy by měla nosit suk-ně až na zem. A také korzet, pánbůh jí pomáhej. Jenže uplynulý rok přinesl změny tak bouřlivé, že Amélie nevěnovala odívání své nejmladší sestry valnou pozornost. Měla by odvézt Beatrix a Poppy ke švadleně a nechat pro ně ušít nové šaty. Přidala zmíněnou položku na dlouhý pomyslný seznam ve své hlavě a zamračila se.

„Tady máš snídani, Win.” Beatrix položila podnos sestře na klín. „Ulevilo se ti natolik, že si topinku namažeš máslem sama, nebo to mám udělat já?”

„Obsloužím se, děkuji.” Win shodila nohy z pohovky a naznačila sestře, aby se posadila.

Beatrix neprodleně poslechla. „Budu ti číst,” oznámila a zalovila ve velké kapse své zástěry. Vytáhla z ní útlou knížečku a svůdně s ní zamávala. „Tuhle jsem dostala od Filomény Parsonsové, mojí na celém světě nejlepší kamarádky. Prý je to úžasný příběh plný zločinu a hrůzy a pomstychtivých fantomů. Zní to báječně, že?”

„Domnívala jsem se, že tvou nejlepší přítelkyní na celém světě je Edwina Huddersfieldová,” prohodila Win a tázavě naklonila hlavu.

„Bejvávalo. Kdysi dávno. Už spolu nemluvíme.” Beatrix se pohodlně uvelebila v rohu a znepokojeně pohlédla na sestru.

„Win? Tváříš se zvláštně. Děje se něco?”

Win zmrzla ruka se šálkem v půli cesty k ústům. Vyděšeně třeštila oči.

Amélie sledovala směr jejího pohledu a spatřila drobnou ještěrku, hovící si Beatrix na rameni. Krátce vykřikla a vrhla se k dívce.

Beatrix zamžourala na své rameno. „Hrome! Měl jsi zůstat v kapse.” Sundala si tvorečka z šatů a něžně ho pohladila po šupinatém těle. „Ještěrka obecná. Není rozkošná? Včera v noci jsem ji našla ve své ložnici.”

Amélie svěsila ruce a tupě zírala na benjamínka rodiny.

„A ty ses rozhodla udělat si z ní domácího mazlíčka?” otázala se slabým hlasem Win. „Beatrix, drahoušku, nemyslíš, že té ještěrce bude lépe na svobodě?”

Dívka se zatvářila dotčeně. „Když je všude tolik predátorů?

Puntík by na svobodě nevydržel ani minutu.”

Amélie se konečně vzpamatovala. „Se mnou taky ne! Zbav se ho, Beo, nebo po něm něco hodím.”

„Ty bys zavraždila mého miláčka?”

„Lidé ještěrky nevraždí, drahá, pouze se jich zbavují.” Po-drážděná Amélie se obrátila k Merripenovi. „Zaběhni do vesnice a sežeň nějaké ženy na úklid. Bůh ví, kolik nevítaných potvor číhá v našem domě. Lea nepočítaje.”

Merripen ihned odešel.

„Puntík je ideální domácí mazlíček,” přela se Beatrix.

„Nekouše a je zvyklý být doma.”

„Proti domácím mazlíčkům nic nemám, ale nesmějí mít šupiny.”

Beatrix se na ni vzpurně podívala. „Ještěrka obecná patří k původním druhům hampshirské fauny. Proto má větší právo zde žít než my.”

„Přesto s námi bydlet nebude!” Amélie radši odešla dřív, než vypustí z pusy něco, čeho by později mohla litovat. Nechápala, proč Beatrix dělá potíže zrovna ve chvíli, kdy ostatní nevědí, kam dřív skočit. Pak se ale usmála. Patnáctiletá děvčata nezlobí schválně. Zlobivá zkrátka jsou.

Vykasala si sukně a jala se stoupat po hlavním schodišti. Poněvadž dnes nebude přijímat hosty ani nikam nepůjde, usoudila, že se obejde bez korzetu. Není nad to, když se člověk může zhluboka nadechnout a volně se pohybovat.

Plna odhodlání zaklepala na dveře bratrovy ložnice.

„Vstávej, lenochu!”

Dolehly k ní tlumené kletby.

Ušklíbla se a zamířila do pokoje patřícího Poppy. Energicky rozhrnula závěsy. Zvedla se mračna prachu. Amélie se neubránila kýchnutí. „Poppy, je čas… hepčík…! vylézt z postele!”

Dívka schovala hlavu pod peřinu. „Ještě je brzy.”

Amélie usedla na kraj matrace a strhla ze své devatenáctileté sestry přikrývku. Poppy byla dosud omámená spánkem, na tváři měla obtisknutý šev polštáře. Hnědé

kadeře s rusým nádechem se proměnily v chumel zacuchaných provázků.

„Nenávidím rána,” mumlala Poppy. „A nesnáším, když mě budí někdo, kdo si v nich libuje.”

„Promiň.” Amélie se nepřestávala usmívat. Pohladila sestru po vlasech, urovnávala neposlušné pramínky, spadající jí do obličeje.

„Mmmm,” mručela spokojeně Poppy. Neobtěžovala se otevřít oči. „Takhle mě budila maminka. Je to příjemné.”

„Opravdu?” Amélie položila sestře dlaň zlehka na čelo.

„Zaskočím ted do vesnice a přeptám se Freddieho matky, zda by u nás mohl pracovat jako zahradník.”

„Není moc malý?”

„V porovnání s ostatními kandidáty je vynikající.”

„Jiné zájemce přece nemáme.”

„Právě.” Přistoupila ke kufru stojícímu v koutě a zvedla klobouk, spočívající na jeho víku. „Smím si ho půjčit? Ještě jsem si neopravila ten svůj.”

„Samozřejmě… Ty už odcházíš?”

„Nezdržím se dlouho. Jenom se rozhlédnu kolem.”

„Mám tě doprovodit?”

„Díky, drahá, ale není třeba. Obleč se, nasnídej - a dávej pozor na Win. Momentálně na ni dohlíží Beatrix.”

„Aha.” Poppy vytřeštila oči. „Radši sebou hodím.”

Panoval příjemně svěží, téměř bezmračný den. Na jihu je klima mírnější než v Londýně. Amélie svižně kráčela ovocným sadem, který se rozkládal za parkem. Větve stromů se prohýbaly pod tíhou velkých zelených jablek. Na spadaném ovoci, jež nestačilo shnít, si pochutnávali jeleni a další zvířata.

Utrhla jablko z nízké větve, otřela jej o rukáv a zakousla se do něho. Bylo nesmírně kyselé.

Blízko ní přelétla včela a Amélie poplašeně uskočila dozadu. Odjakživa se včel bála. Ačkoliv se pokoušela s tímto strachem bojovat, nedokázala přemoci paniku, která ji přepadla pokaždé, když se tento pracovitý hmyz ocitl v její blízkosti.

Pospíchala ze sadu po sotva patrné stezce vedoucí mezi mokrými loukami. Navzdory pokročilé roční době všude kvetly trsy řeřichy. Říkalo se jí „chléb chudých”. Místní obyvatelé s gustem využívali příjemně štiplavé listy této rostliny a přidávali je do polévek i nádivek. Rozhodla se, že si na zpáteční cestě také nějaké natrhá.

Nejkratší cesta do vsi vedla přes cíp panství lorda Westcliffa. Když Amélie překračovala pomyslnou hranici mezi svými pozemky a Stony Cross Parkem, téměř cítila tu změnu ve vzduchu. Vykračovala si po okraji hustého lesa, kam se skoro nedostalo denní světlo. Obklopovala ji malebná, tajuplná krajina s mnoha starobylými velikány. Sundala si klobouk a vychutnávala si mírný větřík, hladící její tváře.

Tady po generace hospodaří rod Westcliffů. Zajímalo by ji, jací její sousedé vlastně jsou. Určitě nadmíru zdvořilí a sešněrovaní tradicemi. Rozhodně je nepotěší, že se do

Ramsay House nastěhovala horda nevychovaných mladých lidí s minimálním množstvím modré krve v žilách.

Vydala se prošlapanou pěšinou vedoucí hvozdem a vyrušila přitom párek ptáků, jenž s dotčeným čiřikáním vzlétl do větví. Všude kolem ní to kypělo životem. Létali kolem ní motýli pestrých barev, všímala si brouků s lesklými krovkami. Vykasala si sukně, aby je necourala po cestě poseté spadaným listím.

Za lesem se rozprostíralo sklizené pole. Dívku obklopilo takřka nepřirozené ticho. Odnikud se neozývaly hlasy, neštěbetali ptáci, nebzučely včely a nevrzali luční koníci. Náhle se jí zmocnilo napětí, jako by vycítila neviditelnou hrozbu. Jala se opatrně stoupat do kopce porostlého travou.

Na vrcholu se udiveně zastavila a užasla. Shlížela na prapo-divnou věc vyrobenou z kovu. Vypadala jako skluzavka na nožičkách, nachýlená v ostrém úhlu.

Její pozornost přitáhl vzdálený pohyb. Zpoza dřevěné zástěny vyběhli dva muži a mávali na ni pažemi.

Amélie ihned pochopila, že se ocitla v nebezpečí. Došlo jí to ještě dřív, než spatřila gejzír jisker, sunoucí se jako had ke kovovému monstru.

Zápalná šňůra?

Ačkoliv o výbušninách mnoho nevěděla, byla si vědoma skutečnosti, že zapálenou roznětku nic nezastaví. Padla do sluncem prohřáté trávy a zakryla si hlavu rukama. Zpola očekávala, že ji následná detonace roztrhá na kusy. Uplynulo několik vteřin. Náhle vyděšeně vykřikla, neboť na ni dopadlo těžké mužské tělo. Vlastně nedopadlo, přímo ji zavalilo. Skončila schoulená pod ním. Muž zarýval kolena do země podél jejích boků, celičkou ji zaštiťoval.

V témže okamžiku se ozvala ohlušující exploze, cosi prosvištělo nad jejich hlavami a vzápětí se pod nimi zachvěla

země. Dočista zkoprnělá Amélie se pokoušela sebrat zdravý rozum. Úlekem se nedokázala pohnout. V uších jí zvonilo.

Nezvaný společník na ní dál těžce spočíval, zprudka jí oddechoval do vlasů. Ve vzduchu se vznášel štiplavý odér kouře. Navzdory tomu si dívka uvědomovala, že muž podmanivě voní. Solí, mýdlem a jakýmsi neidentifikovatelným kořením. Konečně začala vnímat zvuky. Opřela se o lokty, silou nadzdvihla mužskou nepoddajnou hruď. Spatřila, že věznitel má vyhrnuté rukávy, svalnatá předloktí a… ještě něco.

letování. Při pohledu na nevelkého černého okřídleného koně se sírově žlutýma očima vyvalila zrak. Jednalo se o bytost z irských bájí. Škodolibý mytický tvor se člověku zjevoval v nočních můrách, hovořil lidským hlasem a odnášel nešťastníky neznámo kam. Říkalo se mu púke.

Srdce se jí zastavilo v okamžiku, kdy si všimla silného zlatého kroužku na palci.

Zlostně se zavrtěla a pokusila se obrátit.

Její ramena ovinula pevná ruka a pomohla jí. Dolehl k ní hluboký povědomý hlas. „Ublížil jsem vám? Moc mě to mrzí, ale připletla jste se nám do cesty…“

Amélie se překulila na záda a muž se odmlčel. Dívce se uvolnily ledabyle učesané vlasy. Spadaly jí do obličeje a zakrývaly oči. Dříve než stačila bujné kadeře zkrotit, smetl je muž stranou. Sotva se jí dotkl, rozhořel se v jejím těle zvláštní žár.

„Vy?” hlesla tiše. Cam Rohan.

To nemůže být pravda, pomyslela si omámeně. Co pohledává tady, v Hampshiru? Avšak nemohla si ho s nikým splést. Ty nezapomenutelné zlatavé oči orámované vějíři hustých řas, kštice temná jako nejhlubší půlnoc, škodolibá ústa. Diamant třpytící se v ušním lalůčku.

Tvářil se znepokojeně, jako by mu připomněla něco, nač se úporně snažil zapomenout. Pozorně prozkoumal její zmatenou tvář, nepatrně se ušklíbl, potom ji familiérně podepřel. Svým. troufalým počínáním připravil mladou ženu o dech.

„Pane Rohane, jak…? Proč…? Co tu pohledáváte?”

Odvětil, aniž se pohnul, jako by zde hodlal proležet celý den a ledabyle konverzovat. Odtažitý zdvořilý tón příkře kontrastoval s důvěrností pozice, v níž se ocitli. „Slečna Hathawayová. Jaké příjemné překvapení. Shodou okolností jsem tu na návštěvě u přátel. A vy?”

„Já zde bydlím.”

„O tom pochybuji. Toto je panství lorda Westcliffa,”

Srdce jí burácelo v hrudi, vrývala si do paměti každičký detail jeho obličeje. „Nemyslela jsem přesné tady, myslela jsem v této oblasti. Na opačné straně lesa. V sídle Ramsayů. Právě jsme se do něj nastěhovali.” Zjitřené nervy a rozpaky způsobily, že brebentila a nedokázala se zastavit. „Co to bylo za hluk? Co jste tu prováděl? A proč máte na ruce tetování? Je to púke, irské strašidlo. Že ano?”

Poslední otázka způsobila, že na ni Rohan upřel pronikavý zrak. Ovšem dřív než jí stačil odpovědět, dokráčeli k nim dva muži. Amélie si je prohlížela ze své ponižující pozice na zemi. Stejně jako Cam byli jen v košilích a vesty měli rozepnuté.

Zaujal ji sporý stařec s čupřinou stříbrných vlasů. Na krku se mu houpal nevelký sextant, který si přidržoval rukama. Jeho společníkovi, černovlasému muži, táhlo na čtyřicítku. Byl vysoký jako Rohan a šířil kolem sebe zdání arogance a nezlomné autority.

Amélie se popuzeně zavrtěla a Cam se jediným plynulým pohybem zvedl. Pomohl dívce vstát a podepřel ji paží. „Jak daleko to doletělo?” otázal se příchozích.

„Raketu ať vezme čert,” zazněla chmurná odpověď. „Jak je na tom ta ženská?”

„Nic se jí nestalo.”

Stříbrovlasý gentleman poznamenal: „Já žasnu, Rohane.

Překonal jste padesát metrů za maximálně pět šest vteřin.”

„Nikdy nepromeškám šanci skočit na krásnou ženu,” prohodil mladík a stařec se vděčně zachechtal.

Rohan nepřestával slečnu Hathawayovou přidržovat v kříži.

Jeho ruka způsobila, že se jí v žilách počínala vařit krev.

Radši ucukla před jeho znepokojivým dotekem a uhladila si rozcuchané vlasy za uši. „Proč vystřelujete rakety? Ale hlavně mě zujímá, proč je střílíte na moje pozemky?”

Černovlasý chlap se na ni ostře, nesouhlasně podíval. „Na

vaše pozemky?”

Rohan se vložil do hovoru. „Lorde Westcliffe, představuji vám slečnu Hathawayovou, sestru pana Ramsaye.”

Oslovený se zamračil a vysekl poklonu. „Slečno Hathawayová. Nikdo mě neinformoval o vašem příjezdu. Kdybych o vaší přítomnosti věděl, zpravil bych vás o svých experimentech, jako všechny ostatní sousedy.”

Westcliff se zjevnou samozřejmostí předpokládal, že bude informován o všem, co se děje v jeho okolí. Tvářil se popuzeně, jako by se ho nelibě dotklo, že si Hathawayovi dovolili nastěhovat se do svého domu bez jeho svolení.

„Přijeli jsme teprve včera, pane,” odvětila Amélie. „Chystali jsme se vás navštívit, až se usadíme.” Za běžných okolností by u této věty skončila, ale byla dosud vyvedená z míry, a tak nedokázala včas zavřít pusu. „Nuže, přiznávám, že tištěný průvodce se zapomněl zmínit o raketovém nebezpečí, hrozícím uprostřed malebné hampshirské krajiny.” Sklonila se, aby si oprášila sukni. „Dosud nás neznáte natolik, abyste považoval za nutné všechny nás zastřelit. Zatím. Nicméně až

se s námi lépe seznámíte, jistě objevíte sdostatek dobrých důvodů, proč na nás povolat celé dělostřelectvo.”

Slyšela, jak se Rohan směje. „Vzhledem k tomu, jak přesně se nám daří mířit, se domnívám, že se nemáte čeho bát, slečno Hathawayová.”

Nato se ozval stříbrovlasý stařec: „Rohane, mohl byste se podívat, kde skončila naše raketa?”

„S radostí.” Cam s lehkostí sobě vlastní odběhl.

„Mrštný chlapík,” prohodil uznale kmet. „Je rychlý jako leopard. Nemluvě o síle jeho rukou a pevných nervech. To by byl ženista!”

Muž se představil jako kapitán Swansea, bývalý příslušník Královských inženýrů. Vysvětlil Amélii, že je technický nadšenec a svoje experimenty provádí i v civilu. Jakožto přítel lorda Westcliffa, který se rovněž zajímá o zmíněné vědní odvětví, mu přivezl ukázat nové typy raket. Rozhodli se je vyzkoušet na místních pozemcích, neboť je zde hodně volného prostoru. Lord Westcliff povolal Cama Rohana, aby jim pomohl s nezbytnými matematickými výpočty. „Je pozoruhodné, jak ten mládenec mistrně zachází s čísly,” prohlásil Swansea. „Rozhodně byste to do něho neřekla.”

Amélie s ním musela souhlasit. Z vlastní zkušenosti věděla, že učenci, mezi které patřil i její otec, trávili hodně času zavření ve svých studovnách. Byli bledí, charakterizovaly je brýle, velká břicha a poněkud uválený vzhled. Nečišelo z nich exotické kouzlo pohanských princů, nenosili zlaté prsteny ani tetování.

„Slečno Hathawayová,” ozval se lord Westcliff „pokud já vím, v Ramsayově rezidenci téměř deset let nikdo nežil. Zdráhám se uvěřit, že je sídlo vůbec obyvatelné.”

„Ach, je celkem v ucházejícím stavu,” lhala statečně Amélie, protože hrdost jí nedovolila přiznat pravdu.

„Pochopitelně je zapotřebí dům pořádně uklidit, zařídit pár drobných oprav, ale jinak nám nic nechybí.”

Domnívala se, že hovoří přesvědčivě, ale nový soused se tvářil pochybovačně. „Večer pořádáme ve Stony Parku velkou večeři,” nechal se slyšet. „Přiveďte svoji rodinu. Bude to vynikající příležitost k seznámení se starousedlíky, včetně pana vikáře.”

Večeře s manželi Westcliffovými. Bůh jí pomáhej!

Kdyby se alespoň stačili zabydlet. Kdyby Leo dokázal vydržet střízlivý. Kdyby měli vhodný společenský oděv. Kdyby měli víc času a stihli nastudovat správnou etiketu…, možná by Amélie pozvání přijala. Avšak za dané situace jí nabídka připadala zhola nemožná. „Jste velice laskav, milý lorde, ale bohužel musím odmítnout. Právě jsme přijeli a většina našich věcí je stále na cestě…“

„Jedná se o neformální událost.”

Amélie pochybovala, že pro Westcliffa znamená

„neformální” totéž, co pro ni. „Není to jen záležitost oblečení, pane. Jedna z mých sester má podlomené zdraví a hostina by pro ni byla přílišnou zátěží. Potřebuje si po dlouhé cestě nutně odpočinout.”

„V tom případě přijeďte zítra večer. To chystáme menší a ne tak namáhavé setkání.”

Za daných okolností nemohla odmítnout. V duchu si vynadala, že radši nezůstala doma, a přinutila se usmát. „Tak tedy dobrá, pane. Velice si vážím vaší vstřícnosti.”

Rohan se vrátil, zadýchával se vynaloženým úsilím. Pokožka se mu orosila potem a leskla se jako ulitá z bronzu.

„Raketa se neodchýlila od kurzu. Stabilizační směrovky se osvědčily. Přistála ve vzdálenosti zhruba dvou tisíc metrů.”

„Výborně!” zaradoval se Swansea. „Ale kde ji máte?”

Rohan blýskl bílými zuby. „Zabořila se hluboko do země, z díry se ještě kouří. Později se sem vrátím a vykopu ji.”

„Dobrá. Potřebujeme zjistit, v jakém stavu je její plášť a vnitřek.” Kapitán se zardíval vzrušením. Otřel si vrásčitý obličej kapesníkem. „Napínavé ráno, co říkáte?”

„Asi bychom se měli vrátit, kapitáne,” navrhl Westcliff.

„Ano, máte pravdu.” Uklonil se Amélii. „Rád jsem vás poznal, slečno Hathawayová. Dovolte mi podotknout, že ač jste se stala terčem nečekaného útoku, zvládla jste vzniklou situaci nadmíru dobře.”

„Až si příště vyrazím do přírody, nezapomenu si s sebou vzít bílý prapor, kapitáne.”

Muž se zachichotal a zdvořile se rozloučil.

Dříve než se vydal za ním, pohlédl Westcliff na Cama Rohana. „Když dohlédnete, aby se slečna Hathawayová dostala ve zdraví domů, doprovodím kapitána.”

„Bude mi potěšením,” odvětil pohotově mládenec.

„Děkuji vám,” hlesla Amélie, „ale není třeba. Cestu znám a není to daleko.”

Pánové nebrali její protesty na vědomí. Zůstala v péči Cama Rohana, zatímco jeho dva společníci se odporoučeli.

„Rozhodně nejsem bezmocná dámička,” prohodila.

„Nemusíte mě doprovázet. Navíc s ohledem na vaše předchozí chování se cítím bezpečněji, když jsem sama.”

Po krátkém mlčení Cam nachýlil hlavu a zvědavě se na ni podíval. „Předchozí chování?”

„Dobře víte, co mám…“ Odmlčela se a při vzpomínce na nečekaný polibek se zapýřila. „Hovořím o tom, co se odehrálo v Londýně.”

Užasle se na ni podíval, jako by netušil, co má na mysli.

„Obávám se, že vám nerozumím.”

„Nepředstírejte, že si na nic nepamatujete,” napomenula ho. Třeba je zvyklý líbat dívky na potkání, takže svůj poklesek vůbec nevnímá. „Hodláte také popřít, že jste uzmul stuhu z mého klobouku?”

„Máte bujnou fantazii, slečno Hathawayová,” odvětil ledabyle, avšak pobaveně mu zajiskřilo v očích.

„V tom se pletete. Zbytek mé rodiny fantazíruje, až běda, avšak já se pevně držím reality.” Ukázala mu záda a ráznými kroky se vzdalovala. „Odcházím. A obejdu se bez vašeho doprovodu.”

Rohan její konstatování ignoroval. Hladce ji dohnal, stačil mu jediný krok na její dva. Pokračovali v dívkou zvoleném tempu. V otevřené krajině se Cam zdál mnohem vyšší, než si pamatovala. „Spatřila jste tetování na mé paži. Jak víte, že je to púke?”

Amélie si dala s odpovědí načas. Větve nedalekých stromů jim vrhaly stíny do tváří. Po obloze klouzal jestřáb, vzápětí zmizel v lese. „Četla jsem nějaké irské pověsti,” přiznala.

„Púke je zlomyslná, nebezpečná bytost. Zjevuje se lidem ve zlých snech. Proč jste se rozhodl přizdobit zrovna jeho obrázkem?”

„Mám jej od dětství. Sám si nepamatuji, jak jsem k němu přišel.”

„Ale proč? Jaký to má význam?”

„Moje rodina mi to nikdy nevysvětlila.” Pokrčil rameny.

„Třeba by mi to teď prozradili, ale dlouho jsem nikoho z nich neviděl.”

„Dokázal byste je najít, kdybyste chtěl?”

„Časem určitě.” Zapnul si vestu a narovnal rukávy. Podivný symbol zmizel pod jemným plátnem. „Vzpomínám si, že mi babička o púkeovi vyprávěla. Chovala se, jako by opravdu existoval. Domnívám se, že v něj sama napůl věřila. Věnovala se starobylé magii.”

„Co je to? Čtení z ruky?”

Rohan zavrtěl hlavou a zastrčil ruce do kapes u kalhot.

„Ne,” tvářil se vesele. „Přestože gádžům z ruky občas věštila. Babička věřila, že v přírodě spolu všechno souvisí a všechno si

je rovno. A všechno je živé. Byla přesvědčená, že dokonce i stromy mají duši.”

Svým prohlášením Amélii dočista fascinoval. Merripena nedokázala nikdy přimět, aby jí vyprávěl o své minulosti či romské mystice, a nyní totéž probírá s mužem, který nic nezastírá. „A vy jejímu názoru věříte?”

„Ne. Ale ta představa se mi líbí.” Rohan ji zlehka uchopil za loket, aby na hrbolaté pěšině nezakopla. Avšak dřív, než stačila něco namítnout, zase ji pustil. „Púke není vždycky zlomyslný,” prohlásil. „Občas lidi jenom škádlí, hraje si.”

Pochybovačně na něho pohlédla. „Tomu říkáte náramná legrace, když si vás nějaké strašidlo hodí na hřbet, vynese na oblohu a poté vás shodí do nějaké díry nebo bažiny?”

„Ano, jistá báchorka o tom vypráví,” přiznal Rohan a ušklíbl se. „Ale podle jiných svědectví chce púke vzít člověka jenom na malý výlet, aby zažil nějaké dobrodružství. Odnese vás na místa, která můžete spatřit pouze ve snech. A potom vás v pořádku vrátí domů.”

„Ale podle legendy člověk, který se s ním jednou vypraví do noci, už nikdy není takový, jaký býval.”

„Ne,” souhlasil tiše. „Jak by mohl?”

Aniž si to Amélie uvědomila, zvolnila na procházkové tem-po. Copak se může člověk hnát kupředu jako zběsilý, když vůkol panuje nádherný den a svítí slunce? Když má po boku okouzlujícího, tajemného a nebezpečného společníka?

„Nikdy by mě nenapadlo, že vás potkám zrovna na panství lorda Westcliffa,” zasmála se. „Jak jste se seznámili? Předpokládám, že je členem klubu.”

„Ano. A přítelem majitele.”

„Nevadí ostatním hostům, že s nimi bydlíte v lordově sídle?”

„Myslíte, protože jsem Rom?” Potutelně se uculil.

„Obávám se, že nemají na vybranou. Musí být zdvořilí. Zaprvé

z úcty k hraběti, a za další je mi většina z nich zavázána. Půjčují si u mě v klubu. Což znamená, že mám perfektní přehled o jejich financích.”

„Nemluvě o soukromých skandálech,” poznamenala Amélie, neboť si vzpomněla na rvačku v zapadlé uličce.

Mužův úsměv přetrvával. „Ano, někteří nemají zrovna čisté svědomí.”

„Nicméně se mezi nimi občas musíte cítit jako cizinec.”

„Občas? Vždycky,” přisvědčil věcně. „Neuznávají mě ani vlastní lidé. Jistě vám neušlo, že jsem míšenec. Pošram, jak tomu říkají. Moje máma byla cikánka, táta Ir. A protože rodová linie se odvozuje od otce, nepovažují mě za Roma. Vzít si gádža je pro cikánku nejhorší provinění, jakého se může dopustit.”

„Proto nežijete se svým kmenem?”

„Je to jeden z důvodů.”

Amélie si zkoušela představit, jaké to je, ocitnout se mezi dvěma kulturami a ani do jedné nepatřit. Člověk nemá naději, že ho některá z nich přijme za plnoprávného člena. Přesto v Camově hlase nezaznívá ani stopa sebelítosti.

„I my jsme svým způsobem vyděděnci,” přiznala. „Na první pohled je jasné, že se do vyšší společnosti nehodíme. Žádný z nás nemá odpovídající vzdělání ani původ. Večeře ve Stony Cross Manoru… To bude něco! Jsem si jistá, že nás odtamtud vyvedou za uši.”

„Možná budete překvapená. Manželé Westcliffovi si na formality nepotrpí. A u jejich stolu se setkává pestrá směsice hostů.”

Amélii nepřesvědčil. Podle ní se vybraná společnost podobá zdobeným akváriím určeným k chovu exotických ryb, jež stávají v přepychových salonech, kde se v pro ni nepochopitelném rytmu a v plném lesku pohybují nastrojené bytosti. Zapadnout mezi ně je pro Hathawayovy stejně

nemožné, jako žít pod vodou. Nicméně nemají na vybranou - musejí to zkusit.

Vtom si na okraji vlhké louky všimla trsu řeřichy. Sklonila se, aby jej prozkoumala. Nabrala si plnou hrst křehkých stonků a zatáhla, až povolily. „Roste tu spousta řeřichy, že? Slyšela jsem, že se z ní dá připravit vynikající salát či omáčka.”

„Také je to léčivá bylina. Romové jí říkají panišok. Moje babička z ní připravovala obklady na podvrtnuté kotníky a jiná zranění. Dále se z ní dá uvařit osvědčený nápoj lásky. Zabírá zejména na ženy.”

„Cože?” Křehká zelenina jí vypadla z rozechvělých prstů.

„Když chce muž v ženě vzkřísit uvadající lásku, nakrmí ji řeřichou. Stimuluje…“

„Neříkejte mi to! Nechci to slyšet!”

Rohan se rozchechtal, darebácky se mu zablýsklo v očích.

Amélie se na něho varovně podívala, otřela si dlaně a znovu vykročila.

Její společník ji pohotově následoval. „Vyprávějte mi o své rodině,” vyzval ji. „Kolik vás je?”

„Celkem pět. Leo, současný lord Ramsay, je z nás nejstarší. Po něm jsem přišla na svět já, potom Winnifred, Poppy a Beatrix.”

„Která z nich má podlomené zdraví?”

„Winnifred.”

„Narodila se churavá?”

„Kdepak. Bývala v docela dobré kondici, avšak před rokem málem zemřela na spálu.” Po dlouhém váhání s poněkud staženým hrdlem dodala: „Díkybohu přežila, ale má slabé plíce. Moc nevydrží, snadno se unaví. Podle doktora se její stav nikdy nezlepší.

Nebude schopná se vdát a mít děti.” Amélie semkla rty.

„Ale my mu dokážeme, že se mýlí. Win bude zase jako rybička.”

„Bůh pomáhej každému, kdo se vám postaví do cesty. Vám se líbí mluvit ostatním do života, že?”

„Pouze za předpokladu, že jsem prozíravější než oni. Čemu se smějete?”

Rohan se zastavil a obrátil dívku k sobě. „Vám. Přivádíte mě. Radši si všechno rozmyslel a zmlkl. Ale oči mu dál vesele jiskřily.

Nelíbilo se jí, jak se na ni dívá. Polévalo ji horko, byla nervózní a točila se jí hlava. Všechny smysly ji varovaly, že tomuto člověku není radno věřit, neboť neuznává žádná pravidla, pouze svá vlastní.

„Povězte mi, slečno Hathawayová…, jak byste se zachovala, kdyby vás púke o půlnoci pozval na výlet přes pevninu a oceán? Pustila byste se do dobrodružství, anebo byste se držela v bezpečí domova?”

Nedokázala od něho odtrhnout zrak. Zlatavé oči se mu vyzývavě třpytily, ale neskrývala se v nich chlapecká hravost, nýbrž nebezpečí. Dokázala by uvěřit, že se v noci převtělí do mytického koně a odnese ji na svých křídlech…

„Samozřejmě bych zůstala doma.” Snažila se hovořit věcně. „Po dobrodružství netoužím.”

„Domnívám se, že ano. Kdybyste podlehla chvilkové slabosti, myslím, že byste byla příjemně překvapená.”

„Netuším, co je to chvilková slabost. Takové stavy nemívám.”

Jeho smích ji obtáčel jako sloupec kouře. „Ale míváte.”

Neodvážila se zeptat, jak si tím může být tak jistý. Upadla do rozpaků a radši se zaměřila na horní knoflík jeho vesty. Snad s ní neflirtuje? Kdepak. Spíš se jí vysmívá, pokouší se z ní udělat hlupačku. A jestli se něčeho bála víc než včel, pak toho,

že se znemožní. Posbírala proto veškerou svou důstojnost, jež se rozlétla jako chmýří pampelišky, a zamračila se. „Už jsem skoro doma.” Ukázala na střechu rýsující se mezi stromy.

„Radši bych k domu dorazila sama. Vyřiďte hraběti, že jste mě v pořádku doprovodil. Přeji vám příjemný den, pane Rohane.” Muž přikývl a obdařil ji jedním ze svých jasných, odzbrojují-cích pohledů. Vyprovázel ji očima. S každým krokem, kterým se od něho vzdálila, se Amélie cítila bezpečněji. Avšak neklid přetrvával. Dolehlo k ní Camovo tlumené mumlání. Slovy

prosakoval smích. Znělo to jako: „Jednou o půlnoci…“

Na zprávu, že jsou pozváni na večeři k manželům Westcliffovým, zareagovali příslušníci Hathawayovy rodiny rozdílně. Poppy a Beatrix byly nadšením bez sebe, zatímco Win, která se ještě nevzpamatovala z cesty do Hampshiru, ji přijala rezignovaně. Leo se těšil na opulentní hostinu a neomezené množství vína.

Na druhou stranu Merripen bez dlouhých okolků účast od-mítl.

„Patříš do rodiny,” připomněla mu Amélie. Sledovala, jak připevňuje uvolněné obložení v jedné z místností. Sebejistě se oháněl kladivem. Ručně vyrobeným hřebíkem přibíjel desku.

„Ačkoliv se úporně snažíš to popřít - což ti nevyčítám -, jsi jedním z nás. Proto bys měl jít s námi.”

Merripen zatloukl několik dalších hřebů. „Moje přítomnost není nezbytná.”

„To je pravda. Ale třeba by se ti tam líbilo.”

„Ne, nelíbilo,” pravil sebejistě a pokračoval v opravě.

„Proč jsi tak paličatý? jestli máš strach, že se k tobě budou nepěkně chovat, pak ti připomínám, že lord Westcliff už jednoho Roma hostí, a nezdá se, že by trpěl předsudky.”

„Nemám gádže rád.”

„Celá moje rodina - celá tvoje rodina - je bílá. Znamená to, že nás nemáš v lásce?”

Merripen neodpověděl. Hlasitě bušil do ostění.

Amélie si unaveně povzdechla. „Jsi příšerný paličák, Merripene. A jestliže se z té návštěvy vyklube katastrofa, jsi povinen ji s námi sdílet.”

Merripen sáhl po dalších hřebících. „Dobrý pokus,” zavrčel,

„ale stejně nikam nejdu.”

Primitivní rozvody vody v Ramsay House, špatné osvětlení a slepá zrcadla rozhodně přípravy na návštěvu Stony Cross Manoru nikterak neulehčovaly. Poté co s námahou ohřáli vodu v kuchyni, museli si ji pomocí věder vynosit do jednotlivých koupelen. Až na Win, samozřejmě, jež odpočívala ve svém pokoji a sbírala síly.

Amélie se s nezvyklou pokorou podvolila Poppy, aby jí uče-sala vlasy. Nejprve je zapletla a potom z nich vytvořila působivý drdol. „A je to,” prohlásila spokojeně dívka.

„Přinejmenším od uší vzhůru jsi moderní.”

Stejně jako ostatní sestry oblékla si Amélie praktické modré šaly z hedvábí a česané vlny. Měly jednoduchý střih s přiměřeně nahranou sukní a úzkými dlouhými rukávy.

Poppy vlastnila model téhož střihu, jen v červeném. Byla to nesmírně pohledná dívka s oduševnělou tváří. Kdyby se společe nský úspěch posuzoval podle skutečných zásluh a ne bohatství, oslavoval by ji celý Londýn. Místo toho žije v polorozpadlém venkovském sídle, strojí se do obnošených šatů a tahá vědra s vodou a uhlím jako nějaká služka. Přesto si ani jednou nepostěžuje.

„Brzy si dáme ušít nějaké nové oblečení,” slíbila Amélie a srdce se jí sevřelo lítostí. „Všechno se zlepší, Poppy, věř mi.”

„V to doufám,” prohodila dívka vesele. „Jestli mám do téhle rodiny přivést zazobaného mecenáše, budu potřebovat nádhernou plesovou róbu.”

„Dobře víš, že jsem to řekla v žertu. Nemusíš se poohlížet po majetném ctiteli. Hlavně aby tě měl rád.”

Poppy se darebácky zakřenila. „Nuže, doufejme, že láska a bohatství se vzájemně nevylučují. Co myslíš?”

Amélie jí úsměv oplatila. „Věřme, že ne.”

Jakmile se sourozenci shromáždili v hale, přepadla Amélii lítost mnohem hlubší. Beatrix se přihnala v zelených šatech se sukní po kotníky a naškrobenou bílou zástěrkou. Tenhle styl

by se víc hodil pro dvanáctiletou holčičku, než patnáctiletou slečnu.

Sotva se Amélie zavěsila do bratra, zašeptala: „Už žádný hazard, Leo. Peníze, které jsi promarnil u Jennera, by se nám hodily na ošacení tvých mladších sester.”

„Peněz máme víc než dost. Klidně je utrať u švadleny,” odvětil Leo chladně. „Ale nedělej ze mě darebáka. Oblečení máš na starosti ty,”

Amélie zaskřípala zuby. Ačkoliv bratra zbožňovala, nikdo ji neuměl lak rychle naštvat jako on. Nejradši by mu hodila na hlavu něco těžkého, aby se vzpamatoval. „Jestli budeš rozhazovat naše skrovné prostředky stejným tempem jako dosud, rozhodně bych se na nákupy vypravovat neměla.”

Ostatní sourozenci sledovali, jak tichá výměna názorů přerůstá v hlasitou hádku.

„Tobě se zřejmě líbí skrblit,” obořil se na ni Leo, „ale ať mě vezme čert, jestli k tomu donutíš i mě! Neumíš si užít dnešek, protože se ustavičně strachuješ, co bude zítra. Inu, vezmi laskavě na vědomí, že někteří lidé žádnou budoucnost nemají!”

Amélie se spravedlivě rozčilila. „Někdo na zítřek myslet musí, ty sobecký marnotratníku!”

„Od panovačné hysterky to sedí!”

Win se mezi ně vložila. Chlácholivě poplácala sestru po rameni. „Přestaňte, vy dva. Co z toho budeme mít, když se rozhádáte, ještě než odsud vyrazíme?” Neodolatelně se na Amélii uculila. „Nemrač se, drahá. Co když ti to zůstane?”

„Jestli se budu muset pořád dívat na Lea, pak určitě ano.” Bratr si dotčeně odfrkl. „Potřebuješ obětního beránka, že,

Amélie? Kdybys k sobě byla upřímná…“

„Merripene!” zvolala Win. „Máš už připravený kočár?” Mladík se objevil na prahu, vypadal uválený a mrzutý.

Domluvili se, že je odveze k Westcliffovým a později se pro ně

zase vrátí. „Ano.” Pohlédl do dívčina krásného, avšak bledého obličeje, a ještě víc se zakabonil, pokud bylo něco takového vůbec možné.

Ovšem jeho pohled Amélii hodně napověděl. Merripen se vyhnul společenské večeři kvůli Win. Schválně se od ní drží dál, ale zároveň se strachuje o její zdraví.

Nenadálé zjištění Amélii nepříjemně zaskočilo. Merripen, jenž nikdy nedával najevo svoje city, zřejmě v koutku duše touží po její sestře. Jenže Win se k němu vůbec nehodí. Je nesmírně křehká, pravý opak jeho samotného. Čehož si je mladík dobře vědom.

Amélie se zmocnil sentiment. Vysoukala se do kočáru za svými sestrami.

V naprosté tichosti ujížděli duby lemovanou cestou ke Stony Cross Manoru. Nikdo z nich velkolepější panství dosud neviděl. Obklopovaly je zahrady a sady, jež plynule přecházely v hustý les. Rozlehlý dům se tyčil nad krajinou jako dřímající obr.

Čtyři rohové věže vypovídaly o původní podobě sídla, která připomínala evropskou pevnost. Avšak v průběhu let přibývaly četné přístavby, takže nyní je rezidence příjemně asymetrická. Plynoucí čas a vlivy počasí způsobily, že medově zbarvený kámen vybledl do líbivého odstínu, jenž vkusně kontrastoval s vysokými živými ploty.

Přední části domu vévodilo rozlehlé nádvoří, obklopovaly ji budovy stájí a obytné křídlo. Stájím dominovaly mohutné kamenné oblouky. Stony Cross Manor je místo hodné panovnické rodiny. Inu, však se o hraběti traduje, že jeho rod je mnohem starší než královnin.

Sotva kočár zastavil před vchodem se sloupořadím, Amélie si už přála, aby byl celý večer za ní. V tomto pompézním prostředí náležitě vyniknou všechny kazy na kráse, které Hathawayovi mají. Budou vypadat jako tlupa vagabundů.

Pohlédla na svoje sourozence. Win nasadila svou obvyklou masku nepřístupné vážnosti, Leo vyhlížel klidně a maličko znuděně. Tenhle výraz musel pochytit U Jennera. Mladší děvčata očekáváním jenom zářila, což vyvolalo na tváři jejich nejstarší sestry úsměv. Alespoň ony dvě se dobře pobaví, a Bůh ví, že si to zaslouží.

Merripen pomohl dámám z kabiny, Leo vystoupil jako poslední. Ihned se k němu přihnal Merripen a šeptem ho žádal, aby dohlížel na Win. Leo se po něm popuzeně ohlédl. Kritiku ze strany sestry nesl těžce, ovšem rady od Merripena nemínil tolerovat. „Když ti na ní tolik záleží, tak běž sakra dovnitř a hraj si na chůvu.”

Merripen přimhouřil oči, ale neodpověděl.

Vztah, který od prvopočátku panoval mezi oběma muži, se rozhodně nedal označit za bratrský, avšak za všech okolností jeden druhého tolerovali.

Merripen si nikdy nehrál na druhého syna Hathawayových, přestože ho oba manželé upřímně zbožňovali. Kdykoliv mohlo mezi oběma chlapci dojít ke konfrontaci či soutěži, Merripen se vždycky kvapně stáhl. Leo se k Merripenovi choval vždy slušně, a pokud se domníval, že má Rom lepší názor než on, bez potíží se inu podřídil.

I dyž Lea sklátila spála, Merripen se o něho trpělivě a odda-ně staral, čímž překvapil i Amélii. Později bratrovi sdělila, že mu

Merripen zachránil život. Ovšem místo aby mu byl Leo vděčný, zdálo se, že mu to vyčítá.

Leo, přestaň se chovat jako osel, prosím, toužila mu říct, ale držela jazyk za zuby. Následovala sestry do jasně osvětlené haly.

Masivní dvoukřídlé dveře se otvíraly do rozlehlé dvorany zkrášlené tapiseriemi nezměrné hodnoty. K prostorné galerii v patře vedlo mohutné schodiště z kamene a mramoru.

Dokonce i nejvzdálenější rohy a vstupy do postranních chodeb osvětlovaly křišťálové lustry.

Jestliže zvnějšku působilo sídlo velkolepě, jeho nablýskaný interiér, z něhož dýchalo neopakovatelné kouzlo starobylého blahobytu, příchozí naprosto ohromil.

Přesně takhle by měl vypadat i Ramsay House, pomyslela si chmurně Amélie.

Přispěchali k nim sluhové, aby jim odebrali pláště a klobouky. Postarší hospodyně je uctivě přivítala. Améliinu pozornost okamžitě upoutal hraběcí pár, který se k nim zvolna blížil.

Lord Westcliff, oblečený v precizně ušitém obleku, se pohyboval s elegancí aktivního sportovce. Tvářil se rezervovaně, ostře řezaný obličej byl spíše sympatický než hezký. Působil dojmem sebevědomého muže, který sice klade na druhé vysoké nároky, ale nejpřísnější je sám k sobě.

Z tohoto důvodu každý předpokládal, že si za životní part-nerku zvolí dokonalou Angličanku, pravou dámu, jíž byla etiketa a noblesa vštěpována od mládí. O to víc Amélii překvapilo, že lady Westcliffová hovoří s nezaměnitelným americkým přízvukem. Slova se z ní řinula, jako by se vůbec neobtěžovala přemýšlet o jejich významu.

„Nemáte ponětí, jak moc jsem si přála nové sousedy. V Hampshiru bývá občas nuda. Bude se vám tady líbit.” Lea udivila tím, že mu podala pravici a potřásla si s ním rukou, což je výhradně mužský zvyk. „Těší mě, lorde Ramsayi.”

„K vašim službám, madam.” Leo očividně netušil, jak se ke svérázné dámě chovat.

Amélie spontánně přijala nabízenou pravici a pevně ji stiskla. Zahleděla se do ženiných mandlových očí.

Lillian, jak se lady Westcliffová jmenuje, je vysoká a štíhlá, vlasy má černé jako havraní křídla. Jemnému obličeji kraluje čtverácký úsměv. Na rozdíl od manžela je na první pohled

přátelská i člověk se v její přítomnosti cítí dobře. „Vy musíte být Amélie. Ta, na kterou tuhle stříleli.”

„Ano, madam.”

„Ještě že vás hrabě nezastřelil. Málokdy se totiž nestrefí.”

Westcliff přešel manželčinu prostořekost úsměvem, jako by byl na podobné projevy dávno zvyklý. „Taky jsem na slečnu Hathawayovou nemířil,” ohradil se klidně.

„Měl by sis vybrat méně nebezpečného koníčka,” navrhla mu manželka. „Pozorování ptáků. Nebo lov motýlů. Něco mnohem důstojnějšího, než jsou výbuchy.”

Amélie očekávala, že se hostitel rozzlobí, ale ten se jenom potutelně culil. Pozornost jeho ženy se přesunula k ostatním sourozencům, kteří na ni fascinovaně zírali. Manžel ji musí vskutku milovat.

Amélie excentrické hraběnce představila svoje sestry. Naštěstí žádná z nich nezapomněla na pukrle a pohotově odpovídaly na všetečné otázky. Lillian zajímalo, zda rády jezdí na koni, tancují, zda ochutnaly místní druhy sýrů a jestli stejně jako ona chovají odpor ke slizkým anglickým pokrmům, jako jsou úhoři a vepřová huspenina.

Dívky se smály zhnuseným grimasám, které hraběnka převáděla, a odebraly se spolu s ní do přijímacího salonu, kde se již shromáždily dva tucty natěšených hostů, kteří se nemohli dočkat opulentní večeře. „Mně se líbí,” slyšela, jak Poppy šeptá Beatrix, zatímco se couraly Amélii v patách.

„Myslíš, že jsou všechny Američanky takhle divoké?”

Divoká… Ano, tento výraz se k lady Westcliff náramně hodí.

„Slečno Hathawayová,” obrátila se hraběnka přátelským tóne m na Amélii, „manžel se zmínil, že v Ramsay House dlouho nikdo nebydlel. Musí tam být strašlivý nepořádek.”

Mírně zaskočená ženinou přímostí, zavrtěla dívka rezolutně hlavou. „To je příliš silný výraz. Samozřejmě je

zapotřebí provést velký úklid a tu a tam něco opravit a…“ Odmlčela se a začala se ošívat.

Lady Westcliffová s ní upřímně soucítila. „Je to špatné, že?”

Amélie nesměle pokrčila rameny. „Především je tam spousta práce,” přiznala. „Ale té já se nebojím.”

„Kdybyste potřebovala pomoct nebo poradit, neváhejte se obrátit na Westcliffa. Je nepřebernou studnicí informací. Doporučí vám, kde…“

„Jste velmi laskavá, madam,” vyhrkla kvapně dívka, „ale není třeba, abyste si kvůli nám přidělávali starosti.” Rozhodně nepotřebovala, aby je sousedé považovali za chudé přivandrovalce.

„Nejspíš se našemu vměšování nevyhnete,” prorokovala Lillian. „Dostali jste se do Westcliffovy sféry vlivu, takže vás bude zasypávat radami, ať už o ně stojíte nebo ne. Nejhorší je, že má téměř vždycky pravdu.” Zamilovaně pohlédla na svého muže, jenž stál opodál se skupinou hostů.

Hrabě vycítil její zájem a otočil se k ní. Jako by si vyměnili nehlasné poselství. Marcus sotva postřehnutelně mrkl.

Jeho žena se zachichotala a obrátila se k Amélii. „V srpnu oslavíme čtvrté výročí svatby,” hlesla omámeně. „Člověk by řekl, že touhle dobou už po něm přestanu bláznit, ale není to pravda.” V očích jí darebácky zajiskřilo. „Ted vás představím dalším hostům. Povězte mi, koho byste chtěla poznat jako prvního.”

Amélie se rozhlédla kolem sebe. Její pozornost přitáhli pánové obklopující hraběte, konkrétně Cam Rohan. Stejně jako ostatní muži měl na sobě střízlivý černý oblek a bílou košili, přesto působil až nepatřičně exotickým dojmem. Kučeravé vlasy se mu neposlušně kroutily nad naškrobeným límcem, jehož bělost podtrhovala snědý odstín mladíkovy pokožky. Do zdejšího noblesního prostředí se zjevně nehodil.

Zachytil Améliin pohled a uklonil se. I ona mu poněkud ztuhle kývla na pozdrav.

„Pana Rohana samozřejmě znáte,” podotkla lady Westcliffová, které nic neušlo. „Zajímavý chlapík, co říkáte? Je okouzlující, hodný a víceméně nezkrocený, což se mi zamlouvá.”

„Já…“ Amélii stálo značné úsilí odtrhnout od muže zrak.

Srdce jí burácelo v hrudi. „Nezkrocený?”

„Och, dobře víte, že takzvané vyšší vrstvy si zakládají na dokonalé etiketě, s níž si pan Rohan naopak neláme hlavu.” Lillian se zakřenila. „Ani já ne, mám-li být upřímná.”

„Jak dlouho pana Rohana znáte?”

„Od chvíle, co lord St. Vincent převzal klub. Od té doby je pan Rohan jakýmsi chráněncem jak jeho, tak mého chotě.” Krátce se zachichotala. „Je to jako by mu z jedné strany radil anděl a z druhé ďábel. Ovšem Rohan je oba hravě zvládne.”

„Proč se o něho tolik zajímají?”

„Je to neobyčejný člověk. Nikdo zřejmě neví, kam ho má zařadit. Podle Westcliffa mu to náramně pálí. Avšak zároveň je naprosto nevypočitatelný a pověrčivý. Slyšela jste někdy o jeho krom-obyčejném štěstí? Prý za to může jeho prokletí.”

„Jak to myslíte?”

„Vypadá to, že na co Rohan sáhne, to se obrazně řečeno promění ve zlato. Umí vydělávat peníze. Spoustu peněz. Vracejí se k němu, přestože je zběsile utrácí. On sám tvrdí, že není správné, aby jeden člověk vlastnil tolik finančních prostředků.”

„Takhle Romové smýšlí,” zamumlala Amélie. „Hmotný majetek je nezajímá.”

„Ano, ale jako rodilá Newyorčanka tomuto stanovisku vůbec nerozumím. Zkrátka to tak je. Ač se tomu brání, pobírá pan Rohan procenta ze zisku klubu. A nehledě na bezpočet charitativních akcí a hloupé investice se k němu hrnou další

peníze. Třeba si koupil starého dostihového koně s krátkýma nohama. A představte si, loni v dubnu Little Dandy vyhrál Velkou národní. Pak přišel na řadu ten gumový debakl a…“

„Cože?”

„Hovořím o malé továrně na pryž ve východním cípu Londýna. Šlo to s ní z kopce. Jenže Rohan se rozhodl do ní investovat. Všichni mu to vymlouvali, včetně Westcliffa. Manžel Camovi vyčítal, že je hlupák a přijde o každý vložený cent…“

„Což byl jeho záměr,” doplnila Amélie.

Přesně tak. Jenže k Rohanovu zklamání se karta obrátila. Ředitel společnosti použil získaný kapitál k nákupu práv nutných k zavedení vulkanizačního procesu a začali vyrábět všemožné gumičky. Nyní je firma na vzestupu. Mohla bych vám toho vyprávět mnohem víc, ale scénář je stejný. Pan Rohan rozhazuje peníze a ty se mu desetinásobně vracejí.”

„Tedy já bych tomu prokletí neříkala,” přiznala Amélie.

„Já také ne.” Lillian se tiše zachichotala. „Ale Rohan ano. Právě tomu se směju. Měla byste ho vidět, jak se tvářil, když ráno obdržel zprávu od jednoho ze svých burzovních makléřů. Jeho akcie utěšeně stoupají a on kvůli tomu skřípe zuby.”

Lady Westcliffová uchopila Amélii za paži a prováděla ji místností. „Ačkoliv momentálně se zde žádoucí gentlemani bohužel nevyskytují, slibuji, že ke konci roku jich tu bude celá řada. Přijedou rybařit a lovit, a vysoko převýší počet přítomných žen.”

„To ráda slyším,” odvětila Amélie. „Doufám, že moje sestry také potká štěstí a naleznou vhodné muže, za které by se mohly provdat.”

Skrytá narážka Lillian rozhodně neušla, proto se na rovinu otázala: „A co vy? Na sebe nemyslíte?”

„Kdepak. Nepředpokládám, že bych se někdy provdala.”

„Proč ne?”

„Jsem zodpovědná za svou rodinu. Potřebují mě.” Po krátké odmlce otevřeně přiznala: „Pravda je, že bych se stěží podřizovala manželovu diktátu.”

„Kdysi jsem cítila totéž. Ale musím vás varovat, slečno Hathawayová. Život je rozmarný a rád hatí naše plány. Hovořím z vlastní zkušenosti.”

Amélie se sice usmála, ale slovům své společnice moc nevěřila. Tohle je jednoduše záležitost priorit. Obětovala veškerý svůj čas a energii, aby sourozencům vytvořila láskyplný domov. Ráda by je viděla obklopené vlastní rodinou. Těšila se, že jednou bude Ramsay House plný jejích neteří a synovců, lidí, které bude milovat.

Žádný manžel jí nemůže nabídnout víc.

Zachytila pohled svého bratra a neušlo jí, jak podivně se tváří. Jeho obličej byl prost jakéhokoliv výrazu, což naznačovalo, že se snaží potlačit nějaké silné emoce. Neváhal k sestře přistoupit a vyměnit si několik zdvořilostních frází s její společnicí. Lillian se hned poté omluvila a vydala se pozdravit nově příchozího hosta.

„Co se děje?” špitla vzrušeně Amélie, když ji Leo uchopil za loket. „Vypadáš, jako by sis kousl do kyselého jablíčka.”

„Přestaňme se teď škorpit.” Bratra se očividně zmocnilo znepokojení. Takového jej neznala. Hovořil tiše a naléhavě.

„Vzmuž se, sestřičko. Přišel někdo, koho rozhodně nechceš vidět. A zrovna se k nám blíží.”

Obrátila oči v sloup. „Jestli myslíš pana Rohana, pak tě ujišťuji, že jsem dokonale…“

„Rohan to není.” Leo objal sestru v pase, jako by se chystal ji podepřít.

V tu chvíli pochopila.

Aniž se k příchozímu otočila, uhodla důvod Leovy netypické reakce. Roztřásla ji zima, poté ji polilo horko. Ovšem navzdory vnitřnímu zmatku po chvíli rezignovala.

Věděla, že jednou nadejde den, kdy se s Christopherem Frostem opět setká.

Byl sám, což Amélie pokládala za malé milosrdenství, neboť mohl přijít s manželkou v závěsu. Těžko by se vyrovnávala s tím, že je představována ženě, kvůli níž ji Christopher zavrhl. Strnule stála po boku svého bratra a zoufale se pokoušela působit dojmem nezávislé dívky, jež se zdvořilou lhostejností pozdraví svého bývalého ctitele. Avšak v koutku duše věděla, že její pobledlý obličej mluví za vše - úplně cítila, jak z něho vyprchává krev.

Kéž by po Frostovi tolik netoužila! Kéž by po odložení růžových brýlí zamilovanosti shledala, že je mnohem menší a oškli-vější, než si ho pamatuje. Jenže zázraky se nedějí. Noblesnímu štíhlému muži to jako vždycky moc slušelo. Opět obdivovala jeho okouzlující modré oči a husté, nakrátko ostříhané vlasy příliš tmavé na to, aby se daly označit za blonďaté, a zároveň moc světlé, aby si zasloužily přívlastek hnědé.

„Á, můj starý známý,” zahlaholil Leo. Ačkoliv jeho tón postrádal stopy hořkosti, nedal se označit za radostný. Jejich přátelství ukončilo v okamžiku, kdy Frost opustil Amélii. Ač měl Leo své chyby, nedostatek loajality mezi ně nepatřil.

„Pane,” odvětil tiše Frost a oběma se uklonil. „Slečno Hathawayová.” Zdálo se, že mu činí potíže podívat se dívce do očí. Kdyby věděl, jaké úsilí ji stojí pohled mu oplácet. „Dlouho jsme se neviděli.”

„Což některým z nás neschází,” odsekl Leo. Nehnul ani brvou, když mu sestra nenápadně dupla na nohu. „Jsi zdejším hostem?”

„Ne. Jsem na návštěvě u přátel mé rodiny. Mají ve vsi hostinec.”

„Jak dlouho se zde hodláš zdržet?”

„Nevím přesně. Užívám si ticho a klid zdejší krajiny a přemýšlím o několika zakázkách.” Krátce pohlédl na Amélii a zase se věnoval jejímu bratrovi. „Když jsem se doslechl o tvém společenském vzestupu, poslal jsem ti dopis.”

„Dostal jsem ho,” přisvědčil netečně Leo. „Přestože si zaboha nevzpomínám, o čem jsi mi vlastně psal.”

„Něco v tom smyslu, že mě těší, jaké štěstí tě potkalo. Přesto mě mrzí, že jsem ztratil schopného konkurenta. Odjakživa jsem s tebou soupeřil, což mě nutilo překračovat hranice mých schopností.”

„Ano,” přisvědčil sarkasticky Leo. „Architektura přišla o dalšího velikána.”

„Tys jím byl,” prohlásil Frost beze vší ironie. Podíval se na Amélii. „Smím podotknout, že vám to nesmírně sluší, slečno Hathawayová?”

Zvláštní, pomyslela si Amélie omámeně, kdysi jsem ho bláznivě milovala, a nyní spolu hovoříme jako dva úplně cizí lidé. Ačkoliv se ze svého poblouznění již vzpamatovala, vzpomínky na hlazení a kradmé polibky byly dosud živé. Jako by prostupovaly celou její bytostí a zanechávaly po sobě nesmazatelnou stopu. Kdysi jí věnoval kytici růží… Vytáhl z ní jednu květinu a křehkými okvětními plátky ji hladil po tvářích a pootevřených rtech. Smál se, když Amélie zrudla rozpaky. Lásko má, šeptával jí…

„Děkuji vám,” hlesla. „Smím vám na oplátku poblahopřát k vaší svatbě?”

„Obávám se, že gratulace nejsou na místě,” odvětil opatrně Frost. „Žádná svatba se totiž nekonala.”

Amélie cítila, jak ji bratr sevřel ještě pevněji. Opřela se o něho a odvrátila se, neschopná promluvit. Není ženatý. V jejím nitru zavládl zmatek.

„Copak nevěsta přišla k rozumu?” rýpl si nonšalantně Leo.

„Nebo snad ty?”

„Ukázalo se, že se k sobě nehodíme tolik, jak se zpočátku zdálo. A tak mě moje snoubenka velkoryse zprostila všech závazků.”

„Zkrátka ti dala košem,” konstatoval Leo. „Pořád pracuješ pro jejího otce?”

„Leo,” napomenula ho sestra hlasitým šepotem. Avšak neušel jí Frostův důvěrně známý kyselý úsměšek a srdce se jí sevřelo bolestí.

„Ty sis nikdy nebral servítky, že? Ano, stále jsem Templeovým zaměstnancem.” Mužův pohled se zvolna přesunul k Amélii. Neuniklo mu, že je ve střehu. „Rád jsem vás zase viděl, slečno Hathawayová.”

Sotva odešel, dívce poklesla ramena. Otočila se ke svému bratrovi a oslovila ho napjatým hlasem, z nějž zaznívalo podráždění. „Leo, velice bych ocenila, kdyby ses začal krotit.”

„Všichni nemůžeme být tak uhlazení jako tvůj milovaný pan Frost.”

„Není to žádný můj milovaný pan Frost.” Po nepatrné odmlce dodala: „A nikdy nebyl.”

„Zasloužíš si někoho lepšího. Hlavně na to nezapomeň, až se ti zase začne roztouženě courat v patách.”

„To neudělá,” odsekla Amélie a samotnou ji mrzelo, jak jí nadějí poskočilo srdce.

Těsně před příchodem Hathawayových bavil kapitán Swansea, jenž čtyři roky sloužil v Indii, některé hosty líčením, jak viděl ve Višnupuru lovit tygra. Tygr vystopoval skvrnitého jelena, srazil ho k zemi a sevřel v čelistech jeho krk. Přítomné ženy a dokonce i někteří muži se zhnuseně ušklíbli, když kapitán barvitě popisoval, jak šelma začala svou kořist zaživa požírat. „Zákeřná bestie!” zhrozila se jedna z posluchaček.

Avšak sotva do místnosti vstoupila Amélie Hathawayová, započal Cam s tygrem naprosto sympatizovat. Po ničem netoužil víc, než zakousnout se do bělostného hrdla zmíněné dívky a odvléci ji někam stranou, kde by na ní mohl hodiny hodovat. Náramně se vyjímala mezi přezdobenými ženami v nákladných róbách, sama prosta jakýchkoliv parádiček a šperků. Připadala mu čistá, okouzlující a přitažlivá. Toužil s ní být sám v otevřené krajině a bez zábran se jí dotýkat. Avšak věděl, že má před sebou ctihodnou mladou ženu, a podobné myšlenky nejsou na místě.

Zpovzdálí sledoval upjaté setkání Amélie, jejího bratra, lorda Ramsaye, a architekta pana Christophera Frosta. Ačkoliv samotný rozhovor neslyšel, hodně vyčetl z jejich postoje. Neušlo mu, jak se Amélie nepatrně opírá o bratra. Pochopil, že Amélie a Frost se spolu kdysi sblížili a jejich románek nedopadl zrovna šťastně. Rozešli se, usoudil. Představoval si ty dva spolu a zmocnilo se ho podráždění, které se mu vůbec nezamlouvalo. Zkrotil nevhodnou zvědavost a odvrátil se od nich.

Při představě dlouhé nudné hostiny o mnoha chodech, prokládané škrobenou konverzací, si ztěžka povzdechl. Dávno se naučil v podobných situacích chodit, respektoval etiketou

vytýčené hranice. Zpočátku všechno považoval za hru, učil se způsobům těchto privilegovaných cizinců. Ale už ho unavovalo pohybovat se na okraji bílého světa. Většina jeho příslušníků o Camovu společnost nestála, a upřímně řečeno, i on jich měl dost. Stejně ho nepustili dál než na samou periferii jejich hájemství.

Všechno začalo přibližně před dvěma lety, kdy po něm St.

Vincent s ledabylostí sobě vlastní hodil vkladní knížku.

„Zřídil jsem vám v Londýnské bance a Investiční společnosti účet,” sdělil mu nadřízený. „Najdete je na Fleet Street. Každý měsíc vám tam pošlu procenta ze zisku. Svoje finance si můžete právo vat sám, anebo je svěřit do rukou odborníků.”

„Nestojím o procenta,” broukl Cam. Znuděně listoval vkladní knížkou. „Stačí mi plat.”

„Váš výdělek by nepokryl ani moje roční náklady na krémy na boty.”

„Mně bohatě stačí. Co bych s tolika penězi dělal?” Cama ohromily cifry, které v knížce objevil. Zamračil se a odhodil ji na nedaleký stolek. „Vezměte si to zpátky.”

St. Vincent se zatvářil pobaveně a zároveň podrážděně.

„Sakra, chlape! Ted tenhle podnik vlastním já a nechci, aby o mně někdo roztruboval, že u mě dřete za žebráckou almužnu. Myslíte, že snesu, aby o mně hovořili jako o skrblíkovi?”

„Už vám nadávali i hůř,” podotkl Cam.

„Urážky mi nevadí, když si je zasloužím. Což se zhusta stává.” St. Vincent si ho zamyšleně prohlížel. Pak s prozíravostí, jakou byste od bývalého zhýralce rozhodně nečekali, zamumlal: „Já vím, že peníze pro vás nic neznamenají. Copak záleží na tom, jakou odměnu dostáváte? Jestli jsou to libry, velrybí zuby nebo mušle navlečené na šňůře? Copak to nějak snižuje vaši romskou podstatu?”

„Z pohledu Roma jsem už přistoupil na spoustu kompromisů. Žiju v Londýně a navrch pod střechou. Nosím tyhle šaty. Pobírám plat. Ale k dalším ústupkům se nepropůjčím.”

„Věnoval jsem vám investiční účet, Rohane,” ucedil kysele vikomt. „Ne kopici hnoje.”

„Radši bych bral ten hnůj. Alespoň by byl k něčemu užitečný.”

„Bojím se zeptat, ale zvědavost mi nedá… K čemu je, ve jménu Božím, hnůj dobrý?”

„Jako hnojivo.”

„Aha. Dobrá. Chápejte to tedy z tohoto konce. Peníze jsou také hnojivo, jen v jiné podobě.” St. Vincent ukázal na vkladní knížku.

„Vezměte si to a něco s tím udělejte. Cokoliv se vám zlíbí.

Ačkoliv bych vám zrovna neradil vrazit ji do kompostu.”

Cam usoudil, že se nevítané finanční částky zbaví tím, že ji investuje do projektů na první pohled šílených. A právě v téhle chvíli ho zasáhlo šťastné prokletí. Rozrůstající se majetek mu začal otvírat dveře, které by mu jinak zůstaly nepřístupné. Zejména teď, když takzvanou vyšší společnost začali dobývat úspěšní průmyslníci. Cam se zčistajasna choval jinak, odlišně uvažoval. St. Vincent se mýlí - peníze Rohana dozajista okrádají o jeho romskou podstatu.

Postupně zapomínal: slova, legendy, písně, jež ho v dětském věku ukolébávaly k spánku. Stěží se upamatoval na chuť knedlíčků vařených v mléce a ochucených mandlemi anebo na dušené maso okořeněné octem a listy pampelišek. Obličeje příslušníků jeho rodiny jako by se rozplývaly v mlze. Náhle si nebyl jist, zda by je poznal, kdyby se potkali. Obával se, že už dál není Romem.

Kdy naposledy spal pod širým nebem?

Společnost se přesunula do jídelny. Neformálnost večeře spočívala mimo jiné v tom, že nemusejí dodržovat etiketou přísně stanovený zasedací pořádek. Hosty vítali komoří v barevně sladěných livrejích. Doprovodili příchozí k židlím, nalévali jim víno a vodu. Dlouhé stoly pokrývaly sněhobílé naškrobené ubrusy, na nichž se blýskaly stříbrné příbory, a jiskřilo křišťálové sklo.

Jakmile Cam zjistil, že sedí vedle vikářovy manželky, ženy, s níž se seznámil při své předchozí návštěvě Stony Cross Parku, nasadil neutrální výraz. Zmíněná dáma se ho očividně děsila. Kdykoliv se na ni podíval a pokusil se navázat hovor, začala nervózně pokašlávat. Připomínala mu čajovou konvici s nedoléhající pokličkou, v níž se vaří voda.

Paní vikářová bezpochyby vyslechla spoustu historek o tom, že cikáni kradou děti, proklínají nevinné lidi a hnáni bezuzdným chtíčem, vrhají se na nevinné panny. Cam byl v pokušení dámě oznámit, že před večeří zásadně nikomu neškodí. Avšak raději držel jazyk za zuby a tvářil se jako beránek, zatímco paní vikářová se vedle něho vystrašeně krčila a zoufale upírala pozornost k muži po své levici.

A tak se Cam raději zahleděl doprava - a málem se utopil v hlubokých modrých očích Amélie Hathawayové. Zaplavila ho nesmírná radost. Dívčiny vlasy se leskly jako satén, oči jí zářily, mléčnou pleť měla bez jediné chybičky. Podíval se na ni a vzpomněl si na výraz gádžů, kterému se upřímně chechtal, když jej zaslechl poprvé. K nakousnutí. Kromě označení chutné delikatesy se používal v erotickém podtextu. Améliina přirozená krása ho vábila tisíckrát víc než všudypřítomné napudrované a šperky ověšené kokety.

„Pokud se snažíte vypadat krotce a civilizovaně,” sdělila mu, „pak máte smůlu.”

„Ujišťuji vás, že jsem neškodný.”

Dívka se zazubila. „Rozhodně se o tom pokoušíte přesvědčit svoje okolí.”

Těšila ho její čistá svěží vůně i podmanivá melodičnost jejího hlasu. Toužil pohladit jemnou pokožku líček i bělostné hrdlo. Ale ovládal se. Sledoval, jak si na klíně rozkládá ubrousek.

Dostavil se komoří, aby jim dolil sklenice. Cam si všiml, že Amélie kradmo pozoruje svoje sestry. Připomínala kvočnu hlídající kuřata. Ze zřetele nespustila ani svého bratra, jenž seděl jen dvě místa od čela stolu. Ztuhla, když zachytila pohled Christophera hosta, usazeného na samém konci. Nervózně polkla. Ten gádžo jí rozhodně není lhostejný. Očividně mezi nimi panuje značná přitažlivost. A soudě podle Frostova pohledu, jistě by starou známost rád vzkřísil.

Cam se měl co ovládat, aby po troufalém mladíkovi nezačal házet příbory. A že munice by měl dost. Chtěl si veškerou Améliinu pozornost uzurpovat pro sebe.

„Když jsem se v Londýně účastnil své první oficiální večeře,” sdělil své společnici, „očekával jsem, že se domů vrátím hladový.”

K jeho nesmírné spokojenosti se k němu dívka se zájmem otočila. „Proč?”

„Domníval jsem se, že ty malé porce na nevelkých talířích mají být hlavní chod. Z čehož jsem usoudil, že se rozhodně nepřejím.”

Amélie se rozesmála. „Po předkrmu se vám muselo pořádně ulevit.”

Zavrtěl hlavou. „Na to jsem měl příliš práce s dodržováním pravidel společného stolování.”

„Například?”

„Sed tam, kde ti řeknou, nebav se o politice a tělesných funkcích, nesrkej polévku, nepoužívej párátko jako vidličku a nikdy ostatním nenabízej jídlo ze svého talíře.”

„Romové se o svoji porci dělí?”

Upřeně se na ni zahleděl. „Kdybychom jedli po cikánském způsobu, seděli bychom u ohně a já bych vám podstrkoval ta nejchutnější sousta. Dával bych vám chlebovou střídku a tu sladší půlku ovoce.”

Dívka se zapýřila a sáhla po vinné sklence. Upila, a aniž se na svého společníka podívala, poznamenala: „Merripen o podobných věcech téměř nehovoří. Od vás se toho dozvídám víc, než od Merripena za celých dvanáct let, co ho znám.”

Merripen…, zamlklý chal, který ji doprovázel v Londýně. Na první pohled je spojovalo určité pouto a svědčilo o tom, že Merripen není pro Amélii pouhým sluhou.

Než se však Cam stačil pustit do rozebírání tohoto tématu, přinesli jim polévku. Komoří a jejich pomocníci roznášeli velké polévkové mísy, z nichž se kouřilo. Stolovníci si mohli vybrat, zda dají přednost vývaru z lososa s limetkou a koprem, kopřivové polévce s kmínovými noky, vývaru z bažanta okořeněnému řeřichou, anebo houbovému krému se smetanou a brandy.

Cam si vybral polévku z kopřiv. Obdržel ji v misce z čínské-ho porcelánu. Nato se otočil, aby navázal hovor s Amélií. K jeho zklamání si ji přivlastnil její soused z druhé strany, jenž jí nadšeně vyprávěl o své sbírce porcelánu z Dálného východu.

Bleskově se proto zaposlouchal do konverzace, kterou vedli jeho spolustolovníci. Probírali samé nezáživné věci. Trpělivě vyčkával, až se vikářova žena skloní nad polévkou. Sotva zvedla lžíci k povadlým rtům, vycítila na sobě Camův pohled. Ruka se jí povážlivě zachvěla, opět začala pokašlávat.

Pokusil se vymyslet něco, čím by ji zabavil. „Jablečník obecný,” prohlásil věcně.

Žena vyděšeně vyvalila zrak, na vrásčitém hrdle jí zatepala žilka. „Ja-ja-ja…,“ zajíkala se.

„Jablečník obecný, lékořicový kořen a med. Výtečné přírodní prostředky na zahleněný krk. Moje babička byla léčitelkou. Pamatuji si spoustu jejích receptů.”

Při slově „zahleněný” dámě málem vypadly oči z důlků.

„Jablečník je kromě toho dobrý na kašel a hadí uštknutí,” pokračoval vstřícně Cam.

Z ženina obličeje vyprchala všechna barva, zhrozeně položila lžíci. Energicky se od mladíka odvrátila a upnula se na souseda po své levici.

Pokus o zdvořilou konverzaci zjevně nevyšel. Cam se tedy pohodlně opřel a vyčkával na další chod. Brzlík v bešamelové omáčce, koroptve na bylinkách, pečení holubi, opékané bekasíny a zeleninové suflé nasytily vzduch bohatou vůní. Hosté vzdychali nadšením a netrpělivě vyhlíželi, až jim přinesou plné talíře.

Avšak Amélie Hathawayová jako by opulentní hostinu nevnímala. Úporně se soustředila na rozhovor, jejž vedli lord Westcliff a její bratr Leo. Tvářila se klidně, o to energičtěji svírala v prstech vidličku.

očividně vlastníte velké množství úrodné půdy ležící ladem…,“ říkal hostitel, zatímco Leo bez valného zájmu naslouchal. Pošlu za vámi svého správce, aby vás seznámil se standardními podmínkami, za jakých tady v Hampshiru pronajímáme pozemky. Obvykle se jedná o nepsaná ujednání, což znamená, že obě strany považují za čest smlouvu dodržet…“

„Děkuji vám,” ucedil Leo poté, co jedním douškem vypil půl sklenice vína, „ale se svými nájemci se domluvím sám, a až na to budu mít chuť.”

„Obávám se, že čas kvapí a není ho nazbyt,” podotkl hrabě.

,Mnohé statky nacházející se na vašem panství zle poznamenal zub času. O lidi, kteří v nich hospodaří, se dlouho nikdo nestaral. Teď jste jim povinován vy.”

„Zřejmě jim nikdo neřekl, že na mě není spolehnutí.” Leo se vesele zakřenil na Amélii, jejíž oči byly jako z křemene.

„Nemám pravdu, sestřičko?”

Amélie se zjevným úsilím přestala drtit vidličku. „Jsem si jist, že lord Ramsay věnuje potřebám svých nájemcům náležitou pozornost,” pravila opatrně. „Bratr se jenom snaží být vtipný.

Zrovna nedávno se zmínil, že je načase zlepšit podmínky našich pachtýřů, a začal se zajímat o moderní hospodářské metody.”

„Pokud mě něco doopravdy zajímá,” ušklíbl se Leo, „pak je to láhev dobrého portského. A jestli se ti sedláci až dosud obešli beze mě, tak si poradí i dál. Nepotřebují, abych se jim do něčeho pletl.”

Leův nonšalantní projev některé hosty zjevně zarazil, jiní se nutili do společenského chichotání. U stolu zavládlo napětí.

Pokud si Leo chtěl záměrně Westcliffa znepřátelit, nemohl si vybrat vhodnější téma. Hrabě projevoval hluboký zájem o všechny, k nimž nebyl osud tak laskavý jako k němu. A jestli něco upřímně nesnášel, pak nabubřelé šlechtice, kteří se vzdávali zodpovědnosti.

„Hrome,” slyšel Cam zadrmolit Lillian ve chvíli, kdy její manžel hněvivě svraštil husté obočí.

Avšak ve chvíli, kdy se Westcliff chystal nestydatému mladíkovi udělit kázání, začala jedna z přítomných žen pronikavě ječet. Dvě z dam spolu s několika gentlemany vyskočili ze židlí a třešti oči na bíle prostřený stůl.

Veškerý hovor ustal, jako když utne. Cam sledoval směr pohledu všech hostí a spatřil ještěrku, jak se promenáduje mezi omáčníky a slánkami. Bez váhání vyskočil a chytil tvorečka do misky dlaní. Ještěrka sebou divoce zmítala.

„Mám ji,” oznámil vlídně.

Vikářova žena málem omdlela. Zhnuseně odstrčila židli.

„Neubližujte mu!” zvolala rozčileně Beatrix Hathawayová.

„Je to domácí mazlíček!”

Zraky všech přítomných se stočily ke zkroušenému děvčeti.

„Mazlíček? Jaká úleva,” prohodila věcně lady Westcliffová a pohlédla na svého vyrovnaného manžela. „Hrklo ve mně, že je to nějaká nová anglická delikatesa.”

Hrabě zbrunátněl a kvapně se odvrátil. Všichni, kdo ho znali, věděli, že stěží přemáhá smích.

„Ty sis vzala Puntíka s sebou?” užasla Amélie. „Beo, včera jsem ti přece řekla, že ho máš pustit na svobodu!”

„Zkoušela jsem to,” pípla provinile dívka. „Donesla jsem ho do lesa. Jenže on za mnou běžel až domů.”

„Beo,” ohradila se upjatě její sestra. „Ještěrky za lidmi neběhají.”

„Jenže Puntík není obyčejná ještěrka. On je…“

„Probereme to venku.” Amélie vstala, což ostatní pány donutilo vyskočit ze židlí. Provinile pohlédla na Westcliffa.

„Prosím o prominutí, pane. Pokud nás teď omluvíte…“ Hrabě se vzmohl na přikývnutí.

Kromě něho Amélii upřeně sledoval ještě jeden muž. Christopher Frost. Což Cama podráždilo. „Smím vám pomoci?” nabídl se Frost. Ačkoliv si dával pozor, aby se mu do hlasu nepromítla naléhavost, Cam si byl jist, že z duše touží s Amélií odejít ven.

„Není třeba,” odvětil Cam mírně. „Jak vidíte, mám všechno pod kontrolou. Jsem vám k službám, slečno Hathawayová.” Nato se zmítající se ještěrkou v dlaních vyprovodil sestry z místnosti.

Vedl je přes halu k francouzským dveřím, které se otvíraly do zimní zahrady. Byla spoře zařízená židlemi s proutěnými opěradly a několika pohovkami. Bílé sloupoví po jejím obvodu hustě obrůstaly sytě zelené popínavé rostliny. Po zachmuřené obloze plula mračna. O světlo se postaraly pochodně, jež zaplavovaly svoje okolí měkkým světlem.

Jakmile za příchozími zapadly dveře, přistoupila Amélie se zdviženýma rukama ke své sestře. Cam si zpočátku myslel, že ji chce zatřást, ale mladá žena přivinula sestru k sobě. Ramena se ji zachvívala, zalykala se smíchy.

„Beo…, ty jsi to udělala záměrně, že? Nevěřila jsem vlastním očím, když jsem zahlédla tu tvoji zatracenou ještěrku běhat po stole.”

„Musela jsem něco podniknout,” přiznala tiše dívenka.

„Leo se choval příšerně. Sice jsem nerozuměla, co říká, ale viděla jsem, jak se tváří lord Westcliff.”

„Cha…, cha… cha,” řehtala se Amélie. „Chudák Westcliff V jednu chvíli chrání místní obyvatelstvo před Leovou tyranii a vzápětí mu po bohatě prostřené tabuli leze ještěrka…“

„Kde je Puntík?” Beatrix vykročila ke Camovi, který jí tvorečka podal. „Děkuji vám, pane Rohane. Jste velice pohotový.”

„Říkají to o mně,” zazubil se. „Ještěrka přináší štěstí.

Někteří lidé tvrdí, že přitahuje prorocké sny.”

„Opravdu?” Beatrix na něho užasle zírala. „Když o tom tak přemýšlím, skutečně mě poslední dobou pronásledují živé sny…“

„V tomto směru nemusíte moji sestru dvakrát pobízet,” namítla Amélie. Významně se na dívku zahleděla. „Je nejvyšší čas se s Puntíkem rozloučit, drahá.”

„Ano, já vím.” Beatrix si ztěžka povzdechla a pohlédla skrze prsty na zvířátko. „Půjdu ho pustit. Myslím, že Puntík bude radši žít tady, než na našem panství.”

„Kdo by nechtěl? Běž mu najít nějaké pěkné místečko, Beo. Počkám tu na tebe.”

Jakmile sestra odspěchala, začala se Amélie nepokrytě roz-hlížet kolem sebe.

„Co to děláte?” zeptal se Cam a přistoupil k ní.

„Pozorně si to tady prohlížím, neboť Stony Cross Manor už nikdy nespatřím.”

Mladík se ušklíbl. „O tom pochybuji. Westcliffovi opakovaně otevřeli dveře svého domu hostům, kteří se zachovali daleko hůř.”

„Copak může být něco horšího než plaz promenádující se po prostřeném stole? Prokristapána, ti ale musejí hostit zoufalou společnost!”

„Jsou velice tolerantní k různým výstřelkům.” Odmlčel se, než dodal: „Ovšem co nesnášejí, je bezohlednost.”

Narážka na bratrovo chování způsobila, že se dívčin úsměv vytratil. Nahradila jej zlost. „Leo nikdy dřív takový nebyl.” Pevně se objala pažemi, jako by se chtěla ochránit před surovou skutečností. „Nesnesitelný je až v poslední době. Jako by to už nebyl on.”

„Protože zdědil titul?”

„Kdepak, s tím to nemá nic společného. Zhrubl, protože…“ Odvrátila se od něho a ztěžka polkla. Nervózně podupávala střevíčkem schovaným pod sukní. „Leo někoho ztratil,” přiznala posléze. „Několik lidí z vesnice sklátila horečka. Včetně dívky, Herou… Inu, byl s ní zasnoubený. Jmenovala se Laura.” Jméno jako by se jí vzpříčilo v hrdle. „Já i Win jsme s ní

hodně kamarádily Krásná dívka. Uměla krásně kreslit. Měla nakažlivý smích, jímž každého rozesmála. Stačilo jej slyšet.”

Amélie se na okamžik odmlčela, ztracená ve vzpomínkách. “Laura onemocněla jako jedna z prvních. Leo u ní trávil

každou volnou minutu. Nikdo nepředpokládal, že zemře. Seběhlo se to lak najednou… Tri dny ji soužila ukrutná horkost. Stěží jsme jí nahmatali tep. Nakonec upadla do bezvědomí a o několik hodin později zemřela Leovi v náruči. Vrátil se domů a zhroutil se. Tehdy jsme pochopili, že i on onemocněl. A od něho se nakazila Win.”

„Ale zbytek rodiny chorobě odolal, že?”

Amélie zavrtěla hlavou. „To už jsem stačila Beatrix a Poppy poslat pryč. Já a Merripen jsme z nějakého důvodu zůstali ušetřen i Pomáhal mi pacienty ošetřovat. Bez jeho přičinění by to nezvládli. Připravil sirup z nějaké jedovaté rostliny…“

„Rulíku zlomocného,” přisvědčil Cam. „Není lehké ho najít.”

„Ano.” Zvědavě na něho pohlédla. „Jak to víte?

Předpokládám, že od své babičky.”

Přikývl. „Důležité je dávkování. Jed musí zahubit nákazu v krevním řečišti, ale ne samotného pacienta.”

„Díkybohu se oba uzdravili. Avšak Win je dosud slabá, jak jste viděl, a Leo… Toho už nikdo a nic nezajímá. Dokonce ani on sám ne.” Dál rozčileně podupávala. „Netuším, jak mu pomoci. Vím, jaké to je někoho ztratit, ale…“ Bezmocně zavrtěla hlavou.

„Hovoříte o panu Frostovi,” ucedil.

Dívka na něho ostře pohlédla a zrudla. „Jak to víte? On vám něco říkal? Nebo jste zaslechl nějaké klepy, popřípadě…?“

„Nic takového. Sledoval jsem vás, když jste spolu hovořili.” Amélie zavrtěla hlavou a přitiskla si dlaně k rozpáleným líč-

kům. „Prokristapána! To jsem tak průhledná?”

„Třeba jsem jedním z Phuri Dae,” culil se na ni. „Cikánských kouzelníků. Milovala jste ho?”

„To není vaše věc,” odsekla příliš rychle. Upřeně si ji prohlížel. „Proč vás opustil?”

„Jak víte, že…?“ Odmlčela se a vzápětí zakabonila, neboť po chopila, o co mu jde. Schválně jí klade provokativní otázky, aby z ní vypáčil hodnověrné odpovědi. „Hrome. Dobrá, povím vám to. Opustil mě kvůli jiné ženě. Hezčí a mladší, která je shodou okolností dcerou jeho zaměstnavatele. Podařilo by se mu uzavřít velmi výhodný sňatek.”

„Mýlíte se.”

Udiveně na něho pohlédla. „Ujišťuji vás, že by si nesmírné

polepšil…“

„Nevěřím, že je ta dívka půvabnější než vy.”

Lichotka způsobila, že Amélie mimoděk vyvalila oči. „Och,” hlesla.

Cam se k ní přiblížil a zastavil svou botou její podupávající nožku.

„Ošklivý zvyk,” připustila dívka zahanbeně. „Nedokážu se ho zbavit.”

„Tohle dělají na jaře kolibříci. Jednou nožkou se přidržují okraje hnízda, druhou zpevňují jeho dno.” Amélie nevěděla, kam s očima.

„Slečno Hathawayová,” oslovil ji mladík vlídně, zatímco se před ním ošívala. Nejradši by ji sevřel v náruči a uklidnil.

„Znervózňuji vás?”

Přiměla se k němu zvednout zrak. Její oči připomínaly jezero,třpytící se v měsíčním světle. „Ne,” namítla okamžitě.

„Samozřejmě že ne… Vlastně ano, bojím se vás.”

Nečekaně upřímná odpověď je oba zaskočila. Šero zhoustlo, dohořela jedna z pochodní - a rozhovor náhle nabral zcela jiný směr.

„Nikdy bych vám neublížil,” prohlásil tiše Cam.

„Já vím. Kvůli tomu to není.”

„Vyděsila vás ta hubička, že?”

„Vždyť jste tvrdil, že si na ni nepamatujete.”

„Pamatuji.”

„Proč jste to udělal?” naléhala hlasitým šepotem. „Z nenadálého popudu. Využil jsem příležitosti.” Mladík se pokoušel ignorovat naléhání vzrušeného těla. „Od Roma jste něco podobného jistě očekávala. Bereme si, co chceme. Když Rom zatouží po ženě, ukradne si ji. Někdy ji uloupí rovnou z její postele”. I v šeru viděl, jak se Amélie zapýřila.

„Právě jste prohlásil, že byste mi nikdy neublížil.” „ Kdybych vás unesl…“ Z představy, jak svírá v pažích její měkké tělo, se mu začínala vařit krev. Ke slovu se přihlásila primitivní žádostivost a rozdrtila na prach chladný hlas rozumu. „Nikdy bych vám nemohl způsobit něco zlého.”

„ Takové věci nemáte v povaze.” Snažila se, aby její připomínka vyzněla věcně. „Oba víme, že jste výborně vychovaný.”

„Myslíte? Věřte mi, že míra mé takzvané civilizovanosti je vskutku diskutabilní.”

„Pane Rohane,” oslovila ho rozechvěle, „pokoušíte se mi

schválně nahnat strach?”

„Ne.” A jakoby prosté popření potřebovalo náležitě zdůraznit, znovu je zopakoval . „Ne.”

Himlhergot krucifix! pomyslel si. Co to provádím? Nechápal, proč je z téhle ženy, jejíž inteligence a nevinnost ho svérázně popuzují, dočista paf. Divoce zatoužil natáhnout paže a servat z ní vše, s čím se nenarodila - všechny ty háčky a krajky, boty, šaty, dokonce i vlásničky.

Amélie se zhluboka nadechla. „O něčem, jste se zapomněl zmínit, pane Rohane. Když Rom v souladu s tradicí ukradne dívku z její vlastní postele, je to proto, že se s ní hodlá oženit.

Tak zvaný únos je předem připravený a budoucí nevěsta s ním souhlasí.”

Cam jí věnoval okouzlující úsměv, jímž záměrně rozptýlil napětí. „Pravda, chybí obvyklé namlouvací tanečky, ale postup se tím značně zrychlí. Nemyslíte? Nikdo nežádá tatíčka o svolení, vynechají se ohlášky i sáhodlouhé zasnoubení. Romské dvoření je velmi účinné.”

Rozhovor přerušil příchod Beatrice. „Puntík je pryč,” hlásila. „Vypadal, že se mu bydlení ve Stony Cross Parku zamlouvá.”

Amélii se očividně ulevilo. Přistoupila k sestře, smetla jí z rukávu hrudky hlíny a upravila mašli ve vlasech. „Puntík má štěstí. A co ty? Jsi připravena vrátit se do jídelny?”

„Ne.”

„Ale jdi ty. Všechno bude zase v pořádku. Hlavně se nezapomeň tvářit provinile, až se na tebe budu naoko mračit, a já věřím, že nás tu nechají až do zákusku.”

„Já se tam. nechci vrátit,” fňukala Beatrice. „Příšerně se tu nudím. Nemám ráda složitá jídla. Navíc mě posadili vedle vikáře. Ustavičně žvaní o náboženských traktátech, které napsal. Je trapné, když někdo cituje sám sebe. Co říkáš?”

„Ano, není to zrovna zdvořilé,” souhlasila s ní Amélie. Pohladila sestru po vlasech. „Chudinko Beo. Nemusíš se tam vracet, jestli nechceš. Některý ze sluhů ti jistě poradí, kde můžeš v klidu počkat, než večeře skončí. Třeba v knihovně.”

„Ach díky.” Beatrix vydechla úlevou. „Ale kdo se postará o odvrácení pozornosti v případě, že Leo začne zase vyvádět?”

„Já,” ujistil ji vážným tónem Cam. „Když si zamanu, dokážu společnost náramně šokovat.”

„To mě nepřekvapuje,” ucedila Amélie. „A jsem si naprosto jistá, že se u toho náramně pobavíte.”

Společnosti u stolu se zjevně ulevilo, když se doslechla, že se Beatrix rozhodla strávit zbytek večera v ústraní zpytováním svého svědomí. Bezpochyby se obávali dalších domácích mazlíčků schovaných v kapse, avšak Amélie je ujistila, že žádná havěť se už po stole promenádovat nebude.

Nepřítomnost mladé Beatrix upřímné znepokojila pouze lady Westcliffovou. Někdy mezi čtvrtým a pátým chodem se omluvila a vrátila se až za čtvrt hodiny. Později se Amélie dozvěděla, že Lillian nechala večeři pro Beatrix donést do knihovny a osobně tam dívku navštívila.

„Lady Westcliffová mi vyprávěla, jaká alotria tropila v dětství spolu se svou sestrou,” svěřila se následujícího dne dívka. „Tvrdila, že přinést ještěrku do jídelny není nic ve srovnání s tím, co kdysi prováděly. Povídala že, obě byly nevycválané a divoké. Není to báječné?”

„Je,” přisvědčila upřímně Amélie. Nesmírně si Američanku oblíbila, neboť se zdálo, že nezkazí žádnou legraci. To její manžel je jiná káva. Působí maličko hrozivě. A Leovy bezohledné výroky na adresu nájemců půdy Hathawayovým na sympatiích rozhodně nepřidaly.

Naštěstí se Leo v průběhu večera zdržel dalších nemístných komentářů, a to zejména proto, že flirtoval s kráskou, která vedle něho seděla. Ačkoliv ženy bývaly Leem většinou uchváceny, fascinovala je jeho výška, příjemné vzezření a inteligence, nikdy se netěšil tak okatému obletování jako nyní.

„Myslím, že to vypovídá o podivnostech ženského vkusu,” svěřila se Win Amélii v soukromí jejich kuchyně. „Když býval hodný a milý, tolik na něho neletěly. Zdá se, že čím je zhýralejší, tím víc se dámám zamlouvá.”

„Rády by ho získaly,” pravila pochmurně Amélie. „Nechápu, co vidí na muži, který každý den vypadá, jako by právě vstal z postele, anebo se naopak do ní chystal ulehnout.” Ovinula si hlavu plátnem a vytvořila z něj jakýsi turban.

Připravovaly se na další den strávený úklidem. Mnohaletý prach usazený v domě měl nepříjemnou schopnost ulpívat na pokožce i vlasech. A najaté pomocnice nikdy nedokázaly přijít včas, pokud se vůbec ukázaly. Leo se po propité noci stále povaloval na lůžku a nezdálo se, že se z něj zvedne dříve než v poledne. Amélie se na něho zlobila. Je to jeho dům a panství. Přinejmenším by mohl přiložit ruku k dílu. Anebo sehnat spolehlivé služebnictvo.

„Má jiné oči,” zamumlala Win. „Nemluvím jenom o jejich výrazu. Změnila se i jejich barva. Všimla sis toho?”

Amélie se zarazila. Dala si s odpovědí načas. „Myslela jsem, že si to jenom představuji.”

„Kdepak. Vždycky bývaly tmavě modré jako tvoje. Teď jsou většinou světle šedé. Jako zamrzlý rybník.”

„Některým lidem se zkrátka barva očí v dospělosti změní.”

„Dobře víš, že je to kvůli Lauře.”

Na Améliinu hrud dolehla nesmírná tíha. Zmocnil se jí strašlivý pocit, že ztratila nejenom přítelkyni, ale současně s ní i bratra. Avšak na dlouhé smutnění nezbýval čas, čekala je spousta práce.

„Podle mě něco takového není možné. Nikdy jsem o tom neslyšela.” Odmlčela se a sledovala Win, jak si zahaluje copy stejně jako ona. „Co to děláš?”

„Rozhodla jsem se ti dnes pomoct,” prohlásila sestra. Ačkoliv hovořila mírným tónem, čišelo z ní silné odhodlání. „Je mi celkem dobře a…“

„Kdepak, nic takového! Ještě padneš vyčerpáním a dlouho potrvá, než se zase vzpamatuješ. Někam si sedni a my ostatní…“

„Já to zvládnu.” Win pevně sevřela koště v rukou, jako by vycítila, že se Amélie chystá vyškubnout jí je z prstů. „Nebudu se přepínat.”

„Polož to pometlo!”

„Nech mě na pokoji,” bránila se dívka, „a běž něco oprašo-vat.”

„Win, jestli hned ne…“ Zalétla pohledem ke dveřím.

Na prahu stál robustní Merripen, stěží se do nich vešel. Ačkoliv bylo teprve dopoledne, byl celý špinavý a zpocený. Tenká košile lnula ke svalnaté hrudi jako druhá kůže. Jeho neotřesitelný výraz dobře znaly. Vypovídal o tom, že by snáze pohnuly horou, než jím. Přikročil k Win a výmluvně natáhl paži.

Oba se ani nepohnuli, umíněnost z nich jenom čišela. Jako by uvízli na mrtvém bodě. Ani jeden z nich nechtěl ustoupit.

Win se bezmocně zamračila. „Nemám co dělat.” Málokdy byla mrzutá. „Už je mi špatně z toho věčného sezení, čtení si a civěni z okna. Toužím být užitečná. Chci…“ Zahleděla se do Merripenovy vážné tváře a její hlas se vytratil. „Tak tedy dobrá. Vezmi si to!” Hodila po něm koště a on je pohotově chytil. „Najdu si nějaký pěkný koutek a v tichosti se tam zblázním. Já…“

„Pojďte se mnou,” vyzval dívky vlídně Merripen. Postavil pometlo stranou a odešel z místnosti.

Win si vyměnila s Amélií užaslý pohled, její odpor rychle slábl „Co má za lubem?”

„Nemám ponětí.”

Sestry prošly halou do jídelny, do níž proudilo světlo vysokými okny s mnoha skleněnými tabulkami zalitými do olova. Uprostřed stál dlouhý stůl plný škrábanců, jenž se prohýbal pod tíhou zaprášeného porcelánu. Tyčily se zde věže postavené ze šálků a talířů rozličných velikostí. Některé

kousky byly zabalené v potrhaném šedém plátně. Zdálo se, že se jedná minimálně o tři pomíchané jídelní servisy.

„Potřebují roztřídit,” konstatoval Merripen a jemně postrčil Win ke stolu. „Mnohé kousky jsou oprýskané. Ty je zapotřebí oddělit od ostatních.”

Dokonalý úkol pro Win. Dostatečně ji zaměstná a přitom nevyčerpá. Amélie plna vděčnosti sledovala, jak sestra bere do ruky jeden z hrnků a obrací jej dnem vzhůru. Na podlahu se snesl seschlý pavouk.

„To je nepořádek,” ušklíbla se Win. „Zřejmě bych měla tohle nádobí nejprve umýt.”

„Pošlu ti na pomoc Poppy, jestli chceš,” nabídla se Amélie.

„Neopovažuj se!” zarazila ji sestra. „Tohle je moje práce a nemíním se o ni s nikým dělit.” Usedla na židli a jala se opatrně rozbalovat chatrné plátno.

Merripen pohlédl na dívčin turban a bezděčně sevřel prsty, jako by odolával pokušení dotknout se hebké světlé kadeře, jež vyklouzla zpoza plátna. Z mládence sálala vyrovnanost člověka, který si uvědomuje, že nikdy nebude mít to, po čem touží. Jedním prstem posunul porcelánový talířek od okraje stolu. Jemně zarachotil, jak klouzal po poničeném dřevu.

Amélie následovala Merripena zpátky do kuchyně. „Děkuji li,” hlesla, když se ocitli ze sestřina doslechu. „Tolik se bojím, aby se Win nepřepínala, že mi nedošlo, jak příšerně se nudí.”

Merripen popadl bednu s všemožným harampádím a vysadil NI ji na rameno, jako by nic nevážila. Potutelně se usmál. „Uzdravuje se.” A vzápětí byl pryč.

Ačkoliv se jeho výrok nedal pokládat za ověřený lékařský názor, Amélie vytušila, že se nemýlí. Rozhlédla se po zchátralé kuchyni a zčistajasna ji zaplavilo štěstí. Udělali dobře, že sem přijeli. Nové místo nabízí nové možnosti. Třeba je konečně opustí smůla.

Vyzbrojená koštětem, mopem, lopatkou a několika hadry vy-stoupala po schodech k jedné z místností, které dosud neprozkoumali. Musela se celou vahou opřít o dveře, než se skřípotem povolily a zhouply se ve zrezivělých pantech. Ukázalo se, že za nimi je soukromý přijímací pokoj s vestavěnou dřevěnou knihovnou.

Na polici se povalovaly dva svazky. Amélie si je prohlížela. Prachem pokryté prastaré kožené desky brázdila síť prasklin. Umění lovit ryby, rybářské sympozium zaměřené na plotice a štiky, stálo na první knížce. Není divu, že ji zde předchozí majitel zanechal,pomyslela si. Druhý titul se zdál mnohem slibnější: Milostné hrdinské skutky na anglickém královském dvoře za vlády Karla II. Doufejme, že tohle dílo obsahuje nějaká košilatá odhalení a Win se nad nimi později zasměje.

Položila svazky zpátky a přistoupila k oknu, aby roztáhla zá-věsy. Původní barva vybledla do odstínu bezvýrazné šedi, roztřepený okraj byl prožraný od molů.

Když se Amélie pokusila draperii odhrnout, utrhla se celá mosazná garnyž a ztěžka přistála na podlaze. Vzápětí dívku zahalilo mračno prachu. Začala kýchat a kašlat. Zezdola se ozvalo znepokojené zahalasení. Rána zřejmě vyděsila Merripena.

„Jsem v pořádku!” odpověděla mu. Otřela si obličej čistým hadříkem a pokusila se otevřít špinavé okno. Jenže klička se odmítala otočit. Amélie vynaložila veškerou svou sílu a zabrala. Nemínila ustoupit. Vtom se okno s udivující lehkostí vzdalo, povolilo a vyvedlo tím dívku z rovnováhy. Instinktivně se o ně chtěla opřít, ale bohužel se otvíralo ven.

Hrozilo, že z něj vypadne. Zazmítala jí panika. Vtom za sebou zaslechla tlumené zaklení.

Než se stačila vzpamatovat, kdosi se jí zmocnil a bez okolků ji vtáhl zpět, až její tělo zpočátku zaprotestovalo. Amélie zavrávorala, hned nato dopadla na něco pevného a

zároveň poddajného Shledala, že se válí po podlaze a některé nohy a ruce, které vidí, jí nepatří.

Spočívala na klenutém mužském hrudníku a nechápavě hleděla do snědé tváře. „Merri…“

Avšak Merripenovy tmavé oči to nebyly, blýskaly se jako naleštěný jantar. Zatetelila se radostí.

„Pokud vás mám ustavičně před něčím zachraňovat,” poznamenal ledabyle Cam Rohan, „skutečně bychom se měli dohodnout na nějaké odměně.”

Natáhl paži a stáhl dívce z vlasů nakřivo posazený turban. Copy jí dopadly na ramena. Zachvátilo ji zděšení. Uvědomovala si, jak musí vypadat - celá uválená a zaprášená. Proč Rohan nepromešká jedinou příležitost, aby ji přivedl do rozpaků?

Vykoktala omluvu a pokusila se zvednout, ale v těžkých sukních a s hrudníkem sešněrovaným korzetem to šlo s obtížemi.

„Ne…, počkejte…“ Rohan se ostře nadechl, když se na něm zavrtěla, a převalil je oba na bok.

„Kdo vás vpustil do domu?” vysoukala ze sebe Amélie.

Nevinně se na ni zahleděl. „Nikdo. Bylo odemčeno a v hale pusto a prázdno.” Odkopl stranou dívčiny sukně a pomohl ji usednout. Amélie nikdy nepoznala člověka, který se pohybuje s takovou lehkostí.

„Nechali jste tohle místo prohlédnout?” otázal se Rohan.

„Já mám takový pocit, že se tenhle dům každým okamžikem zřítí. Neodvážil jsem se vstoupit dovnitř, aniž jsem se předtím pomodlil k Butjakengovi.”

„Komu?”

„Cikánskému andělu strážnému.” Zazubil se. „Ale nyní jsem zde a hodlám využít příležitosti. Počkejte, pomohu vám na nohy.”

Vytáhl Amélii do stoje a přidržel ji, aby neupadla. Dotek jeho rukou v ní zažínal příjemné jiskřičky, dokonce tiše zasténala.

„Proč jste přišel?”

Pokrčil rameny. „Jenom tak. Na návštěvu. Ve Stony Cross Parku téměř není co dělat. Je první den sezony honů na lišku.”

„Vy se jej neúčastníte?”

Zavrtěl hlavou. „Lovím pouze kvůli jídlu, ne ze sportu. Kromě toho mám tendenci sympatizovat s liškou, neboť jsem se jednou dvakrát ocitl ve stejném postavení.”

Zřejmě hovoří o pogromech na Romy, napadlo Amélii a její zvědavost vzrostla. Nejradši by se na to zeptala, ale takhle to přece dál nejde.

„Pane Rohane,” vysoukala ze sebe s potížemi, „přála bych si být řádnou hostitelkou, uvést vás do salonu a nabídnout vám občerstvení, jenže žádné nemáme. Dokonce ani nemáme ten salon. Nerada bych, aby to vyznělo hrubě, ale momentálně není na návštěvu nejlepší čas.”

„Můžu vám pomoct.” Opřel se ramenem o stěnu, nepřestával se culit. „Jsem docela šikovný.”

Na nic tím nenarážel, přesto Amélie zčervenala jako růžička.

Kdepak, děkuji vám. Myslím, že Butajenko by to neschválil.”

„Butjakengo.”

Aby Amélie zakryla rozpaky, přistoupila k druhému z oken a škubla závěsy. „Děkuji vám, pane Rohane, ale jak vidíte, mám situaci pevně v rukou.”

„Myslím, že zde zůstanu. Právě jsem vám zabránil vypadnout z jednoho okna a nerad bych, aby se vám to z druhého povedlo.”

„Nic se mi nestane. Mám všechno pod…“ Zatáhla o něco urputněji a i druhá garnyž se s bouchnutím zřítila k zemi.

Avšak tentokrát závěs nelemoval vetchý samet, nýbrž jakási třpytivá, vlnící se tkanina, něco jako…

Amélie zkameněla děsem. Včely. Stovky, ne, tisíce včel. Jejich křídla hrající duhovými barvami hněvivě kmitala a vyluzovala nepřátelsky znějící bzučení. Podobny mračnu, zvedly se z pomačkaného sametu. Další a další jedinci vylétávali z průrvy ve zdi, kde se roj usadil. Do pukliny se dostal porušenou vnější zdí. Hmyz rozčileně kroužil kolem Améliina hrůzou paralyzovaného těla.

Cítila, jak jí z obličeje vyprchala všechna krev. „Och, proboha…“

„Nehýbejte se.” Rohanův hlas zněl obdivuhodně klidně.

„Hlav ně se neohánějte rukama.”

Nikdy nezakusila primitivnější strach, prýštil z její kůže každým pórem. Zdálo se, že nemá vlastní tělo pod kontrolou. Všude koleni ní zběsile poletovaly rozdrážděné včely.

Tohle nebude příjemná smrt. Pevně semkla víčka a nutila se ke klidu, přestože každý sval, každý nerv volal po akci. Hmyz kolem ní kroužil ve spirálách, drobounká tělíčka se dotýkala jejích rukávů, dlaní i ramen.

„Bojí se vás víc, než vy jich,” slyšela Rohana říkat.

Upřímně o tom pochybovala. „Tohle nejsou vystrašené včely,” prohlásila cize znějícím hlasem, „nýbrž rozzuřené.”

„Trochu jste je popudila,” připustil Cam, zatímco se k ní zvolna přibližoval. „Ale to může být i těmi šaty, které máte na sobě. Včely nemají rády tmavé barvy.” Krátká odmlka. „Anebo za to může fakt, že jste právě strhla polovinu jejich hnízda.”

„Vy tedy máte nervy… Ještě se tím bavíte.” Odmlčela se a zakryla si obličej rukama. Chvěla se jako osika.

Zlověstné bzučení podbarvoval mužův tichý hlas.

„Nehýbejte se. Všechno je v pořádku. Jsem přímo u vás.”

„Odveďte mě odsud pryč,” šeptala zoufale. Srdce jí bušilo, celá se třásla, nedokázala rozumně uvažovat. Cítila, jak jí

Rohan smetl z vlasů a ze zad několik včel. Ovinul ji pažemi, pod líčkem ucítila jeho tvrdé rameno.

„Udělám to, zlato. Vezměte mě kolem krku.”

Slepě ho objala. Cítila se slabá a dezorientovaná, strachy se ji svíral žaludek. Rohan ji zvedl, jako by nic nevážila. „Mám vás,” zamumlal. Dívčiny nohy se vznesly z podlahy. Náhle se vznášela ve vzduchu a mírně se pohupovala. Zdálo se to neskutečné: vzduch nasycený bzukotem podrážděných včel, nepoddajný hrudník a sevření svalnatých paží, z nichž sálá bezpečí. Napadlo ji, že kdyby tu Cam nebyl, mohla zemřít. Avšak přišel za ní plný odhodlání, vůbec se nebál. Amélie se přestala zalykat zděšením. Zabořila obličej do mužova ramene a maličko se uvolnila.

Cítila, jak ji Rohan ovívá vlahým dechem. „Někteří lidé považují včelu za posvátný hmyz,” prohlásil. „Je symbolem reinkarnace.”

„Já na reinkarnaci nevěřím.”

V hlase mu zazníval smích. „To je mi překvapení. Přinejmenším je přítomnost včel ve vašem domě znamením, že se k vám vrací štěstí.”

Huhlala s ústy zabořenými do jemné vlněné látky jeho kabátce. „Co to znamená, když se jich k někomu nastěhují tisíce?”

Přivinul si ji blíž a dotkl se ústy chladného okraje jejího ucha.

Pravděpodobně, že bude mít hodně medu do čaje. Za chvilku projdeme dveřmi a pak vás postavím na zem.”

Amélie se k němu tiskla, prsty zatínala do jeho oblečení.

„Pronásledují nás?”

„Ne. Drží se poblíž hnízda. Jejich hlavním zájmem je ochránit matku před predátory.”

„Ode mě jí nic nehrozilo!”

hrdle mu zaklokotal smích. Velice opatrně Amélii postavil na podlahu. Jednou rukou ji podpíral, druhou opatrně zaklapl dveře.

Hotovo. Jste na chodbě. V bezpečí.” Pohladil ji po vlasech.

„Už můžete otevřít oči.”

Amélie svírala v dlaních klopy jeho kabátce. Čekala na příliv úlevy, ale ten se nedostavil. Srdce jí bušilo v hrudi jako splašené, nedostávalo se jí dechu. Zvedla víčka, avšak před očima měla jenom gejzír jiskřiček.

„Uklidněte se, Amélie. Nic se vám nestalo.” Dlaněmi zaháněl mráz, který jí běhal po zádech. „Zpomalte, zlato.”

Nemohla. Měla pocit, že jí prasknou plíce. Bez ohledu na to, jak moc se snažila, se jí nedostávalo vzduchu. Včely… Stále jí znělo v uších jejich bzučení. Rohanův hlas k ní zazníval jako z veliké dálky. Cítila, jak ji znovu objímá…, a pak ji obklopila tma.

Zvolna se probouzela z omámení. Mohla to být minuta, ale také hodina. Zakoušela však samé libé pocity. Na čele cítila opakovaný příjemný tlak, jemné doteky klouzaly z víček až na líčka. Pohodlně spočívala v bezpečí silných paží, do nosu se jí vtírala podmanivá vůně soli a mýdla. Zamžikala řasami.

„Vítejte zpátky,” dolehl k ní tichý šepot.

Otevřela oči. Skláněl se nad ní obličej Cama Rohana. Seděl na podlaze chodby a choval ji na klíně. Velice trapná situace. A aby toho nebylo málo, Amélie s úžasem zjistila, že má vpředu rozšněrovaný živůtek i korzet. Její čest zachraňovala pouze pomačkaná spodní košilka.

Dívka úlekem ztuhla. Do té doby netušila, že může existovat pocit ještě víc ponižující, než je obyčejný stud. Že v některých situacích by se člověk nejradši zahrabal sto sáhů pod zem. „Moje šaty…“

„Spatně se vám dýchalo. Napadlo mě rozepnout vám korzet.”

„Nikdy dřív jsem neomdlela,” vysoukala ze sebe unaveně a pokoušela se posadit.

„Utrpěla jste příšerný šok.” Položil jí ruku na hrud a přinutil dívku opět ulehnout. „Ještě chvilku si odpočiňte.” Pohlédl do její sinalé tváře. „Nemáte včely zrovna v lásce, že ne?”

„Nenávidím je od svých sedmi let.”

„Proč?”

„Hrála jsem si spolu s Win a Leem venku. Poblíž růžového keře jsem zakopla a vyděsila přitom včelu, která mě štípla rovnou do obličeje.” Názorně ukázala na místo pod pravým okem. „Tvář mi opuchla, až jsem neviděla na jedno oko. Otok mi vydržel skoro dva týdny.”

Muž ji pohladil po líčku, jako by chtěl zmírnit dávné zranění

„A sourozenci mi říkali Kyklope.” Viděla, že se Cam málem rozesmál. „Což je drží dodnes. Stačí, když kolem mě zakrouží včela.”

Soustrastně na dívku pohlédl. „Každý se něčeho bojíme.”

„Co děsí vás?”

„Většinou stropy a stěny.”

Nechápavě na něho hleděla, pořád jí to pomalu zapalovalo

„Vy myslíte…, že byste radši bydlel venku jako zvíře?”

„Ano, přesně tak. Už jste někdy spala pod hvězdami?”

„Na zemi?”

Její udivený tón ho přinutil k úsměvu. „Na slamníku u ohně.”

Amélie si zkoušela představit, jak leží bez jakékoliv ochrany uprostřed přírody, vydaná na milost vší havěti, která chodí, plazí se, leze nebo poletuje. „Obávám se, že bych nezamhouřila oko.”

Cítila, jak si mladík pohrává s uvolněnými kadeřemi jejích vlasu. „Věřte, že byste usnula,” domlouval jí vlídně. „Pomohl bych vám.”

Neměla ponětí, co tím myslí. Ostře vnímala, jak se jí dotýká bříšky prstů, a po zádech jí opět přeběhl mráz. Neohrabaně sáhla po živůtku a pokoušela se jej zapnout.

„Dovolíte? Pořád se vám chvějí prsty.” Odstrčil stranou její ruce a jal se potýkat s drobnými háčky. S nástrahami dámského spodního prádla byl očividně dobře seznámen. Amélie nepochybovala o tom, že mu leckterá žena ochotně poskytla potřebnou praxi.

Nervózně se otázala: „Dostala jsem nějaké žihadlo?”

„Ne.” Darebácky mu zajiskřilo v očích. „Důkladně jsem to prověřil.”

Amélie potlačila zasténání. Byla v pokušení ho od sebe odstrčit. Až na to, že ji dokázal upravit daleko lépe, než by za daných okolností svedla sama. Zavřela oči a snažila se nemyslet na to, že leží na klíně cizího muže, který jí zapíná korzet.

„Měla byste sehnat nějakého včelaře, aby vás roje zbavil,” radil ji Rohan.

Amélie si vzpomněla na obrovský hrozen včel. „Jak by je dokázal všechny pozabíjet?”

„Třeba nebude muset. Stačí, když je uklidní kouřem a přemístí matku na připravený rámek. Potom ji může přestěhovat do svého úlu. Ostatní včely za ní přiletí. Pokud se mu to nezdaří, zlikviduje včely mýdlovou vodou. Větší potíž bude odklidit plástve s medem. Jestli se dokonale neodstraní, přitáhne jejich vůně všemožný hmyz.”

Dívka otevřela oči a ustaraně na muže pohlédla. „Budeme muset zbourat celou zeď?”

Než jí Rohan stihl odpovědět, zaburácelo chodbou: „Co se tu…“

Leo právě vstal z postele. Bosý a ledabyle oblečený se vyploužil ze svého pokoje. Krhavým zrakem spočinul na mladém páru. “Proč se rozepnutá válíš po podlaze?”

Amélie se nad otázkou zamyslela. „Zčistajasna mě napadlo dát si uprostřed chodby dostaveníčko s pánem, jehož sotva znám.”

„V tom případě se příště pokuste být zticha. Někteří lidé se potřebují vyspat.”

Sestra na něho užasle zírala. „Prokristapána, Leo, copak tě vůbec nenapadlo, že můžu být kompromitována?”

„A bylas?”

„Já…“ Tváře jí zahořely, když pohlédla do Camových oříškových očí. „Nemyslím.”

„Když si tím nejsi jistá, tak se ti nejspíš nic nestalo,” usoudil bratr. Přidřepl před Amélií a upřeně si ji prohlížel. Hlas mu zvlídněl. „Co se ti stalo, sestřičko?”

Roztřeseným prstem ukázala na dveře. „Jsou tam včely,

Leo.”

„Včely? Pro lásku boží!” Bratr nedokázal potlačit čtverácky úsměšek. „Ty jsi ale zbabělec, Kyklope.”

Amélie se zamračila. Zvedla se z Rohanova klína. Okamžitě ji podepřel paží. „Tak se tam běž podívat, hrdino.”

Leo se líně doploužil ke dveřím, otevřel je a vstoupil.

Vzápětí vystřelil ven, zabouchl za sebou a opřel se zády o stěnu. „Prokristapána!” Vytřeštil zrak. „Jsou jich tam tisíce!”

„Odhaduji jejich počet na dvě stě tisíc,” podotkl Cam. Vypořádal se s posledním knoflíkem a pomohl dívce vstát.

„Pomalu,” radil jí. „Může se vám zatočit hlava.”

Dovolila mu, aby ji podpíral, dokud se úplně nevzpamatuje

„Už jsem v pořádku, děkuji vám.” Stále držel její ruce ve svých. Měl dlouhé, noblesní štíhlé prsty, na snědém palci se blýskal zlatý prsten.

Amélie se mladíkovi vymanila a pravila ke svému bratrovi

„Pan Rohan mi dnes dvakrát zachránil život. Nejprve jsem málem vypadla z okna a potom jsem si proti sobě poštvala včely.”

„Tenhle dům by se měl strhnout.”

„Bylo by dobré prověřit jeho statiku,” doporučil mu Rohan.

„Je v příšerném stavu. Některé komíny se naklánějí, ve vstupní hale klesá strop, což svědčí o poškozených trámech.”

„O těchto problémech dávno vím.” Poznámka Lea popudila, Studoval přece architekturu a mizerný stav rodinného sídla svedl ohodnotit sám.

„Vaše rodina zde není v bezpečí.”

„To je čistě moje věc,” zavrčel Leo. „Nebo ne?”

Amélie vycítila napětí, které mezi muži zavládlo. Kvapně se proto pokusila situaci zklidnit. „Pane Rohane, lord Ramsay je pře svědčen, že zřícení domu rozhodně nehrozí.”

„Já jeho jistotu nesdílím,” namítl Cam. „Určitě bych se měl na pozoru, kdybych dostal na starost čtyři sestry.”

„Co kdybyste mě této cti zbavil?” vyjel po něm Leo. „Pře-nechám vám je všechny.” Hořce se vysmál mladíkovu mlčení. Nemáte zájem? Potom si, prosím, nevyžádané rady nechte pro sebe.”

Při pohledu do bratrovy tváře přepadla Amélii sklíčenost. Odcizoval se jí. Natolik se zaobíral svým zoufalstvím a hněvem, že zapomínal na všechno ostatní. Vlastní trápení ho nahlodávalo jako zub času základy domu. Nakonec se zhroutí jako zetlelý trám.

Rohan se k ní nevzrušeně obrátil. „Když už jsme u těch rad, dovolte mi jednu přidat. Ode dneška za dva dny se ve vsi koná košťatový trh.”

„Co je to?”

„Scházejí se tam lidé z okolí, kteří hledají práci. Jedinečná příležitost, jak si najmout sloužící. Každý uchazeč o zaměstnání si přinese nějaký symbol svého řemesla - uklízečka mop, pokrývač snop slámy a tak dál. Dejte těm, o jejichž služby máte zájem, šilink, zavážete si je na jeden rok.”

Amélie se opatrně podívala na bratra. „Potřebujeme řádný domácí personál, Leo.”

„Potom běž a najmi si, koho chceš. Mně je to fuk.” Dívka zkroušeně přikývla a rozpačitě si promnula paže.

Je tu zima, pomyslela si, přestože je dosud podzim. Poryvy studeného vzduchu dotíraly na její komiky, plížily se pod manžety šatu i za potem zvlhlý límeček. Bezděčně napnula svaly, jako by se vlezlému chladu bránila.

Oba muži ztichli. Leo se tvářil zadumaně, zcela se ponořil do svého vnitřního světa.

Vzduch kolem nich jako by zhoustl, až byl těžký jako voda. Amélie od bratra instinktivně ucouvla, až zády narazila do Rohanovy hrudi. Jemně ji uchopil za loket. Důvěrně se o něho opřela a čerpala z jeho těla útěšné teplo.

Leo se ani nepohnul. Dál upíral oči do prázdna, jako by celou svou bytostí vstřebával všudypřítomnou zimu. Jako by ji vítal, toužil po ní. Odvracel drsně vyhlížející obličej pokrytý stíny.

Něco jako by ji od Lea oddělovalo. Amélie vycítila náznak pohybu jemnějšího než vánek, křehčího než pavučina.

„Leo?” oslovila jej znepokojeně.

Zvuk jejího hlasu jej vzpamatoval. Několikrát zamrkal a upřel na ni bezbarvé oči. „Vyprovoď Rohana ven,” prohlásil úsečně. „Tedy pokud jsi pro dnešek dostatečně kompromitována.” Nato svižně odkráčel ke svému pokoji a přibouchl za sebou dveře.

Amélie se náhle nedokázala přimět k pohybu. Udivilo ji bratrovo chování i podivný chlad, jenž zčistajasna zavládl v chodbě. Otočila se k Rohanovi, který klidně vyprovázel Lea pohledem.

Podíval se na ni, dával si pozor, aby zachoval neutrální výraz. „Nerad vás opouštím.” V jeho hlase zazníval náznak pobavení. „Potřebujete někoho, kdo by na vás dohlížel a

chránil před pře hmaty. Také není od věci sehnat nějakého včelaře.”

Uvědomila si, že Cam nemíní Leův výstup rozebírat, a pohotově navázala na předestřené téma. „Co kdybyste nám pomohl? Prokázal byste nám velkou laskavost.”

„Samozřejmě. Ačkoliv…“ Oči se mu čtverácky zatřpytily.

„Jak už jsem dříve poznamenal, nemohu vám být k službám bez jakékoliv odměny. Každý muž potřebuje nějakou motivaci.”

„Pokud… Jestli vám jde o peníze, mileráda vám zaplatím.”

„Ale kdepak.” Ted už se Rohan otevřeně chechtal. Pohladil ji po vlasech, pak nechal ruku sklouznout na její tvář. Dotek jeho dlaně byl lehký a erotický. Způsobil, že ztěžka polkla. „Na shledanou, slečno Hathawayová. Vyprovodím se sám.” Blýskl po ní úsměvem a obdařil ji závěrečnou radou: „A od oken se raději držte dál.”

Cestou ze schodů minul Merripena, který energicky rázoval vzhůru.

Při pohledu na nezvaného hosta jeho obličej potemněl.

„Co tu pohledáváš?”

„Pomáhám s hubením škůdců.”

„V tom případě začni u sebe a vypadni,” zavrčel Merripen. Rohan se jen nonšalantně ušklíbl a pokračoval v chůzi.

Poté, co poinformovala zbytek rodiny o nebezpečí číhajícím v horním salonu, který byl ihned překřtěn na „včelí pokoj”, prohledala Amélie s maximální opatrností zbytek místností. Naštěstí neobjevila další rizika, jen prach, úpadek a ticho.

Přesto dům nepůsobil nehostinně. Když se otevřela okna a na podlahy po dlouhých letech zase dopadlo světlo, jako by se nadechl a zatoužil po opravě. Ramsay House je ve skutečnosti okouzlující místo plné svérázných prvků a tajemných zákoutí.

Jeho neobvyklé rysy je třeba vypulírovat a věnovat jim patřičnou pozornost. A s rodinou Hathawayových je to stejné.

Odpoledne Amélie ztěžka dosedla na židli, Poppy zatím v kuchyni vařila čaj. „Kde je Win?”

„Spí ve svém pokoji,” odvětila sestra. „Ta dopolední práce ji docela zmohla. Samozřejmě by to nikdy nepřiznala, ale člověk to na ní pozná. Vždycky zbledne a tváří se ustaraně.”

„Byla spokojená?”

„Vypadala tak.” Poppy nalila do oprýskaného čajníku horkou vodu a pustila se do popisování všeho, co objevila. V jedné z ložnic se povaloval pěkný koberec. Skoro hodinu do něj bušila, aby ho vyprášila, ale vyplatilo se. Ukázalo se, že je krásně barevný a ve velice dobrém stavu.

„Obávám se, že většina zmíněného prachu se z koberce přenesla na tebe,” poznamenala Amélie. Poněvadž si Poppy v průběhu očisty chránila polovinu obličeje kapesníkem, usadila se jí špína na čele, kolem očí a na hřebeni nosu. A když Poppy kapesník sundala, měla horní polovinu tváře ošklivě šedou, spodní naopak krásně bílou.

„Náhodou jsem se náramně bavila,” ušklíbla se dívka.

„Není nad to pořádně se ohánět klepačem na koberce. Člověk se skvěle zbaví veškeré deprese.”

Amélie se zrovna chystala zeptat, co tím myslí, když do kuchyně vstoupila Beatrix.

Dívka obvykle překypující energií působila podezřele zamlkle a sklesle.

„Čaj bude za chviličku,” sdělila jí Poppy, jež čile krájela na stole chléb. „Chceš k němu také toast, Beo?”

„Ne, díky. Nemám hlad.” Beatrix se usadila na židli vedle Amélie. Civěla do podlahy.

„Vždyť ty máš hlad vždycky,” prohodila starší sestra. „Co se děje, drahá? Není ti dobře? Jsi unavená?”

Dívka neodpověděla, jen vehementně zavrtěla hlavou.

Stoprocentně se kvůli něčemu trápí.

Amélie něžně položila ruku na úzká záda své nejmladší sestry a naklonila se k ní. „Co se stalo, Beatrix? Pověz mi to. Stýská se ti po kamarádkách? Anebo po Puntíkoví? Jsi…?“

„Ne, nic takového.” Beatrix svěsila hlavu ještě níž, takže byl vidět jen rudý oblouk jejích tváří.

„Co je ti?”

„Je se mnou něco špatně.” Hlas jí zhrubl zoufalstvím. „Zase jsem to udělala, Amélie. Nedokázala jsem si pomoct. Stěží si na to pamatuji. Já…“

„Ach ne,” zašeptala zhrozeně Poppy.

Amélie držela ruku na sestřiných zádech. „Objevil se stejný problém jako předtím?”

Beatrix přikývla. „Já se zabiju!” vyhrkla. „Zamknu se ve včelím pokoji! Já…!“

„Ale jdi! Nic takového neuděláš.” Amélie ji hladila po ztuhlých zádech. „Uklidni se, drahá, a nech mě přemýšlet.” Ustaraně pohlédla přes sestřinu skloněnou hlavu na Poppy.

„Problém” se sporadicky objevoval po uplynulé čtyři roky, konkrétně od matčiny smrti. Tu a tam Beatrix přepadlo neodolatelné pokušení něco ukrást buď z obchodu, anebo z něčí domácnost . Obvykle se jednalo o maličkosti - malé nůžky na šití, vlásenky, pérka do násadky, kostičku pečetního vosku. Avšak občas jí uvízlo za nehty něco cennějšího - krabička na šňupací tabák nebo náušnice. Pokud Amélie věděla, sestra tyhle krádeže nikdy neplánovala. Že něco provedla, si vždycky uvědomila až se zpožděním. Posléze zakoušela hotová muka a pocit provinění. Velice se bála následků. Děsilo ji, že nemá pod kontrolou vlastní chování.

Hathawayovi drželi potíže své sestry pod pokličkou. Všichni se snažili zcizené předměty nepozorovaně vrátit a uchránit Beatrix před ostudou . A protože k nemilému

incidentu už více než rok nedošlo, domnívali se, že je Bea z onoho nevysvětlitelného puzení vyléčená.

„Předpokládám, že jsi štípla něco ve Stony Cross Manoru.” Amélie se nutila do klidu. „Jiné místo jsme nenavštívili.”

Beatrix sklíčeně přikývla. „Stalo se to poté, co jsem pustila Puntíka na svobodu. Šla jsem do knihovny a cestou jsem nakoukla do několika dalších místností. Nechtěla jsem to udělat, Amélie! Opravdu ne!”

„Já vím.” Sestra ji konejšivě objala. Chovala se jako matka uklidňující rozrušené dítě. „Napravíme to, Beo. Všechno vrátíme a nikdo se o ničem nedozví. Jenom mi pověz, co všechno jsi vzala, a pokus se rozpomenout, z které místnosti.”

„Tady… Tady to je.” Sáhla do kapsy u zástěrky a nasypala si do klína nevelkou sbírku všemožných předmětů.

Amélie se chopila prvního z nich. Byl to malý vyřezávaný dřevěný koník s hedvábnou hřívou. Byl hodně opotřebovaný a nesl stopy po drobných zoubcích. „Westcliffovi mají malou dceru,” zamumlala. „Musí to být její hračka.”

„Sebrala jsem děťátku jeho hračku,” zasténala Beatrix.

„Horší věci jsem se dosud nedopustila. Patřím do vězení.”

Amélie se jala zkoumat další věc - kartičku, jež měla po obou stranách vytištěný tentýž obrázek. Věděla, že se vkládá do stereoskopu, přístroje, jenž ze dvou zobrazení vytvoří plastický obrázek.

Dále zde byl obyčejný klíč a… proboha - stříbrné pečetidlo s vyrytým rodovým znakem! S jeho pomocí se uzavíraly obálky. Jednalo se o těžký a očividně cenný předmět, který se v rodině dědí z generace na generaci.

„Pochází ze soukromé pracovny lorda Westcliffa,” zadrmolila Beatrix. „Měl je na stole. Pravděpodobně je používá na úřední korespondenci. Půjdu se oběsit.”

„Tohle musíme okamžitě vrátit,” prohlásila Amélie a přejela si dlaní přes náhle orosené čelo. „Až zjistí, že se ztratilo, obviní někoho ze služebnictva.”

Hrozivé pomyšlení! Všechny tři dívky rozpačitě zmlkly.

„Ráno navštívíme lady Westcliffovou,” navrhla rozčileně Poppy. „Přijímá zítra hosty?”

„Na tom nezáleží,” odvětila Amélie. Doufala, že působí vyrovnaně. „Není na co čekat. Zkusíme za ní zítra zajít, ať se jí to hodí nebo ne.”

„Mám jít s vámi?” zeptala se Beatrix.

„Ne!” odvětily jednohlasně obě sestry. Napadlo je totéž - Beatrix by se zase nemusela ovládnout, z čehož koukaly další potíže.

„Děkuji vám.” Dívce se zjevně ulevilo. „Moc mě mrzí, že musíte napravovat moje přečiny. Měly byste mě nějak potrestat. Taky se můžu přiznat a omluvit…“

„Uděláme to, pokud nás chytí,” připustila Amélie. „Ale nejprve se pokusíme tuhle záležitost vyřešit diskrétně.”

„Povíme to Leovi, Win nebo Merripenovi?” zajímala se nejmladší sestra.

„Ne,” odvětila Amélie a vtiskla rty do záplavy sestřiných nezkrotných tmavých kučer. „Zůstane to mezi námi třemi. Já a Poppy se o všechno postaráme, drahá.”

„Dobrá. Děkuji vám.” Beatrix si úlevně povzdechla.

„Doufám, že vás nikdo nenachytá.”

„Však my to zvládneme,” prohlásila optimisticky Poppy. „A ty se tím už netrap.”

„Problém je vyřešen,” dodala Amélie.

Nato si obě sestry vyměnily nad Beatrixinou hlavou ustaraný pohled.

„Nechápu, proč Beatrix tyhle věci provádí,” prohlásila následujícího rána Poppy. Amélie svírala otěže a řídila kolesku. Byly na cestě do Stony Cross Manoru, v kapsách jejich šatů se skrývaly ukradené předměty.

„Jsem si jistá, že to nedělá schválně,” odvětila Amélie a v obavách nakrčila čelo. „Kdyby záměrně kradla, vybrala by si něco, po čem doopravdy touží. Stuhy do vlasů, rukavice, bonbony. A určitě by se k tomu nepřiznala.” Povzdechla si.

„Připadá mi, že ke krádežím dojde vždycky, když v jejím životě proběhne nějaká změna. Stalo se to, když naši zemřeli, Leo a Win onemocněli… a teď, když jsme se přestěhovali do Hampshiru. Musíme to diskrétně vyřítit a Beatrix přesvědčit, že je všechno v nejlepším pořádku a neděje se nic dramatického.”

„Jenže v naší domácnosti není v,nejlepším pořádku’ absolutně nic,” podotkla chmurně Poppy. „Ach Amélie, proč musí být naše rodina tak divná?”

„Nejsme divní.”

Poppy nešťastně rozhodila ruce. „Pro podivíny je typické, že se za ně nikdy nepovažují.”

„Já jsem docela normální,” bránila se Amélie.

„Ha ha.”

Dívka se na sestru ohromeně podívala. „Nechápu, čemu se směješ.”

„Ty se snažíš všechno a všechny zvládnout. Kromě členů své rodiny nikomu nedůvěřuješ. Jsi jako dikobraz. Přes ty tvoje ostny se k tobě nikdo nedostane.”

„Dobrá. Mně se to tak líbí,” prohlásila důstojně Amélie.

„Rozhodla jsem se zasvětit svůj život rodině. Ovšem nikdy by

mě nenapadlo, že mě za to někdo přirovná k přerostlému hlodavci.”

„Nikdo se tě o tuhle oběť neprosil.”

„Někdo to udělat musí. Kromě toho jsem nejstarší.”

„Nejstarší je Leo.”

„Dobrá, v tom případě jsem z Hathawayových nejstarší

střízlivá.”

„Nicméně to neznamená, že si musíš hrát na mučednici.”

„Já si na mučednici nehraju, jsem jenom zodpovědná. A ty jsi nevděčná!”

„A co bys radši? Vděčnost nebo manžela? Já osobně bych si vybrala manžela.”

„Já ne.”

Hašteřily se celou cestu do Stony Cross Manoru. V čase, kdy do sídla dorazily, byly obě podrážděné a načuřené. Avšak sotva jim lokaj pomohl vystoupit, nasadily falešné úsměvy, chytily se za ruce a kurážně kráčely ke vchodu.

Vyčkávaly v hale, až majordomus ohlásí jejich příjezd. K Améliině úlevě byly následně odvedeny do přijímacího salonu s tím, že lady Westcliffová za chvíli přijde.

Ocitly se v prostorné vzdušné místnosti, kde vázy přetékaly květinami, nábytek byl ze vzácného dřeva a polstrování ze světle modrého hedvábí. V krbu z bílého mramoru přátelsky planul oheň. „To je krása!” zaradovala se Poppy. „Nádherně to tu voní A podívej na ta okna! Jsou jako z křišťálu.”

Amélie sice mlčela, se sestrou však souhlasila. Místnost byla bez jediné chybičky, což se o zaprášeném a zchátralém Ramsay House rozhodně říct nedalo. Náhle se cítila provinile a nepři jemně.

„Nesundávej si ten klobouk,” nabádala Poppy, když si dívka začala rozvazovat stuhy. „V průběhu formální schůzky jej máš mít na hlavě.”

„Ale jen ve městě,” přela se Poppy. „Na venkově platí mnohem volnější pravidla. Kromě toho si nemyslím, že by to lady Westcliffové vadilo.”

Vtom se ze dveří ozval ženský hlas: „Co by mi mělo vadit?” Na prahu stála Lillian oděná v půvabných růžových šatech. Černě lesklé vlasy si vyčesala do působivého účesu. V náruči chovala tmavovlasé batole v modrých šatečkách, jež bylo její věrnou zmenšenou kopií. Hledělo na příchozí obrovskýma hnědýma očima.

„Drahá lady…“ Obě dívky se uctivě uklonily. Amélie se rozhodla nic nezastírat. „Právě jsme debatovaly o tom, zda si máme smeknout klobouky.”

„Propánajána! S formalitami se neobtěžujte,” zvolala hostitelka a přistoupila i s dítětem blíž. „Pryč s těmi klobouky a říkejte mi Lillian. Tohle je moje dcera Merritt. Trochu si spolu hrajeme, než si malá půjde zdřímnout.”

„Doufám, že vás nerušíme…,“ spustila omluvně Poppy.

„Ale vůbec ne. Pokud vám nevadí, že spolu s Merritt budeme v průběhu vaší návštěvy dovádět, jste více než vítány. Už jsem poslala pro čaj.”

Zanedlouho si spokojeně povídaly. Merritt rychle překonala zábrany, přestala se ostýchat a předvedla návštěvě svoji oblíbenou panenku jménem Annie a sbírku oblázků a lístků, které nosila v kapse. Z lady Westcliffové - Lillian - se vyklubala pozorná a vstřícná matka. Nevadilo jí kleknout na kolena a sbírat pod stolem zakutálené oblázky.

Hrát si s dítětem nebylo v aristokratických domácnostech zvykem. Ostatně, potomci se obvykle návštěvám nepředváděli, s výjimkou kratičkých okamžiků, jež končily poplácáním po hlavě a rychlým odchodem. Většina urozených žen vídala svoji drobotinu maximálně jednou dvakrát denně. Veškerou výchovu a péči přenechávaly chůvám a guvernantkám.

„Nemůžu si pomoct, ale pořád ji musím mít na očích,” svěřila se Lillian. „A tak se opatrovnice musely smířit s tím, že se jim ustavičně pletu pod ruce.”

Jakmile služebná přinesla čaj, usadila se panenka Annie na pohovce mezi Poppy a Merritt. Holčička přitiskla panence ke rtům okraj šálku. „Annie chce víc cukru, mami,” prohlásila Merritt.

Lillian se zazubila. Dobře věděla, kdo přeslazený nápoj vypije. „Vyřiď Annii, že do šálku nikdy nedáváme více jak dva kousky, miláčku. Bolelo by ji bříško.”

Jenže ona má chuť na sladké,” bránilo se dítě. Potom zlověstné dodalo: „A taky se začíná zlobit.”

Lillian zavrtěla hlavou. „To je ale tvrdohlavá panenka.

Musíš na ní být přísná, Merritt.”

Poppy, jež matku s dcerou s úsměvem sledovala, náhle udiveně vyvalila zrak a zavrtěla se. „Propána, já na něčem sedím!” Sáhla za sebe a vytáhla dřevěného koníka. Předstírala, že byl zapadlý mezi polštáři na pohovce.

„To je můj koníček!” zvolala Merritt a vděčně se jej chopila

„Myslela jsem, že mi utekl.”

„Díkybohu,” hlesla Lillian. „Je to její nejoblíbenější hračka.

Hledala ji celá domácnost.”

Améliin úsměv povadl. Vyměnila si se sestrou znepokojeny pohled. Zajímalo by je, zda Westcliffovi postrádají i další věci. Zcizené předměty, zejména pečetidlo, musejí co nejdřív vrátit. Nervózně si odkašlala: „Paní West…, ehm, Lillian… Potřebovala bych si odskočit, pokud vám to nevadí.”

„Zajisté. Mám říct komorné, aby vám ukázala cestu?”

„Není třeba,” vyhrkla překotně dívka.

Jakmile jí Lillian stručně popsala, kudy se má vydat, omluvila se a vyšla ze salonu.

Nejprve je třeba najít knihovnu, odkud pochází karta do stereoskopu a klíč. Zopakovala si instrukce, které dostala od

Beatrix, a tiše pospíchala prázdnou chodbou. Vtom si všimla služebné zametající koberec. Proto předstírala, že přesně ví, kam má namířeno. Služka jí uctivě ustoupila z cesty.

Za rohem sebejistě otevřela dveře rozlehlé knihovny s galerií. Naštěstí tu nikdo neotálel. Na masivním stole spatřila stát stereoskop. Vedle ležela krabice plná obrázků podobných tomu, který ukrývala v kapse. Přidala jej k ostatním a pospíchala ke dveřím. Zastavila se jen na tak dlouho, aby stačila do zámku zasunout klíč.

Zbývalo vyhledat pracovnu lorda Westcliffa a vrátit stříbrné pečetidlo. Když kráčela, nepříjemně jí naráželo do stehna. Hlav ně ať nepotkám lorda Westcliffa, modlila se v duchu. Ať je studovnu prázdná a nikdo si nevšimne, že do ní vcházím.

Beatrix říkala, že hledaná místnost je hned vedle knihovny, ale první dveře, které Amélie otevřela, vedly do hudebního salonku. Naproti objevila komoru plnou věder, košťat, hadrů, nádob s voskem a politurou.

„Hrome, hrome, hrome!” drmolila a bez rozmýšlení stiskla vedlejší kliku.

Vpadla do biliárového salonu, kde půltucet mužů hrál kulečník. Ba co hůř. Byl mezi nimi i Christopher Frost. Sotva ji spatřil, pozbyl jeho pohledný obličej veškerého výrazu.

Amélie se zarazila a zrudla. „Odpusťte,” zamumlala a chystala ne zmizet.

K jejímu zděšení k ní Christopher Frost vykročil, jako by ji mínil následovat. Natolik se soustředila na únik, že si nevšimla muže, jenž se hrnul před Frosta a téměř ho zastínil svým tělem.

„Slečno Hathawayová.”

Při zaznění známého hlasu se prudce otočila. Očekávala, že patří Christophera, proto ji ohromilo, že se k ní dere Cam Rohan.

“Pane.”

Byl oblečený jenom v košili, u krku rozepnuté a neupravené, jako by se za ni popotahoval. Lesklé černé vlasy trčely do všech stran, jako by si je divoce prohraboval prsty. Amélii se rozbušilo srdce. Vyčkávala, až k ní dorazí několika energickými kroky.

Christopher Frost, dosud okounějící na prahu, se nesouhlasně zamračil a vrátil se do místnosti.

Rohan stanul před Amélií a kývl jí na pozdrav. „Mohu vám s něčím pomoct?” otázal se zdvořile. „Ztratila jste se?”

Amélie se rozhodla polevit v opatrnosti a vsadit na osobní zkušenost. Popadla muže za vyhrnutý rukáv. „Pane Rohane, nevíte náhodou, kde se nachází pracovna lorda Westcliffa?”

„Ano, samozřejmě.”

„Ukažte mi to.”

Cam se tázavě usmál. „Proč?”

„Na vysvětlování není čas. Zkrátka mě tam odveďte.

Pospěšte si prosím!”

Poslušně ji provázel chodbou, kde se přímo naproti, o dvoje dveře dál, nalézala kýžená místnost obložená růžovým dřevem. Pracovna pána domu. Jediným ozdobným prvkem byla řada oken z barevného skla. Právě odsud Marcus, hrabě Westcliff, řídí svoje panství.

Rohan za nimi zavřel.

Amélie zašátrala v kapse a vylovila těžké stříbrné pečetidlo.

Kam to patří?”

„Na pravou stranu stolu vedle kalamáře,” odvětil Cam.

„Jak jste k tomu přišla?”

„Objasním vám to později. Hlavně to, prosím vás, nikomu neříkejte.” Vrátila pečetidlo na místo. „Jenom doufám, že si nikdo nevšiml, že chybí.”

„Nechápu, k čemu by vám bylo?” vrtěl hlavou Rohan. „Že byste se dala na padělání dokumentů?”

„Padělání!” Amélie zbledla. Pravda, dopis zaslaný Westcliffovým jménem s rodovou pečetí by jistě měl svou váhu. Jak jinak si vysvětlit zmizení starobylého pečetidla?

„Och ne. Nikdy bych. Tohle jsem… nechtěla.”

Zarazila se v okamžiku, kdy někdo hlasitě stiskl kliku. V dívce nejprve prudce hrklo, vzápětí se jí zmocnila rezignace. A je po všem. Málem se jí podařilo nepozorovaně vrátit všechny předměty, ale v posledním okamžiku bude odhalena. A jen Bůh ví, jaký trest ji čeká. Bude muset svou přítomnost v soukromé pracovně pana hraběte vysvětlit, což znamená prozradit svízelný problém sestry Beatrix. Uvrhne rodinu do ostudy a Beatrix po dnešku ne bude mít ve slušné společnosti šanci. Vypustit na stůl ještěrku je jedna věc a krást v cizích domácnostech druhá.

Všechny tyto úvahy jakoby současně probleskly dívčinou hlavou. Ztuhla a čekala, až na ni dopadne pomyslná sekera. Rohan dvěma kroky přikročil k Amélii. A než se stačila pohnout, něco podniknout, anebo jen vydechnout, přimkl ji prudce k sobě.

Neslušně ji líbal, až se zapotácela. Svíral ji v náruči, tiskl k jejím svá vroucí ústa. Dívka jej od sebe odstrkovala dlaněmi, avšak více než na odpor se soustředila na mužovy vypracované svaly pod košilí. Cam jako by náhle představoval jediný pevný bod v chaotickém světě. Přestala se vzpírat a místo toho si vychutnávali mužné, pevné křivky, čerstvou svěží vůni jeho pleti i dobyvačné naléhání úst. Ve snech, jež potají spřádala, ji políbil snad tisíckrát. Jenom si to až dosud odmítala připustit.

Elegantními prsty si přidržoval její bradu, konečky se dotýkal něžného místa za ušima. Dál v ní rozněcoval vnitřní žár, z něho se jí podlamovala kolena. Jazykem líně zkoumal

vnitřek jejích úst, opakovaně do nich vnikal. Amélie k němu lnula jako očarovaná.

Náhle zvedl hlavu a ovanul dívku horkým dechem. Otočil se k nezvanému návštěvníkovi a pravil: „Velice se vám omlouvám, pane. Potřebovali jsme chviličku soukromí.”

Amélie krvavě zrudla. Na prahu stál lord Westcliff a tvářil se neproniknutelně.

Chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Pobaveně těkal očima z Amélie na Rohana a zase zpět. V očích mu jiskřil smích.

„Vrátím se přibližně za půl hodiny. Těšilo by mě, kdybych poté měl pracovnu jenom pro sebe.” Srdečně přikývl a odporoučel se.

Jakmile za ním zapadly dveře, Amélie zasténala a opřela se čelem o mladíkovo rameno. Ráda by se od něho odtáhla, ale nedůvěřovala svým roztřeseným nohám. „Proč jste to udělal?”

Cam se netvářil nikterak provinile. „Musel jsem nějak odůvodnit naši zdejší přítomnost. Tohle byla nejpřijatelnější možnost.”

Amélie pomalu zavrtěla hlavou, aniž by ji zvedla z jeho ramene. Camova osobitá vůně jí připomínala louku zalitou slunečním světlem. „Myslíte, že to někomu poví?”

„Ne,” ubezpečil ji kvapně. „Westcliff si v drbech nelibuje.

Nikomu o nás neřekne, s výjimkou…“

„Koho?”

„Své ženy. Té se pravděpodobně neopomene svěřit.” Amélii napadlo, že to zase není tak hrozné. Lady

Westcliffová není typem člověka, který vás za podobný poklesek zavrhne. Několikrát jasně prokázala, jak umí být tolerantní.

„Samozřejmě,” pokračoval Rohan, „pokud se o nás dozví lady Lillian, určitě se o novinku podělí s lady St. Vincentovou, která spolu se svým manželem přijede koncem týdne. A

poněvadž ta se se vším svěřuje svému choti, nejspíš mu to poví. Ovšem nikdo jiný se o tom nedozví. Ledaže…“

Dívčina hlava prudce vylétla vzhůru. „Co?”

„Ledaže by lord St. Vincent neudržel jazyk za zuby a běžel na panem Huntem, který se o tom nepochybně zmíní před manželkou a pak… o nás budou vědět všichni.”

„Ach ne. Tohle neunesu.”

Ostře se na ni podíval. „Proč? Protože vás viděli líbat cikána?”

„Ne. Protože nejsem typem ženské, která se líbá na potkání.

S kýmkoliv. Zásadně s nikým nechodím! Až tohle praskne, budu mít jednou provždy zničenou pověst. Pošlapanou důstojnost. Ne… Čemu se smějete?”

„Vám. Takové melodrama jsem nečekal.”

To Amélii popudilo, jelikož si v teatrálnosti nikdy nelibovala. Nasupeně si založila paže na hrudi. „Náhodou reaguji naprosto rozumně, uvážíme-li…“

„Nejste vůbec špatná.” Nechápavě zamrkala. „Herečka?”

„Kdepak. V líbání. S trochou praxe budete nepřekonatelná.

Měla byste se víc uvolnit.”

„Nechci se uvolňovat. Nechci… Proboha, pane!” Sklonil k ní hlavu a dotkl se rty jemné žilky, divoce pulzující dívce na krku. Amélie se zachvěla. „Nedělejte to!” bránila se chabě. Ale nedal si pokoj. Laskal ji hebkými ústy a ovíval vlahým dechem.

Rázně ho popadla za ramena. „Pane Rohane, tohle nesmíte…“

„Ukážu vám, jak se líbá, Amélie.” Uchopil její hlavu do dlaní a jemně ji naklonil stranou. „Nosy patří sem.” Následoval další něžný polibek, po něm vlna horka. „Chutnáte jako čaj s cukrem.”

„Já už líbat umím!”

„Opravdu?” Přejel palcem přes dívčiny rozpálené rty. „Tak mi to předveďte, Amélie,” zašeptal. „Poučte mě.”

Ani ve snu by ji nenapadlo, že někdy od muže uslyší něco tak troufalého. A pokud Camova slova patřila do kategorie absolutně nevhodných, nestoudnost z jeho pohledu přímo čišela.

„Já… jsem stará panna.” Vyslovila onen nelichotivý výraz jako zaklínadlo. Každý přece ví, že frajeři věčné slečny zásadně ignorují. Avšak Cam Rohan jako by ji neslyšel.

Kolem koutků úst mu zahrál potutelný úsměv. „To vás přede mnou neuchrání.” Pokusila se odvrátit, ale zastavil ji.

„Zdá se, že jsem vámi posedlý. Vlastně jsem na staré panny dočista změnil názor.”

Dříve než se stačila vyptat na podrobnosti, opět se k ní při-sál. Něžně ji hladil po lících, aby se uvolnila. Christopher ji nikdy podobným způsobem nelíbal. Ani v nejodvážnějších chvílích. Camova ústa jako by splynula s jejími rty, kurážně vyhledal její jazyk. Pohrával si s ní, laskal ji a dobýval. Přivinul si dívku blíž. Hladil ji po zádech a ramenou, líbal na křivku hrdla. Vyhledal citlivé místečko, a tak dlouho je pokoušel, až se Amélie zatetelila slastí a zasténala.

Pak zvedl hlavu. Oči mu zářily. Pojednou hovořil zvolna, sbíral slova jako rozsypané čajové lístky. „Což asi není nejlepší nápad.”

Amélie rozechvěle přikývla. „Souhlasím, pane Rohane.”

Konečky prstů ji hladil po červených skvrnách, které jí naskákaly na lících. „Jmenuji se Cam.”

„Tak vám přece nemohu říkat.”

„Proč ne?”

„Dobře víte proč,” odvětila rozpačitě. Dlouze vydechla, když mužovy rty začaly zvolna přejíždět po její hebké tváři.

„Co to znamená?”

„Moje jméno? Je to romský výraz pro slunce.” Přesunul se k noblesním obloukům dívčina obočí. „Víte, že cikáni mají tři jména?”

Zvolna zavrtěla hlavou, zatímco mužovy rty klouzaly po je-jím čele. „První je tajné. To matka zašeptá novorozeněti do ucha. Druhé je kmenové jméno, které cikáni používají jen mezi sebou. Ostatní lidé nás znají pod třetím jménem.”

Hlubokými doušky vdechovala jeho podmanivou vůni.

„Jaké je vaše kmenové jméno?”

Usmál se s ústy přitisknutými k její líci. „To vám nemohu prozradit. Zatím se moc neznáme.”

Zatím. Tajuplný příslib obsažený v tomto slově ji nakrátko připravil o dech. „Pusťte mě,” zašeptala. „Prosím. Tohle nesmíme…“ Avšak veškeré protesty ustaly ve chvíli, kdy k ní sklonil hlavu a opět se hladově zmocnil jejích rtů.

Amélii zaplavilo štěstí. Zabořila prsty do Camových hustých kadeří a vychutnávala si jejich hedvábnou měkkost. Jakmile se ho dotkla, povzbudivě zamručel. Rytmus jeho dýchání se změnil, jako by se mu nedostávalo vzduchu, jeho polibky se stávaly tvrdšími a naléhavějšími.

Bezostyšně si bral, co mu nabízela, a žádal víc. Ochotně mu vycházela vstříc, dokud neodbytný vnitřní žár nespálil její duši na prach a myšlenky se nerozplynuly jako jiskry z táboráku.

Náhle od ní prudce odtrhl ústa a přivinul dívku blíž k sobě.

Zachvívala se a všechno ji bolelo.

Pojednou mužův stisk povolil a zakrátko ji od sebe úplně odstrčil.

„Pardon,” hlesl. Oči mu plály. „Obvykle vím, kdy přestat.”

Amélie tupě přikývla a objala se pažemi. Ani si neuvědomovala, že nervózně podupává, dokud k ní Rohan nepřistoupil, nezabloudil chodidlem pod její sukně a rozčilenou nožku nezastavil.

„Kolibříku,” zašeptal. „Asi byste odsud měla ihned odejít, nebo se neovládnu a kompromituji vás způsobem, o němž jste dosud neslyšela.”

Amélie si nevzpomínala, jak se toho dne dostala zpátky do přijímacího salonu. Pohybovala se jako ve snách.

Uvelebila se na pohovce vedle Poppy, přijala další šálek čaje a usmála se na malou Merritt, která ze svého hrnku lovila kousek ulomené sušenky. Na Lillianin návrh, aby se s nimi celá Hathawayova rodina o víkendu vydala na piknik, odvětila vyhýbavě.

„Kéž bychom mohli její pozvání přijmout,” povzdechla si na zpáteční cestě toužebně Poppy. „Ale jenom bychom si tím říkali o potíže. Leo by měl pravděpodobně námitky a Beatrix by mohla něco ukrást.”

„Kromě toho máme v Ramsay House spoustu práce,” dodala Amélie, avšak pořád se cítila duchem nepřítomná.

Upínala se k jediné myšlence. Cam Rohan se brzy vrátí do Londýna. Už kvůli sobě - a možná i kvůli němu - by se měla Stony Cross Parku vyhýbat, dokud nebude pryč.

Snad za to mohla únava z věčného uklízení, opravování a organizování, že večer celá rodina upadla do nanicovaté nálady. Všichni až na Lea se shromáždili u krbu v jednom z pokojů. Win hlasitě předčítala z Dickensova románu. Merripen cosi kutil v koutě a pozorně naslouchal. Držel se poblíž rodiny, a přesto jako by se od ní distancoval. Stejně oddaně by se choval i v případě, že by Win citovala jména z registru pojišťovací společnosti.

Poppy se zabývala šitím - vyráběla pánské papuče, zatímco Beatrix si na podlaze vykládala pasiáns. Když si Amélie všimla, jakým způsobem se sestra probírá kartami, rozesmála se.

„Beatrix,” prohlásila, když Win dočetla kapitolu, „proč u všech svatých podvádíš? Vždyť hraješ jenom za sebe.”

„Potom si můžu fixlovat, jak chci.”

„Přece nejde o to, zda vyhraješ, ale jakým způsobem,” namítla Amélie.

„Tohle jsem už slyšela a naprosto s tím nesouhlasím.” Poppy zavrtěla hlavou. „Beatrix, tebe hned tak něco nezastaví.”

„Hlavně že mám vítězství v kapse,” přiznala spokojeně holčina a vyložila kartu, kterou zrovna potřebovala.

„Kde jsme udělali chybu ve výchově?” otázala se nazdařbůh Amélie.

Win se zazubila. „Beatrix nemá v životě mnoho radosti, drahá. Proč jí nedopřát kreativní přístup k pasiánsu? Nikomu tím neublíží.”

„Asi ne.” Amélie se chystala říct víc, ale zaskočil ji závan ledového vzduchu, jenž se jí zčistajasna ovinul kolem kotníků. Začaly ji zebat prsty u nohou. Zachvěla se a přitáhla si pletený modrý šál těsněji k tělu. „Prokristapána, tady je ale zima.”

„Zřejmě sedíš v průvanu,” přichvátala s vysvětlením Poppy.

„Pojď ke mně, Amélie, jsem blíž u ohně.”

„Díky, ale myslím, že si radši půjdu lehnout.” Stále se chvěla. Zívla. „Přeji vám dobrou noc.” Na odchodu slyšela, jak Beatrix prosí Win o další kapitolu.

Na cestě chodbou míjela nevelkou místnost, která, jak se zdálo, bývala pánským salonkem. Byla v něm alkovna, kam se vešel biliárový stůl, na zdi visela zašlá olejomalba s loveckým motivem. Mezi okny stálo mohutné oblýskané sametové křeslo. Lampa umístěná naproti zalévala místnost kalným světlem.

Leo klímal v křesle, jedna z paží mu bezvládně visela přes područku. U nohy mu stála prázdná láhev a vrhala na podlahu dlouhý úzký stín.

Amélie by bývala pokračovala v chůzi, avšak cosi v bratrově bezbranné póze ji přinutilo zastavit. Leo spal s hlavou nachýlenou k rameni, ústa měl pootevřená stejně jako

v dětství. Jeho obličej, prostý veškeré zlosti a zármutku, náhle vyhlížel mladě a zranitelně. Pojednou zase připomínal onoho galantního chlapce, jímž kdysi býval. Srdce se jí sevřelo lítostí.

Vstoupila do místnosti a zarazil ji náhlý chlad. Vzduch přímo mrazil. A pokud ji neklamal zrak, viděla před sebou bílé obláčky svého sraženého dechu. Zachvěla se a přistoupila blíž k bratrovi. Chlad jako by se soustředil přímo kolem něho. Lezavá zima způsobila, že ji znenadání bolelo každé nadechnutí. Sotva se sklonila nad Leovým bezvládným tělem, zmocnilo se jí zoufalství a bezbřehý žal.

„Leo?” Obličej měl popelavý, rty suché a promodralé, a když se dotkla jeho tváře, studila, jako by byla z ledu. „Leo!”

Neodpověděl.

Amélie jím prudce zatřásla, tvrdě ho udeřila do hrudi a pak sevřela jeho tvář v dlaních. Jakmile to udělala, jako by se do ní opřela neviditelná síla a začala ji od mladíka odstrkovat. Nedala se. Popadla bratra za košili. „Leo, probuď se!”

K její nezměrné úlevě se zavrtěl a zalapal po vzduchu. Zamžikal řasami a otevřel oči. Jeho duhovky měly barvu ledu. Opřel se jí dlaněmi o ramena a unaveně zamumlal: „Jsem vzhůru. Už nespím. Ježíšikriste! Hlavně nekřič. Ječíš, že bys probudila mrtvého.”

„Na okamžik jsem se domnívala, že přesně to dělám.” Amélie se napůl zhroutila na područku křesla, tak byla vynervovaná. Lezavý chlad se začal zvolna vytrácet. „Ach Leo. Vůbec ses nehýbal a tvář jsi měl sinalou. Už jsem viděla mrtvoly, které vypadaly životaschopněji než ty.”

Bratr si promnul oči. „Jsem jenom trochu uondaný, avšak dosud jsem naposledy nevydechl.”

„Nemohla jsem tě probudit.”

„Protože se mi nechtělo vstávat. Já…“ Zmlkl a zatvářil se zkroušeně. Hlas mu zčistajasna zněžněl, čišel z něj údiv. „Měl jsem nesmírně živé sny…“

„O čem se ti zdálo?” Neodpověděl.

„Zdálo se ti o Lauře?” nedala se odbýt Amélie.

Bratr se ihned zakabonil. Jako by se uzavřel do sebe, na obličeji mu vyvstaly hluboké vrásky. „Řekl jsem ti, abys o ní nemluvila.”

„Ano, protože sis ji nechtěl připomínat. Dobře víš, že na tom nezáleží. Beztak jsi na ni nikdy nepřestal myslet.”

„Odmítám se o ní bavit.”

„Jak chceš. Ačkoliv, tebou zvolená metoda očividně nezabírá.” Zoufale se snažila vymyslet, co dál. Jak prolomit bratrův ochranný krunýř a dotknout se jeho nitra. Zkusila neústupnost. „Nepřipustím, aby ses zničil, Leo.”

Pohled, který jí věnoval, jasně svědčil o tom, že nezvolila nejvhodnější taktiku. „Jednou,” prohlásil s neosobní zdvořilostí, „poznáš, že na některé věci zkrátka nestačíš. Když se budu chtít zničit, udělám to, a nebudu se tě prosit o svolení.”

Zkusila mu projevit sympatie. „Leo… Já vím, čím vším sis musel po Lauřině smrti projít. Avšak tutéž ztrátu utrpěli i mnozí jiní a vzpamatovali se. Znovu se pokusili najít štěstí a…“

„Pro mě žádné štěstí nezůstalo,” skočil jí bratr hrubě do řeči. „Nikde nenacházím klid. Všechen odnesla s sebou. Prokristapána, Amélie, běž se plést do života někomu jinému a mě nech u všech čertů na pokoji!”

Následujícího dne ráno po návštěvě Amélie Hathawayové vstoupil Cam do pracovny lorda Westcliffa. Na prahu se zastavil. „Pane.”

Potlačil úsměv, když si všiml, že pod velkým mahagonovým stolem sedí porcelánová panenka a opírá se zády o jednu z noh. Vedle ní se povaloval zbytek medového perníku. Cam věděl, jak hrabě svou dceru zbožňuje. Očividně se neubránil její roztomilé invazi.

Westcliff vzhlédl a naznačil mu, aby vstoupil. „Je to Brishenův kmen?” zeptal se bez úvodu.

Cam usedl na židli. „Kdepak. Vede ho muž jménem Danior.

Viděli značky na kmenech stromů.”

Jeden z Westcliffových nájemců půdy nahlásil, že u řeky vyrostl cikánský tábor. Na rozdíl od ostatních vlastníků hampshirských pozemků Westcliff cikány na svém panství toleroval, pokud se chovali slušně a nepůsobili potíže.

Kdysi jim do tábora poslal nějaké jídlo a víno. Oni na oplátku vyřezali do kmenů stromů značky na znamení, že jde o území, na němž žijí přátelé. Romové, kteří sem přijížděli, se většinou zdrželi několik dní a potom zase odtáhli, aniž způsobili nějakou škodu.

Jakmile se o nich Cam dozvěděl, nabídl se, že zajde do tábora a otáže se příchozích na jejich plány. Westcliff se jeho návrhu okamžitě chytil. Velice rád k nim pošle vyjednavače, který hovoří jejich jazykem.

Návštěva se vydařila. Kmen byl malý a jeho vůdce milý chlapík, jenž slíbil, že se jeho lidé budou chovat slušně.

„Zdrží se nanejvýš týden,” hlásil Cam.

„Dobrá.”

Westcliffova rázná odpověď přiměla Cama k úsměvu.

„Vám se návštěvy Romů zrovna nelíbí, co?”

„Rozhodně se na ně netěším,” přiznal hrabě. „Jejich přítomnost místní lidi znervózňuje.”

„Přesto jim povolujete zůstat. Proč?”

„Z jediného důvodu. Alespoň je mám pod kontrolou. A také proto…“ Marcus se odmlčel a zdálo se, že pečlivě volí slova. „Mnozí pohlížejí na Romy jako na bandu tuláků a pobudů, a co hůř, považují je za žebráky a zloděje. Osvícení lidé chápou, že mají vlastní kulturu a tradice. Když se na věc podíváte z tohoto úhlu, nemůžete je odsuzovat jenom proto, že vyznávají jiný způsob života.”

Cam povytáhl obočí. Westcliffová slova na něho učinila dojem. Málokterý aristokrat je k cikánům spravedlivý. „Vy jste se tedy přidal na stranu osvícenců?”

„Učím se od nich.” Kysele se usmál a dodal: „I když přiznávám, že takzvaní přírodní lidé mívají občas pěkně dlouhé prsty.”

Rohan se zakřenil. „Rom zastává názor, že krajina a vše, co v ní existuje, nikomu nepatří. Podíváte-li se na věc z tohoto hlediska, pochopíte, že vlastně nekradou. Příroda je zde pro všechny.”

„Zdejší sedláci by s vámi rozhodně nesouhlasili,” odvětil suše Marcus.

Cam se pohodlně opřel, paži položil na područku. Na pozadí leštěného mahagonu se zablýskly jeho zlaté prsteny. Na rozdíl od formálně oblečeného hraběte na sobě měl pohodlné boty, kalhoty a košili, u krku rozepnutou. Nehodilo by se, aby svoje soukmenovce navštívil nastrojený jako nějaký gádžo.

Westcliff si ho pozorně prohlížel. „O čem jste si povídali? Umím si představit, že je udivilo setkání s Romem, který žije mezi bílými.”

„Ano”, překvapilo je to,” souhlasil Cam. „A hned mě polito-vali.”

„Politovali?” Hrabě nebyl natolik znalý, aby věděl, že Romové se považují za osobnosti vysoce nadřazené všem gádžům.

„Soucítí s každým, kdo vede podobný život jako já.” Rohan ukázal kolem sebe. „Spí v domě. Tíží ho břemeno zvané majetek. Řídí se určitým rozvrhem. Nosí hodinky. Tohle všechno považují za nepřirozené.”

Odmlčel se a vzpomněl si na pocit svobody, který se ho zmocnil, sotva vkročil do tábora. Stačil mu pohled na povozy, vardos, psy rozvalující se mezi předními koly a spokojené tažné koně.

Omámeně nasál vůni hořícího dřeva… a dostavily se nostalgické vzpomínky na dětství. Po tomhle životě toužil a nikdy s tím nepřestal. Neobjevil nic, co by jej nahradilo.

„Podle mě není nic nepřirozeného na tom, že když prší, chce mít člověk střechu nad hlavou,” mínil Westcliff. „Nebo proč by neměl vlastnit a obdělávat půdu? Popřípadě odměřovat čas? Lidé mají v povaze působit na svoje okolí. Jinak by se společnost rozpadla a vypukl by chaos a války.”

„Copak Angličané se svými hodinami, zemědělskými used-lostmi a ploty nikdy neválčili?”

Hrabě se zamračil. „Nemůžeme na tyto záležitosti pohlížet takto zjednodušeně.”

„Romové ano.” Rohan studoval špičky svých bot. Okopanou kůži pokrývala vrstvička bláta. „Požádali mě, abych se k nim přidal,” prohlásil nepřítomně.

„Předpokládám, že jste odmítl.”

„Nejradši bych řekl, že s nimi půjdu. Kdyby mě v Londýně nečekaly povinnosti.”

Westcliff se zatvářil neproniknutelně. Zamyšleně se odmlčel. „Udivujete mě.”

„Proč?”

„Jste muž neobyčejných schopností a inteligence. Jste bohatý a další peníze se k vám jenom hrnou. Přece byste všechno neposlal k vodě.”

Cam se uculil. Ačkoliv Westcliff není předpojatý člověk, domnívá se, že ví, jak by lidé měli žít. Uznává jiné hodnoty než Romové, kteří si kupříkladu nelibují v průmyslové revoluci a pokroku. Marcusova povaha velí, aby všechno bylo náležitě uspořádáno - květiny rostou výhradně na záhonech, zvířata jsou k užitku nebo k lovu, pozemky je třeba vyplít a zbavit křovin. A každý mladý muž se musí zapojit do reprodukčního procesu, což znamená namluvit si slušnou ženu a založit s ní spořádanou britskou rodinu.

„Proč myslíte, že bych na tom tratil?”

„Každý chlap musí naplno využít svůj potenciál,” zazněla bez zaváhání řízná odpověď. „Budete-li se držet romských zá-sad, nikdy toho nedosáhnete. Sotva se vzmůžete na to základní - dostatek jídla a nějaké to přístřeší. Navíc budete čelit ustavičné perzekuci. Jak můžete, ve jménu Božím, toužit po takové existenci, když máte téměř všechno, co může člověk chtít?”

Cam pokrčil rameny. „Říká se tomu svoboda.”

Westcliff zavrtěl hlavou. „Jestli chcete nějaké pozemky, můžete si jich koupit, kolik budete chtít. Zatoužíte-li po koních, pořiďte si stáj plnokrevníků a hunterů. Pokud…“

„To není svoboda. Kolik času strávíte řízením svého panství, investicemi, návštěvami všemožných společností, agentů a makléřů, cestami do Bristolu a Londýna?”

Hrabě se zatvářil uraženě. „Skutečně se mi tu pokoušíte naznačit, že uvažujete o výpovědi ze zaměstnání? Že zahodíte všechny své ambice, budoucnost… a vzdáte se jich ve prospěch putování v cikánském voze?”

„Ano, přemýšlím o tom.”

Westcliff přimhouřil tmavé oči. „Opravdu se domníváte, že vás po létech, kdy jste vedl produktivní život v Londýně, uspokojí pouhé přežívání a bezcílné toulky?”

„Pro tenhle způsob existence jsem se narodil. Ve vašem světě nejsem víc než raritou.”

„Ale zatraceně úspěšnou. A máte jedinečnou příležitost stát se příkladem pro svůj lid.”

„Bůh mi pomáhej!” zvolal Cam a bezmocně se rozesmál.

„Jestli na to někdy dojde, tak se radši zastřelím.”

Hrabě zdvihl z rohu svého stolu stříbrné pečetidlo a s přehnaným soustředěním zkoumal rytinu na jeho konci. Nehtem palce sloupl kapku zatvrdlého pečetního vosku, jež uvízla na vyleštěném povrchu. Cam se nenechal jeho zdánlivou lhostejností ošálit.

„Člověk si nemůže nevšimnout,” poznamenal ledabyle Marcus, „že zatímco uvažujete o zásadní životní změně, zároveň se podezřele zajímáte o slečnu Hathawayovou.”

Rohanův výraz se nezměnil, stále se usmíval. „Je to krásná žena. Musel bych být slepý, aby mi tohle uniklo. Což však nikterak nemění moje plány.”

„Zatím.”

„Nikdy,” opáčil Cam. Zarazil ho zbytečný důraz, který na slovo položil. Ihned zvolil mírný tón. „Rozhodl jsem se v průběhu dvou dní odjet. Jen co se poradím se St. Vincentem ohledně klubu. Není pravděpodobné, že slečnu Hathawayovou znovu uvidím.” Díkybohu, dodal v duchu.

Setkal se s Amélií jenom párkrát a nikdy bez potíží. Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy ho nějaká žena takhle uchvátila. Pokud vůbec. Nepatřil k lidem, kteří se pletou do záležitostí druhých. Nerad rozdával rady a trávil čas rozebíráním problémů, které se ho osobně netýkaly. Avšak k Amélii ho to neodolatelně vábilo. Všechno bere tak nádherně vážně. Pokouší se ovládnout každého, kdo se ocitne v jejím

dosahu. Zmocnilo se ho silné pokušení vyvést ji z rovnováhy. Rozesmát ji. Přimět ke hře. A uspěl by, kdyby chtěl. A právě toto vědomí situaci jenom zhoršovalo. Nedokázal se od Amélie držet dál.

S ostatními členy rodiny ji pojí silná pouta, je ochotna zajít daleko, aby se o všechny postarala. To se mu zamlouvá. Romové jsou stejní. Ctí svůj rod. Přesto Amélie v mnoha směrech představuje jeho pravý opak. Je to ryze domácí tvor, jenž by ho nutil zapustit kořeny. Ironií osudu je fascinován ženou, která ztělesňuje všechno to, od čeho míní utéct.

Vypadalo to, že na Košťatový trh, který se podle staleté tradice konal každý rok přesně 12. října, se vypravilo celé hrabství. Vesnice se svými úhlednými krámky a bílými domky s tmavými doškovými střechami náhle vypadala jako z pohádky. Po oválné návsi proudily davy lidí a okukovaly stánky s rozličným zbožím. Prodavači nabízeli laciné hračky, občerstvení, sáčky soli z Lymingtonu, sklo, látky a sklenice místního medu.

Lidoví zpěváci a houslisté sklízeli nadšený potlesk, stejně jako potulní kejklíři. Nábor pracovních sil probíhal většinou po ránu, kdy se na návsi shromáždili rozliční řemeslníci a učni, aby budoucím zaměstnavatelům nabídli svoje služby. Jakmile se dohodli, nově najatý zaměstnanec obdržel symbolickou penny a po zbytek dne se mohl v klidu bavit.

Merripen se ráno vypravil do vesnice, aby pro Ramsay House získal dva tři vhodné pomocníky. Odpoledne se na totéž místo vrátil, tentokrát s celou rodinou. Všichni se těšili na zasloužené rozptýlení. Leo vzápětí zmizel ve společnosti dvou místních žen a přenechal sestry v Merripenově péči.

Dívky se procházely mezi stánky, pochutnávaly si na velkých škvarkových plackách, pirozích s pórkem, jablcích a hruškách. Ovšem největší radost jim udělali „perníkoví ženiši”. Vyráběli se tak, že se kořeněné těsto namačkalo do forem ve

tvaru panáků, upeklo se a nazdobilo. Majitel příslušného stánku je ujistil, že každá neprovdaná panna musí jednoho perníkového ženicha sníst pro štěstí. Tedy pokud se chce někdy vdát.

Amélie perníkáři na rovinu oznámila, že ona o oddavky nestojí, načež se mezi ní a prodavačem rozpoutala škádlivá hádka.

„Jistěže chcete být vdaná!” nedal se pekař a potutelně se usmál. „Každá ženská touží po prstýnku.”

Amélie se zazubila a rozdala perníkové ženichy mezi své sestry. „Kolikpak stojí tři kousky?”

„Za každého chlapíka žádám čtvrťák.” Pokusil se vnutit jí čtvrtého. „A tenhle je zadarmo. Byla by škoda, aby taková hezoučká modroočka zůstala na ocet.”

„Ale kdepak… Nemůžu si ho vzít,” bránila se Amélie. „Jste moc hodný, ale…“

Vtom se za ní ozvalo: „Však ona si ho vezme.”

Amélie upadla do rozpaků a zároveň ji zaplavila radost. Po očku sledovala, jak snědá ruka spouští do pekařovy nastavené dlaně stříbrňák. Slyšela, jak se sestry chichotají. Otočila se a zpříma pohlédla do jasných očí Cama Rohana.

„Vy štěstí potřebujete,” prohlásil a vrazil jí perníkového panáka do ztuhlých prstů. „Tak se mu nebraňte.”

Poslechla. Záměrně s gustem ukousla figurce hlavu a mladík se rozchechtal. V ústech ucítila sytou sladkou chuť melasy. Perník se přímo rozplýval na jazyku.

Napadlo ji, že by Rohan měl mít nějakou vadu na kráse. Třeba vyrážku na tvářích. Avšak jeho hladká pleť vypadala jako utkaná z medového hedvábí. Dokonalé rysy působily jako vytesané z vybraného mramoru. Když se k ní sklonil, rozžínalo darebácké slunce v jeho kučeravých vlasech jiskřičky.

Amélie polkla a zamumlala: „Já na štěstí nevěřím.” Rohan se usmál. „Ani na manžely, jak je vidět.”

„Nemyslela jsem na sebe. Ale na druhé…“

„Na tom nesejde. Stejně se jednou vdáte.”

„Proč to říkáte?”

Dříve než odpověděl, pohlédl Cam postupně na její sestry, které se shovívavě usmívaly jedna na druhou. „Potřeboval bych si tady se slečnou promluvit o včelařských záležitostech.”

„Co to znamená?” otázala se Beatrix a vzala Amélii z rukou bezhlavého panáka.

„Předpokládám, že pan Rohan hovoří o našem včelím pokoji,” odvětila Win a ušklíbla se. Jemně pobídla sestry, aby ji následovaly. „Pojďme se podívat, zda tu mají stánek s vyšívaným hedvábím.”

„Nechoďte daleko!” volala za nimi Amélie. Udivilo ji, s jakou rychlostí ji mladší sourozenci opouštějí. „Beo, ne abys za něco zaplatila bez předchozího smlouvání! A ty, Win…“ Její hlas se vytratil, neboť děvčata zmizela mezi kiosky. Nevěnovala jí sebemenší pozornost. Pouze Merripen se ohlédl a nesouhlasně se zamračil.

Cam nabídl Amélii provokativně rámě, jako by se jeho zjevným odporem dobře bavil. „Doprovodím vás.”

Mohla se tomu vlídnému rozkazu vzepřít, vzpomněla si ale, že Rohana zřejmě dlouho neuvidí. Pokud vůbec. Jak obtížné je odolat mámivému lesku jeho očí!

„Proč jste tvrdil, že se provdám?” zeptala se, když se proklestili davem na klidnější místo. Neuniklo jí, že pohledný Rom, oblečený jako gentleman, přitahuje značnou pozornost.

„Máte to vepsané v dlani.”

„Takzvané čtení z ruky je podvod. A muži se jím nezabývají.

Pouze ženy.”

„To, že to neděláme,” prohlásil vesele Cam, „neznamená, že to neumíme. Každý si všimne vaší čáry manželství. Je jasná jako den.”

„Čára manželství? Kde je?” Amélie se mladíkovi vyškubla a jala se zkoumat svou dlaň.

Rohan ji odvedl do stínu statného buku na okraji trávníku. Po návsi korzovali lidé, slunce se zvolna klonilo za obzor. Blížil se večer, vesničané zažínali první lampy a pochodně.

„Tady,” ukázal Rohan. Zadumaně si prohlížel drobnou dlaň. Amélie náhle zatnula prsty. Styděla se. Měla by mít rukavičky. Jenže vlastní jenom dvoje - jedny špinavé, druhé roztržené. Nové si nestačila koupit. Na palci se táhne dlouhý šrám, neboť se škrábla o kovovou obruč vědra, nehty má olámané. Tohle je ruka služky, ne urozené dámy. Nakrátko si

přála, aby měla dlouhé, elegantní štíhlé prsty jako Win.

Rohan na ni hleděl jako očarovaný. Když se mu pokusila vymanit, sevřel ji ještě pevněji. „Počkejte,” slyšela ho šeptat.

Jeho tichý hlas jako by v ní probouzel skrytou radost, hluboce zasutou někde dole v duši. „Tady.” Špičkou prstu přejel po horizontální linii u kořene malíčku. „Vidím pouze jediné manželství. Potrvá dlouho. A tady…“ Ukázal na trojici drobných vertikálních rýh směřující k čáře manželství.

„Znamená to, že budete mít přinejmenším tři děti.” Soustředěně nakrčil čelo. „Dvě dívky a chlapečka. Alžbětu, Janu a Ignáce.”

Neubránila se úsměvu. „Ignáce?”

„Po tatínkovi,” prohlásil vážně. „Velice ctihodném včelaři.” Darebácký záblesk v jeho očích způsobil, že Amélie dotčením nadskočila. Uchopila mladíka za ruku a otočila ji

dlaní vzhůru. „Ted si prohlédneme tu vaši.”

Rohan držel ruku uvolněnou, přesto z ní čišela síla. Nehty měl bez poskvrnky, udržované, ostříhané téměř do masa. Cikáni jsou čistotou posedlí, mytí je pro ně cosi jako rituál. Rodina Hathawayových se dlouho bavila Merripenovými nároky na hygienu. Raději ‘se koupal v tekoucí vodě, než by se naložil do vany.

„Vy máte ještě hlubší čáru manželství než já,” poznamenala.

Přikývl, aniž odtrhl zrak z její tváře.

„A taky budete mít tři děti… Nebo čtyři?” Dotkla se téměř nepostřehnutelné linky na okraji dlaně.

„Jenom tři. Ta čárka znamená, že budu velmi krátce zasnoubený.”

„Pravděpodobně vás k oltáři dotlačí nějaký naštvaný otec - s puškou v zádech.”

Ušklíbl se. „Pouze za předpokladu, že bych svou snoubenku ukradl z její ložnice.”

Amélie ho upřeně sledovala. „Nedovedu si vás představit jako ženatého muže. Připadáte mi jako velký individualista.”

„Ale vůbec ne. Budu brát svoji ženu všude s sebou.” Škádlivě chytil Amélii za palec. „Budeme se v cikánském voze toulat z jednoho konce světa na druhý. Všechny její prsty - i ty na nohou - ozdobím zlatými prsteny. Také jí dám spoustu náramků, bude je nosit i na kotnících. V noci jí umyji vlasy a usuším je u ohně. A ráno ji probudím polibkem.”

Amélie se odvrátila, líčka jí přímo hořela. Bezděčně vykročila. Potřebovala porušit pouto nečekané důvěrnosti, jež se v té chvíli mezi nimi utvořilo. Rohan se k ní přidal, šourali se po trávníku.

„Pane Rohane…, proč jste opustil svůj kmen?”

„Vlastně sám nevím.” Udiveně na něho pohlédla.

„Bylo mi deset let,” přiznal. „Co si pamatuji, cestoval jsem ve voze svých prarodičů. Rodiče jsem nikdy nepoznal. Matka zemřela při porodu, otec byl irský gádžo. Jeho rodina odmítla připustit, aby se oženil s cikánkou, proto moji mámu opustil. Podle mě ani neví, že s ní má syna.”

„Pokusil se mu to někdo sdělit?”

„Netuším. Naši zřejmě dospěli k přesvědčení, že by se tím nic nezměnilo. Podle mých prarodičů byl velmi mladý…“ Krátce blýskl úsměvem dívčiným směrem. „… a i na gádža značně nezralý. Jednoho dne mě babička oblékla do nové košile, kterou mi ušila, a sdělila mi, že musím kmen opustit. Tvrdila, že mi hrozí nebezpečí, proto s nimi nemůžu dál žít.”

„Jaké nebezpečí? Kdo vám chtěl ublížit?”

„To mi neřekla. Můj bratranec Noah, byl starší než já, mě odvezl do Londýna. Pomohl mi najít ubytování a práci. Slíbil, že až to bude bezpečné, vrátí se pro mě a odveze mě domů.”

„Mezitím jste pracoval v herně?”

„Ano. Starý Jenner mě zaměstnal jako poslíčka.” Rohanův výraz zvlídněl, vzpomínal na staré časy. „V mnoha směrech mi nahrazoval otce. Samozřejmě byl vznětlivý a nerozpakoval se ohánět pěstmi. Ale byl to hodný člověk. Dával na mě pozor.”

„Určitě jste to neměl snadné,” podotkla Amélie. Bylo jí líto chlapečka, jehož zavrhla vlastní rodina, a musel se životem protloukat sám. „Divím se, že jste se nepokusil utéct za svým kmenem.”

„Slíbil jsem, že to neudělám.” Z jedné z větví se snášel lístek. Rohan si toho všiml, hbitě mávl rukou a mrštně jej chytil. Přiložil si jej k nosu, zhluboka nasál jeho vůni a pak dal přičichnout Amélii.

„Roky jsem bydlel v klubu,” prohlásil věcně, „a čekal na Noaha.”

Amélie třela hladký lupen v prstech. „Nikdy se neukázal.”

Rohan zavrtěl hlavou . „Potom Jenner zemřel a vedení klubu se ujali jeho dcera s manželem.”

„Chovají se k vám jako ke svému zaměstnanci hezky?”

„Až moc.” Přes čelo mu přelétl stín. „Právě kvůli nim mě postihlo šťastné prokletí.”

„Ano, slyšela jsem o něm.” Dívka se usmála, „Ale protože na štěstí ani kletby nevěřím, jsem značně skeptická.”

„Přesto mě to jako cikána ničí. Ať udělám cokoliv, peníze se ke mně jen hrnou.”

„Jaká hrůza! Vskutku musíte příšerně trpět.”

„Spíše se stydím,” přiznal s upřímností, o níž nebylo pochyb.

Amélii tím napůl pobavil, napůl mu záviděla. „Už jste se s tímto problémem někdy setkal?”

Rohan zavrtěl hlavou. „Ale cítil jsem, že to přijde. Je to osud.” Zastavil se a ukázal jí dlaň, kde shluk vrásek pod ukazováčkem Vytvářel hvězdičku. „Dostatek financí,” zahuhlal nevesele. „A rozhodně brzy nepomine.”

„Můžete své peníze rozdat. Existuje spousta charitativních organizací a lidí v nouzi.”

„Udělám to. Brzy.” Uchopil dívku za loket a vedl ji po hrbolaté cestě. „Pozítří se vracím do Londýna, abych za sebe našel náhradu do klubu.”

„Co si počnete potom?”

„Budu žít jako opravdový Rom. Najdu si kmen a budu s ním kočovat. Sbohem účetní knihy, vidličky na salát a kréme na boty! Konečně budu volný.”

Zdál se přesvědčený, že mu bude prostý život vyhovovat. Jenže Amélie měla své pochybnosti. Problém spočíval v tom, že neexistuje žádná zlatá střední cesta. Člověk nemůže být tulákem a zároveň spořádaným gentlemanem. Musí si vybrat. Naštěstí ona žádný rozpor v duši necítí. Přesně ví, kým je a kam patří.

Rohan ji odvedl ke stánku, kde místní obchodník prodával víno. Poručil si dva kalíšky švestkového moštu. Zatímco Amélie žíznivě popíjela nasládlý, mírně zkvašený nápoj, mladík se smál. „Ne tak rychle,” varoval ji. „Tenhle mok je silnější, než se na první pohled zdá. Ještě pár doušků, a ponesu vás domů přehozenou přes rameno jako skoleného jelena.”

„Není to tak silné,” bránila se Amélie, které se zdálo, že necítí žádný alkohol. Nápoj byl lahodný, sytá vůně švestek ji šimrala na jazyku. Podala prodavači svůj kalíšek. „Dám si ještě.”

Ačkoliv pravá dáma na veřejnosti zásadně nic nejí a nepije, při příležitosti lidových veselic byla veškerá pravidla překračována. Šlechta i obyčejní občané se vesele bratříčkovali a ignorovali zažité konvence.

Rohan se očividně dobře bavil. Trpělivě vyčkával, dokud se Amélie dosyta nenapila. „Našel jsem vám včelaře,” spustil.

„Vylíčil jsem mu vaše potíže. Slíbil, že se v Ramsay House zítra zastaví. A když ne zítra, tak pozítří. Ovšem v každém případě vás zbaví včel.”

„Děkuji vám,” vyhrkla Amélie. „Máte to u mě, pane Rohane. Myslíte, že potrvá dlouho, než všechny včely vybere?”

„To se dopředu nedá říct. Nejprve musí všechno vidět. Dům dlouho nikdo neobýval, takže se včelstvo zřejmě utěšeně rozrostlo. Ten pán mi vyprávěl, že kdysi viděl v rozbořené chalupě včelí kolonii, která odhadem čítala půl milionu jedinců.”

Dívka vytřeštila zrak. „Půl milionu…!”

„Pochybuji, že ve vašem případě půjde o totéž, ale je téměř jisté, že se poškozená zeď bude muset strhnout.”

Další výdaje. Další opravy. Amélii při tomto pomyšlení poklesla ramena. Bez rozmyšlení proto vyhrkla: „Kdybych věděla, v jakém je Ramsay House stavu, nikdy bych rodinu do Hampshiru nepřestěhovala. Neměla jsem právníkovi věřit, když mi tvrdil, že je dům obyvatelný. Jenže tolik jsem pospíchala, abych dostala

Lea z Londýna… Tolik jsem si přála zařídit nám všem nový začátek…“

„Nemůžete být za všechno zodpovědná. Váš bratr je dospělý. Stejně tak Winnifred a Poppy. Přece s vaším rozhodnutím souhlasili. Nebo ne?”

„Ano, jenže Leo nebyl ve správném rozpoložení. A pořád není. Win je křehká a…“

„Vy se ráda obviňujete, že? Pojďme se projít.”

Postavila džbánek od moštu do rohu stánku. Cítila, jak má lehkou hlavu. Shledala, že vypít druhý kalíšek byla rozhodně chyba. A vypravit se v houstnoucím šeru někam s Rohanem, zatímco kolem nich propuká bujará zábava, by mohla být druhá. Avšak stačilo pohlédnout do jeho uhrančivých očí a hodila všechny starosti za hlavu. Jenom pár minut… Nedokázala odolat jeho čtveráckému úsměvu. „Sestry budou mít starost, když se k nim brzy nepřidám.”

„Vědí, že jste se mnou.”

„Právě to je děsí,” přiznala a Cam se rozesmál.

Zastavili se u stolu plného magických luceren, malých vypouklých plechových lampiček se skleněnými čočkami v přední části. Hned za čočkami zela štěrbina, kam se vkládal obrázek malovaný na skle. Když se lampa rozsvítila, obrázek se promítl na stěnu. Rohan trval na tom, že Amélii jednu lucernu koupí spolu se sbírkou malovaných sklíček.

„Vždyť je to hračka pro děti,” bránila se. Držela lucernu za drátěnou rukojeť. „Co si s ní počnu?”

„Budete se s ní bavit. Hrát si. Měla byste to někdy zkusit.”

„Hraní je pro děti, ne pro dospělé.”

„Slečno Hathawayová,” prohlásil, když ji odváděl od stolu.

„Nejlepší hry jsou ty v režii dospělých.”

Proplétali se mezi početnými lidmi jako jehla výšivkou, až se dostali na okraj osvětleného prostranství, kam nedoléhala hudba a okolní shon. Před nimi šuměl temný dubový háj.

„Nechcete mi vysvětlit, proč jste měla u sebe stříbrné pečetidlo z Westcliffovy pracovny?” otázal se.

„Radši bych si to nechala pro sebe, pokud vám to nevadí.”

„Protože se snažíte ochránit Beatrix?”

Udiveně na něho pohlédla skrze stíny. „Jak jste na to…?

Proč se zmiňujete o mé sestře?”

„Té noci při večeři. Beatrix měla dostatek času i příležitostí.

Otázka zní, proč to udělala?”

„Je to hodná dívka,” vyhrkla Amélie. „Přímo úžasná. Záměrně by nikdy nic špatného neprovedla a… Neřekl jste o té pečeti nikomu, že ne?”

„Samozřejmě že ne.” Uchopil její obličej do dlaní.

„Uklidněte se, kolibříku. Nikdy bych neprozradil vaše tajemství. Jsem váš přítel. Myslím…” Nakrátko se odmlčel. „Za jiných okolností bychom byli víc než kamarádi.”

Srdce jí bolestivě poskočilo. „Jiné okolnosti nikdy nenastanou. Ani nemůžou.”

„Proč ne?”

„Occamova břitva.”

Odmlčel se. Její odpověď ho zaskočila. Potom se upřímně rozesmál. „Hovoříte o středověkém vědeckém principu, s nímž na počátku třináctého století vyrukoval františkánský mnich téhož jména?”

„Ano. ,Když formuluješ nějakou teorii, eliminuj tolik domněnek, kolik můžeš’. Jinými slovy - to nejjednodušší vysvětlení bývá nejpravděpodobnější.”

„Proto nevěříte na kouzla, osud či reinkarnaci? Protože jsou z hlediska teorie příliš komplikované?”

„Ano.”

„Kde jste se dozvěděla o Occamově břitvě?”

„Můj otec byl historik. Specializoval se na středověk.” Zachvěla se, když Cam sklouzl dlaněmi po jejím hrdle. „Někdy jsme bádali spolu.”

Rohan se chopil drátěného ucha a vzal dívce magickou lucernu z roztřesených prstů. Postavil ji k jejím nohám.

„Naučil vás také, že komplikovaná zdůvodnění jsou častokrát přesnější než jednoduchá?”

Amélie zavrtěla hlavou, neschopná promluvit. Rohan ji uchopil za ramena a opatrně přivinul k sobě. Krev jí zabouřila v žilách. Někdo je může zahlédnout. Vzápětí však ochotně podlehla mírnému nátlaku mužova hřejivého těla. Z opojné radosti se jí zatočila hlava. Pojednou jí přestalo záležet na okolí, soustředila se pouze na mužovo objetí.

Rohanovy prsty s ohromující něhou putovaly po jejím hrdle. Vklouzly za ucho i do saténové houštiny jejích vlasů.

„Jste zajímavá žena, Amélie.”

Tam, kde ji ovíval vlahým dechem, naskočila dívce husí kůže. „Nechápu, proč si to myslíte.”

Jeho hravá ústa putovala po oblouku ženina obočí.

„Protože se od vás nedokážu odtrhnout. Mám chuť otevřít vás jako knihu a přečíst si každou vaši stránku.” V úsměvu povytáhl koutky úst a ochraptěle dodal: „Včetně poznámek pod čarou.” Cítil, jak napnuté má svaly na krku, proto je začal jemně masírovat. „Chci vás. Chci s vámi ležet v zajetí stínů pod hvězdnou oblohou, po níž tu a tam propluje mrak.”

Dříve než mu stačila odpovědět, zakryl její ústa svými. Ucítila příliv tepla, rozbouřenou krev. Nesvedla se mu bránit, odolat mu, poručit rozbušenému srdci, aby se zklidnilo. Zabořila prsty do mužových vlasů a ebenové kudrlinky je ihned obtočily. Dotkla se Rohanova ucha a nahmatala drobný diamant. Opatrně se ho dotkla, pak putovala prstem stále níž, až k límci košile. Camův dech i polibek se prohloubily.

Větvovím buků se prodraly paprsky měsíčního světla. Zvýraznily obrys Rohanovy hlavy a osvítily dívčinu pleť takřka nadpozemskou září. Cam ji jednou rukou podpíral, druhou hladil po tváři. Jeho dech voněl po švestkovém moštu.

Okamžik souznění přerušil břitký hlas: „Amélie!”

Několik metrů od nich stál Christopher Frost. Tělo měl napjaté, jako by se chystal k boji. Dlouze a tvrdě se na Cama podíval. „Přestaňte si z ní tropit blázny. Je to dáma a měl byste se k ní podle toho chovat.”

Amélie cítila, jak se Rohan zarazil.

„Bez vašich rad se obejdu,” pravil tiše.

„Dovedete si představit, co to udělá s její pověstí, když ji tu s vámi někdo uvidí?”

Bylo nad slunce jasnější, že pokud Amélie ihned nezasáhne, skončí tahle konfrontace špatně. Odtáhla se od Rohana. „Nic se nestane,” prohlásila. „Vracím se ke své rodině.”

„Doprovodím vás,” oznámil jí bryskně Frost. Rohan divoce zablýskal očima. „Ani náhodou.”

„Prosím.” Amélie mu položila studené prsty na rozpálené rty. „Bude lepší, když se teď rozloučíme. Chci s ním mluvit. Jsou jisté věci, které si potřebujeme vyříkat. A vy…” Pokusila se na něho usmát. „Vy máte před sebou spoustu cest.” Neohrabaně se shýbla pro magickou lucernu u svých nohou.

„Sbohem, pane Rohane. Doufám, že najdete vše, co hledáte. Věřím…” Odmlčela se a neradostně se zazubila. Zčistajasna ji zaštípalo v krku. Té sladkobolné chuti se říká touha. „Sbohem, Came,” špitla.

Nepohnul se, ani nepromluvil. Věděla, že ji vyprovází pohledem. Jako by ji propaloval očima až na kůži. Odcházela a zakoušela pocit ztráty.

Zvolna kráčela po Christopherově boku, opět mezi nimi za-vládla důvěrně známá harmonie. V době, kdy se jí mladík dvořil, se spolu často procházeli, anebo v doprovodu gardedámy podnikali vyjížďky v kočáře. Jejich námluvy probíhaly ve vší počestnosti. Upřímně si spolu povídali, vyměňovali si dopisy plné něhy, tu a tam padl nesmělý polibek. Okouzlené Amélii připadalo neuvěřitelné, že po ní

prahne tak pohledný a dokonalý muž. Proto zpočátku Christophera odmítala. Se smíchem mu sdělila, že podle jejího názoru si z ní jenom dělá legraci. Avšak Christopher namítl, že by si rozhodně neutahoval ze sestry svého nejlepšího kamaráda a také že není žádný londýnský sukničkář, který obelhává ženy.

„Což poznáte například podle toho, jak mizerně se strojím,” podotkl a s úšklebkem ukázal na svůj dokonale ušitý, avšak střízlivý oblek.

„Máte pravdu,” přisvědčila Amélie a pohlédla na něho s předstíranou vážností. „Podle vašeho oblečení bych dokonce ani neuhodla, že jste architekt.”

„Navíc,” pokračoval, „co se žen týče, jsem čistý jako slovo Boží. Žádné zlomené srdce či pošlapaná pověst. S tím by se prostopášník nikdy nechlubil.”

„Zní to velmi přesvědčivě,” připustila Amélie a zadržela dech, když k ní přistoupil blíž.

„Slečno Hathawayová,” zašeptal a uchopil její ledové ruce do svých horoucích. „Slitujte se. Alespoň mi dovolte vám psát. A slibte mi, že si přečtete můj dopis. Jestli mě přes všechno dvoření odmítnete, vězte, že nebudu naléhat.”

Zcela omámená dívka mu dala své svolení. Potom obdržela působivé psaní - milé, výmluvné, tu a tam vtipné. Začali si dopisovat, a kdykoliv Christopher dostal příležitost, Petrklíčov navštívil.

Nikdy dřív se Amélie z mužské společnosti tolik netěšila. Na spoustu věcí měli shodný názor, což bylo příjemné. Avšak ještě zábavnější se zdálo, když spolu v něčem nesouhlasili. Christopher se zřídkakdy přel - k problému přistupoval analyticky, vědecky, čímž jí připomínal tatínka. A pokud se na něho Amélie kvůli něčemu zlobila, jenom se smál a líbal ji tak dlouho, dokud nezapomněla, kvůli čemu se škorpili.

Christopher se ji nikdy nepokusil svést - na to ji příliš respektoval. Odolával dokonce i ve chvílích největšího vzrušení, kdy mu nesměle naznačovala, že by mohli pokročit o stupínek dál. „Toužím po tobě, maličká,” šeptal horoucně.

„Ale vezmu si tě, až budu smět. Až se staneš mojí ženou.”

Dál se spolu nedostali. K oficiálním zásnubám nikdy nedošlo, přestože podle Christopherova chování Amélie tento krok očekávala. Avšak ctitel se náhle z nepochopitelného důvodu na měsíc odmlčel. Pak se za ním z popudu své sestry vypravil Leo. Vrátil se z Londýna rozzlobený a přepadlý.

„Povídá se,” zabručel, když Amélii neohrabaně přivinul k sobě a osušil jí slzy kapesníkem, „že se schází s dcerou Rowlanda Templea. Údajně se jí dvoří.”

Poté přišel onen nešťastný dopis. Amélie nechápala, jak mohou pouhé klikyháky naškrábané inkoustem na papíře druhému rozervat duši na cucky. Divila se, kde se v ní bere tolik bolesti. A že z ní dosud nezemřela. Týden nevycházela ze svého pokoje. Nevylézala z postele. Dusila se pláčem, až se jí dělalo zle. Málem si vybrečela oči.

Ironií osudu ji zachránila spála, jíž onemocněli Win a Leo. Potřebovali ji. Starost o sourozence vytáhla Amélii z hlubin melancholie. Potom už pro Christophera Frosta neuronila ani slzu.

Avšak to, že pro něho už nepláče, neznamená, že k němu nic necítí. Amélie s úžasem zjistila, že navzdory prožité zradě stále existují věci, pro něž ho obdivuje.

„Jsem poslední člověk na světě, který vám smí něco vyčítat,” poznamenal sebekriticky Christopher. Nabídl dívce rámě a vykročili. Zaváhala, ale posléze se do něho zavěsila.

„Nicméně si určitě dovedete představit, co by tomu řekli lidi, kdyby vás zahlédli v Rohanově společnosti.”

„Oceňuji váš zájem o moji pověst.” Amélie okořenila svou odpověď pořádnou dávkou sarkasmu. „Avšak obávám se, že

nejsem zdaleka jediná, kdo si v rámci vesnické veselice povolí nějaký ten vrtoch.”

„Kdybyste si pro svoje rozmary vybrala nějakého gentlemana, všichni by jistě přimhouřili oko. Ale je to cikán, Amélie.”

„Všimla jsem si,” ucedila suše. „Ovšem udivují mě vaše předsudky.”

„Nejsou to moje předsudky,” opáčil kvapně, „nýbrž předsudky celé společnosti. Popírejte si je, jak chcete, avšak ten, kdo poruší nepsaná pravidla, za to vždycky zaplatí.”

„Naše debata je v každém případě zbytečná,” namítla.

„Pan Rohan brzy odjíždí do Londýna. A v plánu má další cesty, jejichž cíl je neznámý. Pochybuji, že ho ještě někdy uvidím. Kromě toho nechápu, proč o mě máte zčistajasna takovou starost.”

„Samozřejmě, že mám.” Hlas mu zněžněl. „Amélie… Lituji, že jsem vám ublížil. Kdybyste věděla, jak moc mě to trápí. Proto si nepřeji, abyste znovu trpěla, protože jste si zvolila toho nepravého.”

„Pana Rohana nemiluji,” prohlásila. „Takové pošetilosti bych se nikdy nedopustila.”

„To rád slyším.”

Zjevně se mu ulevilo, což Amélii naopak podráždilo. Nejradši by mu odpověděla nějakou nepatřičností, třeba na něho plivla. „Proč jste se vlastně neoženil?” vyjela na něho ostře.

Muž si dlouze povzdechl. „Přijala moji nabídku, jen aby potěšila otce. Neměla ke mně žádný citový vztah. Ukázalo se, že miluje jiného. Mládence, jehož její otec neschvaloval. Nakonec spolu utekli do Gretna Greenu a nechali se tajně oddat.”

„Vidím v tom určitou spravedlnost,” podotkla Amélie.

„Zavrhl jste ženu, která vás milovala, a vybral jste si jinou, jež neváhala jít za hlasem svého srdce.”

„Vzala byste laskavě na vědomí, že ani já ji nikdy nemiloval? Líbila se mi, obdivoval jsem ji, ale… Náš vztah se nedá srovnávat s tím, co jsem cítil k vám.”

„Věříte, že vaše přiznání mě ani v nejmenším netěší? Děsí mě pomyšlení, že jste bez váhání dal svým ambicím přednost před láskou.”

„Musím se něčím živit. A jednoho dne se budu starat o rodinu. Moje kariéra je značně nejistá. Neočekávám, že to pochopíte.”

„Vaše kariéra nikdy nejistá nebyla,” ohradila se rázně Amé-lie. „Měl jste všechny předpoklady se prosadit. Kvůli tomu jste se nemusel ženit. Leo mi vyprávěl o vašem talentu a možnostech, které se pro vás otevírají.”

„Pouhý talent nestačí. A je naivní tvrdit opak.”

„Nuže, zdá se, že naivita je v rodě Hathawayových dědičná a hojná.”

„Amélie,” zamumlal. „Nesnáším, když jste cynická.” Svěsila hlavu. „Sama nevím, jaká teď jsem.”

„Rád bych dostal příležitost to zjistit.”

Nevěřícně na něho pohlédla. „Nemá význam pokoušet se náš vztah slepit, Christophere. Nic nového tím nezískáte. Nejsem o nic bohatší než předtím, nemám užitečné známosti. Od našeho posledního shledání se nic nezměnilo.”

„Třeba bych získal. Uvědomuji si, co všechno jsem ve vás ztratil.”

„Odmrštil jste mě,” opravila ho. Srdce jí bolestně tlouklo.

„Dobrá, tak jsem zahodil svou šanci,” přiznal krotce.

„Zachoval jsem se jako nevychovaný hlupák. Nežádám, abyste mi odpustila. Avšak dejte mi alespoň příležitost učinit pokání.

Chci být k službám vaší rodině, pokud je to možné. Rád bych pomohl vašemu bratrovi.”

„To nejde. Sám vidíte, co se z něho stalo.”

„Má pozoruhodný přístup k architektuře. Byl by to zločin, kdyby jej nevyužil. Snad se mi podaří s ním znovu sblížit a…”

„Obávám se, že neuspějete.”

„Rád bych mu pomohl. Nyní mám na Rowlanda Templea velký vliv. Jeho dcera mě podvedla a on se domnívá, že ke mně má jisté závazky.”

„Což se vám náramně hodí.”

„Třeba se mi podaří Lea přesvědčit, aby pro něho začal znovu pracovat. Oběma by to prospělo.”

„A co z toho budete mít vy?” zeptala se. „Proč byste se kvůli Leovi namáhal?”

„Nejsem úplný darebák, Amélie, mám svědomí. Není snadné žít se vzpomínkami na lidi, kterým jsem ublížil. Včetně vás a vašeho bratra.”

„Christophere,” zamumlala a věnovala mu kradmý pohled.

„Nevím, co na to říct. Potřebuji nějaký čas na rozmyšlenou.”

„Dopřejte si jej tolik, kolik budete potřebovat,” pravil vlídně. „Pokud náš vztah nemůže být jako kdysi…, spokojím se s přátelstvím. Umím čekat.” Pousmál se a oči mu zněžněly. „A kdybyste si někdy přála něco víc…, stačí jediné slovo.”

Za běžných okolností by příjezd manželů St. Vincentových Cama rozradostnil. Nicméně tentokrát se na ně netěšil. Čekalo ho nemilé přiznání - chystá se opustit klub. St. Vincentovi se to nebude líbit. Nejenom že se neobejde bez nového vedoucího, zároveň nepochopí Camovu touhu žít jako opravdový Rom. Nikdo si tolik nelibuje v přepychu a pohodlí jako jeho šéf.

Mnoho lidí se Sebastiana obávalo, neboť proslul svým břitkým jazykem a vypočítavostí. Cam mezi ně nepatřil. Vlastně nezřídka vyzýval svého nadřízeného na slovní souboje, oba se spolu nadšeně dohadovali. Občas si vyměňovali takové jedovatosti, jaké by slabší nátury dočista zdrtily.

St. Vincentovi přijeli do Stony Cross Parku spolu se svou dcerkou Phoebe, ryšavým nemluvnětem, jež znepokojivě často střídalo nálady. V jednu chvíli bylo děťátko roztomilé a k zulíbání, vzápětí se proměnilo ve vřeštící uzlík, jejž dokázal uklidnit pouze konejšivý hlas jeho otce. „Ale no tak, miláčku,” špital St. Vincent kojenci do ouška. „Někdo tě zlobí? Málo si tě všímají? Taková drzost! Moje ubohá princeznička musí vždycky dostat, co chce…” Uklidněna chlácholivým hlasem svého tatínka, začala se maličká culit jako andělíček.

Miminko se těšilo patřičnému obdivu a šlo v salonu z ruky do ruky. Evie a Lillian spolu bez přestání rozprávěly, objímaly se a chytaly za ruce, jak to mezi starými přítelkyněmi chodí.

Po chvíli se Cam, St. Vincent a lord Westcliff odebrali na zadní terasu, kam mírný odpolední větřík přinášel vůni řeky, rákosí a květin rostoucích v močálech. Atmosféru hampshirského podzimu podmalovávalo kejhání divokých hus

a tlumené bučení kravek, spěchajících po staré stezce na pastvu.

Muži se usadili za venkovním stolem. Cam, který nesnášel kouř z doutníků, odmítavě mávl rukou, když mu St. Vincent jeden nabídl.

Pod Westcliffovým zaujatým dohledem Cam a St. Vincent diskutovali o postupné renovaci klubu. Cam neviděl důvod, proč dlouho chodit kolem horké kaše, a posléze svému zaměstnavateli sdělil, že jakmile dohodnuté práce skončí, on z klubu odejde.

„Vy mě opouštíte?” vyděsil se vikomt. „Na jak dlouho?”

„Vlastně nadobro.”

St. Vincent musel neblahou informaci nejprve strávit. Pak přimhouřil světle modré oči. „Kvůli penězům?”

Rohan ledabyle pokrčil rameny. Zaměstnavatelovo rozčilení jím nepohnulo. „Těch mám tolik, že je neutratím za celý svůj život.”

Vikomt obrátil oči k nebesům. „Každý, kdo tohle tvrdí, zřej-mě netuší, kde správně nakupovat.” Krátce si povzdechl.

„Takže pokud vám dobře rozumím, chystáte se dát vale civilizaci a oddat se životu divocha.”

„Kdepak. Míním žít jako Rom. V tom je rozdíl.”

„Rohane, jste bohatý mladý svobodný chlap, který má na dosah všechny vymoženosti moderního světa. Jestli se nudíte, udělejte to, co činí každý mužský ve vašem postavení.”

Cam povytáhl obočí. „A to je…”

„Riskujte! Pijte! Kupte si koně! Najděte si milenku! Prokristapána, snad máte nějakou fantazii. Copak nevymyslíte nic lepšího, než že začnete vegetovat jako nějaký primitiv a mně zároveň uděláte čáru přes rozpočet? Kde za vás sakra mám vzít náhradu?”

„Každý je nahraditelný.”

„Vy ne. Žádný jiný chlap v Londýně nesvede to, co vy. Jste chodící účetní kniha, máte oči i vzadu, takt diplomata, uvažování bankéře, pěsti boxera a každý svár urovnáte do několika sekund. Kdybych vás ztratil, musel bych místo vás najmout několik lidí, aby vás zastoupili.”

„Jako bankéř rozhodně nesmýšlím,” ohradil se dotčeně Cam.

„Po všech těch investorských majstrštycích mi netvrďte…”

„Nebyl v tom záměr!” Cam se zamračil. „Za všechno může mé šťastné prokletí.”

St. Vincenta potěšilo, že vyvedl Rohana z míry. Spokojeně po-potáhl z doutníku. Vyfoukl elegantní pruh kouře a pohlédl na

Westcliffa. „Řekni něco,” nařídil starému kamarádovi.

„Přece s jeho nápadem nesouhlasíš stejně jako já.”

„Na mém mínění nezáleží.”

„Děkuji vám,” zavrčel Cam.

„Nicméně,” pokračoval Westcliff, „bych vám rád důrazně připomněl, Rohane, že ačkoliv jste zčásti svobodomyslný Rom, druhá část vašeho já je irská. A Irové jsou známí tím, že milují svoji zemi. Což mě vede k pochybnostem, zda vás vandrování po kraji natolik uspokojí, jak doufáte.”

Tato připomínka Camem otřásla. Odjakživa se pokoušel

„bílou” část své povahy ignorovat. Vlekl ji životem jako obtížnou zátěž, kterou by nejradši někde taktně odhodil. Jenže k tomu nedostal vhodnou příležitost.

„Jestli se mi pokoušíte naznačit, že jsem se rozhodl špatně,” ucedil škrobeně, „pak si to s radostí odskáču. Na svobodě.”

„Každý inteligentní muž ví, že jednou přijde čas vzdát se své svobody,” odvětil St. Vincent. „Problém staromládenectví tkví v tom, že je zatraceně snadné, což člověka časem unaví. Jediná opravdová výzva, která mu zbude, je manželství.”

Manželství. Zodpovědnost. Cam pohlédl na svoje společníky s pochybovačným úsměvem. Napadlo ho, že připomínají párek ptáků, kteří se pokoušejí navzájem přesvědčit, že jejich klec je nesmírně pohodlná. Žádná ženská nestojí za přistřižená křídla.

„Zítra odjíždím do Londýna,” oznámil. „Zůstanu v klubu až do jeho opětovného otevření. Poté nadobro odejdu.”

St. Vincentova bystrá mysl probírala nastíněný problém ze všech úhlů. „Rohane…, roky jste vedl víceméně spořádaný život a najednou ho máte po krk. Proč?”

Mladík mlčel. Pravdu nedokázal přiznat ani sám sobě, natož ji vyslovit nahlas.

„Musíte přece mít nějaký důvod, který vás nutí odejít,” naléhal St. Vincent.

„Třeba jsem dočista vedle,” vložil se do hovoru Westcliff,

„ale chovám podezření, že to nějak souvisí se slečnou Hathawayovou.”

Cam na něho hněvivě pohlédl.

St. Vincent ostražitě přelétl očima z Camovy zakaboněné tváře na Westcliffa. „Nesvěřil ses mi, že je za tím ženská.”

Rohan vstal natolik rychle, až málem převrátil židli, na níž seděl. „Ta s tím nemá nic společného.”

„Kdo je to?” St. Vincent nesnášel, když se s ním někdo nepodělil o poslední klepy.

„Jedna ze sester lorda Ramsaye,” zazněla Marcusova pohotová odpověď. „Nastěhovali se na vedlejší panství.”

„Vida vida,” podivil se Sebastian. „To ale musí být kousek, když vás ponoukla k takové reakci, Rohane. Vyprávějte mi o ní. Blondýna? Tmavovláska? Dobře obdařená?”

Kdyby mlčel, anebo se vehementně bránil, bezděčně by se přiznal ke své slabosti. Proto se zase posadil a pokusil se o ledabylý tón. „Je tmavovlasá, pohledná a… výstřední.”

„Výstřední.” St. Vincentovy oči se pobaveně třpytily. „Jak milé. Pokračujte.”

„Zabývá se četbou obskurní středověké filozofie. Bojí se včel. Podupává nožkou, když je nervózní.” Další, mnohem osobnější přednosti přiznat nemohl. Že má alabastrové hrdlo, hedvábné vlasy a podmanivá křehkost se v ní snoubí s obdivuhodnou houževnatostí. Nemluvě o těle, které je jako stvořené k spáchání hříchu.

Cam nechtěl na Amélii myslet. Pokaždé, když to udělal, se ho zmocnil dosud nepoznaný pocit podobný prudké bolesti a vytrvalý jako hlad, který jako by měl jediný cíl, a to připravit ho v noci o spánek. Amélie Hathawayová ho silně přitahuje a právě v tom tkví ona potíž. Nic podobného dosud nezakusil, neumí to pojmenovat, ani si s tím poradit.

Kéž by si ji mohl vzít a uhasit ono vytrvalé nutkání ve svém těle… Ovšem hrozí zde nebezpečí, že kdyby ji jednou okusil, toužil by po ní stále. V matematice lze vzít určité číslo a donekonečna je dělit. Celek se nezmění, pouze se rozmělní do nekonečného počtu drobných cifer. Potenciální nekonečno. Z Camova hlediska na sebe poprvé vzalo podobu ženy.

Neuniklo mu, že St. Vincent si vyměnil s Westcliffem významný pohled. Proto kysele poznamenal: „Jestli se domníváte, že moje plány nejsou ničím jiným než reakcí na slečnu Hathawayovou…, potom vězte, že se touto myšlenkou zabývám již dlouho. Nejsem idiot a se ženami mám svoje zkušenosti.”

„Mírně řečeno,” okomentoval suše Sebastian. „Ale když si vzpomenu, jak jste je pronásledoval, anebo spíše ony pronásledovaly vás, napadá mě, že jste si jimi hlavu nikdy nelámal. Přicházely a zase mizely. Až doteď. Když vás slečna Hathawayová tolik uchvátila, nemyslíte, že stojí za prozkoumání?”

„Jenom to ne! Tenhle nápad by mohl skončit pouze…”

„Sňatkem,” dopověděl bystře vikomt.

„Ano. A to nepřichází v úvahu.”

„Proč?”

Skutečnost, že probírají Amélii Hathawayovou a stav zvaný manželství, zavinila, že Cam zbledl a zavrtěl se. „Nejsem ten typ, co…”

Sebastian si přezíravě odfrkl. „To tvrdí každý chlap.

Manželství je ženský vynález.”

„Ale i kdybych o něm uvažoval,” pokračoval Rohan, „jsem Rom a tohle jí nemůžu udělat.”

Nic víc nemusel vysvětlovat. Slušné dámy si cikány neberou. A on je napůl cikán. I kdyby Amélie netrpěla předsudky, neubránila by se společenské diskriminaci, kterou Cam bezpočtukrát zakusil. Čelila by jí jak ona, tak i jejich děti. A jako by to samo o sobě nestačilo, Romové by jejich sňatek odsoudili ještě halasněji než bílí. Rom patří k Romce. A gádžo ke gadži.

„Co když jí na vašem původu nezáleží?” nadhodil tiše Westcliff.

„O to nejde. Důležité je, jak na ni budou pohlížet ostatní.” Vycítil, že se hrabě chystá s ním přít, proto ho předešel:

„Povězte mi, jak byste zareagoval vy, kdyby se vaše dcera chtěla provdat za Roma?” Rozhostilo se rozpačité ticho. Rohan se nevesele zazubil.

Po chvíli Westcliff energicky udusil doutník. „Vidím, že jste se již rozhodl. Další debata je proto bezpředmětná.”

St. Vincent rezignovaně pokrčil rameny a krotce se usmál.

„Předpokládám, že nyní jsem povinen popřát vám hodně štěs-tí v dalším životě. Ačkoliv zůstává sporné, zda někdo může být šťastný někde uprostřed divočiny. A bez koupelny.”

Cam se nenechal ukolébat zdánlivým klidem. Westcliff ani St. Vincent se nikdy dřív tak snadno nevzdali. Každý z nich si dokázal stát na svém dlouho poté, co by průměrný člověk

hodil ručník do ringu. Proto si byl Rohan zcela jist, že od nich ještě neslyšel poslední slovo.

„Za svítání odjíždím,” oznámil jim. Nic nemůže jeho rozhodnutí změnit.

Beatrix, nadšená z magické lucerny, se nemohla dočkat, až nadejde večer a ona si znovu prohlédne sbírku malovaných sklíček. Mnohá z nich byla vskutku zábavná - například ta se zvířaty navlečenými v lidských šatech, jak hrají na piano anebo míchají v hrnci polévku.

Jiné obrázky překypovaly sentimentem: vlak projíždějící nádražím, zimní výjevy, hrající si děti. Objevila také několik exotických obyvatel džungle. Tygr schovaný v bujném podrostu působil nesmírně impozantním dojmem. Beatrix s lucernou experimentovala. Přisouvala ji blíž ke stěně a zase ji poponášela dál, aby byl tygr co nejzřetelnější.

Potom ji napadlo, že by mohla napsat nějaký příběh a přimět Poppy, aby k němu namalovala obrázky. Pak by jej všem přečetla a Poppy by ilustrace promítala.

Zatímco mladší sestry u krbu probíraly svoje nápady, uvelebila se Amélie spolu s Win na pohovce. Sledovala sestřiny štíhlé elegantní ruce. Jehla čile kmitala a na látce vznikal jemný květinový vzor.

Leo se povaloval na koberci poblíž dívek, přikrčený a zpola opilý, dlouhé nohy přitažené k tělu. Kdysi býval laskavým a starostlivým starším bratrem, který soucitně obvazoval pochroumané prstíky a hledal zatoulané panenky. Nyní se svými sestrami jednal se zdvořilou odtažitostí cizích lidí.

Amélie si mimoděk mnula namožené svaly vzadu na krku. Zamžourala na Merripena usazeného v koutě. Bylo na něm znát, jak je vyčerpaný z úmorné práce. Díval se do prázdna, očividně ponořený ve svých myšlenkách. Pohled na něho ji krušil. Jeho tmavá pleť a lesklé černé kučeravé vlasy jí připomínaly Cama Rohana.

155

Od onoho osudného večera o Camovi bez přestání uvažovala. Myslela na něho stejně jako na Christophera Frosta. Ti dva tvoří ostrý protiklad. Christopher vyslovil přání obnovit jejich vztah.

Amélie neměla ponětí, zda to myslí vážně anebo jak by měla na danou situaci zareagovat. Kolik žen by cítilo vděk, kdyby jim jejich první láska dala druhou šanci? Kdyby svedla Christopherovi odpustit a povzbudit ho v dalším snažení, třeba by se ukázalo, že pro ně ještě není pozdě. Avšak nebyla si jistá, zda stále stojí o někdejší sny, krutě rozmetané na prach. Pochybovala, zda by mohla být šťastná s člověkem, jehož sice miluje, ale nevěří mu.

Beatrix vytáhla z magické lucerny pomalované sklíčko, opatrně je položila a sáhla po dalším. „Tohle je moje oblíbené…,” říkala Poppy, když je vkládala do štěrbiny.

Amélie dávno ztratila o obrázky zájem, proto ani nevzhléd-la. Dál spočívala očima na výšivce, jíž se zabývala Win. Vtom se mladší sestře nečekaně zachvěla ruka a jehla se zabodla do bílé kůže ukazováčku. Objevila se krůpěj krve.

„Ach Win…,” zamumlala Amélie.

Avšak dívka nikterak nezareagovala. Jako by si ničeho nevšimla. Amélie se zamračila a sledovala směr pohledu své sestry. Zírala na protější stěnu.

Magická lucerna jim zprostředkovala pohled na zimní krajinu. Z oblohy se sypal sníh na zubatý okraj lesa. Nic výjimečného, až na nezřetelný nástin ženského obličeje, který jako by vystupoval ze stínů.

Povědomá tvář.

Amélie ohromeně civěla na nabílenou zeď. Přízrak nabíral na hloubce a ostrosti, až se zdálo, že stačí natáhnout ruku a dotknout se ho.

„Laura,” vydechla Win.

Dívka, kterou Leo miloval. Tu tvář si nemohla s ničím splést. Amélii v první chvíli napadlo, že se Beatrix a Poppy dopustily špatného vtipu. Avšak když na sestry pohlédla, shledala, že spolu dál nerušeně rozprávějí a nejsou si ničeho neobvyklého vědomy. Jako by Lauru neviděly. Stejně jako Merripen, jenž se tázavě podíval na Win a zamračil se.

Ve chvíli, kdy se Amélie znovu zaměřila na promítnutý obrázek, obličej zmizel.

Beatrix vytáhla sklíčko z lucerny. Vzápětí s výkřikem ucouvla, neboť se k ní přihnal Leo a obrázek jí sebral.

„Dej mi ho!” zavrčel jako zvíře. Obličej měl sinalý a zmučený. Čišela z něho panika. Sklonil se nad nevelkým kouskem skla a hleděl do něj, jako by to bylo okno do pekla. Vzápětí lucernu málem převrhl, jak se snažil obrázek do ní překotně vložit.

„Vždyť ho zničíš!” vyděsila se Beatrix. „Leo, co to provádíš?”

„Leo,” napomenula ho Amélie. „Dávej pozor! Ještě způsobíš požár.”

„Co je?” Poppy se nechápavě rozhlížela kolem sebe. „Co se děje?”

Sklíčko zapadlo na místo a na stěně se znovu objevila zimní scenérie.

Sníh, obloha, les. Nic víc.

„Vrať se,” zamumlal nepříčetně Leo a prudce lucernou zatřásl. „Vrať se! Vrať se!”

„Bojím se tě, Leo,” vypískla Beatrix. Vyskočila z podlahy a pospíchala k Amélii. „Co se to s ním děje?”

„Klame ho zrak, to je celé,” odvětila nepřítomně sestra.

„Vždyť víš, jak někdy vyvádí, když to přežene s pitím.”

„ Ale takový nikdy předtím nebyl.”

„Je nejvyšší čas jít na kutě,” poznamenala Win. Hlas se jí zachvíval obavami. „Pojďme nahoru, Beatrix…, Poppy…” Pohlédla na Merripena, který se ihned zvedl.

„Ale Leo mi zničí lucernu,” žalovala dívka. „Leo, přestaň ohýbat ty bočnice!”

Jenže bratr neviděl ani neslyšel. Merripen spolu s Win vyhnali vzpouzející se děvče ze salonu. Merripen se Win tiše zeptal, co se vlastně děje, a ona odvětila, že mu to vysvětlí později.

Když všichni odešli a jejich hlasy dozněly v chodbě, Amélie opatrně pravila:

„Taky jsem ji viděla, Leo. Stejně jako Win.”

Bratr se na ni ani nepodíval, avšak jeho ruce na lucerně zmrtvěly. Po chvíli vyňal z přístroje sklíčko a odložil je stranou. Třásly se mu prsty. Pohled na bratrovo ryzí utrpení se dal těžko snést. Amélie se postavila a vykročila k němu. „Leo, mluv se mnou, prosím…”

„Chci být sám.” Odvrátil se od ní, tvář si stínil zdviženou dlaní.

„Někdo s tebou musí zůstat.” V místnosti se začalo ochlazovat. Dívce přeběhl po zádech mráz.

„Jsem v pořádku.” Několikrát zprudka vydechl. S nezměrným úsilím svěsil paži a podíval se na sestru podivně světlýma očima. „Nic mi není, Amélie. Jenom… potřebuji soukromí.”

„Ale já s tebou chci hovořit o tom, co jsme před chvílí spatřili.”

„Nic to nebylo.” Náhle mluvil o poznání klidněji. „Pouhá iluze.”

„Byl to Lauřin obličej. Ty, Win i já jsme ho viděli!”

„Všechny nás upoutal tentýž stín.” Kysele zkřivil rty. „No tak, sestřičko, na to, abys věřila na duchy, jsi příliš rozumná.”

„Ano, ale…” Důvěrně známý posměšný tón ji uklidňoval, z ruky položené na lampě však byla nervózní.

„Jenom běž,” vyzval ji vlídně. „Jak jsi povídala, je pozdě.

Potřebuješ si odpočinout. Budu v pořádku.”

Amélie zaváhala. Paže ukryté pod dlouhými rukávy šatů začaly zebat a štípat. „Jestli skutečně míníš…”

„Ano. Běž.”

Neochotně ho poslechla. Když odcházela, odkudsi zavanul proud ledového vzduchu. Nechtěla dveře prudce zabouchnout, ale zaklaply se za ní jako dravé čelisti nějaké hladové šelmy.

Nutila se k odchodu. Nabyla dojmu, že by měla bratra před něčím chránit.

Jenom netušila před čím.

Ve svém pokoji se převlékla do oblíbené noční košile. Silný bílý flanel byl příjemně sepraný, vysoký límec a dlouhé rukávy zdobila krajka, kterou uháčkovala Win. Chlad, jenž se jí dole zmocnil, odmítal ustoupit. Stočila se pod peřinou do klubíčka, aby se zahřála. Měla by podpálit dříví připravené v krbu. Jenže se jí nechtělo vylézat z postele.

Místo toho si začala představovat věci související s teplem: šálek horkého čaje, vlněný šál, vana, z níž se kouří, nahřátá cihla zabalená v ručníku. Konečně se přestala třást zimou a uvolnila se natolik, aby mohla usnout.

Avšak ani ve spánku nenalézala klid. Ve snech se dohadovala s lidmi a vedla s nimi nesmyslné rozhovory. Neklidně sebou zmítala ve snaze zbavit se nočních múr.

Dotíraly na ni hlasy. Rozpoznávala Poppyino nepříjemné ječení. Přetrvávalo, přestože se je úporně snažila vytěsnit z hlavy.

„Amélie, Amélie!”

Opřela se o lokty, napůl obluzená a oslepená spánkem.

Poppy stála u postele.

„Co se děje?” zamumlala ospale. Odhazovala si z obličeje zacuchané kadeře.

Zpočátku sestra splývala s temnotou, avšak sotva se Amélie rozkoukala, poznala povědomé rysy.

„Cítím kouř,” vyhrkla Poppy.

Těmito slovy se nežertuje! Požár představuje všudypřítomnou hrozbu, ať už člověk žije kdekoliv. Může vypuknout z desí-tek možných příčin, od převržené svíčky, lampy, jiskry vypadlé z krbu či od příliš rozpálené trouby. Řádění červeného kohouta ve starém domě vždycky znamená katastrofu.

Amélie se vyhrabala z postele a jala se pátrat po pantoflích. Ukopla si palec a zaklela.

„Tady jsou, podám ti je.” Poppy zvedla víko z krabice na boty stojící u postele a podala přezůvky sestře. Ta zatím pátrala po šálu.

Ruku v ruce se vydaly ztemnělým pokojem jako dvě ostražité kočky.

Na vrcholu schodiště Amélie začenichala jako pes, ale kromě obvyklých pachů, jako jsou vůně mýdla, vosku, prachu a petroleje, nic necítila.

„Tvůj nos ještě spí. Zkus to znovu.”

Tentokrát skutečně rozpoznala zápach spáleniny. Hrklo v ní jako ve starých hodinách. Vzpomněla si na Lea, který zůstal sám s rozžatou lucernou…, a ihned pochopila, k čemu došlo.

„Merripene!” zavřískla, až Poppy nadskočila. Nato chytila sestru pevně za paži. „Doběhni pro něho! Všechny probuď! Dělej co nejvíc rámusu!”

Poppy ihned poslechla a rozběhla se k ložnicím svých sourozenců. Amélie pelášila ze schodů. Ze salonu se linula slabá záře, pod dveřmi probleskovalo světlo.

„Leo!” Energicky rozrazila dveře a vzápětí ucouvla, jak na ni udeřila vlna horka. Po jedné ze stěn šplhaly nenasytné ohnivé jazyky. Mezi chumáči kouře zahlédla na podlaze

bratrovo schoulené tělo. Doběhla k němu, popadla mladíka za košili a zatáhla. Ozvalo se praskání švů a namáhané látky.

„Leo! Vstaň! Okamžitě se probuď!” Avšak mladý muž o sobě nevěděl.

Amélie na něho ječela, cloumala jím v marné snaze ho probrat. Neuspěla. Kouř ji štípal v uslzených očích. Vtom se vedle ní objevil Merripen a nevybíravě ji odstrčil stranou. Sklonil se k Leovi a přehodil si ho přes rameno jako pytel brambor. Zabručel vynaloženým úsilím. „Následujte mě,” křikl na Amélii. „Děvčata už jsou venku.”

„Za chvíli jsem tam. Jenom doběhnu pro nějaké věci…” Zpražil ji nevraživým pohledem. „Ne!”

„Vždyť nemáme nic na sebe. Dojdu jen pro nějaké šaty…”

„Ven!”

V průběhu dlouhých let, co se znali, Merripen nikdy na Amélii nezvýšil hlas. Ohromilo ji to natolik, že bez dalších řečí poslechla. Oči ji štípaly a slzely ještě ve chvíli, kdy prošla předními dveřmi, kde ji přivítala černočerná tma a hrubý štěrk pod nohama. Win a Beatrix tu už byly. Shlukly se nad bezvládným Leem a pokoušely se ho probudit. Stejně jako Amélie měly na sobě jen noční košile, šály a pantofle.

„Kde je Beatrix?” vyhrkla Amélie. V ten okamžik se rozezněl domovní zvon, jeho jasný zvučný hlas se nesl všemi směry.

„Nařídila jsem jí, aby zazvonila,” hlásila Win. Zvon přivolá na pomoc sousedy a obyvatele vesnice, ačkoliv ve chvíli, kdy sem dorazí, Ramsay House už pravděpodobně lehne popelem.

Merripen pro všechny případy vyvedl koně ze stáje.

„Co se děje?” zaslechla Amélie, jak se Leo ochraptěle vyptává. Dříve než mu někdo stihl odpovědět, přemohl ho záchvat kašle. Win a Poppy zůstaly po bratrově boku a něžně

mu domlouvaly. Amélie stála několik kroků od nich a choulila se do vlněného šálu.

Naplnily ji hořkost, vztek a strach. Ani na chvíli nezapochy-bovala o tom, kdo požár založil. Leo. Jeho nedbalost je stála dům. Málem je všechny zabil. Potrvá dlouho, než si dovolí na něho znovu promluvit. Kdysi bratra z hloubi duše milovala, jenže pak se z něho stal někdo dočista jiný.

Za daných okolností neměla mnoho důvodů, proč Lea milovat. Přinejlepším ho mohla litovat, při nejhorším představoval ohrožení pro sebe i svou rodinu. Bez něj by nám bylo lépe, pomyslela si zkroušeně. Jenže kdyby Leo zemřel, titul by přešel na vzdáleného příbuzného, anebo nadobro zanikl, a ony by ztratily jediný příjem, který mají.

Zatímco sledovala nezdolného Merripena, jak ve slabém měsíčním světle odvádí koně opodál a potom ze stodoly zachraňuje starý kočár, pocítila nezměrný příval vděčnosti. Co by si bez něho počali? Když se před mnoha lety její otec ujal opuštěného chlapečka, obyvatelé Petrklíčova pohlíželi na jeho čin jako na akt milosrdenství. To však Merripen Hathawayovým již bezpočtukrát splatil. Amélie si nebyla jistá, proč u nich vlastně zůstává - zdálo se jí, že společné soužití je spíše výhodou pro její rodinu, než pro samotného Merripena.

Začali se k nim sjíždět lidé z vesnice i ti, kteří bydleli ve Stone Crossu. Podsaditý tažný kůň přivlekl ze vsi ruční hasicí pumpu. Vozík měl po stranách žlaby, do nichž se musela ve vědrech nanosit voda z řeky. Rozvrzaná dřevěná páka hnala vodu koženou hadicí a vyplivovala ji kovovou tryskou. Než se tahle mašina uvede do provozu, bude po stavení. Ale třeba se podaří alespoň něco zachránit.

Amélie pospíchala k vesničanům, aby jim vysvětlila, kudy se nejkratší cestou dostanou k řece. Skupina mužů včetně Merripena se rozběhla k vodě, na ramenou se jim houpala vahadla s vědry.

„Christophere!” Navzdory skutečnosti, že bývalý ctitel nedokáže zachránit jejich dům, zachvátila Amélii v jeho přítomnosti vlna úlevy. V mihotavém světle ohně se natočila tak, aby mu viděla do obličeje.

Bez dlouhých okolků ji vášnivě přivinul k sobě a přitiskl si její hlavu ke svému rameni. „Díkybohu jsi v pořádku. Jak se to stalo?”

„Nemám ponětí.” Omámeně mu spočívala v náruči. Nikdy by ji nenapadlo, že se ještě někdy ocitne v jeho objetí. Pak si ale vzpomněla, jak podle ji zradil, a vymanila se mu. Uhladila si vlasy z očí.

Neochotně ji pustil. „Drž se dál od domu. Jdu pomoct s ruční pumpou.”

Z temnoty se ozval další hlas. „Budete mnohem užitečnější tady.”

Oba mladí lidé se s úlekem obrátili. Nejprve se jich zmocnil dojem, že za nimi nikdo nestojí. Tmavovlasý Rohan oděný v černých šatech jako by splýval se stíny.

„Svatá prostoto,” zabručel Christopher. „Člověk si vás sotva všimne, jak jste černý.”

Nelichotivá poznámka se mohla Cama nemile dotknout, avšak nikterak na ni nezareagoval. Bleskově přelétl očima po Amélii. „Jste zraněná?”

„Ne. Ale dům…” Hrdlo se jí bolestivě stáhlo. Vzlykla.

Cam setřásl z ramen kabátec a zabalil ji do něj. Z vlněné látky sálalo teplo jeho těla a útěšná mužská vůně. „Uvidíme, co se dá dělat.” Mávl na Christophera Frosta, aby ho následoval. „U schodů máme dvě nádoby. Pomozte mi je odnést dovnitř.”

Améliiny oči zabloudily ke dvěma velkým kovovým nádobám. „Co je to?”

„Vynález kapitána Swansea. Jsou naplněny perlovou potaši. Použijeme je k zastavení požáru, dokud nezprovozní

ruční stříkačku.” Rohan pohlédl na Christophera. „Swansea je moc starý na to, aby se s nim dřel. Proto já vezmu tu první a vy druhou.”

Amélie znala Christophera natolik dobře, aby věděla, že nerad přijímá rozkazy od druhých, natož od těch, které považuje za méněcenné. Proto ji udivilo, když beze slova následoval Cama Rohana do hořícího domu.

Amélie sledovala, jak Cam Rohan a Christopher Frost popadli nešikovné měděné nádoby, k nimž byla připevněná kožená hadice, a pronesli je předními dveřmi. Kapitán Swansea zůstal na schodech a křičel za nimi instrukce.

Za okny se míhaly jasné plameny, jak oheň začal požírat interiér domu. Zakrátko, pomyslela si sklíčeně Amélie, z něho nezbude víc než ohořelá kostra.

Vydala se zpátky k sestrám. Postavila se vedle Win, jež chovala na klíně Leovu hlavu. „Jak mu je?”

„Nadýchal se kouře.” Win jemně pohladila bratra po rozcuchaných vlasech. „Ale myslím, že bude v pořádku.”

Amélie pohlédla na bezvládného mladíka a zamumlala: „Až se příště pokusíš zabít, pak buď od té dobroty a nás ostatní raději vynechej.”

Leo nedal nikterak najevo, že ji slyší, zato Win, Beatrix a Poppy se na ni udiveně zadívaly.

„Ted ne,” zavrtěla hlavou Win.

Amélie spolkla nevybíravá slova, jež se jí drala na rty, a tupě zírala na dům.

Přijížděli další lidé. Utvořili řetěz a podávali si dřevěná věd-ra, jež putovala od řeky k ruční stříkačce. Nezdálo se, že by se uvnitř domu něco dělo. Amélii by zajímalo, co tam Rohan s Frostem kutí.

Win jako by jí četla myšlenky. „Zdá se, že kapitán konečně dostal příležitost vyzkoušet svůj vynález,” poznamenala.

„Jaký vynález?” procitla Amélie ze zamyšlení. „A jak o něm víš?”

„Kapitán Swansea mi dělal společnost při večeři ve Stony Cross Manoru,” odvětila sestra. „Povídal, že v průběhu svých

experimentů s raketami přišel na nápad, jak uhasit požár pomocí přístroje, který rozprašuje perlovou potaš. Když se měděný kanystr otočí vzhůru nohama, z vložené nádobky unikne kyselina a smísí se se zmíněným roztokem. Vzniklá směs vytvoří dostatečný tlak, který tekutinu vypudí z kanystru.”

„Bude to fungovat?” zeptala se pochybovačně Amélie.

„Určitě ano.”

Obě sebou trhly, když se ozval zvuk tříštícího se skla. Hasiči obsluhující pumpu je rozbili, aby mohli nasměrovat proud vody dovnitř hořící místnosti.

Amélie se v ten okamžik zmocnil neklid. Úporně se snažila vypátrat jakoukoliv známku Rohanovy a Frostovy činnosti. Nechápala, co je to napadlo, rozběhnout se do plamenů s nevyzkoušeným vynálezem, který jim klidně může vybouchnout do obličeje. Co když výpary z chemikálií, kouř a vedro způsobí, že ztratí orientaci nebo omdlí? Nedokázala snést pomyšlení, že by mohli přijít k úrazu. Její tělo bezděčně ztuhlo, až ji zabolely svaly.

Zrovna když si začala pohrávat s nápadem, že se za nimi rozběhne, oba muži se vyřítili z domu. Nesli prázdné kanystry. Spěchal k nim kapitán Swansea.

Amélie vykřikla úlevou a chvátala k nim. Mínila se u nich zastavit, proto ji překvapilo, když ji nohy odmítly poslechnout a spěchaly dál.

Rohan upustil kanystr a pevně ji chytil. „Pomalu, kolibříku.”

Ani si neuvědomila, že cestou někde ztratila jeho kabátec a svůj šál. Ledový noční vzduch ji zastudil na kůži. Zachvěla se. Přivinul ji k sobě ještě těsněji. Ucítila pach kouře a potu. Slyšela, jak muži rytmicky buší srdce. Rozpálenou dlaní ji krouživými pohyby hladil po zádech.

„Hasicí přístroje se ukázaly být ještě účinnější, než jsem předpokládal,” dolehl k ní hlas kapitána Swansea. Spokojený vynálezce se nadšeně nakláněl ke Christopherovi. „Mít ještě dva nebo tři, tak bychom ten požár přemohli sami.”

Konečně se Amélie vzpamatovala a rozhlédla se kolem sebe. Frost ji nesouhlasně pozoroval. Vypadal, jako by žárlil. Věděla, že se chová nepatřičně. Už zase. Nestydatě se předvádí s Camem Rohanem. Avšak nedokázala se přimět, aby opustila slastné bezpečí jeho paží.

Kapitán Swansea se nepokrytě culil, blažilo ho, že jeho vynález nezklamal. „Požár máme pod kontrolou,” sdělil Amélii. „Domnívám se, že zakrátko bude po všem.”

„Kapitáne, nevím, jak bych vám poděkovala,” podařilo se jí ze sebe vysoukat.

„Na příležitost, jako je tahle, jsem čekal,” prohlásil upřímně. „Ačkoliv jsem si pochopitelně nepřál, aby jako testovací místo posloužil váš domov.” Otočil se, aby se podíval, jak si vede ruční stříkačka, která nyní jela na plný výkon. „Obávám se,” pravil lítostivě, „že poškození vodou bude stejně velké jako od kouře.”

„Třeba některé z hořejších místností zůstanou obyvatelné,” zadoufala Amélie. „Potom bychom se měli podívat nahoru a zjistit…”

„Ne,” přerušil ji klidně Rohan. „Přestěhujete se spolu se sourozenci do Stony Cross Manoru. Hostinských pokojů mají Westcliffovi dost. Snadno se k nim vejdete.”

Dříve než se Amélie stačila ozvat, odpověděl za ni Christopher: „Jsem ubytován ve vsi u Shelsherů. Vlastní hostinec. Slečna Hathawayová a její sourozenci pojedou se mnou.”

Amélie vycítila v Rohanově držení určitou změnu. Spočinul dlaní na její paži, palcem zabloudil na vnitřní stranu lokte, kde pod jemnou kůží proudila krev. Dotýkal se jí s důvěrnou samozřejmostí milence.

„Westcliffova rezidence je blíž,” prohlásil nesmlouvavě.

„Slečna Hathawayová a její sestry nemají na sobě nic než noční košili a noc je chladná. Jejich bratra musí prohlédnout doktor, a pokud se nemýlím, lékařskou pomoc potřebuje i Merripen. Pojedou k Westcliffovi.”

Amélii konečně došel plný význam jeho slov a zamračila se.

„Proč Merripen potřebuje doktora? Kde je?”

Rohan ji natočil opačným směrem. „Tamhle. Vedle vašich sester.”

Při pohledu na Merripena schouleného na zemi zalapala ohromením po dechu. Win klečela vedle něho a pokoušela se strhnout mu ze zad tenkou látku košile. „Ach ne.” Amélie se odlepila od Rohana a rozběhla se ke své rodině. Slyšela, jak na ni Christopher volá, ale ignorovala ho.

„Co se stalo?” vyzvídala, když klesla na mokrou trávu vedle Win. „Copak se Merripen popálil?”

„Ano, na zádech.” Sestra odtrhla lem noční košile a vyrobila z něj provizorní obvaz. „Beatrix, mohla bys jej namočit ve vodě, prosím?”

Dívka se beze slova vydala k ruční stříkačce.

Win pohladila Merripena po hustých kučeravých vlasech. Opíral se hlavou o předloktí, hlasitě dýchal přes zatnuté zuby.

„Bolí to, nebo nic necítíš?” zeptala se Amélie.

„Pálí to jako čert,” zasyčel.

„To je dobré znamení. Spálenina je o to závažnější, když je znecitlivělá.”

Mladík se otočil k dívce a věnoval jí výmluvný pohled.

Win spočívala dlaní na Merripenově zátylku a pravila k Amélii: „Příliš se přiblížil k okapům. Horko způsobilo, že se začaly tavit. Žhavý kov mu nakapal na záda.” Vzhlédla, když k ní přispěchala Beatrix s mokrým plátnem. „Děkuji ti, drahá.” Nadzvedla Merripenovi košili a přiložila mu obklad na popáleninu. Muž zaskučel bolestí. Zapomněl na falešnou

pýchu či dekorum a položil dívce hlavu do klína. Nekontrolovatelně se chvěl.

Amélie pohlédla na Lea, jemuž se dařilo o něco lépe, a uvědomila si, že Cam má pravdu. Okamžitě se musí s rodinou přesunout do sousedova sídla a poslat pro doktora.

Nikterak se nebránila, když Rohan spolu s kapitánem Swanseou začal nakládat příslušníky její rodiny do kočáru. Lea museli zvednout. Ani Merripen nezvládl nastoupit bez pomoci. Kapitán Swansea zkušeně řídil koně.

Po příjezdu se Hathawayovým dostalo vlídného uvítání a soucitu. Služebnictvo kmitalo všemi směry. Přítomní hosté nabízeli své rezervní oblečení a osobní propriety. Lady Westcliffová a lady St. Vincentová se ujaly mladších děvčat, zatímco na Amélii se vrhly dvě odhodlané komorné. Bylo jasné, že si nedají pokoj, dokud ji nevykoupají, nepřevléknou a nenakrmí.

Uplynula snad celá věčnost, než se Amélie ocitla v čisté noční košili a modrém sametovém županu. Další čtvrthodinu trvalo, než jí zapletly vlhké vlasy do úhledných copů. Když s ní konečně skončily, překotně jim poděkovala a utekla z hostinského pokoje. Potřebovala zkontrolovat sourozence a začala s bratrem.

Sluha, jehož potkala na chodbě, ji nasměroval do příslušného pokoje. Lékař, postarší pán s úhledně zastřiženou prošedivělou bradkou, se právě chystal k odchodu. Když se ho zeptala na bratrův stav, zastavil se s kufříkem v ruce.

„Když se to vezme kolem a kolem, je na tom celkem dobře,” odvětil. „Má nepatrně oteklý krk - jak se nadýchal kouře -, ale jedná se o pouhé podráždění sliznice, nic víc. Barvu má ucházející, srdce silné a všechno ukazuje na to, že se bez následků zotaví.”

„Díkybohu. Co Merripen?”

„Myslíte toho cikána? Ten je na tom hůř. Ošklivě se popálil. Ale ošetřil jsem ho a přiložil medový zábal. Neměl by se v průběhu hojení přilepit k ráně. Zítra se vrátím a podívám se, jak se pacientovi vede.”

„Děkuji, pane. Nerada vám přidělávám starosti. Vím, že je pozdě. Ale nevyšetřil byste si minutku, abyste se podíval na moji sestru? Je slabá na plíce, a přestože se nenadýchala kouře, byla vystavena studenému nočnímu vzduchu…”

„Mluvíte o slečně Winnifred.”

„Ano.”

„Byla v pokoji toho cikána. Očividně sdílel vaši starost o zdraví vaší sestry. Oba se vehementně hádali, na koho z nich bych se měl podívat dřív.”

„Aha.” Dívka se nesměle pousmála. „Kdo vyhrál?

Předpokládám, že Merripen.”

Oplatil jí úsměv. „Kdepak, slečno Hathawayová. Vaše sestra má možná slabé plíce, ale rozhodně se nenechá připravit o poslední slovo.” Sklonil se k ní. „Přeji vám dobrý večer. Mrzí mě, jaké vás potkalo neštěstí.”

Amélie vděčně přikývla a vstoupila do Leovy ložnice, kde tlumeně hořela lampa. Bratr spočíval na boku, oči měl otevřené, avšak ani se na ni nepodíval. Amélie nesměle usedla na kraj matrace a pohladila ho po rozcuchaných vlasech.

Jeho hlas zněl tiše a ochraptěle. „Přišla jsi mě dorazit?”

Kysele se zazubila. „Myslím, že v tomto směru jsi odvedl vynikající práci sám.” Jemně ho laskala po hlavě. „Jak začalo hořet, drahý?”

Oči měl podlité krví. „Na nic si nevzpomínám. Usnul jsem.

Neudělal jsem to schválně. Doufám, že mi věříš.”

„Ano.” Sklonila se a políbila ho na čelo jako malého chlapečka. „Odpočívej, Leo. Ráno bude všechno o hodně lepší.”

„To říkáš vždycky,” zamumlal a zavřel oči. „Možná se tvoje slova někdy vyplní.” A vzápětí spal, jako když ho do vody hodí. Amélie zaslechla u dveří nějaký šramot. Vzhlédla a spatřila hospodyni, nesoucí podnos obtížený lahvičkami z hnědého skla a svazek sušených bylin. Doprovázel ji Cam Rohan. V ruce

opatrně svíral kotlík s vodou, z níž se kouřilo.

Rohan se ještě nestačil umýt a převléknout. Ačkoliv měl za sebou namáhavou noc, neprojevoval žádné známky únavy. Věnoval Amélii zevrubný pohled, oči mu v ušmudlaném obličeji svítily jako dva žhavé uhlíky.

„Pára pomůže lordu Ramsayovi lépe dýchat,” vysvětlovala hospodyně. Postavila kotlík na kovový stojan vedle postele a rozžala pod ním svíčky.

Z nádoby stoupaly aromatické výpary a zvolna sytily vzduch příjemnou vůní. „Co je to?” zeptala se dívka tiše.

„Heřmánek, tymián a lékořice,” odvětil Rohan, „spolu s jilmem plavým a přesličkou na ten jeho oteklý krk.”

„Také jsme přinesli sirup na spaní,” přidala se hospodyně.

„Nechám jej na nočním stolku, kdyby se později vzbudil…”

„Kdepak,” zasáhla bleskově Amélie, ještě aby se Leo dostal k velké lahvi sirupu, do kterého se přidává morfium. „Tohle nebude třeba.”

„Ano, slečno.” Hospodyně jí neopomněla připomenout, že kdyby něco potřebovali, mají zazvonit, a s tichým mumláním odešla.

Cam zůstal v místnosti. Ramenem se ledabyle opíral u sloupek postele. Sledoval, jak Amélie zkoumá obsah kotlíku. Schválně od mladíka odvracela zrak, vědoma si jeho pronikavého pohledu a tázavě povytažených koutků úst.

„Musíte být vyčerpaný,” prohodila, zatímco se zabývala svazečkem usušených bylin. Přiložila jej k nosu a zkusmo přičichla. „Je velmi pozdě.”

„Většinu života jsem strávil v nočním klubu, takže je ze mě víceméně noční pták.” Krátce se odmlčel. „Měla byste jít na kutě.”

Amélie zavrtěla hlavou. Byla plná obav a vzrušení. Avšak pod nimi se skrývala zničující únava. Přesto věděla, že neusne. Jednoduše se bude převalovat na lůžku a zírat do stropu.

„Točí se mi hlava. Nemám na spánek jediné pomyšlení…”

„Pomohlo by vám,” otázal se něžně, „kdybyste měla rameno, na kterém byste se mohla vyplakat?”

Svými slovy ji dočista vyvedl z rovnováhy, ale pokoušela se to skrýt. „Děkuji, není třeba.” Opatrně vhodila byliny do kotlíku. „Pláčem se nic nespraví.”

„,Pláč člověku pomáhá z hlubin smutku.”

„To říkají Romové?”

„Shakespeare.” Nespouštěl z ní zrak. Četl v Amélii jako v otevřené knize. Dobře věděl, co se odehrává pod zdánlivě klidným vzezřením. „Máte přátele, kteří vám pomohou z téhle bryndy, Amélie. A já jsem jedním z nich.”

Dívka si s hrůzou uvědomila, že ji třeba jenom lituje. A o soucit ona rozhodně nestojí. Musí se mu stůj co stůj vyhnout. Nemůže spoléhat na Rohana ani kohokoliv jiného. Kdyby to dopustila, nemusela by se už nikdy postavit na vlastní nohy. Odstoupila od něho. Opatrně Cama obešla. Bezděčně přitom třepotala rukama, jako by ho od sebe odháněla. „S Hathawayovými si nedělejte starosti. My to zvládneme. Vždycky jsme si dokázali poradit.”

„Tentokrát ne.” Rohan z ní nespouštěl zrak. „Váš bratr nedokáže pomoci ani sám sobě. Vaše sestry jsou příliš mladé, až na Winnifred. A teď je na lůžko upoután i Merripen.”

„Však já se o ně postarám. Nějak si poradím.” Sáhla po ručníku povalujícím se v nohách postele a úhledně jej složila.

„Ráno odjíždíte do Londýna, nemám pravdu? Asi byste se měl řídit vlastní radou a odebrat se na kutě.”

Náhle měl oči jako křemeny. „Proč sakra musíte být tak paličatá?”

„Nejsem paličatá. Jenom od vás nic nechci. A vy si zasloužíte svobodu, po níž jste roky marně toužil.”

„Znepokojuje vás moje svoboda, anebo se bojíte přiznat, že někoho potřebujete?”

Měl pravdu. Jenže Amélie by radši na místě zemřela, než kápla božskou. „Nikoho nepotřebuji a nejméně ze všech vás.”

Ač Cam hovořil vlídně, z jeho hlasu mrazilo. „Ani netušíte, jak snadno bych vám dokázal opak.” Zkušeně si přitáhl dívku blíž, jako by ji chtěl líbat. Nebo uškrtit. Možná obojí.

„Třeba se setkáme v příštím životě,” zašeptala. Vynutila ze sebe pokřivený úsměv. „A teď běžte. Came, odejděte prosím.”

Počkala, až za sebou zavře, pak jí ramena poklesla úlevou.

Cam potřeboval uniknout z tísnivého sevření domu. Proto zamířil ven. Černočernou tmou se prodíraly tenké paprsky měsíce. Loudal se ke kamenné zdi obepínající ostroh nad řekou. Mrštně se na ni vyhoupl, posadil se, nohama klátil nad hlubinou. Poslouchal šumění vody a zvuky noci. Ve vzduchu visel zápach kouře a mísil se s dechem země a lesa.

Cam se pokoušel vyznat ve změti svých pocitů.

Nikdy dřív nepoznal žárlivost, avšak sotva spatřil Amélii v náruči Christophera Frosta, nejradši by toho mizeru uškrtil. Celé jeho tělo se vzpouzelo. V duchu řval na celé kolo, že Amélie je jeho, on jediný ji smí ochraňovat a konejšit. Přitom na ni nemá žádné právo.

Pokud se Frost rozhodne Amélii dvořit, Cam se mezi ně nesmí plést. Amélii bude lépe s gádžem než s polovičním Romem. I on na tom bude líp. Propána, snad neuvažuje, že by strávil zbytek života uvázaný k domácímu krbu?

Měl bych odjet z Hampshiru, pomyslel si. Amélie by se v klidu rozhodla ohledně Frosta a on by si šel za svým. Žádný z nich by nemusel nic obětovat či přistupovat na kompromis.

Stal by se pouze bezvýznamnou epizodou v Améliině životě, na niž by časem zapomněla.

Sklonil hlavu a prohrábl si kučeravé vlasy. V hrudi ho zabolelo jako vždycky, když zatoužil po svobodě. Avšak poprvé se pozastavil nad tím, zda se ve svých tužbách nemýlí. Protože se nezdálo, že jeho bolest odezní, když odjede. Vlastně hrozilo, že se ještě zhorší.

Jeho budoucnost se mu náhle jevila jako obrovská prázdnota. Tisíce nocí bez Amélie. Bude se objímat a milovat s jinými ženami, avšak žádné z nich se zcela neoddá.

Amélii čeká život staré panny. Anebo hůř. Dá se dohromady s Frostem, možná si ho dokonce vezme a do smrti ji bude provázet vědomí, že ji kdysi zradil a je schopen udělat to znovu. Zaslouží si mnohem víc. Zasluhuje vášnivou, srdcervoucí, ochromující a opětovanou lásku. Zaslouží si…

Och, kruci! Moc přemýšlí. Přesně jako gádžo.

Přinutil se pohlédnout pravdě do očí. Skutečností zůstává, že Amélie je jeho, ať už tu zůstane nebo odjede. Ať už kráčí po téže cestě nebo ne. Mohou každý žít na opačné straně světa, přesto bude pořád jeho.

Jeho cikánské já to vědělo od začátku.

A právě tomuto hlasu bude naslouchat.

Améliino lůžko bylo měkké a okázalé, ale klidně to mohla být prkenná pryčna. Dívka se neustále převalovala, obracela a protahovala, přesto nedokázala nalézt pohodlné spočinutí. Tělo ji bolelo a usoužená mysl odmítala vypnout.

Zdálo se jí, že vzduch v uzavřené místnosti každou minutou houstne. Zatoužila po doušku čerstvého, chladného povětří. Vyklouzla proto z postele a přistoupila k oknu, aby je otevřela. Zavanul k ní svěží větřík. Vydechla úlevou. Semkla víčka a hřbetem ruky si přejela po zavlhlých řasách.

Zvláštní, čelí spoustě závažných problémů, a přitom se trápí otázkou, zda ji Christopher Frost někdy miloval nebo ne.

Proto nemůže spát. Ráda by se domnívala, že ano, přestože ji opustil. Namlouvala si, že láska je pro většinu obyčejných smrtelníků zbytečným přepychem, a co se kariéry týče, Christopher to rozhodně nemá lehké. Stál před obtížnou volbou. Učinil, co v té době považoval za nejlepší. Třeba se zachovala sobecky, když předpokládala, že si bez ohledu na následky vybere ji.

Nikdy se nestane, aby po ní někdo bezhlavě toužil. Chtěl ji, potřeboval, dychtil po ní…

Dveře za jejími zády se nehlučně otevřely. Stíny se pohnuly, Amélie vycítila něčí přítomnost. S úlekem se otočila a spatřila na prahu stát Cama Rohana. Srdce jí začalo bít jako splašené. Vypadal jako postava ze snu, záhadná a tajuplná.

Zvolna se k ní blížil. Jak se vzdálenost mezi nimi zkracovala, svět jako by se kolem ní hroutil, a ona, zranitelná křehká bytost, zůstávala vydána vetřelci na milost.

Oba přerývaně oddechovali. Po dlouhém mlčení se Cam konečně ozval: „Romové věří, že člověk se má vydat tam, kam ho srdce táhne, a neohlížet se zpět. Nikdy nevíte, jaké dobrodružství vás čeká.” Pomalu se k ní blížil. Dopřával jí čas, aby mohla zaprotestovat. Dotkl se jejích oblých boků zahalených tenkou noční košilkou. Pevně k sobě dívku přivinul.

„A tak se na tu cestu vydáme spolu,” zamumlal, „a uvidíme, kam nás dovede.”

Vyčkával na signál. Na nějakou námitku nebo slůvko povzbuzení. Avšak Amélie na něho dál bezmocně zírala jako uhranutá.

Pohladil ji po vlasech. Zašeptal jí do ucha, aby se nebála. Že se o ni postará. Potěší ji. Líbal ji a laskal, dorážel svými rty na její ústa, dokud mu je vstřícně nenabídla.

Dívku zachvátilo vzrušení. Poddávala se zakázané slasti, podléhala sladkému naléhání mužova jazyka. Rukama jí jemně

přejížděl po těle, až ohromením zakolísala. Klesla na rozházené lůžko jako na pomyslný oltář lásky. Cam se nad ni sklonil a líbal ji na hrdlo. Zvolna rozepínal knoflíčky noční košile.

Amélie cítila, jak je vzrušený. Vnímala teplo sálající z jeho těla. Opatrně, líně se jí dotýkal, s nezměrnou něhou hladil obnažená ňadra. Dívka se prohnula v zádech, aby jí neuniklo nic z nabízené rozkoše. Cam ji beze slova přinutil, aby se uklidnila. Vlahou dlaní klouzal z hrudi až ke kolenům. Uchopil do pootevřených úst nastavenou bradavku a začal ji dráždit jazykem. Amélie zabořila prsty do jeho kučeravých vlasů a vinula ho k sobě. Zachvívala se blahem. Ocitla se na prahu zcela nového prožitku. Pak si ale uvědomila svoje počínání a pokusila se odtáhnout.

Cam ji zadržel a znovu se nad ní sehnul. Zakryl její ústa svý-mi, šikovnými prsty vysoukal výš okraj její noční košile a zezadu pohladil dívčina hebká stehna.

Amélie sevřela v rozechvělých rukou jeho košili. Byla volného střihu a bez límce. Taková, co se přetahuje přes hlavu. Cam jí pomohl oděv svléknout a ledabyle jej odhodil stranou. Měsíční zář postříbřila jeho pružné, svalnaté tělo.

Dívka se mu opřela dlaněmi o hruď, okouzleně jimi přejížděla do stran až na mužova záda. Zachvíval se pod jejím dotekem. Položil se vedle Amélie, jednou nohou se jí vklínil mezi stehna. Rozepnutá noční košile zcela odhalovala její hruď.

Cam opět zabloudil ústy k jejímu ňadru, druhé laskal v dla-ni. Amélie se k němu mačkala blíž. Nejradši by ho na sebe strhla a vychutnávala si, jak ji drtí vahou svého těla. Avšak odolával jejímu úsilí a ledabyle ji hladil, jako by ji chlácholil. Dojímala ji jeho něha. Bezděčně zesílila sevření. Nedokázala jasně uvažovat, chyběla jí správná slova. Cítila, jak se její

touha stává nesnesitelnou. „Came…, Came…” Přitiskla obličej k jeho rameni.

Vláha z jejích řas skanula na mladíkovu kůži. Sklonil hlavu a slízl slanou krůpěj špičkou jazyka. „Trpělivost, kolibříku. Ještě je příliš brzy.”

Pohlédla mu do obličeje zahaleného stíny. „Pro tebe?”

Cam chvíli neodpovídal, neboť přemáhal smích. „Kdepak.

Pro tebe.”

„Je mi šestadvacet let,” bránila se. „Jak pro mě může být brzy?”

Ted už se Rohan neovládl. Snažil se bujné veselí zamaskovat polibky.

Stávaly se tvrdšími, delšími, Cam je prokládal směsicí cikánštiny a angličtiny, jako by si neuvědomoval, kterým jazykem hovoří. Opatrně uchopil Améliinu ručku a přiložil si ji na vzrušené mužství. Zdráhavě je zkoumala prsty. Nevšední dotek dívku šokoval a zároveň fascinoval. Muž zasténal, jako by nevýslovně trpěl. Ihned ruku polekaně stáhla.

„Moc mě to mrzí,” špitla a zapýřila se. „Nechtěla jsem ti ublížit.”

„Neublížilas mi.” V hlase mu zaznělo pobavení. Přitiskl její dlaň zase zpátky.

Amélie váhavě zkoumala ono horké tajemství, jež se skrývalo pod hrubou látkou kalhot, a jako by v jejích prstech ožívalo. Zdálo se, že Cama její počínání těší. Spokojeností skoro předl, lísal se k jejímu hrdlu a zasypával je polibky.

Vklínil mezi Améliina stehna obé nohy, noční košile se jí vysoukala až k pasu. Byla mu vydána na milost. Zděšeně sledovala, jak dlaní klouže po jejím bříšku stále níž. Zakrátko pocítí bolest, odevzdání, padne poslední zábrana. Třeba je nyní správná příležitost o něčem se zmínit.

„Came?”

Zvedl hlavu. „Ano?”

„Slyšela jsem, že existují způsoby… Jde mi o to, že tohle počínání může vést… Ach… Nevím, jak to říct.”

„Nechceš, abych tě obdařil děťátkem.” Prsty se důvěrně dotýkal jejího klína.

„Ano. Tedy… ne.” Nešťastně zasténala.

„Nic se ti nestane. Ačkoliv…, člověk nikdy neví.” Dotkl se citlivého místečka a dívka bezděčně škubla koleny vzhůru. Zkušené prsty zlehka dobývaly její svatyni. „Otázkou zůstává, lásko, zda po mně toužíš natolik, abys podstoupila zmíněné riziko.”

Amélii se líbilo, jak se jí Cam dotýká. Avšak zároveň se trošku styděla. Přála si, aby s laskáním nepřestával, a on to dobře věděl. Čekal na odpověď. Hrál na její tělo jako na loutnu a pozorně si všímal každé sebemenší reakce.

„Ano,” řekla rozechvěle. „Chci to.”

Pomalu laskal její klín. Dříve než Amélie stačila něco namítnout, jemně zatlačil palcem.

Ďábelsky rozzářené oči zastínily vějíře řas. „Tohle?” zašeptal.

Přikývla. Na víc se nevzmohla.

Ostře vnímala, jak se palec přizdobený prstenem dere do jejího lůna a líně v něm krouží. Připadala si zemdlená a rozpálená. Ach! Nebesa… Ano! Ne! To je slast… S každým pohybem rozkoš sílila. Dívčino srdce rytmicky dunělo, jakoby proti své vůli se vlnila v bocích. Když se troufalý prst stáhl, dostavila se podivná prázdnota. Amélie se bez přemýšlení natáhla po mužově ruce. Potřebovala ho. Avšak Cam měl tu drzost tiše se rozesmát.

„Klídek, miláčku. Jsme stále na začátku. Není kam spěchat.”

„Na začátku?” Byla natolik rozpálená, že stěží mluvila. Avšak jednou věcí si byla jistá. Víc tohoto rafinovaného

mučení nesnese. „Já bych řekla, že jsme se dostali až na konec.”

Cítila, jak se Cam usmívá. Políbil ji na ohbí lokte a putoval ústy stále níž. „Jde o to, protáhnout předehru, jak to jenom lze.”

„Proč?”

„Potom je to lepší. Pro nás oba.” Uvolnil sevřené prsty a políbil dívku do dlaně. Potom jí uhladil noční košili a pečlivě pozapínal knoflíčky.

„Co to děláš?”

,,Beru tě na projížďku.” Začala na něho chrlit otázky.

Zlehka přiložil ukazovák na její rty. „Důvěřuj mi,” zašeptal.

Amélie si jako v mrákotách nechala pomoci z postele. Pak ji Cam zabalil do sametového županu a obul jí pantoflíčky.

Nato ji pevně popadl za ruku a vyvedl z pokoje. Dům tonul v tichu, na stěnách visely portréty šlechticů, kteří je vyprovázeli nesouhlasným pohledem.

Prošli zadním vchodem a stanuli na rozlehlé vydlážděné terase, z níž do zahrad vedlo široké schodiště. Měsíc se skrýval za potrhanými mračny, obloha měla barvu zralých švestek. Amélie nic nechápala. Přesto Cama ochotně následovala.

Pod schody se zastavil a krátce hvízdl.

„Co to…?” Údivem zalapala po dechu, když zaslechla tlumené dunění kopyt. Blížil se k nim obrovský temný tvor. Dívka se vyděsila a přitiskla se k mladíkovi. Schovávala obličej v záhybech jeho košile. Chlácholivě ji objal a přivinul blíž.

Když dunění ustalo, Amélie se na zjevení kradmo podívala. Byl to kůň. Mohutné černé zvíře, jehož dech se u nozder srážel do bílých obláčků.

„Opravdu se to děje?” vydechla.

Cam sáhl do kapsy a odměnil vraníka kouskem cukru. Dlaní mu přejel po dlouhé šíji. „Už se ti někdy něco podobného zdálo?”

„Nikdy.”

„V tom případě je to pravda.”

„Skutečně máš koně, na kterého stačí písknout?”

„Ano. Vycvičil jsem ho tak.”

„Jak se jmenuje?”

Tmou probleskl mužův úsměv. „Lehko to uhodneš.”

Amélie se zamyslela. „Púke?” Kůň otočil hlavu a podíval se na ni, jako by jí rozuměl. „Púke,” opakovala s potutelným úsměvem. „Nemáš náhodou na zádech křídla?”

Vraník zareagoval na Camovo nepatrné gesto a zatřásl hlavou, že ne. Amélie se nervózně zachichotala.

Cam přistoupil ke koni a elegantně se mu vyhoupl na hřbet. Zvíře přitančilo ke schodu, na němž stála Amélie. Rohan se k ní sklonil a podal jí ruku. Dívka vložila nožku do třmenu a usadila se před mladíkem. Bezpečně spočinula v objetí jeho paží.

Opřela se o mužovu hrud. Do nosu se jí vetřela vůně podzimu, vlhké půdy, koně, muže a půlnoci.

„Věděl jsi, že s tebou půjdu, že?” prohodila. Cam ji políbil na skráň. „Pouze jsem doufal.” Sevření zesílilo, kůň se dal do plynulého cvalu. Když Amélie zavřela oči, přísahala by, že letí.

Cam zamířil na místo u řeky, kde ještě nedávno stál cikánský tábor. Dosud zde byly patrné jeho stopy: rýhy od kol povozů, kruhy spasené trávy, mělké ohniště plné popela. Vůkol se vznášelo šumění spěchající řeky.

Seskočil z koně a pomohl Amélii na zem. Usadila se na kmenu padlé břízy, zatímco mladík se pustil do přípravy provizorního ležení. Dívka vyčkávala s rukama způsobně semknutýma v klíně. Pozorně sledovala každý jeho pohyb, když ze sedlové brašny vytahoval složené deky. Za několik minut vzplál oheň a Cam u něho rozprostřel přikrývky.

Amélie k nim přispěchala a vděčně vklouzla mezi vrstvy hřejivé vlny a prošívané bavlny. „Je tady bezpečno?” otázala se tiše.

„Jediný, kdo tě může ohrozit, jsem já.” Cam se s úsměvem usadil vedle ní. Zul si boty a přitulil se k dívce. Uchopil ji do náruče. Připomněl si, že trpělivost přináší ovoce, a vyčkával.

Vteřiny plynuly. Cítil, jak se k němu Amélie stále víc tiskne. Připadalo mu opojné svírat ji jenom tak v náruči. Naslouchal rytmu jejího dechu. Chladný noční vzduch ho hladil po tváři, pod dekami se hromadil žár dvou rozpálených těl. Prožívali jakési tiché souznění, poklidnou radost, již Cam nikdy dřív nepoznal. Tep se mu zrychlil, horko s každým úderem srdce vzrůstalo. Dívka se k němu nesměle tiskla boky. Cam cítil, jak je vzrušený. Přesto se nehýbal. Nechal ji, ať se o něho váhavě otírá a dráždí ho, dokud jeho žádostivost nedostoupí vrcholu.

Žluté ohnivé jazyky se mihotaly, hladově olizovaly dubová a březová polena. Vedro… Ještě nikdy mu nebylo takové horko. Zrovna když se chystal zbavit košile, nahmatal pod jejím lemem Améliiny ruce. Drobné chladné prstíky rejdily po

181

jeho rozpálené pokožce. Kdykoliv se ho dotkla, zakoušel takovou slast, že dívce bezděčně zasténal do vlasů. Popadla ho za košili a nemilosrdně mu ji stahovala přes hlavu. Cam se bez váhání posadil, jediným pohybem se oděvu zbavil a mrštil jím stranou.

Dívka se mu posadila na klín, její dlouhé vlasy mu splývaly po ramenou a hrudi jako vodopád. Cam zůstal nadobro ohromený, když mu přitiskla ústa k hrudi a rozpustile ho pusinkovala na prsa, krk i ramena.

„Amélie…” Uchopil její hlavu do dlaní. Teplé hedvábné kadeře mu klouzaly po pažích, až mu z toho naskakovala husí kůže.

„Moniša,” zašeptal. „Nechci udělat nic, s čím nesouhlasíš.

Pouze bych tě rád potěšil.”

Její obličej se leskl ve světle ohně, rty získaly odstín červeného rybízu. „Co znamená to slovo?”

„Moniša? Vyznání lásky.” Nedokázal rozumně uvažovat.

„Tak Romové oslovují dívky, s nimiž se důvěrně sblíží.”

Zakryla jeho dlaně svými, propletli si prsty. Tiskli se k sobě, beze slov k sobě promlouvali, pevně spojeni vášnivými polibky.

Cam položil milou zpátky do pokrývek, přímo do loužičky světla vrhaného tančícími plameny. Cosi jí šeptal starobylým jazykem. Vyprávěl jí, že by ji chtěl pronásledovat, jako slunce pronásleduje po obloze měsíc. Touží s ní splynout v jedinou bytost. Téměř nevnímal vlastní slova. Omamovaly ho vůně a žár stoupající z Améliina těla.

Jako ve snách rozhalil dívčin župan a noční košili a vystavil na odiv smyslné křivky jejího těla. Bylo nádherně modelované, plné a pevné, oslnivě bělostné. Na místa, kterých se bolestně toužil dotýkat, dopadaly vábivé stíny. Vtom ženu zaplavil půvabný ruměnec. Sledoval jej ústy. Amélie se pod ním roztouženě zachvívala.

Vzal do dlaní bujná ňadra, dýchal na ně a škádlil je jazykem, dokud se jejich bradavky nezahrotily. Jemně jednu z nich uchopil do zubů a pokoušel ji, dokud se Amélie vstřícně neprohnula v zádech.

Obnažil oblinu bříška, jež se zdvíhala a zase klesala do rytmu dívčina dechu. Špičkou jazyka zabloudil do prohlubně pupíku.

„Came… Počkej, prosím.” Amélie se zavrtěla. Odstrkovala ho od sebe a myslela to doopravdy. Popadl ji za ruce, přišpendlil je podél jejího těla a prudce jí dýchl na břicho.

Aby nad sebou získal kontrolu, co nejjemněji položil tvář na její břicho. „Neublížím ti,” zašeptal. „Chci tě jenom políbit, ochutnat tě…”

Dívčin hlas zněl plačtivě. „Tady ne.”

Neubránil se úsměvu. Tohle dosud nezakusil, tuto směsici pobavení a vzrušení. „Právě tady.” Hravě pochodoval prsty přes dívčin bok a stehno do kučeravého klína. „Chci poznat každičkou část tvého těla, moniša… Klidně lež. Ano, ano, tak je to správně, lásko.” Sunul se stále níž, zachvíval se žádostivostí. Vůně roztoužené ženy ho dováděla k šílenství. Rty se dotkl zavitého poupěte a jazykem je vyzýval, aby se mu otevřelo.

Amélie lapala vzrušením po dechu. Bezmocně se poddávala slastnému dráždění, celé její tělo hořelo touhou. Cam ji smyslně hladil a provokoval. Zaléval její zavlhlé tělo vroucím dechem. Náhle se jeho prst ponořil hluboko do panenského lůna.

Mladá žena mimoděk vykřikla, neboť nad sebou pozbývala vládu. Trestal ji smyslnými ústy. Odpovídala na jeho rozkošné mučení zdušenými vzlyky. Bořila mu prsty do vlasů, svíjela se neukojenou žádostivostí, když dál ústy plenil její rozpálený klín.

Po chvíli ji přivinul k sobě. Natáhla se po zapínání jeho kalhot, rozepnula mu je a stáhla přes boky. Camovo připravené mužství jako by se jí hrnulo v ústrety. Objala je prsty a začala hladit, dokud se mladík divoce nevyškubl z jejího sevření.

Tváře měla zarudlé, oči přivřené. Znovu se ho dotkla. Naléhala, aby do ní vstoupil, instinktivně rozvírala stehna. Odolával. Tyčil se nad ní, chránil ji před měsíčním svitem, roztaženými prsty putoval po přední části jejího těla. Zachvěla se, když se špičkou malíčku dotkl její bradavky. Opatrně ji obkroužil a pozoroval, jak se zahrocuje.

„Jestli mě chceš, lásko,” zašeptal, „musíš mi to říct. V romštině. Prosím.”

Amélie omámeně otočila hlavu a políbila ho na svalnatou paži. „Jak?”

Zadrmolil několik melodických slov. Trpělivě vyčkal, až je zopakuje. Pomáhal jí, když zaváhala. Mezitím se nad ní výmluvně skláněl, a sotva vypustila z úst poslední slabiku, energicky do ní vstoupil.

Amélie ucukla a vypískla bolestí, zatímco Cam svého skutku upřímně zalitoval. Avšak rozkoš, již v onom okamžiku zakusil, byla silnější. Panenské tělo se instinktivně vzbouřilo proti milostné invazi. Dívka nadzdvihla boky, jako by chtěla muže ze sebe shodit, ale připoutala ho tím ještě víc k sobě. Pokusil se zaplašit bolest tím, že milou pohladil, líbal ji na hrdlo i ňadra. Zlehka sál růžovou bradavku. Přejížděl po ní jazykem, dokud Amélie nezačala vzdychat slastí.

Pak už se nedokázal zastavit. Poháněla ho touha dobývat se stále hloub do hebkého lůna. Dívčiny nohy ho vstřícně objaly, pohltila ho sladká ústa. Jak se blížilo vyvrcholení, jal se mimoděk opakovat jedno jediné slovo: „Mandis… mandis…”

Moje.

Když vycítil, že nadchází kritický okamžik, kvapně vystoupil z dívčina těla. Zabořil obličej do prohlubně mezi Améliinou hlavou a ramenem a zasténal. Emoce, které prožíval, nikdy dřív nezakusil. Ani vzdáleně. Připadal si jako omámený. Tomuto prožitku se nemohlo nic vyrovnat.

Blaženost přetrvávala, dokud jeho srdce nezačalo bít v obvyklém rytmu. Konečně dokázal zase rozumně uvažovat. Tedy víceméně. Amélie zvláčněla. Byla ospalá a spokojeně povzdychávala. Musel se přinutit, aby se od ní dokázal odtáhnout. Toužil být jí co nejblíže a užívat si ji.

Kapesníkem otřel stopy krve a vlhkosti z jejího těla. Pak dívku oblékl do noční košile a vydal se vzkřísit oheň. Když se opět uvelebil pod přikrývkou, Amélie se k němu přitulila.

Zíral do praskajících plamenů. Milá mu položila hlavu na rameno. Hladil ji po vlasech, jež se rozprostřely po jeho paži. Amélie spala jako zabitá. Odlesky ohně tančily po jejím půvabném obličeji, dlouhé řasy vrhaly temné stíny. Cam si ji prohlížel s všímavostí zamilovaných lidí. Vstřebával každičký detail - husté jemné kadeře, drobný nosík, malá ouška. Nejradši by je něžně uchopil do zubů. Hrál si s ní. Avšak nechtěl ji rušit.

Zakryl dívčino bělostné rameno přikrývkou, uhladil pramen vlasů zpátky za ucho. Věděl, že po dnešní noci se všechno změní. A není cesty zpět.

Rozbřesk.

Slovo dokonale vystihující způsob, jakým ráno vtrhne do vaší ložnice. Paprsky světla dopadnou na vaše lůžko, další se roztahují na podlaze mezi oknem a krbem.

Amélie nechápavě zamrkala a chvíli zůstala ležet bez pohnutí. V krbu plápolal oheň. Ani se neprobudila, když jej služebná přišla rozdělat.

Oheň… Ramsay House… Děsivá vzpomínka na ni dopadla jako rána pěstí. Dívka semkla víčka. A vzápětí oči prudce vytřeštila, neboť si vzpomněla na tmu, stříbrné světlo měsíce a teplé mužské tělo. Naskočila jí husí kůže.

Co to provedla?

Spočívala v posteli. Jen matně si vzpomínala, jak se potmě vraceli do sídla. Cam ji uložil na lůžko a uhladil kolem ní peřinu, jako by byla malá holčička. „Spinkej,” zamumlal. Lehce ji pohladil po vlasech. A tak spala a spala. Nyní zašilhala na hodiny vesele tikající na krbové římse. Shledala, že je skoro poledne.

Zacloumala jí panika. Pak si ale připomněla, že panikaření nikam nevede. Nicméně srdce jí divoce bušilo, přerývaně oddechovala.

Nejradši by si namlouvala, že se jí všechno jenom zdálo, avšak její tělo dosud pokrývala neviditelná mapa vytvořená z Camových polibků a hlazení.

Dotkla se prsty svých rtů. Cítila, že jsou oteklé a hladší než jindy. Každý centimetr jejího těla byl na pohmat citlivý, v klíně přetrvávala slastná bolest.

Slušná žena by se za své počínání jistě styděla, ne však Amélie. Prožila mimořádnou noc. Temnou, sladkou, bohatou

na zážitky. Navěky ji bude uchovávat v paměti. Takovou zkušenost by si nedala ani za nic vzít. A prožila ji s člověkem, kterému není rovno a jakého v životě už nepotká.

Přesto doufala, že je touhle dobou dávno pryč.

S trochou štěstí putuje do Londýna, aby se věnoval obchodním záležitostem. Nebyla si jistá, jak by se mu po včerejší noci dokázala podívat do očí. Rozhodně teď nepotřebuje, aby ji někdo rozptylovat. Musí se rozhodnout ohledně spousty věcí.

A co se týče vzpomínek na noc s Camem, všechny jsou natolik neuvěřitelné, jako by pocházely z úplně jiného… Ne, na to není čas. Bude se jimi zabývat později. Za několik dní, měsíců, let.

Nemysli na to, nabádala se v duchu přísně, když vstávala z postele. Zazvonila na služebnou a za tápala po pásku županu. Neuplynula ani minuta a na prahu se objevilo světlovlasé děvče s tvářemi jako jablíčka.

„Mohla byste mi přinést horkou vodu?” požádala ji Amélie.

„Bodejť. Anebo pokud byste se radši vykoupala, slečno, připravím vám v koupelně vanu.” Služebná hovořila širokým yorkshirským přízvukem. Maličko ráčkovala a polykala souhlásky.

Amélie přikývla na souhlas. Vzpomněla si, jakou zde při poslední návštěvě spatřila moderní koupelnu. Následovala komornou, která se představila jako Betsy, na chodbu. „Jak se daří mým sourozencům? A panu Merripenovi?”

„Slečny Winnifred, Poppy a Beatrix dole snídají,” hlásilo děvče. „Pánové jsou dosud v posteli.”

„Jsou nemocní? Má pan Merripen horečku?”

„Paní Briarlyová, naše hospodyně, je toho názoru, že jim nic nechybí, slečno. Pouze odpočívají.”

„Díkybohu.” Amélie si předsevzala, že jakmile se dá do pořádku, navštíví Merripena. Spáleniny jsou nebezpečné a nepředvídatelné. Pořád se o přítele strachovala.

Vstoupily do místnosti, jejíž stěny pokrývaly světle modré kachlíky. V jednom rohu stála pohovka, v druhém dlouhá porcelánová koupací vana. Od stropu visel pestrobarevný závěs s orientálním vzorem, jenž při svlékání poskytoval pocit soukromí. Díky ohni planoucímu v krbu zde panovalo příjemné teplo. Ve velké otevřené skříni se bělaly hraničky vzorně složených osušek, ručníků, mýdel a dalších toaletních potřeb. Voda na koupání se ohřívala v jakémsi zařízení, z něhož vedly trubky zakončené kohoutky na horkou, studenou a vlažnou vodu.

Betsy je roztočila a upravila teplotu vody. Na pohovku naskládala osušky. „Mám vám pomoct při koupání, slečno?”

„Není třeba, děkuji,” vyhrkla překotně Amélie. „Zvládnu to sama. Jenom kdybyste mi přinesla čisté oblečení.”

„Které šaty si přejete, slečno?”

Amélie zůstala stát jako solný sloup. Teprve nyní si uvědomila, že s sebou nic nemá. „Propána! Nemohl by někdo zajet do Ramsay House a přivézt moje věci?”

„Pravděpodobně budou načichlé kouřem, slečno. Ale lady St. Vincentová vám nechala poslat do pokoje nějaké svoje šaty. Velikostí budou jistě vyhovovat víc, než róby lady Westcliffové, neboť ta je hodně vysoká…”

„Och. Nemůžu přece nosit oblečení lady St. Vincentové!” Amélie se začala nešťastně ošívat.

„Obávám se, že nemáte na vybranou, slečno. Jsou tam takové moc pěkné, z červené vlny… Přinesu vám je.”

Protože se v té chvíli nedalo nic jiného dělat, Amélie pokorně přikývla a zašeptala slova díků. Odebrala se za plentu a shodila z ramen župan. Služebná zatím zastavila vodu a odešla.

Teprve ve chvíli, kdy se župan proměnil v beztvarou hromádku u jejích nohou, všimla si Amélie zlatého kroužku na levém ukazováčku. Udiveně zvedla ruku a začala si jej prohlížet. Byl to malý pečetní prsten s důmyslně vyrytou iniciálou. Ten, který Cam nosil na malíčku. Musel jí ho navléknout včera v noci, zatímco spala. Dárek na rozloučenou? Anebo má značit něco jiného?

Pokusila se šperk stáhnout, avšak zjistila, že drží jako přišitý. „Hrome!” ulevila si. Marně prstýnkem otáčela. Vzala ze skříně kousek mýdla a odnesla si jej s sebou do vany. Horká voda zaplašila štípání a bolest v klíně.

Amélie si zhluboka povzdechla, namydlila si ruku a jala se potýkat s prstenem. Avšak ať se namáhala sebevíc, nepovolil. Zakrátko vodní hladinu pokrývala mýdlová pěna a dívka marně potlačovala podráždění.

Nemůže připustit, aby si někdo všiml, že nosí jeden z Camových šperků. Jak u všech svatých vysvětlí, kde k němu přišla?

Tak dlouho kroužkem kroutila a tahala za něj, až jí kloub prstu otekl. Raději proto dokončila očistu a utřela se ručníkem. Nato se vydala do vedlejší oblékárny, kde na ni čekala Betsy s vlněnými šaty barvy vína.

„Tady jsou, slečno. Budou vám moc slušet. Náramně se hodí k vašim tmavým vlasům.”

„Lady St. Vincentová je příliš velkorysá.” Spodní prádlo vypadalo jako nové. Nechyběl ani korzet s bílými stuhami.

„Ta má šatů spoustu,” mávla Betsy rukou a podala Amélii nabírané spodní kalhoty a košilku. „Lord St. Vincent si dává záležet, aby jeho paní chodila nastrojená jako královna. Něco vám povím. Kdyby ta si zamanula, že chce mít Měsíc, její muž určitě vykoumá způsob, jak ho sundat.”

„Jak je možné, že toho tolik víte?” otázala se Amélie. Zapínala si korzet vpředu na háčky, zatímco Betsy vzadu utahovala tkalouny.

„Jsem totiž její komorná. Doprovázím ji, kamkoliv se hne. Požádala mě, abych se postarala o vás i ostatní slečny Hathawayové. ,Potřebují speciální péči,’ povídala.,Hodně toho vytrpěly.’”

Amélie zadržela dech. Když byla Betsy hotová, prudce vydechla. „To je od ní velmi milé. Ostatně, od vás taky. Doufám, že vám moje rodina nepřidělává moc práce.”

Děvče se z nějakého důvodu zachichotalo. „Alespoň je nějaká psina. Tedy vodpusťte, že to říkám, slečno.” Dřív než se jí Amélie stačila zeptat, co tím myslí, služebná zvolala: „Vy ale máte vosí pas! Šaty lady St. Vincentové vám padnou jako ulité. Ale dřív než to vyzkoušíme, měla byste si natáhnout tady to.”

Amélie užasle pohlédla na průsvitnou tmavou látku. „Hedvábné punčochy?”

„Přesně tak, slečno.”

Dívka je málem upustila. Hedvábné punčochy stojí majlant! A na těchto jsou vyšité drobné kvítky, takže budou ještě dražší. Jestli si je obleče, bude na každém kroku umírat hrůzou, aby je o něco neroztrhla. Jenže nemá jinou volbu.

„Navlečte si je,” pobízela ji komorná.

Amélie se s pocitem viny nasoukala do nejdražších šatů, jaké kdy viděla. Byly lemované hedvábím a velice noblesní. Padly jí lépe než její vlastní oblečení. Rovné úzké rukávy končily u loktu, kde na ně navazovala záplava černé krajky. Tatáž krajka zdobila okraj sukně podložené bezpočtem spodniček. Štíhlý pas zdůrazňovala černá saténová stuha, jejíž konce se nosily vzadu překřížené a připevněné k bokům jiskřivými brožemi.

Amélie se usadila před toaletním stolkem a sledovala, jak jí Betsy zručně vplétá do vlasů černé stuhy a připíná copy vzhůru. Protože se děvče chovalo přátelsky a dobře se s ním povídalo, opovážila se Amélie zeptat: „Betsy, jak dlouho lady St. Vincentová zná pana Rohana?”

„Od dětství, slečno,” zakřenila se komorná. „Ten pan Rohan, to je ale kus chlapa, co? Měla byste vidět ten hukot, když zavítá do domu našeho pána. Všechny se tlačíme u dveří, abychom ho alespoň zahlédly klíčovou dírkou.”

„Zajímalo by mě…” Amélie se pokoušela o ledabylý tón.

„Myslíte, že se mezi lady St. Vincentovou a panem Rohanem někdy vyvinul nějaký vztah?”

„Ale kdepak, slečno. Vyrůstali spolu jako sourozenci. Dokonce se šušká o tom, že pan Rohan je její nevlastní bratr. Koneckonců by nebyl jediný parchant, kterého Ivo Jenner kdy upletl.”

Amélie užasle zamrkala. „Myslíte, že je na těch řečech něco pravdy?”

Betsy zavrtěla hlavou. „Lady St. Vincentová to popírá. Prej mezi nimi žádná pokrevní pouta nejsou. Ti dva si taky nejsou vůbec podobní. Ale má ho ráda, to jo.” Kysele se zazubila a dodala: „Dokonce mě a ostatní služky varovala, abychom se od něj držely dál. Prej by z toho nevzešlo nic dobrýho. Jenom by nás otrkal a vodhodil. Jo, je to mazanej chlapík, ten náš pan Rohan. Má takové kouzlo osobnosti, že by vás obral i o cukr z punče.” Betsy dokončila účes a spokojeně pohlédla na Amélii. Potom začala sbírat použité osušky. Sehnula se i pro noční košili. Vzápětí se zarazila. „Nemám vám přinést čisté hadříky, slečno?” otázala se opatrně. „Na měsíční vobtíže.”

Amélie tupě zavrtěla hlavou. Votrkal a vodhodil. Dosud se nevzpamatovala z drsné poznámky. „Děkuji vám, ale zatím není třeba.” Vtom se zarazila. Teprve nyní si všimla toho, co

neuniklo služebné - několika krvavých skvrn na noční košili. Zesinala.

„Ano, slečno.” Betsy jí věnovala neutrální úsměv a chopila se prádla připraveného k vyprání. „Stačí zazvonit a já přijdu.” Nato zamířila ke dveřím.

Amélie se opřela lokty o desku stolu a položila hlavu do dlaní. Bůh jí pomáhej. Ted si na ní služebnictvo smlsne. Až dosud se námětem drbů nestala.

„Prosím, prosím, hlavně ať už je pryč,” zašeptala.

Kráčela do přízemí a přemítala o tom, že přece jenom věří na štěstí. Jak jinak nazvat situaci, kdy všechno probíhá, jak má? Kdy se události dají předvídat, a všechno dopadne, jak si člověk přeje.

Jenže teď ji nejspíš potkala pořádná smůla.

Ve vstupní hale zahlédla lady St. Vincentovou. Sestupovala z kamenné terasy, líčka ošlehaná větrem, na sukni přichycené kousky trávy a listí. Vypadala jako neupravený anděl. Z obličeje sálal nadpozemský klid, rusé vlasy se přirozeně vlnily, nosík krášlila sprška zlatistých pih.

„Jak se cítíte?” Lady St. Vincentová k dívce přistoupila a uchopila ji za paži. „Moc vám to sluší. Vaše sestry se procházejí venku. Kromě Winnifred. Ta si na terase dopřává čaj. Už jste jedla?”

Amélie zavrtěla hlavou.

„Pojďte na terasu. Nechám vám přinést něco k snědku.”

„Nerada bych vás obtěžovala…”

„Ale vůbec ne. Následujte mě, prosím.”

Amélie jí ochotně vyhověla. Starostlivé chování lady St.

Vincentové ji znepokojovalo a zároveň blažilo.

„Velice vám děkuji za zapůjčení šatů, madam,” sdělila jí.

„Co nejdříve je vrátím.”

„Říkejte mi Evie,” zazněla vlídná odpověd. „A šaty si musíte nechat. Sluší vám o hodně víc než mně. Tahle červená se nepěkně tluče s odstínem mých vlasů.”

„Jste příliš laskavá,” mínila Amélie. Kéž by nehovořila tak škrobeně! Kéž by dokázala přijmout dar, aniž by cítila povinnost jej oplatit.

Avšak Evie jako by si jejích rozpaků nevšimla. Vzala ji za ruku, protáhla ohbím svého lokte a odváděla Amélii na terasu jako ostýchavou holčinu. „Vaše sestry se budou hned cítit příjemněji, když vás uvidí poblíž. Povídaly, že nepamatují, že byste někdy takhle dlouho lenošila.”

„Spatně jsem spala. Měla jsem hlavu plnou obav.” Do Améliiných líček se vkradl zrádný nach. Vzpomněla si totiž, jak spočívala vedle Camova rozpáleného těla, noční košili rozhalenou, a ústy i dlaněmi zkoumala neznámá území.

„Ano. Jsem si jista, že…” Po krátkém zaváhání Evie dodala:

„… že máte o čem přemýšlet.”

Dívka sledovala směr jejího pohledu a zjistila, že lady St.

Vincentová zírá na její ruku.

Spatřila prsten.

Amélie bezděčně sevřela dlaň. Zadívala se do zvědavých modrých očí své průvodkyně a mysl měla zčistajasna prázdnou.

„Všechno je v pořádku,” prohlásila Evie a chytila dívku za ruku, když se ji pokusila stáhnout. Nesmlouvavě ji přitiskla zpátky na místo. Zazubila se. „Musíme si promluvit, Amélie. Připadalo mi, že není dneska ve své kůži. Ted už vím proč.”

Nebylo zapotřebí vysvětlovat, o kom hovoří.

„Madam… Evie… Mezi mnou a panem Rohanem nic není. Vůbec nic.” Tváře jí přímo žhnuly. „Bojím se, co si o mně nyní myslíte.”

Zastavily se před prosklenými dveřmi vedoucími na zadní terasu. Amélie se vymanila z Eviina sevření. Zatahala za

prsten, který držel na prstě jako přišitý, a nešťastně pohlédla na svoji společnici. Ke svému úžasu shledala, že Evie se netváří ohromeně ani kriticky, spíše z ní sálá porozumění. Působila natolik chápavě a vážně, až Amélii bezděčně napadlo: Není divu, že je z ní lord St. Vincent celý pryč.

„Považuji vás za velice schopnou mladou ženu,” prohlásila Evie, „která miluje svoje sourozence a nese za ně obrovský díl zodpovědnosti. Podle mě jste si na sebe naložila těžké břemeno, které je na jedinou ženu trochu moc. Kromě toho máte dar přijímat lidi takové, jací jsou. A Cam si dobře uvědomuje, jaká je to vzácnost.”

Amélie se zmocnilo rozčilení. Připadala si, jako by něco dů-ležitého ztratila a potřebovala to rychle najít. „Já… Je dosud tady? Touhle dobou by měl být na cestě do Londýna.”

„Ještě tu je. Povídá si s mým manželem a lordem Westcliffem. Brzy ráno se vypravili do Ramsay House, aby se podívali, co z něj zbylo, a pustili se do předběžných odhadu.”

Amélii se nelíbila představa, že se pánové vydali k domu, aniž se poradili s ní nebo s Leem. Chovali se, jako by Hathawayovi byli bezmocné děti, o které je zapotřebí se postarat. Mimoděk se napřímila v ramenou. „To je od nich velice laskavé, ale já tuhle situaci zvládnu. Předpokládám, že část sídla zůstala obyvatelná, proto nebudeme pohostinnosti Westcliffových dlouho zneužívat.”

„Musíte zde zůstat,” namítla pohotově Evie. „Lillian se již vyjádřila v tom smyslu, že jste jejími hosty, dokud váš dům nebude zcela opraven. Tahle rezidence je natolik rozlehlá, že rozhodně nenarušíte ničí soukromí. Westcliffovi tu stejně minimálně čtrnáct dní nebudou. Zítra spolu se mnou a mým mužem odjíždějí do Bristolu. Chystáme se navštívit Daisy, to je Lillianina mladší sestra. Čeká děťátko. Takže budete mít Stony Cross víceméně pro sebe.”

„Když nás včas nevyženou, nezůstane tu kámen na kameni.”

Evie se uculila. „Troufám si tvrdit, že vaše rodina není tak nebezpečná, jak naznačujete.”

„To neznáte Hathawayovy.” Amélie cítila, že je načase ovládnout situaci. „Nasnídám se a potom se vydám do Ramsay House. Jestli budou místnosti v patře v obyvatelném stavu, do večera přestěhuji svou rodinu domů.”

„Myslíte, že je to správné řešení?” namítla mírně Evie. „Co Winnifred? A pan Merripen. Nebo lord Ramsay.”

Amélie se zapýřila. Věděla, že se chová nerozumně. Jenže nesnášela, když ji někdo zbavil vší autority a odsunul na vedlejší kolej, jako by byla neschopná.

„Třeba byste si měla nejprve promluvit s Camem,” navrhla Evie, „a teprve potom se rozhodnout.”

„Nemá na moji volbu sebemenší vliv.”

Evie se na ni zamyšleně podívala. „Odpusťte. Neměla bych dospívat k předčasným závěrům. Jenomže ten prstýnek na vašem ukazováčku… Cam jej nosil od svých dvanácti let.”

Amélie zlostně potáhla za zlatou obroučku. „Nechápu, proč mi jej dával. Určitě tím nic nemyslel.”

„Podle mě má tento dar velký význam,” prohlásila tiše Evie. „Cam si po celý svůj život připadá jako vyděděnec. Dokonce, i když žil s Romy. Domnívám se, že odmalička v koutku duše doufá, že jednou nalezne místo, kam bude doopravdy patřit. Avšak teprve když potkal vás, došlo mu, že možná nehledá místo, ale správnou osobu.”

„Ale tou já nejsem,” zašeptala Amélie. „Opravdu. Nejsem.”

Evie na ni soucitně pohlédla. „Rozhodnutí je samozřejmě na vás. Ale protože znám Cama spoustu let, ráda bych vám řekla… Je to dobrý člověk a dá se na něho spolehnout.” Nato otevřela Amélii dveře. „Vaše sestry jsou venku. Nechám vám přinést něco k jídlu.”

Panoval vlhký svěží den, vzduch byl prosycený vůní mulčovací kůry, růží a pozdě kvetoucích travin. Zadní terasa shlížela do prostorné udržované zahrady propojené spletí cestiček vysypaných štěrkem. Na kamenných dlaždicích byly rozestavěny stolky. Protože většina Westcliffových hostů po posledním honu odjela, zely většinou prázdnotou.

Jakmile Amélie spatřila Win, Poppy a Beatrix, energicky k nim vykročila. „Jak je ti?” naléhala na Win. „Spalas dobře? Kašlala jsi?”

„Je mi celkem fajn. Měly jsme o tebe strach. Nikdy takhle dlouho nespíš. Jedině když stůněš.”

„Nic mi není. Vlastně mi nemůže být lépe.” Amélie se pře-hnaně zazubila. Pohlédla na mladší sestry oděné v nových šatech - Poppy ve žlutých a Beatrix v zelených. „Beatrix…, moc ti to sluší. Jsi opravdová mladá dáma.”

Rozesmátá dívka se postavila a jala se před ní pomalu otá-čet. Světle zelené šaty s důmyslně nařaseným živůtkem a lemem z tmavě zeleného kordu jí padly téměř dokonale. Sukně dosahovala až k podlaze. „Dala mi je paní Westcliffová,” hlásila. „Patřily její mladší sestře, která je už nemůže nosit, protože je těhotná.”

„Ach, Beo…” Když Amélie viděla, jak se sestra nepokrytě raduje z nového oblečení, poznala, co je to poraněná pýcha. Beatrix by měla chodit do dívčí školy, kde by se naučila mluvit francouzsky, aranžovat květiny a pochytila by správné manýry, které Hathawayovým tolik chybějí. Jenže na to nemají peníze. A jak to vypadá, nikdy je mít nebudou.

Náhle ucítila, jak jí Win povzbudivě tiskne ruku. Pohlédla do jejích chápavých očí a povzdechla si. Chvíli si vzájemně mačkaly prsty a mlčky jedna druhé dodávaly sílu.

„Amélie,” zamumlala Win. „Posaď se ke mně. Chci se tě na něco zeptat.”

Oslovená poslušně klesla na židli, z níž měla nádherný výhled do zahrad. Pojednou zahlédla trojici mužů a ostře ji zabolelo v hrudi. Tmavovlasého elegantního Cama si nemohla s nikým splést. Stejně jako jeho společníci měl na sobě jezdecké kalhoty a vysoké kožené holínky. Avšak místo tradičního saka a vesty zvolil bílou plátěnou košili a koženou kamizolu bez límce. Větřík si pohrával s jeho lesklými kadeřemi, nadzvedával je a zase pouštěl.

Zatímco kráčeli k domu, Cam se na rozdíl od svých společníků živě zajímal o své okolí. Smetl uschlý list z živého plotu, pohladil sivé chocholy okrasné trávy. Přesto mu určitě neuniklo jediné slovo z rozhovoru jeho přátel.

Ačkoliv ho nic neupozornilo na Améliinu přítomnost, náhle se ohlédl přes rameno jejím směrem. Střetli se očima. A i na vzdálenost dvaceti metrů to byl pro dívku šok. Naskočila jí husí kůže.

„Amélie,” oslovila ji Win. „Ty ses na něčem dohodla s panem Rohanem?”

Dívce v tu ránu vyschlo v ústech. Zabořila ruku s prstenem do záhybů sukně. „Samozřejmě že ne. Jak jsi na to přišla?”

„Spolu s lordem Westcliffem a St. Vincentem se ráno rozjel do Ramsay House a od té doby, co se vrátili, pořád něco řeší. Nedokázala jsem si pomoct, ale když stáli tady venku na terase, vyslechla jsem část jejich rozhovoru. Zarazil mě způsob, jakým se pan Rohan vyjadřoval. Vystupoval jako náš mluvčí.”

„Co tím chceš říct, že vystupoval jako náš mluvčí?” otázala se podrážděně Amélie. „Do našich záležitostí smím mluvit jenom já nebo Leo.”

„Připadalo mi, že pan Rohan rozhoduje o tom, co se musí udělat a kdy.” Nato Win dodala zahanbeným šepotem: „Jako by byl hlavou naší rodiny.”

Amélie dotčením zrudla. „Nemá na to žádné právo…

Nechápu, co ho to napadlo… Och. Propána!”

Tohle musí okamžitě přestat!

„Není ti nic, drahá?” znepokojila se Win. „Příšerně jsi zbledla. Tady máš, napij se čaje.”

Amélie si uvědomovala, že na ni všechna děvčata zírají s vykulenýma očima. Proto se rázně chopila šálku a několika doušky ho vyprázdnila.

„Jak dlouho tu zůstaneme?” zajímalo Beatrix. „Je to tu o hodně hezčí než u nás.”

Dříve než jí Amélie stihla odpovědět, Poppy jí skočila do řeči. „Odkud máš ten pěkný prsten? Můžu se podívat?”

Amélie překotně vstala. „Omluvte mě - musím si s někým promluvit.” Energicky prošla terasou a zamířila ke schodišti.

Když se přiblížila k trojici mužů, kteří se zastavili u kamenné nádoby osázené jiřinami, zaslechla útržky jejich konverzace: „… rozšířit existující základy…” a „přivezli bychom zbytek stavebního kamene, který zůstal vzadu za klubem…”

Snad nehovoří o Ramsay House? vyplašila se v duchu. Určitě jim neuniklo, jak mizerně jsou na tom Hathawayovi s financemi. Nemohou si dovolit nákladnou přestavbu a drahý materiál.

Sotva si muži uvědomili její přítomnost, jako na povel se otočili. Lord Westcliff se tvářil laskavě a starostlivě, zatímco vlídný úsměv vikomta St. Vincenta působil poněkud škrobeně. Z Camova výrazu se nedalo nic vyčíst. Pozorně si ji prohlédl od hlavy až k patě.

Dívka jim kývla na pozdrav. „Přeji vám dobrý den, pánové.” Kurážně se zadívala do Camova snědého obličeje. „Domnívala jsem se, že touhle dobou budete dávno na cestě, pane Rohane.”

„Zakrátko skutečně odjíždím.”

Dobrá, pomyslela si. To bude nejlepší. Přesto jí srdce podezřele poskočilo.

„Avšak do týdne se vrátím,” ohromil ji Camův ležérní dovětek. „Spolu se zednickými mistry, abychom důkladně posoudili stav Ramsay House.”

Amélie zavrtěla hlavou dřív, než stihl dokončit větu. „Pane Rohane, nechci být nevděčná, ale to nebude třeba. O nejvhodnějším postupu ohledně našeho sídla rozhodneme já a můj bratr.”

„Váš bratr není ve stavu, kdy může o něčem rozhodovat.” Nato se ozval lord Westcliff: „Slečno Hathawayová, ve

Stony Crossu jste vítáni, jak dlouho budete potřebovat.”

„Jste velice šlechetný, můj pane. Ale poněvadž Ramsay House dosud stojí, přestěhujeme se tam.”

„To stavení bylo téměř neobyvatelné už před požárem,” prohlásil nemilosrdně Cam. „A co se mě týče, nepustil bych dovnitř ani toulavého psa. Většina domu se musí zbourat.”

Amélie se zamračila. „Potom vystačíme se strážním domkem u příjezdové cesty.”

„Je moc malý. Všichni se tam nevejdete. Kromě toho je v hrozném stavu.”

„To není vaše věc, pane Rohane.”

Vyzývavě se na ni podíval. Dívka si uvědomila, že se v jeho pohledu objevilo cosi nového. Zčistajasna ji obestřela zlá předtucha, již vzápětí vystřídal zmatek.

„Musíme si promluvit v soukromí,” oznámil jí.

„Není třeba.” Pojednou byla ve střehu. Neušel jí pohled, který si muži vyměnili.

„S vaším dovolením se vzdálíme,” zamumlal lord Westcliff.

„Ne,” zadržela ho kvapně Amélie. „Nemusíte nikam chodit. Opravdu není nutné…” Rozpačitě se odmlčela, neboť si uvědomila, že o její dovolení nikdo nestojí.

St. Vincent se u ní nakrátko zastavil a špitl: „Ačkoliv většina dobrých rad bývá k ničemu, zejména když je rozdávám já sám…, nebraňte se jiným názorům, slečno Hathawayová. A bohatému manželovi na zuby nehleďte.” Spiklenecky na ni zamrkal a zamířil k zadní terase jako lord Westcliff.

Do Amélie jako by udeřil hrom. „Manželovi?”

„Řekl jsem jim, že jsme zasnoubeni.” Cam ji jemně, avšak pevně uchopil za ruku a odvedl na opačnou stranu živého plotu, aby na ně nebylo z terasy vidět.

„Proč?”

„Protože je to pravda.”

„Cože?”

Ohromená dívka se zadívala do mužových uhrančivých očí.

„Zešílel jsi?”

Cam natočil její prsty tak, aby na ně dopadly paprsky slunce, a prstýnek se výmluvně zatřpytil. „Nosíš můj prsten. Vyspala ses se mnou. Něco jsi mi slíbila. Podle mnohých Romů jako bychom už byli svoji. Ale protože musíme náš svazek legitimizovat, zařídíme se po zvyku gádžů.”

„Nic takového neuděláme!” Amélie se mu vyškubla a polekaně ucouvla. „Tenhle zatracený krám nosím jenom proto, že jej nemohu sundat! A nač jsi narážel, když jsi tvrdil, že jsem ti něco slíbila? Jestli ta romská slova, která jsi mě donutil vyslovit, byla jakousi přísahou, pak věz, žes mě sprostě ošálil! Netušila jsem, co plácám!”

„Ale vyspala ses se mnou.”

Zrudla hanbou i vzteky. Otřela si orosené čelo rukávem. Nato se od muže prudce odvrátila a energicky rázovala po pěšině vysypané štěrkem hlouběji do zahrady. „To taky nic neznamená,” prohodila přes rameno.

Lehko ji dohonil. „Pro mě ano. Pro Romy je tělesný akt posvátný.”

Posměšně se uchechtla. „A co všechny ty dámy, které jsi svedl v Londýně?”

„Přiznávám, že na nějakou dobu jsem po vzoru gádžů propadl nečistým choutkám,” prohlásil nevinně. „Ale už jsem se polepšil.”

Amélie na něho kradmo pohlédla. „Tohle přece nechceš. Rozhodně o mě nestojíš. Jedna noc přece nikomu život nezmění.”

„Ale ano.” Natáhl se po ní, ale dívka se mu mrštně vyhnula. Zrovna míjeli fontánu, kterou obklopovaly kamenné lavičky. Rohan popadl Amélii zezadu a prudce ji přivinul k sobě.

„Přestaň přede mou utíkat a poslouchej! Uvědom si, že pokud se s tebou ožením, okamžitě získám kompletní rodinu, včetně švagra se sebevražednými sklony a cikánského sluhy s povahou podrážděného medvěda.”

„Merripen není sluha.”

„Nazývej ho, jak chceš. Patří k Hathawayovým a já to respektuji.”

„Jenže oni nebudou respektovat tebe!” zvolala zoufale. „V naší rodině pro tebe není místo.”

„Ale ano, je. Po tvém boku.”

Amélie zhluboka oddechovala. Cítila, jak jí mužova dlaň bloudí po těle. Ačkoliv její ňadra vězela ve vypodloženém korzetu, zachvívala se vzrušením.

„Byla by to katastrofa.” Polévalo ji horko. „Začal bys mě nenávidět za to, že jsem tě připravila o svobodu. A já bych ti vyčítala, žes mi sebral tu moji. Nemůžu slíbit, že tě budu poslouchat, přijímat tvá rozhodnutí a nikdy se nepokusím prosadit vlastní názory.”

„Takhle to nutně být nemusí.”

„Že ne? Jsi schopen odpřisáhnout, že mě nikdy nebudeš komandovat a neučiníš nic proti mé vůli?”

Cam ji obrátil tváří k sobě, jemně ji hladil po rozpálené líci Důkladně otázku zvážil. „Ne,” prohlásil nakonec. „Na to bych přísahat nemohl. Co když budu přesvědčený o tom, že konám pro tvoje dobro?”

Co se Amélie týkalo, byla debata u konce. „Vždycky jsem za sebe rozhodovala sama. Odmítám na kohokoliv spoléhat. Včetně tebe.”

Mladík se zlehka dotkl jejího ušního lalůčku a klesal prsty po hrdle stále níž. „Dříve než učiníš konečné rozhodnutí, měla bys zvážit několik věcí. V sázce je mnohem víc, než jenom my dva.” Když se Amélie od něho pokusila odejít, pevně ji uchopil za boky a přinutil zůstat. „Tvoje rodina vězí v pořádném maléru, zlatíčko.”

„To pro nás není žádná novinka. Na potíže jsme zvyklí.”

Cam se nedal zviklat. „Situace je opravdu vážná. Jsem upřímně přesvědčen, že i když jsem Rom, bude ti se mnou lépe, než kdyby ses pokoušela čelit všem strázním sama.”

Amélie by ho ráda přesvědčila, že její námitky nemají s jeho původem nic společného.

Jenže jí nedal šanci. Naléhavě se k ní naklonil. „Vezmi si mě a já opravím Ramsay House. Proměním ho v palác. Budeme to považovat za součást tvé ceny.”

„Cože?”

„Romská tradice. Rodina nevěsty dostane od ženicha určitou sumu peněz. Znamená to, že také vyrovnám Leovy pohledávky v Londýně.”

„Pořád ti dluží peníze?”

„Mně ne. Jiným věřitelům.”

„Ale ne.” Amélie poklesla na duchu.

„Postarám se o tebe i tvou domácnost,” domlouval jí trpělivě Cam. „Koupím vám nové oblečení, šperky, koně, knihy… Beatrix zaplatím školu, Poppy uvedeme v Londýně do společnosti. Pro Winnifred seženu nejlepší doktory. Můžeme

ji poslat do kterékoliv kliniky na světě.” Schválně poskytl Amélii čas, aby jeho návrhy vstřebala. „Copak si nepřeješ, aby zase byla naprosto zdravá?”

„Tohle není fér,” zašeptala zkroušeně.

„A ty mi na oplátku dáš, co požaduji.” Chlácholivě ji hladil po paži. Jeho doteky rozžínaly jiskřičky slasti.

Měla co dělat, aby ovládla roztřesený hlas. „Cítila bych se, jako bych uzavřela smlouvu s ďáblem.”

„Kdepak, Amélie,” domlouval jí sytým, podmanivým tónem. „Jenom se mnou.”

„Nejsem si vůbec jistá, co po mně chceš.”

Sklonil k ní hlavu. „To se divím. Po včerejší noci…”

„Tohle ti může poskytnout bezpočet jiných žen. A vyjde tě to laciněji, smím-li dodat. Mimoto si ušetříš potíže.”

„Jenže já chci tebe. Jenom tebe.” Rozpačitě se odmlčel a vzápětí se ušklíbl. „Ostatní ženské, které mě obletovaly… Představoval jsem pro ně něco nového. Lišil jsem se od mužů, které znaly. Toužily po mé společnosti, ale jenom v noci. Přes den o mě nestály. Nikdy jsme si nebyli rovni. A nikdy mě nedokázaly uspokojit. S tebou jsem zakoušel něco zcela jiného.”

Amélie zavřela oči, když přitiskl své vroucí rty na její chladné čelo. „Počínal sis velmi mazaně, když sis vybíral provdané ženy,” vysoukala ze sebe. „Třeba kdyby ses začal dvořit nějaké svobodné, slušné dámě…”

„Pohybuji se v prostředí herny,” připomněl jí pobaveně.

„Tam člověk moc ctihodných dam nepotká. Navíc jsem s nimi nikdy dobře nevycházel. Ty jsi výjimka.”

„Proč ne?”

Zabloudil ústy na její skráň. „Jsou ze mě nervózní.”

Úlekem nadskočila, když se jazykem dotkl jejího lalůčku.

„Nechápu proč.”

Pohrával si s jejím ouškem, něžně je bral do zubů.

„Přiznávám, že být provdaná za Roma pro tebe nebude snadné. Hodně si svoje partnerky přivlastňujeme. Žárlíme. Nesnášíme, když se našich žen dotýkají cizí muži. Naše manželky nemají právo své partnery v posteli odmítnout.” Vášnivě dívku políbil. „Ale toho se v tvém případě nebojím. Něco takového tě ani nenapadne.” Následoval další líný, smyslný polibek. „Všichni na tobě poznají, že jsi skutečně milovaná, moniša.”

Amélie se ho musela přidržet, aby neupadla. „Nakonec mě stejně opustíš.”

„Přísahám, že to neudělám. Po dlouhém hledání jsem našel své atčen tan.”

„Co je to?”

„Konečná.”

„Netušila jsem, že Romové něco takového znají.”

„Takových je jenom pár.” Cam zavrtěl hlavou a zabručel:

„Spal jsem na zemi jedinou noc a už mě bolí záda. Začíná ve mně vítězit bílá krev.”

Amélie svěsila hlavu a potlačila úsměv. „To je šílenství,” zamumlala.

Cam ji přitiskl blíž k sobě. „Provdej se za mě, Amélie. Potřebuji přesně takovou ženu, jako jsi ty. Jsi můj osud.” Přidržel si její hlavu dlaní a naléhavě dorážel na dívčina semknutá ústa. „Řekni ano.” Dychtivě ji líbal, dokud se mu nevykroutila. Cítil, jak jí zběsile buší srdce. „Slib mi to, Amélie, a ušetři mě nocí trávených v náruči jiných žen. Budu poslušně spát v posteli. Nechám se ostříhat. Bůh mi pomáhej, ale dokonce začnu nosit kapesní hodinky, pokud si to přeješ.”

Dívka si připadala jako v mrákotách, nesvedla jasně uvažovat. Bezmocně se opírala o mužovo skálopevné tělo. Promlouval k ní a jeho hlas jako by zazníval z veliké dálky.

„Amélie…” Cam s ní maličko zatřásl. Na něco se jí ptal. Opakoval svá slova tak dlouho, dokud jim neporozuměla. Zajímalo ho, kdy naposledy jedla.

„Včera,” vydechla.

Náhle se zatvářil popuzeně. „Potom není divu, že mi tu omdléváš. Nic jsi nejedla a skoro jsi nespala. Jak chceš být někomu užitečná, když se nedokážeš postarat ani sama o sebe?”

Byla by se bránila, ale nedal jí příležitost cokoliv vysvětlit. Mladík pevně objal Amélii kolem ramen a doprovázel ji k domu. Cestou jí udílel jízlivé rady. Poslední zbytky sil vynaložila na výstup do schodů.

Na jejich vrcholu už na ně čekala lady Westcliffová a znepokojeně si dívku prohlížela. „Vypadáte, jako byste sebou měla každou chvíli seknout,” spustila rozšafně. „Co se děje?”

„Požádal jsem ji o ruku,” ucedil suše Cam. Lillian povytáhla obočí.

„Nic mi není,” hlesla Amélie. „Jenom mám trošku hlad.”

Hostitelka je doprovázela ke stolu, kde seděly Améliiny sestry. „A přijala vaši nabídku?” vyzvídala.

„Zatím ne.”

„To mě nepřekvapuje. O těchto věcech se nedá uvažovat s prázdným žaludkem.” Lillian Amélii se zájmem sledovala. „Jste velice bledá. Co kdybyste si na chvíli lehla?”

Dívka zavrtěla hlavou. „Děkuji, ale není třeba. Mrzí mě, že jsem vás vyděsila.”

„Vždyť se nic nestalo!” ohradila se Lillian. „To byste koukala, co se tu občas odehrává za scény!” Povzbudivě se usmála. „Kdybyste cokoliv potřebovala, Amélie, stačí říct.”

Cam dovedl dívku k sestrám. Způsobně usedla na židli. Před sebou měla velký talíř, na němž se vršily plátky šunky, pečené kuře, nakrájená zelenina a krajíce chleba. K jejímu

úžasu se Cam usadil vedle ní, ukrojil sousto a nabodl je na vidličku.

Přidržel ji dívce u rtů. „Začni tímhle.” Zamračila se. „Jsem schopná jíst sama.”

Vstrčil jí vidličku do úst. Amélie žvýkala, aniž ho spustila z očí. Když polkla, podařilo se jí říct jenom: „Dej mi ji,” a vzápětí měla ústa zase plná.

„Když se o sebe neumíš pořádně postarat,” poučil ji Cam,

„musí to udělat někdo jiný.”

Amélie se chopila krajíce chleba a s chutí se do něj zakousla. Nejradši by Rohanovi vyčetla, že za její mizerný stav může on. To kvůli němu se špatně vyspala a zmeškala snídani. Jenže před sestrami musela zachovat mlčení. Zatímco jedla, cítila, jak se jí do tváří vrací barva.

Kolem ní se rozpoutala živá konverzace. Děvčata se Cama vyptávala, jak to vypadá s jejich domem a co z něj vlastně zbylo. Vlnu nespokojenosti vyvolalo zjištění, že včelí pokoj zůstal nedotčený a přemnožený hmyz si stále spokojeně bzučí ve svém úle.

„My se těch zatracených včel snad nikdy nezbavíme!” reptala zničeně Beatrix.

„Ale zbavíte,” ujistil ji Cam. Dlaní spočíval na Améliině paži ležící na stole. Palcem dívku něžně hladil po zápěstí, na němž zběsile pulzovala modrá žilka. „Dohlédnu, aby zmizely do posledního kousku.”

Amélie se na něho ani nepodívala. Volnou rukou zvedla šálek čaje a opatrně usrkla.

„Pane Rohane,” slyšela, jak se Beatrix ptá, „hodláte si vzít naši sestru?”

Amélie se zakuckala a překotně postavila šálek. Zoufale se dusila, kašlala a prskala do kapesníku.

„Mlč, Beatrix,” napomenula dívku Win.

„Ale vždyť nosí jeho prsten…”

Poppy jí zakryla ústa dlaní. „Bud zticha!”

„Možná,” připustil Cam. Oči se mu darebácky blýskaly.

„Shledávám, že vaše sestra postrádá smysl pro humor. Kromě toho je neposlušná. Na druhou stranu…”

Vtom se prosklené dveře prudce rozletěly, ozval se zvuk tříštícího se skla. Všichni přítomní udiveně vzhlédli. Muži se začali zvedat ze židlí.

„Ne!” vykřikla tiše Win.

Na terasu se přivlekl Merripen. Byl celý zafačovaný a pomuchlaný, ale do bezmocného tvora měl daleko. Vypadal jako rozzuřený býk. Hrozivě skláněl tmavovlasou hlavu, ruce měl sevřené do velkých pěstí. Upřeně zíral na Cama a jeho pohled věstil smrt.

Choval se jako Rom, jenž přišel pomstít zneuctěnou ženu ze svého kmene.

„Ach, proboha!” zděsila se Amélie.

Cam, stojící vedle její židle, se na ni tázavě podíval. „Tys mu něco řekla?”

Amélie zrudla. Vzpomněla si na zakrvácenou košili a výraz, který při pohledu na ni nasadila komorná. „Zřejmě mu to donesl někdo ze služebnictva.”

Rohan rezignovaně civěl na rozzuřeného obra. „Třeba se na tebe usměje štěstí,” prohodil k Amélii, „a naše zasnoubení předčasně skončí.”

Pokusila se postavit vedle něho, ale vmáčkl ji zpátky na židli. „Nepleť se do toho. Nechci, abys omylem přišla k úrazu.”

„Mně neublíží,” ohradila se věcně. „To na tebe má zálusk.” Aniž odtrhl od Merripena zrak, Cam se pomalu odsunul od stolu. „Chceš se mnou něco probrat, chlapče?” zeptal se s

obdivuhodným klidem.

Merripen mu odpověděl v romštině. Ačkoliv mu nikdo kromě Cama nerozuměl, určitě se nejednalo o nic povzbudivého.

„Ožením se s ní,” prohlásil Cam, jako by tím chtěl obra uzemnit.

„To je ještě horší!” Merripen se sunul kupředu, v očích smrt.

Pojednou mezi ně energicky vkročil lord St. Vincent. Stejně jako Cam měl s konflikty značné zkušenosti, protože je nejednou urovnával ve svém klubu. Chlácholivě zvedl ruce a vlídně pravil: „Uklidni se, vazoune. Určitě se najde způsob, jak se rozumně domluvit.”

„Jděte mi z cesty!” zavrčel podrážděně Merripen.

Vikomtův přívětivý výraz se nezměnil. „Máš pravdu. Není nic únavnějšího, než rozumné chování. Osobně se mu vyhýbám, jak to jenom lze. Ale obávám se, že se nemůžeme bít v přítomnosti dam. Mohly by se k nám přidat.”

Merripen krátce loupl černýma očima po sestrách Hathawayových. Zastavil se na pobledlé, křehké Win. Nepatrně zavrtěla hlavou. Tiše ho vyzývala, aby toho nechal a všechno si ještě jednou rozmyslel.

„Merripene,” spustila přiškrceným hlasem Amélie. Ta scéna jí připadala děsivá. Avšak zároveň ji dojalo, že je Merripen připravený hájit její čest.

Cam se zlehka dotkl jejího ramene a tím ji umlčel. Mrazivě se na Merripena podíval a prohlásil: „Ne před gádži.” Trhl hlavou směrem k zahradám a zamířil ke kamennému schodišti.

Vazoun zaváhal a poté ho následoval.

Sotva ti dva zmizeli z dohledu, otočil se lord Westcliff k St. Vincentovi: „Snad bychom je měli zpovzdálí sledovat a v případě potřeby zabránit krveprolití.”

Oslovený zavrtěl hlavou a uvelebil se na židli. Natáhl se po ručce své manželky a začal si pohrávat s jejími prsty. „Věř mi, že Rohan má všechno pod kontrolou. Pravda, jeho soupeř je sice o něco robustnější, ale on má zase výhodu, že vyrůstal v Londýně, kde není nouze o střety s kriminálníky a násilníky.” Zazubil se na svoji ženu a dodal: „Takoví jsou holt naši zaměstnanci.”

Amélie se o Cama nebála. Souboj těch dvou by přirovnala ke střetu rapíru s holí. Nakonec zvítězí mrštnost a rychlost. Avšak ani toto řešení není ideální. S výjimkou Lea všichni z rodiny Merripena upřímně milují. Pokud mu Cam ublíží, děvčata budou mít potíže mu odpustit. Zejména Win.

Amélie pohlédla na sestru, aby ji uchlácholila, a znenadání si uvědomila, že Win má pro strach uděláno.

Zato jí cloumá zlost.

„Merripen je zraněný,” zasyčela. „Měl by ležet a odpočívat, a ne se vrhat na pana Rohana.”

„Nemůžu za to, že vstal z postele,” bránila se Amélie dotčeným šepotem.

Win přimhouřila modré oči. „Provedla jsi něco, co všechny namíchlo. A je nad slunce jasnější, že ať už se jedná o cokoliv, souvisí to s panem Rohanem.”

Poppy je dychtivě poslouchala. Nedokázala odolat, aby si nepřisadila: „Souvisí, a to velice důvěrně.”

Starší sestry, aniž se na ni ohlédly, dvojhlasně prohlásily:

„Sklapni, Poppy!”

Dívka se zamračila. „Celý svůj život čekám, až Amélie vstoupí na scestí. A když se tak konečně stalo, hodlám si to užít.”

„Já bych si to také užívala,” postěžovala si Beatrix,

„kdybych věděla, o čem se vlastně bavíte.”

Cam vedl svého soka podél živého plotu. Záměrně se kvapně vzdaloval od sídla, až se dostali na pěšinu vedoucí k lesu. Zastavili se u hustého keře obsypaného pozdními žlutými květy. Rohan mistrně předstíral ledabylost. Rádoby otráveně si založil paže na hrudi. Tenhle robustní, podrážděný Rom je pro něho hádankou. Opuštěnost z něho čiší na sto honů. Záhadný Merripen dočista ztratil spojení se svým kmenem, proto se zcela ztotožnil se svou náhradní bílou rodinou. Proč? Co jim dluží? Třeba je mahrime, nedůvěryhodný cikán. Vyvrhel. Cama by zajímalo, čím si tohle postavení vysloužil.

„Zapletl ses s Amélií,” vyčetl mu Merripen.

„Ne že by na tom záleželo,” prohodil romsky Cam, „ale jak jsi na to přišel?”

Merripen zlostně napřáhl ruce jako lopaty. Vypadalo to, že se chystá Rohana přetrhnout vedví. Ani sám Lucifer nemá černější, divočejší oči. „Mluv anglicky!” poručil mu hrubě. „Já tu starou hatmatilku nesnáším.”

Cam se zvědavě zamračil, ale ochotně mu vyhověl.

„Povídaly si o tom služky,” odvětil Merripen. „Slyšel jsem je, protože stály za mými dveřmi. Zneuctil jsi příslušnici mé rodiny.”

„Ano, já vím,” přiznal Rohan.

„Nejsi pro ni dost dobrý.”

„I to si uvědomuji.” Cam se vpíjel pohledem do svého protivníka. „Chceš ji pro sebe?”

Merripen se zatvářil uraženě. „Je pro mě něco jako sestra.”

„To je dobře, protože já se s ní hodlám oženit. A pokud je mi známo,” doširoka rozhodil ruce, „lidé se zrovna nehrnou, aby Hathawayovým pomohli. Zato já můžu té rodině vytrhnout trn z paty.”

„Oni tvé peníze nepotřebují. Ramsay dostává apanáž.”

„Ramsay zakrátko zemře. Oba to víme. A jakmile zaklepe bačkorami, titul přejde na dalšího nešťastníka v pořadí. Po Leovi zůstanou čtyři neprovdané sestry, které prakticky nic neumí. Jak si myslíš, že skončí? A co ta neduživá? Potřebuje lékařskou péči a…”

„Není neduživá!” Merripen si dal záležet, aby se mu do obličeje nepromítly prožívané emoce, Cama však neošálil. Všiml si náznaku zuřivosti i zoufalství.

Jeho vztah ke zmíněným sestrám zjevně není stejný. Merripen zřejmě skrývá sladké tajemství. Chová nesmělou náklonnost k nevinné dívce, která nemá o jeho citech tušení a je příliš slabá, aby se vůbec mohla vdát.

„Merripene,” spustil zvolna. „Měl bys najít způsob, jak mě tolerovat, protože dokážu pro Amélii i ostatní udělat spoustu věcí, které jsou bohužel mimo tvůj dosah.” Dál pokračoval vyrovnaným tónem, přestože Merripenův nenávistný výraz by labilnějšího muže zastrašil. „Chybí mi trpělivost, abych s tebou na každém kroku bojoval. Jestli pro Hathawayovy chceš to nejlepší, pak bud odejdi, nebo se s tím smiř. Já se nikam nehnu.”

Vazoun na něho nenávistně zíral. Cam viděl, jak usilovně přemýšlí, jak pečlivě zvažuje možnosti. Nejradši by se na protivníka vrhl a jednou provždy ho zničil, věděl však, že musí učinit to, co je pro rodinu nejlepší.

„Kromě toho,” pokračoval Rohan, „pokud se s Amélií neožením já, zkusí to znovu ten gádžo, a ty dobře víš, že se mnou jí bude lépe.”

Merripen přimhouřil oči. „Frost jí zlomil srdce. Tys ji připravil o nevinnost. Proč si myslíš, že jsi lepší než on?”

„Protože já ji neopustím. Na rozdíl od gádžů jsou Romové svým ženám věrní.” Cam se záměrně odmlčel a vyčkal pět vteřin, než dodal: „Což pravděpodobně víš lépe než já.”

Merripen se zadíval kamsi do dálky. „Jestli jí jakkoliv ublížíš…, zabiju tě.”

„Férová nabídka.”

„Třeba tě sejmu i bez toho.”

Cam se vesele zazubil. „Divil by ses, kolikrát jsem to už sly-šel.”

„Ne,” zavrtěl hlavou Merripen, „nedivil.”

Amélie se nervózně zastavila před dveřmi Camova pokoje. Uvnitř se ozývaly nezaměnitelné zvuky. Kdosi vysouval a zase zavíral šuplata, vytahoval z nich uložené věci. Došlo jí, že Cam se připravuje na cestu do Londýna.

Obyvatelé a hosté zdejšího sídla opustili zadní terasu diskrétně dřív, než se Cam a Merripen vrátili. Amélie se s Merripenem setkala, když se vracel do své ložnice. Nevraživě po ní loupl očima. Už už otvírala pusu, aby něco řekla, omluvila se mu, ale předešel ji. „Je to vaše volba,” zavrčel.

„Ale ovlivní každého z nás. Hlavně na to nezapomínejte.” Zabouchl za sebou dřív, než se vzmohla na slovo.

Ostražitě se rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že ji nikdo nesleduje, a zlehka zaklepala. Nato se pozvala dál.

Cam uložil kopičku úhledně složeného oblečení do pánského kufru stojícího v nohách postele. Pohlédl na příchozí a do očí mu spadla čupřina neposedných vlasů. Moc mu to slušelo. Čišela z něho energie, pleť měl jako z vyleštěného růžového dřeva.

Amélii se sevřelo hrdlo. „Bála jsem se, že tě Merripen přinese nazpátek po částech,” vysoukala ze sebe.

Cam se zazubil a přikročil k ní. „Pořád jsem tady.”

Dívka si upřeně prohlížela jeho štíhlé tělo. Cítila, jak se jí v žilách začíná vařit krev. Otočila se stranou a vyhrkla:

„Přemýšlela jsem o tom, cos prve povídal. A dospěla jsem k rozhodnutí. Ale nejprve bych tě chtěla ubezpečit, že s tvými přednostmi to nemá nic společného, přestože jsou obdivuhodné.”

„Moje přednosti?”

„Ano. Tvoje inteligence. Půvab.”

„Aha.”

Zajímalo by ji, proč jeho hlas zní tak divně. Proto se na mladíka tázavě zahleděla. V jeho uhrančivých očích jiskřil smích. Čím ho tak pobavila? „Vnímáš vůbec, co ti říkám?”

„Věř mi, že kdykoliv se dostanou na přetřes moje přednosti, jsem jedno ucho. Pokračuj.”

Zamračila se. „Ačkoliv tvoji nabídku považuji za velký kompliment, za daných okolností…”

„Přistup přímo k věci, Amélie.” Sevřel v dlaních její ramena. „Vezmeš si mě?”

„Nemůžu,” hlesla tiše. „Zkrátka to nejde. Nehodíme se k sobě. Na první pohled je patrné, že jsme jako oheň a voda. Ty jsi zbrklý. Bez mrknutí činíš životní rozhodnutí a klidně sejdeš z cesty, zatímco já si uvážlivě zvolím směr a pevně se jej držím.”

„Včera v noci jsi zakolísala. A zatraceně ti to sluší, když vyjedeš ze zaběhnutých kolejí.” Když zjistil, jak se dívka tváří, darebácky se zakřenil. „Nejsem zbrklý, lásko. Jenom poznám, když je něco natolik důležité, že pouhý logický přístup nestačí.”

„A mezi tyto záležitosti patří i sňatek?”

„Samozřejmě.” Cam položil ruku na Améliinu hrud tam, kde zběsile bušilo její srdce. „Musíš se rozhodovat tady.”

Dívka pocítila nezměrnou tíhu. „Známe se jenom několik dní. Jsme si pořád cizí. Nemůžu svěřit budoucnost své rodiny do rukou muže, jehož jsem neměla čas poznat.”

„Lidé mohou být sezdáni padesát let a nikdy se navzájem nepoznají. Kromě toho ty nejdůležitější věci o mně už víš.”

Vtom Amélie zaslechla znepokojivé bubnování. Zpočátku se domnívala, že takhle řádí její srdce. Avšak sotva Camovo chodidlo vklouzlo pod lem vypůjčených šatů, došlo jí, že zase nevědomky podupává nožkou. Vynaložila značné úsilí, aby se zklidnila.

Mladík jemně uchopil dívčinu levou dlaň a pozvedl ji k ústům. Rty se otřel o zarudlou pokožku v místě, kde se pokoušela stáhnout si prsten.

„Drží jako přišitý,” postěžovala si. „Je moc malý.”

„Není. Hezky uvolni prsty a sklouzne jako po másle.”

„Já už uvolněná jsem.”

„Gádži,” poučil ji, „jsou vždycky ztuhlé jako dřevo laskavce. Zřejmě je to těmi vašimi korzety.” Sklonil hlavu a vyhledal dívčina ústa. Zvolna je nutil, aby se mu otevřela, opatrně zatápal po špičce jejího jazyka. Amélie se nesouhlasně zavrtěla, když shledala, že jí Cam vzadu rozepíná šaty. Živůtek povolil a odhalil její cudně skrytá ňadra.

„Came…, ne.”

„Psst.” Zaléval ji vroucím dechem. „Pomáhám ti sundat ten prsten. To přece chceš. Nebo ne?”

„Sundávání prstenu nemá nic společného se svlékáním! Ale ne!” Háčky povolily ještě víc a obnažily její bělostné tělo. Neohrabaně se pokoušela zahalit, ale připadala si, jako by se pohybovala pod vodou.

„Náhodou to hodně pomůže.” Mládencova ruka vklouzla za okraj jejích spodních kalhot. Dívka se rozčileně zavrtěla ve snaze uhájit ohroženou čest, avšak dosáhla tím jedině toho, že se její šaty o to rychleji sunuly k podlaze.

„Rád bych tě viděl za denního světla.” Hladově ji líbal na hrdlo a ramena. „Moniša, ty jsi ta nejkrásnější žena, nej…” Netrpělivě ji svlékal, což některé švy nevydržely a popraskaly.

„Přestaň! Ty šaty mi nepatří.” Amélie se podrážděně soukala z oděvu. Radši mu vyhoví, než se červená róba promění v cáry. Náhle se zarazila. Kdosi kráčel po chodbě. Naštěstí minul dveře bez povšimnutí. Pravděpodobně to byl někdo ze služebnictva. Ale co když ji zahlédl vstupovat do Camova pokoje? Anebo je po ní sháňka? „Came, prosím… Teď ne.”

„Budu něžný.” Vzal ji do náruče. „Vím, že je to brzy.”

Položil ji na lůžko. Dívka zavrtěla hlavou. Oběma rukama si zoufale tiskla k tělu spodní košilku. „Ne, tím to není. Někdo přijde na to, co tu provádíme. Uslyší nás. Někdo…”

„Přestaň, kolibříku, ať tě konečně spatřím v celé tvé nádheře.” V očích se mu ďábelsky zablýsklo. „Pokračuj ve svlékání, nebo to z tebe servu.”

„Came, to nesmíš…”

Umlčel ji zvuk párající se látky. Cam úhledně rozerval košilku po celé její délce na dva kusy.

„Zničil jsi mi prádlo,” vydechla nevěřícně Amélie. „Jak to vysvětlím komorné? A jak si mám na tohle obléknout korzet?” Mladík se rozhodně netvářil provinile. Ledabyle odhodil zbytky košilky stranou. „Stáhni si ty kalhotky, nebo špatně

skončí.”

„Proboha.” Nevěděla, jak ho zastavit, proto mu raději vyhověla. „Zamkni,” nařídila mu, v obličeji rudá jako pivoňka.

„Prosím.”

Cam se krátce zazubil. Seskočil z postele a vydal se ke dveřím. Cestou odhazoval svoje oblečení. Jakmile otočil klíčem v zámku, dával si s návratem načas. Očividně se mu zamlouval pohled na brunátnou dívku, která se v rozpacích schovávala pod přikrývkou.

Postavil se před ni napůl nahý, kalhoty mu zvolna klouzaly z boků. Amélie stydlivě odvrátila zrak od jeho svalnatého hrudníku, zachvívala se pod studeným povlečením. „Dostáváš mě do trapné pozice.”

Cam se zbavil posledních svršků a přitulil se k ní. „Znám pozice, které se ti budou líbit o hodně víc.”

Přivinul dívku ke svému dlouhému hřejivému tělu. Jakmile přeběhl prsty po jejích nohách, zaznamenal, že na sobě stále má podvazky a hedvábné punčochy. S elegancí sobě vlastní se ztratil pod přikrývkou. Amélie se pokusila posadit, vzápětí se však uložila zpátky do polštářů, neboť na vnitřní straně stehna ucítila mužova ústa. Opatrně rozepnul podvazek a s mučivou pomalostí ji líbal na obnaženou kůži. Jazykem zabloudil do prohlubně pod kolenem, polaskal kolínko i úzký kotník. Hedvábí zvolna zmizelo z drobných prstíků. Stálo ji velké úsilí, aby nevykřikla, když se zčistajasna ocitly v mužových horkých ústech.

Zakrátko přišla i o druhou punčochu. Amélii soužil náhlý žár Nejradši by prudce odhodila peřinu a zchladila své rozpálené tělo. Neubránila se pokušení. Bradavky se jí překotně zahrotily, jak se o ně otřel studený vzduch. Cam jí doširoka rozevřel stehna, jež spočívala na jeho svalnatých ramenou. Probíral se kudrlinkami v jejím klíně, něžně ji líbal, podněcoval nesnesitelné vedro a žádostivost. Poskytoval jí toho tolik, přesto to nestačilo… Amélie byla napnutá jako struna.

Položil dívce dlaň na břicho a krouživě je hladil. „Klidně lež, miláčku.”

„Nemůžu. Pospěš si.”

Cam se tiše uchechtl a dál ji slastně mučil. „Když si dám načas, lépe si to užiješ.”

„Ne, neužiju.”

„Ty toho víš… Vždyť se miluješ teprve podruhé.”

Vzlykla, když opět zapojil do hry jazyk. „Jenže já už to déle nevydržím.”

Dál ji urputně dobýval, dokud nezačala vzdychat touhou. Nato se nad ni vyhoupl a vstoupil do ní jediným plynulým pohybem. Úlevou zalapala po dechu a zabořila mu prsty do ramen.

Cam se zarazil. Zíral do dívčiných doširoka otevřených očí.

„Amélie, lásko…” Jeho polibky chutnaly po soli a důvěrnosti.

„Můžu se ti ještě víc přiblížit?”

Dívka se snažila probrat ze slastného omámení.

Rozechvěle zavrtěla hlavou.

Muž povytáhl koutky úst v podmanivém úsměvu. „Řekl bych, že můžu.”

Zabloudil prsty tam, kde spolu byli spojeni, a jal se dívku rytmicky hladit. Zvolna se vlnil v bocích. Amélie zalapala rozkoší po dechu, prohnula se v zádech, a on se ponořil hlouběji do jejího lůna.

Každým pohybem se o ni smyslně otíral a dívka se začala na každou milostnou invazi těšit. Hlasitě oddechovala. Poddávala se libému pocitu, který každým okamžikem narůstal. Pak jako by ji zalila slastná, oslepující záře. A znovu… a znovu. Cítila, jak se od ní Cam kvapně odtahuje. Bezděčně zasténala a ovinula mu nohy kolem pasu.

„Amélie, ne…,” bránil se. „Právě…” Bezmocně se zachvěl, když ho její tělo hladově pohltilo.

Stále spojeni, převalili se na bok. Cam cosi drmolil v rodné romštině. Ačkoliv nerozuměla jedinému slovu, znělo to příjemně. Vláčná a vyčerpaná, spočinula hlavou na jeho pevném rameni. Bezděčně zadržela dech pokaždé, když ucítila, jak se Cam pohnul v hlubinách jejího těla.

Pojednou se natáhl po její levé ruce. Uchopil pečetní prsten mezi dva prsty a hladce jej sundal. Kroužek sjel dolů jako po másle. „Jak jsi to udělal?”

„Dopomohl jsem ti k uvolnění.” Mazlivě ji pohladil po zádech. „Nasaď si ho zpátky, Amélie.”

„Nemůžu. Znamenalo by to, že jsem přijala tvoji nabídku, což nejde.”

Cam se protáhl jako kočka. Položil dívku na záda a opřel se o lokty. Amélie se prudce nadechla. Uvědomila si, že jsou stále spojeni a její partner je opět vzrušený. „Nemůžeš se se mnou dvakrát pomilovat a pak mi dát košem.” Sklonil se, aby ji políbil na ucho. „Zničilo by mi to pověst. A připadal bych si laciný.”

Navzdory vážnosti okamžiku musela Amélie potlačit úsměv. „Tím, že tě odmítám, ti prokazuji náramnou laskavost. Jednou mi za to poděkuješ.”

„Když si navlékneš ten zatracený prsten, poděkuji ti hned.” Zavrtěla hlavou.

Cam do ní vstoupil ještě hlouběji, čímž ji donutil zalapat rozkoší po dechu. „A co moje přednosti? Kdo se o ně postará?”

„Ty.” Energicky položila sporný šperk na noční stolek.

Cam se po něm natáhl, čímž v dívce vzedmul další vlnu libých pocitů. Pořád zůstávali spojeni a ono překvapivé fyzické pouto jako by každým okamžikem nabývalo na síle. „Came,” bránila se. Nervózně pohlédla na zavřené dveře. Chytila muže za zápěstí. Nechtěla, aby se prstenu zmocnil. Hravě s ní zápolil, až se opět ocitla uvězněná pod jeho pružným tělem.

Mužovo vzrušení dostoupilo vrcholu, škádlivě na ni dorážel Amélie sebou zavrtěla. Cam jí líbal na ňadra a ona odstrkovala jeho tmavovlasou hlavu. „Vždyť… jsme právě skončili.”

Cam se na ni podíval. „Jsem Rom,” prohlásil, jako by se tím všechno vysvětlovalo. Ačkoliv mu v hlase zazněl omluvný podtón, bezostyšně si dívku bral. Ta se podvolila jeho rytmu a protesty zakrátko nahradilo dychtivé sténání.

Amélie ho objala pažemi i nohama, jako by se pokoušela vstřebat veškerou jeho náruživost, zatímco Cam ji zvolna přiváděl k vyvrcholení. Avšak odsunul se od ní dřív, než k němu dospěla Zklamaná dívka propadla přesvědčení, že se rozhodl s milováním přestat. Vzápětí ji ale převalil na bříško a vytáhl na kolena. Špitl jí do ucha, že takhle to pro ni bude lepší. Omámeně přisvědčila a hned nato zalapala slastí po dechu.

Svěsila hlavu. Let ke hvězdám bohužel netrval dlouho. Cam byl zčistajasna pryč a místo něho ucítila přímo hmatatelné prázdno. Smířlivě ji hladil po zadničce. Zlehka přivinul dívku k sobě, roztouženou, neukojenou. Nenaplněnou.

„Budeš mě mít, kolibříku,” slíbil. „Jsem tvůj osud - přestože si to zatím odmítáš přiznat.”

Jakmile Cam odjel, Amélie se přistihla, že bloudí po rozlehlém sídle jako tělo bez duše.

V domě panoval klid. Všichni se rozešli do svých pokojů, aby si po obědě zdřímli. Přípravy k odjezdu vrcholily. Ráno hraběcí pár a manželé St. Vincentovi odcestují do Bristolu. Ubytují se u Lillianiny mladší sestry Daisy a jejího manžela Matthewa Swifta, kde vyčkají narození Daisyina dítěte.

Lillian se nemohla dočkat, až sestru uvidí. Jsou si nesmírně blízké. „Celé těhotenství snášela obdivuhodně dobře,” svěřila se Lillian pyšně Amélii. „Daisy je zdravá jako rybička. Jenže je velice drobná. Zato její manžel je pořádný kus chlapa,” dodala chmurně. „Což znamená, že jeho potomci budou obříci.”

„Nemůžeš mu vyčítat, že narostl,” poznamenal lakonicky lord Westcliff, usazený vedle své ženy.

„Netvrdím, že je to jeho chyba,” namítla Lillian.

„Ale myslíš si to,” zamumlal hrabě. Jeho žena zvedla polštář a předstírala, že jej po něm hodí. Ovšem manželská hádka probíhala jen naoko, neboť se na sebe zamilovaně usmívali.

Nato Lillian obrátila pozornost k Amélii. „Zvládnete to tady? Nerada vás tu nechávám samotné uprostřed všeho zmatku a s nemocným panem Merripenem na krku.”

„Merripen se určitě brzy uzdraví,” prohlásila sebevědomě Amélie. Od té doby, co k nim přišel, nikdy nezastonal. „Je nadmíru odolný.”

„Požádal jsem doktora, aby se zde denně zastavil,” oznámil Westcliff. „A kdybyste měli nějaké potíže, dejte nám vědět. Bristol není tak daleko. Okamžitě za vámi přijedu.”

Manžele Westcliffovy jim seslalo samo nebe! Málokdo má takové starostlivé a nesobecké sousedy.

Amélie se bezcílně šourala galerií, bez zájmu si prohlížela obrazy a sochy. Náhle si uvědomila, jaké v sobě pociťuje prázdno. Netušila, jak se s ním vypořádat. Nebyl to hlad, strach, zlost, vyčerpání ani bázeň.

Říká se tomu osamělost.

Nesmysl, plísnila se v duchu. Kráčela k dlouhé řadě oken směřujících do zahrady. Rozpršelo se. Studený vlezlý déšť nemilosrdně bičoval zemi. Vytvářel špinavě hnědé potůčky, které pospíchaly ze svahu k řece. Nemůžeš se cítit osamělá. Vždyť není pryč ani půl dne. Nemáš důvod si stýskat. Vždyť máš kolem sebe celou rodinu.

Povzdechla si a přitiskla nos na studenou okenní tabulku.

Zaduněl hrom a sklo se otřáslo.

Z opačné strany chodby se ozval bratrův hlas: „Máma vždycky tvrdila, že jednou budeš mít nos jako placku.”

Amélie se kvapně odtáhla. Usmála se. Leo se k ní zvolna blížil. „Říkala to jenom proto, že měla kvůli mně věčně upatlaná okna.”

Bratr vypadal ztrhaně. Pod očima měl temné kruhy. V porovnání s Camovou medovou pletí vyhlížela ta jeho nezdravě a těstovitě. I on si oblékl vypůjčené šaty. Podle střihu a kvality ušití se dalo tušit, že pocházejí ze skříně lorda St. Vincenta. Avšak Leovi neslušely. Nepříjemně obepínaly jeho tlustý krk a baňaté břicho.

„Doufám, že se cítíš lépe, než vypadáš,” poznamenala Amélie.

„Náramně se mi uleví, jen co dostanu nějaké slušné občerstvení. Třikrát jsem žádal o nějakou kořalku nebo víno, ale místní služebnictvo je zřejmě silně zapomnětlivé.”

Dívka se zakabonila. „Na nasávání je příliš brzy, Leo. I v tvém případě.”

Vylovil z kapsy hodinky a nasupeně na ně zamžoural. „V Bombaji už je osm. Z mezinárodního hlediska by se dal můj drink chápat jako diplomatické gesto.”

Za běžných okolností by Amélie rezignovala nebo se rozzlobila. Nicméně když se dívala na zbědovaného bratra, který pod slupkou věčně naježeného světáka skrýval zmučenou duši, pocítila příval soucitu. Přistoupila k němu blíž a plna náklonnosti mladíka objala. Kéž by věděla, jak ho zachránit.

Ohromen tím nečekaným gestem, zůstal Leo stát jako solný sloup. Objetí jí neoplatil, ani se neodtáhl. Potom uchopil sestru za ramena a pohlédl jí do očí.

„Mělo mě napadnout, že dnes budeš fňukat,” zabručel.

„Ano. Když se někomu málem upeče bratr, dá se předpokládat, že ho to rozhodí.”

„Jenom jsem se trochu popálil.” Zíral na ni těma podivnýma, cizíma očima, které neznala. „A rozhodně jsem se nezměnil tolik jako ty.”

Ihned pochopila, kam tím míří. Ostražitě se odvrátila. Předstírala, že si prohlíží sousední krajinomalbu. Byly na ní vysoké kopce, naducaná oblaka a stříbřité jezero. „Já že jsem se změnila? Nechápu, co tím myslíš.”

„Mluvím o té hře na fanty, kterou hraješ s Rohanem.”

„Kdo ti to řekl? Služebné?”

„Merripen.”

„Nemůžu uvěřit, že se opovážil…”

„Pro jednou jsme se na něčem shodli. Jakmile se Merripen sebere, vracíme se do Londýna. Ubytujeme se v hotelu Rutledge a zůstaneme tam, dokud si nenajdeme něco slušného k pronajmutí.”

„Život v hotelu stojí majlant,” zvolala rozčileně. „To si nemůžeme dovolit.”

„Nehádej se, Amélie. Hlavou téhle rodiny jsem já. Já rozhoduji. S Merripenovou pomocí to nějak zvládneme.”

„Klidně si táhněte k čertu! Vy dva mi nebudete rozkazovat!”

„Nic jiného ti nezbývá. Tvůj románek s Rohanem skončil.”

Amélie pocítila hořkost i vztek. Vzpurně se od bratra odvrátila. Kousala se do jazyku. V uplynulém roce ji mockrát napadlo, jak by bylo příjemné, kdyby Leo převzal iniciativu a stanul v čele rodiny. Kdyby vyjádřil svůj názor a projevil starost o někoho jiného než o sebe. Avšak k akci ho ponouklo až její zakolísání.

„Těší mě,” pravila s hrozivým klidem, „že máš takový zájem o moje blaho. Co kdybys teď obrátil svoji pozornost k závažnějším tématům? Například za co a jak opravíme Ramsay House? Nebo co bude se zdravím naší Win? Popřípadě jak zabezpečit Beatrix vzdělání? A Poppy…”

„Takhle snadno se z toho nevyvlékneš, milá sestřičko. Copak ses nemohla zaplést s chlapem svého postavení? Tos klesla tak nízko, že si potřebuješ tahat do postele cikána?”

Amélie úžasem otevřela pusu. Prudce se k bratrovi otočila

„Nemůžu uvěřit, že to říkáš… Náš bratr je Rom a…”

„Merripen není náš bratr. Mimoto se mnou souhlasí.

Zahazuješ se.”

„Zahazuji se,” opakovala omráčeně dívka. Bezděčně od Lea ucouvla, až zády narazila do zdi. „Jak?”

„Opravdu ti to musím vysvětlovat?”

„Ano,” přisvědčila. „Pověz mi to.”

„Rohan je cikán, Amélie. Je to líný, nevychovaný vandrák.”

„Od tebe to sedí. Zapomínáš, že sám jsi nikdy nehnul ani prstem.”

„Já se pro práci nenarodil. Jsem šlechtic. Vydělávám tři tisíce liber ročně jenom tím, že jsem.”

Rozhodně nemělo smysl se hádat. Všechny rozumné argumenty byly zbytečné.

„Až do této chvíle jsem neměla v úmyslu se za něho provdat,” prohlásila neochvějně dívka. „Nyní však o tom vážně uvažuji. Alespoň budu mít doma jednoho rozumného mužského.”

„Ty si ho chceš vzít?”

Amélie si bratrovo ohromení téměř vychutnávala. „Zdá se, že Merripen opomenul malý detail. Ano, Cam mě požádal o ruku. Je bohatý, Leo. Bohatý. Což znamená, že i když se v pomatení smyslů rozhodneš skočit do jezera a utopíš se, o mě i o děvčata bude postaráno. Blaží mě, že někomu záleží na naší budoucnosti.”

„Zakazuji ti to.”

Hněvivě se na něho zamračila. „Odpusť, ale tvoje výhrůžky na mě neplatí. Zřejmě by sis měl vyskakovat na někoho jiného.”

S těmito slovy opustila galerii. Venku duněl hrom a déšť stékal proudem po okenních tabulích.

Cam požádal kočího, aby zastavil. Chtěl si před odjezdem z Hampshiru ještě jednou prohlédnout Ramsay House. Řešil nepříjemné dilema, co si s rozvalinou počít. Určitě by měli sídlo opravit. Má svoji minulost. Jistě si zaslouží přetrvat a sloužit dalším generacím. Kromě toho se mu zde líbilo. Tohle místo skýtá jisté možnosti. Kdyby se změnila dispozice okolí, provedly nut-né zahradnické změny a rezidence zazářila novotou, stal by se z ní architektonický klenot.

Avšak pochyboval, že titul a panství zůstanou v rodině Hathawayových dlouho. Všechno závisí na Leovi, jehož zdraví a další existence jsou více než sporné.

Cam se zadumal nad problémy svého budoucího švagra a bez ohledu na úporný déšť smáčející mu vlasy i šaty zamířil do útrob vyhořelého stavení. Na Leovi mu v podstatě nezáleželo,

zato na Amélii nadmíru. Udělal by cokoliv, co je v jeho silách, aby ji ušetřil zármutku a starostí. A pokud to znamená udržet při životě jejího nezdárného bratra, musí se o to pokusit.

Začouzený interiér působil zuboženým dojmem. Zajímalo by ho, co se z něho dá zachránit. Představoval si, jak by to zde mohlo vypadat. Všude jas, osobitý šarm a také nějaká ta výstřednost. Takoví jsou zkrátka Hathawayovi.

Vzpomněl si na Améliiny sestry a zacukalo mu v koutcích úst. Snadno by si je oblíbil. Zvláštní, ale náhle netoužil po ničem tolik, jako usadit se na tomhle místě a stát se součástí početné rodiny. Pojednou se cítil jako člen klanu. Třeba má Westcliff pravdu - nemůže ignorovat svou irskou krev.

Zastavil se v hale. Shora k němu doléhal jakýsi hluk. Padla rána, vzápětí se ozvalo ťukání, jako by někdo bušil do dřeva. Bezděčně se naježil. Co tu kdo pohledává? Pověrčivost zápasila se zdravým rozumem. Zabloudil sem nějaký smrtelník, anebo vetřelec pocházející ze světa duchů? Opatrně se kradl po schodech, našlapoval tiše jako kočka.

Na horní podestě se zastavil a pozorně se zaposlouchal. Záhadný zvuk se ozval znovu. Linul se z jedné z ložnic. Připlížil se k pootevřeným dveřím a nakoukl dovnitř.

V místnosti očividně řádil člověk. Cam poznal Christophera Frosta a přimhouřil oči.

Zdálo se, že se Frost pomocí železné tyče pokouší vypáčit kus dřevěného ostění. Dřevo však odolávalo. Frost se po chvíli vzdal a se zaklením odhodil páčidlo stranou.

„Nepotřebujete pomoct?” zahlaholil Cam.

Frost úlekem málem vyskočil z kůže. „Co to kčertu…” Otočil se na podpatku a vytřeštil oči. „Krucifix! Co tu pohledáváte?”

„Chtěl jsem se vás zeptat na totéž.” Cam se opřel o veřeje, založil si paže na hrudi a tázavě povytáhl obočí. „Zastavil jsem se zde cestou do Londýna. Co je za tím panelem?”

„Nic,” odsekl architekt.

„Proč se ho potom snažíte odstranit?”

Frost se mezitím vzpamatoval a sklonil se pro železnou tyč. Ledabyle s ní mával, ale cosi v jeho postoji se změnilo. Páčidlo se mohlo hravě proměnit ve zbraň. Cam sice zachovával uvolněný postoj, avšak zůstával ve střehu.

„Kolik toho víte o konstrukci domu a designu?” vypálil na něho Frost.

„Moc ne. Tu a tam jsem obstaral nějakou tu truhlařinu.”

„Ano. Vaši lidé občas pracují jako tesaři či nádeníci. Někdy pokrývají střechy. Ale nikdy nic nestavějí. Cikáni nikdy nevydrží na jednom místě dostatečně dlouho, aby svůj projekt dokončili. Je to tak?”

Cam mu zdvořile odpověděl: „Ptáte se mě osobně, anebo hovoříte o Romech jako takových?”

Frost se k němu blížil s tyčí pevně sevřenou v dlani. „Na tom nesejde. Abych zodpověděl vaši předchozí otázku - provádím inspekci domu, abych mohl odhadnout škody a vypracovat návrh na přestavbu. Dělám to kvůli slečně Hathawayové.”

„Požádala vás o to?”

„Jsem starý rodinný přítel. Dobře se s nimi znám. Zejména se slečnou Amélií. Proto považuji za samozřejmé jim pomáhat.”

Zejména se slečnou Amélií. Camovo sebeovládání málem vzalo za své. On, který si vždycky zakládal na své vyrovnanosti, téměř vyletěl jako čertík z krabičky. „Asi jste se měl předem zeptat,” prohlásil. „Pro případ, že by vašich služeb nebylo zapotřebí.”

Frostův obličej potemněl. „Jakým právem hovoříte za slečnu Hathawayovou a její rodinu?”

Cam neviděl důvod, proč být diskrétní. „Hodlám se s Amélií oženit.”

Christopher skoro upustil železnou tyč. „Nebuďte směšný!

Vás by si Amélie nikdy nevzala!”

„Proč ne?”

„Prokristapána!” vykřikl nevěřícně Frost. „Jak se ještě můžete ptát? Nejste jí společensky roven… Himlhergot krucifix! Vždyť ani nejste čistokrevný cikán! Jak si říkáte? Pouliční směska?”

„Nazývejte si mě, jak chcete. Stejně bude má.”

„To vás radši pošlu do pekla!” rozohnil se Frost a nebezpečně se ke Camovi blížil.

„Buď položíte tu tyč,” varoval ho Rohan, „nebo vám vykloubím ruku.” Upřímně doufal, že na něho sok zaútočí. Ten kupodivu upustil páčidlo na podlahu.

Nenávistně na Cama zíral. „Až si s ní promluvím, ani se na vás nepodívá. Postarám se, aby se dozvěděla, co si lidé myslí o ženách, které líhají s cikány. Lépe by jí bylo se sedlákem. Ve psí boudě. S…”

„Pochopil jsem.” Cam se na Frosta vesele zazubil, aby ho ještě víc namíchl. „Nezdá se vám pozoruhodné, že poté, co se slečna Hathawayová zapletla se sobě rovným gentlemanem, se vděčně vrhla do náruče Roma? Něco to o vás vypovídá a není to zrovna lichotivé.”

„Ty sobecký parchantě!” zavrčel Frost. „Vždyť ji zničíš! Copak ti nevadí, že klesne na tvoji mrzkou úroveň?! Kdyby ti na ní doopravdy záleželo, táhl bys ke všem čertům a nechal ji být!”

Bez dalšího slova se vztekle protáhl kolem Cama. Vzápětí jeho kroky zaduněly na schodech.

Rohan za ním tupě civěl. Zmítala jím zlost. Bál se o Amélii, ale co je nejhorší, trápil ho pocit viny. Na svém původu nic nezmění. A nedokáže svou ženu uchránit před jedovatými šípy, které si ji vezmou na mušku jenom proto, že se provdala za Roma.

Ale ať se propadne do země, jestli připustí, aby se tímto nemilosrdným světem protloukala bez něho.

Večeře probíhala v poněkud komornějším složení. Westcliffovi a St. Vincentovi odcestovali do Bristolu a Leo vyrazil do vesnice za zábavou. Příšerná noc. Venku panovala zima a mokro, avšak Leo toužil po veselejší společnosti, než je ta ve Stony Cross Manoru.

Merripen se zdržoval ve svém pokoji. Většinu dne prospal, což se mu vůbec nepodobalo a Hathawayovy to děsilo.

„Domnívám se, že pořádný odpočinek mu jedině prospěje mínila Poppy. Ledabyle smetla z ubrusu pár drobečků. Ihned k ní přispěchal komoří, aby jí pomohl. „Alespoň se brzy uzdraví Nemyslíte?”

„Podívala jste se některá na jeho rameno?” otázala se Amélii a významně pohlédla na Win. „Je nejvyšší čas mu je převázat.”

„Ujmu se toho,” nabídla se Win. „A donesu mu něco k jídlu

„Beatrix tě doprovodí,” nařídila starší sestra.

„Však já to zvládnu,” bránila se Win.

„Já tě chápu… Ale nehodí se, abys s ním zůstávala o samotě v jeho pokoji.”

Win na ni udiveně pohlédla a protáhla obličej. „Beatrix mi nemusí asistovat. Vždyť je to náš Merripen, prokristapána.”

Sotva Win odešla, Poppy se zahleděla na Amélii. „Myslíš, že SI Win doopravdy nevšimla, že ji…”

„Nemám ponětí. A nikdy jsem si netroufla toto téma nadhodit, neboť bych jí nerada nasadila brouka do hlavy.”

„Doufám, že nic netuší,” ujala se slova Beatrix. „Bylo by moc smutné, kdyby ano.”

Amélie a Poppy se zájmem pohlédly na mladší sestru. „Ty víš o čem se bavíme, Beo?” zeptala se Amélie.

„Samozřejmě. Merripen je do ní zamilovaný. Došlo mi to už dávno. Poznala jsem to podle toho, jak jí umýval okno.”

„Umýval okno?” otázaly se jednohlasně obě sestry.

„Ano. Když jsme ještě bydlely v Petrklíčově. To okno mělo dvě křídla a směřovalo do koruny starého javoru. Vzpomínáte? Win náhle onemocněla a nedokázala vstát z postele. Dokonce ani neudržela knihu. Jedinou její zábavou se stalo sledování ptačího hnízda na jedné z větví. Pozorovala, jak ptáci krmí mladé a učí je létat. Pak si postěžovala, že její okno je natolik zaprášené, že přes ně téměř není vidět. A modrá obloha se jeví jako šedivá. Od té doby je Merripen udržoval nablýskané jako zrcadlo. Občas si přistavil k domu žebřík a umýval je zvnějšku. Jistě dobře víte, jaký má strach z výšek. Vy jste ho nikdy neviděly?”

„Ne,” vydechla ohromením Amélie. V očích ji zaštípaly slzy. „Dočista mi to uniklo.”

„Merripen povídal, že kvůli Win by mělo být nebe vždycky jenom blankytné,” hlásila Beatrix. „Tehdy jsem pochopila, že… Ty pláčeš, Poppy?”

Oslovená si ubrouskem osušila koutky očí. „Ne. Jenom jsem vdechla nějaký pepř.”

„Já taky,” přidala se Amélie a hlasitě se vysmrkala.

Win odnesla do Merripenova pokoje lehký bambusový podnos naložený miskou vývaru, krajícem chleba a šálkem čaje. Nebylo snadné přesvědčit kuchyňské pomocnice, že to zvládne. Ženy se očividně domnívaly, že žádný z místních hostů by neměl cokoliv přenášet. Jenže Win věděla, že Merripen nemá rád cizí lidi a ve svém stavu by mohl být nevrlý a protivný.

Nakonec se dohodly na kompromisu. Služka dopraví tác na vrchol schodiště, kde jej předá Win a ta se postará o zbytek.

Sotva se dívka přiblížila k mladíkovu pokoji, zaslechla, jak o stěnu udeřilo něco těžkého. Následovala řada tlumených kleteb. Autorem nemohl být nikdo jiný než Merripen.

Zamračila se a natáhla krok. Ze dveří vyběhla dotčeně se tvářící komorná.

„Už nikdy!” zvolalo rozčilené, brunátné děvče. „Přišla jsem mu přiložit - a ten nevychovaný cikán na mě začal křičet a hodil po mně hrnek!”

„Proboha. Moc mě to mrzí. Nestalo se vám nic, že ne?

Jsem si jistá, že nechtěl…”

„Kdepak. Jenom špatně mířil,” prohlásila chmurně komorná. „Na vašem místě bych tam nechodila, slečno. Po tom sirupu, co dostal, strašlivě řádí. Jakmile se k němu přiblížíte, přetrhne vás vedví. Je to zvíře.”

Win se zamračila. „Ano. Děkuji vám. Dám si pozor.” Sirup.

Lékař mu zřejmě dal nějaký silný lék proti bolesti. S největší pravděpodobností se jedná o směs opiátů a alkoholu. Protože Merripen léky nikdy nebral a jen málokdy vypil sklenku vína, bude k oběma látkám extrémně vnímavý.

Dívka kurážně vstoupila dovnitř, zády za sebou zaklapla dveře. Zrovna se chystala položit podnos na noční stolek, když ji zarazil Merripenův hlas:

„Povídal jsem ti, abys vypadla!” vyštěkl. „Jasně jsem ti řekl.

Překotně se odmlčel, neboť se k němu obrátila tváří.

Takového jej Win neznala. Obličej měl rudý, oči rozostřené, vy padal dezorientované. Spočíval na boku, pod rozhalenou košili probleskoval bílý obvaz. Vypracované svaly se mu leskly, jako by byly odlity z vyleštěného bronzu. Sálalo z něho napětí a to, co její matka nesměle nazývala čirou živočišností.

„Keve,” oslovila ho něžně dívka křestním jménem.

Poté co Win onemocněla spálou, měla brát odpornou medicínu. Tehdy s Merripenem uzavřela dohodu, že se podřídí lékařovu přání, jen když jí přítel prozradí svoje křestní jméno. Souhlasil, ale jen pod podmínkou, že je nikdy nikomu

nepoví. A slovo dodržela. Merripen si dokonce myslel, že je zapomněla.

„Klidně lež,” domlouvala mu. „Nemusíš se rozčilovat.

Vyděsil jsi tu ubohou služku k smrti.”

Mladík se na ni ospale podíval. Činilo mu potíže na Win zaostřit. „Pokoušejí se mě otrávit,” postěžoval si. „Nalévají mě jedeni Kalí se mi po něm rozum. Už ho nechci.”

Přestože by jej Win nejraději utěšovala a chlácholila, ujala se role neoblomné ošetřovatelky. „Bez medicíny bys ukrutně trpěl.” Posadila se na kraj matrace a natáhla se po mužově zápěstí. Přitiskla k němu prsty a snažila se zachovat neutrální výraz. „Kolik ti toho dali?”

Zakýval hlavou. „Až moc.”

Win s ním v duchu souhlasila. Měl slabý pulz a pokožku na dotek horkou. Že by mu stoupla teplota? Její obavy se prohloubily. „Dovol mi, abych se podívala na tvoje záda.” Pokusila se mu vymanit, ale přitiskl si její chladnou dlaň k rozpálenému čelu.

„Je mi vedro,” hlesl a zavřel oči.

Win se ani nepohnula. Intenzivně vnímala mužovu přítomnost.

„Drž se dál od mých snů,” zašeptal Merripen. „Nemůžu spát, když jsi tady.”

Dívka ho pohladila po hustých černých vlasech i po pohledném obličeji postrádajícím obvyklou příkrost. Do nosu se jí vtírala Merripenova osobitá vůně. Vždycky si dával záležet, aby byl čistý a upravený. Dnes ji však v dlani škrábalo neoholené strniště

Nejradši by mladíka objala a přivinula k sobě jako malého chlapečka.

„Keve…, nech mě, ať se podívám na tvoje záda.”

Merripen se pohnul. V opiovém obluzení byl mnohem agresivnější, než za běžných okolností, kdy se příkladně

ovládal. S Win vždycky jednal až s přehnanou něhou, jako by se bál, že ji odvane pouhým dechem jako odkvetlou pampelišku. Avšak tentokrát ji pevně popadl za paže a přitiskl k matraci.

Ztěžka oddechoval, tvářil se bojovně. „Přece jsem ti řekl, že se mi nemáš plést do snů.”

Jeho obličej připomínal masku jakéhosi starobylého boha války, krásného a krutého. Našpulené rty odhalovaly sněhobílé zuby.

Win se zmocnil údiv, vzrušení, i nepatrný náznak strachu. Ale vždyť je to Merripen. Náhle se ho přestala děsit. Přitáhla si jeho kučeravou hlavu k sobě a on ji políbil.

Vždycky si představovala, že její první polibek bude dychtivý, naléhavý a pevný. Avšak mladíkovy rty byly měkké, hřejivé jako sluneční paprsky a sladké jako letní déšť. Vydala se tomu zázraku vstříc. Objímala mohutné tělo, jež se tisklo k jejím pomuchlaným sukním. Win ve svém opojném omámení zapomněla na všechno ostatní. Vzpamatovala se až ve chvíli, kdy se muž ušklíbl bolestí a ona si uvědomila, že nahmatala silný obvaz.

„Keve,” vydechla, „moc se ti omlouvám. Já… Nehýbej se. Odpočívej.” Rozpačitě ovinula pažemi jeho hlavu a nepatrně se zachvívala, když ji líbal na hrdlo. Pak se začal nesměle mazlit s jejími ňadry a zavzdychal, když přitiskl tvář k jejímu živůtků.

Po nekonečně dlouhé minutě, kdy hlavou spočíval na dívčině hrudi, se Win váhavě zeptala: „Keve?”

Odpovědí jí bylo tiché pochrupování.

Poprvé políbím muže, pomyslela si lítostivě, a ono ho to uspí.

Opatrně vyklouzla, urovnala Merripenovi přikrývku a vyhr-nula okraj jeho košile. Jemně nadzdvihla obvaz potřený medem. Zděšeně pohlédla na zanícenou spáleninu. Doktor je

poučil, že se na ráně vytvoří strup, avšak mokvající krusta nevykazovala žádné známky hojení.

Když si na opačné straně jeho zad povšimla tmavé skvrny, zvědavě povytáhla košili ještě výš. To, co objevila, ji přinutilo zadržet dech a vykulit oči.

Robustní Merripen byl odjakživa velice stydlivý. Rodina si ho kvůli tomu často dobírala. Odmítal se spolu s ostatními koupal v řece, dokonce ani v největším vedru si nesundal košili.

Měl k tomu tenhle důvod? Jaký význam má ono temné znamení? Souvisí nějak s jeho minulostí?

„Keve,” zamumlala omámeně a prsty obkroužila tmavé tetování. „Jaká tajemství v sobě ukrýváš?”

Následujícího rána se Amélie dozvěděla nemilou novinu, kterou jí přinesla Poppy. Leo nespal ve své posteli, není nikde k nalezení a Merripenův stav se zhoršil.

„Zatracený Leo!” bručela Amélie. Vyhrabala se z postele, pak zapátrala po pantoflích a županu. „Včera odpoledne začal nasávat a pravděpodobně dosud nepřestal. Je mi dočista jedno, kde se fláká nebo co s ním je.”

„Co když někde zabloudil? Mohl v lese zakopnout o větev nebo tak něco. Neměli bychom požádat zahradníky, aby se po něm šli podívat?”

„Proboha. To je hrůza.” Amélie si chvatně zapínala župan.

„Ano. Hlavně jim vysvětli, že se nejedná o oficiální pátrání. Nerada bych, aby kvůli našemu nezodpovědnému bratrovi zanedbali své povinnosti.”

„On truchlí, Amélie,” špitla Poppy.

„Já vím . Ale Bůh je mi svědkem, že už mám toho jeho smutnění dost. Jsem z toho unavená a velice mě mrzí, že něco takového vůbec vypouštím z úst.”

Poppy na ni soucitně pohlédla a chlácholivě ji objala.

„Nemáš si co vyčítat. Jsi to ty, kdo za Lea žehlí jeho průšvihy, nemluvě o nás ostatních. I já bych na tvém místě měla všeho dost.”

Amélie jí oplatila objetí a povzdechla si. „O Lea si budu dělat starosti později. Právě ted mě mnohem víc znepokojuje Merripen. Viděla jsi ho?”

„Já ne, ale Win ano. Povídala, že má vysokou horečku a rána se mu nehojí. Myslím, že u něho probděla většinu noci.”

„A nyní nejspíš padá únavou,” prohlásila podrážděně Amélie.

Poppy zaváhala a zamračila se. „Amélie… Nedokážu se rozhodnout, zda je nejvhodnější anebo nejhorší doba, abych ti řekla…, inu, máme maličký problém. Zdá se, že zmizely nějaké stříbrné podnosy.”

Amélie přistoupila k oknu a prosebně pohlédla na zamračenou oblohu. „Milosrdný Bože, ať v tom nemá prsty Beatrix!”

„Amen,” hlesla Poppy. „Jenže ona v tom pravděpodobně prsty má.”

Amélie se cítila dočista na dně. Ve svém zoufalství si pomyslela: Selhala jsem. Dům je v troskách, Leo pohřešovaný nebo mrtvý, Merripen zraněný. Win je nemocná, Beatrix skončí ve vězení a Poppy je odsouzená k údělu staré panny. Ale nahlas prohlásila: „Nejprve se zaměříme na Merripena.” Nato energicky vyšla z ložnice s Poppy v patách.

Win našly u přítelova lůžka. Byla natolik vyčerpaná, že se sotva udržela na nohou. Obličej měla sinalý, oči zarudlé, celkově působila zvadlým dojmem. Velice snadno si dokázala sáhnout na samé dno svých sil. „Má horečku.” Vyždímala namočený hadřík a ovinula jím Merripenův krk.

„Pošlu pro doktora,” slíbila Amélie. „Ty si běž lehnout.” Win zavrtěla hlavou. „Později. Ted mě potřebuje.”

„Poslední, co potřebuje, je, aby ses kvůli němu roznemohla,” obořila se na ni starší sestra. Když si všimla dívčiných zmučených očí, zvlídněla. „Win, jdi si, prosím tě, odpočinout. Zatímco budeš spát, já a Poppy se o něho postaráme.”

„Jde to s ním z kopce, Amélie,” zašeptala. „Rychle mu ubývají síly. Ta horečka neměla přijít.”

„Však my ji srazíme.” I jejím vlastním uším zněla právě pronesená slova falešně. Přinutila se k sebejistému úsměvu. „Běž si odpočinout, drahá.”

Win neochotně poslechla, zatímco Amélie se sklonila nad pacientem. Merripen pozbyl svou obvykle zdravou barvu, pokožku měl náhle popelavou. Ostře s ní kontrastovaly černé oblouky obočí a řas. Jeho ústa zůstala pootevřená, mělce dýchal. Zdálo se neuvěřitelné, jak rychle tenhle nezlomný a statný chlap sešel.

Amélie se zlehka dotkla jeho tváře a užasla, jak je rozpálená. „Merripene,” zamumlala, „probuď se, drahý. Já a Poppy ti vyčistíme ránu. Musíš to vydržet a nehýbat se, ano?”

Mladík polkl, rozlepil víčka a přikývl.

Sestry se pustily do práce. Odhodily přikrývku, vyhrnuly lem košile až k ramenům, připravily si čisté hadry, nádobky s mastí a medem a čerstvé obvazy.

Amélie šla zazvonit na služebnictvo, zatímco Poppy opatrně sundávala starou bandáž. Ihned ji ovanul nelibý odér. Rána ošklivě hnisala. Sestry si vyměnily znepokojený pohled.

Co nejšetrněji a nejrychleji mokvající místo vyčistily, potřely mastí a zakryly. Ačkoliv musel nesmírně trpět, Merripen nehnul ani brvou. Několikrát sykl bolestí. Ve chvíli, kdy skončily, se neovladatelně roztřásl.

Poppy mu otřela zpocený obličej ručníkem. „Chudáčku Merripene.” Přiložila mu ke rtům sklenici s vodou. Když se ji pokusil odstrčit, nesmlouvavě mu přidržela hlavu. „Ano, musíš se napít. Mělo mě napadnout, že budeš příšerný pacient. Spolkni to, drahý, nebo budu nucena něco zazpívat.”

Amélie potlačila úsměšek, když Merripen dívce ochotně vyhověl. „Tvůj zpěv není tak hrozný, Poppy. Tatínek vždycky říkával, že pěješ jako pták.”

„Myslel papouška,” prohlásil Merripen a opřel si hlavu o dívčinu paži.

„Teď sis to u mě rozlil,” poučila ho Poppy. „Asi ti sem pošlu Beatrix, aby se o tebe dnes postarala. Pravděpodobně ti vstrčí do postele nějaké zvířátko, rozloží si tady svou sbírku kamenů, a když budeš mít mimořádné štěstí, přinese si lepidlo a vyzve tě, abys jí pomáhal vyrábět oblečení pro její papírové panenky.”

Merripen se útrpně podíval na Amélii a ta se rozesmála.

„Jestli tě tohle neponoukne k brzkému uzdravení,” prohlásila, „pak už nezabere vůbec nic.”

Avšak v průběhu následujících dvou dnů se Merripenův zdravotní stav zhoršil. Lékař se zdál bezmocný. Jediné, co navrhl, bylo zintenzívnit stávající léčbu. Přiznal, že rána zle hnisá. Silně mokvala a okolní kůže zvolna tmavla. Pokud se tento proces záhy nezastaví, otrava zachvátí celý mladíkův organismus.

Merripen ubýval na váze rychleji, než by kdo pokládal za možné. Lékař prohlásil, že v případě popálenin se to stává často. Nejvíc Amélii trápila Merripenova prohlubující se apatie, již nedokázala rozptýlit ani Win. „Nesnáší tuhle bezmoc,” sdělila Win Amélii, zatímco v prstech svírala ruku spícího přítele.

„Bezmoc je strašná pro každého,” mínila sestra.

„Jenže Merripen se s ní nedokáže vyrovnat. Proto je dočista mimo.” Win něžně hladila bezvládné snědé prsty zhrublé od práce.

Amélii neušel zjihlý výraz dívčiny tváře. Neodolala a otevřeně se otázala: „Miluješ ho, Win?”

Win nehnula ani brvou, jen k ní stočila své tajuplné modré oči „Proč se ptáš? Všichni ho přece milujeme.”

Tohle Amélie slyšet nechtěla. Avšak vytušila, že nemá právo na sestru naléhat.

Stále víc a víc ji znepokojovala bratrova nepřítomnost. Ukázalo se, že si vzal koně, ale nesbalil si žádné osobní věci.

Copak by se v sedle vydal do Londýna? Upřímně o tom pochybovala, neboť Leo nesnáší cestování. Pravděpodobně se poflakuje někde v okolí, ale kde, to zůstává záhadou. V krčmě ve vsi se neubytoval, nevrátil se do Ramsay House, na Westcliffově panství ho nikdo neviděl.

K Améliině úlevě se jedno odpoledne ukázal Christopher Frost Moc mu to slušelo, silně voněl drahou kolínskou vodou. Přinesl kytici pečlivě naaranžovaných květin, ozdobenou papírovou krajkou.

Dívka ho přijala v salonu v přízemí. Tíseň z Merripenovy ne moci a bratrova zmizení způsobila, že ztratila všechny zábrany, které mohla vůči Christopherovi cítit. Stará bolest kamsi zmizela, momentálně potřebovala chápavého přítele plného porozumění.

Ruku v ruce usedli na plyšovou pohovku. „Amélie,” zamumlal mladý muž znepokojeně. „Vidím, v jak špatném rozpoloženi se nacházíte. Neříkejte, že se Merripenův stav zhoršil.”

„Je s ním vážně zle.” Byla příteli vděčná, že jí povzbudivě tisk ne dlaně. „Doktor je bezmocný. Ani v okolí nežije žádný léčitel, který by dokázal Merripena uzdravit. Obávám se, že ho ztratíme.”

Christopher ji chlácholivě hladil. „Je mi to líto. Vím, co pro vaši rodinu znamená. Nemám poslat do Londýna pro jiného doktora?”

„Myslím, že Merripenovi nezbývá moc času.” Do očí jí vhrkly slzy, potlačovala je jen silou vůle.

„Jestli vám můžu nějak pomoct, stačí říct.”

„Něco bych potřebovala.” Vyprávěla mu o bratrově podivné nepřítomnosti a vyjádřila domněnku, že se potlouká ve zdejším kraji. „Někdo ho musí najít,” prohlásila. „Vydala bych se za ním sama, ale tady mě potřebují. A Leo má tendence končit na místech, kam…”

„Kam slušní lidé nechodí,” dopověděl kysele mladík. „Znám vašeho bratra jako málokdo, drahá. Proto považuji za nejlepší nechat ho tam, kde je. Až se zmátoží, přijde sám.”

„Ale co když je zraněný nebo v nebezpečí? On…” Z Christopherova výrazu vyčetla, že poslední věc, o niž na světě stojí, je pátrat po jejím zhýralém bratrovi. „Kdybyste se po něm poptal, byla bych vám moc vděčná.”

„Udělám to. Slibuji.” Nato překvapil Amélii tím, že ji vzal do náruče. Ztuhla, avšak dovolila mu, aby ji přivinul blíž k sobě.

„Chudinko ubohá,” mumlal. „Je toho na vás tolik…”

Bývaly časy, kdy Amélie po téhle důvěrnosti zoufale toužila. Prahla po Christopherově objetí a útěše. Kdysi by se byla ocitla v sedmém nebi.

Avšak časy se změnily.

„Christophere…” Chystala se od něho odtáhnout, ale zaskočil ji nenadálým polibkem. Ani ten nechutnal tak sladce jako dřív. Dočista zkoprněla. Vzpomínala, jaké štěstí v jeho přítomnosti kdysi zakoušela. Zdálo se to tak dávno… Ještě před epidemií spály. Tehdy byla nevinná a plná naděje. Budoucnost jako by se skládala ze samých příslibů.

Energicky se mu vymanila. „Ne, Christophere.”

„Chápu.” Vtiskl jí rty do vlasů. „Na tohle teď není vhodná doba. Moc mě to mrzí.”

„Bojím se o Lea i Merripena. Na nic jiného nedokážu myslet.”

„Já vím, miláčku.” Otočil její obličej znovu k sobě. „Hodlám vám i vaší rodině pomoci. Nic si nepřeju víc, než abyste byla v bezpečí a šťastná. Potřebujete moji ochranu. Ocitla jste se v ožehavé situaci a kdekdo by si na vás mohl vyskakovat.”

Zamračila se. „Nikdo si na mě nevyskakuje.”

„A co ten cikán?”

„Hovoříte o panu Rohanovi?”

Christopher přikývl. „Náhodou jsem ho zastihl na cestě do Londýna. Zmínil se o vás způsobem… Inu, nehodným gentlemana. Uráželo mě ho poslouchat.”

„Co povídal?”

„Zašel dokonce tak daleko, aby mi oznámil, že se s vámi ožení.” Mladík se zlověstně uchechtl. „Jako kdybyste byla ochotná takhle se ponížit. Provdat se za takového nýmanda bez vzdělání a slušné existence!”

Amélie se zmocnil vztek. Podívala se na muže, jehož kdysi nesmírně milovala. Představoval pro ni ztělesnění všeho, po čem může mladá žena toužit. Kdyby ho ještě nedávno srovnala s Camem Rohanem, suverénně by zvítězil. Jenže od té doby došlo k zásadní změně. Zjistila, že Christopher není rytířem v nablýskané zbroji, za něhož ho kdysi pokládala.

„Nepovažuji to za ponížení,” namítla. „Pan Rohan je nadmíru slušný člověk, jehož si přátelé velice váží.”

„Ano. Považují ho za vítané zpestření společenských zábav, ale rozhodně jim není roven. A nikdy nebude. Každému je to jasné, drahá. Dokonce i samotnému Rohanovi.”

„Já zastávám názor úplně jiný,” oponovala. „Osobnost každého člověka je mnohem složitější. Neomezuje se jen na vybroušené způsoby.”

Christopher ji propaloval pohledem. „Dobrá, nebudeme se o něm bavit, když vás tyhle řeči tak rozčilují. Hlavně nezapomínejte, že cikáni jsou známí tím, že dovedou druhé mistrně ošálit. Vyhledávají zábavu a nestarají se o následky. Nevědí, co je to zodpovědnost. Vkládáte do něho nemístnou důvěru, Amélie. Doufám, že jste mu nedovolila, aby vaším jménem jednal v rodinných či majetkových záležitostech.”

„Oceňuji váš zájem,” odvětila. Nejvíc by ji potěšilo, kdyby se Christopher ihned zvedl a vydal se za Leem. „Avšak o rodinných záležitostech stále rozhoduji já a lord Ramsay.”

„Takže se Rohan z Londýna nevrátí? Zpřetrhala jste s ním všechny vazby?”

„Vrátí se,” přiznala neochotně. „Přiveze nějaké odborníky, kteří nám poradí, co si počít s naším sídlem.”

„Aha.” Vložil do nepatrného slůvka tolik blahosklonnosti, až Amélie bezděčně zaskřípala zuby. Christopher zavrtěl hlavou a dlouze se odmlčel. „Takže vy se míníte řídit pouze jeho radou?” zeptal se posléze. „Anebo mi umožníte vyslovit vlastní doporučení? Skromně připomínám, že mám v tomto oboru bohaté zkušenosti. Na rozdíl od Rohana.”

„Samozřejmě uvítám veškeré vaše připomínky.”

„Dovolíte mi tedy navštěvovat Ramsay House a provádět nezbytné průzkumy?”

„Jak je libo. Vlastně je to od vás moc hezké. Ačkoliv…” Rozpačitě zmlkla. „Nerada bych, abyste tam trávil moc času.”

„Čas strávený ve vašich službách považuji za užitečně vynaložený.” Sklonil se, a dřív než dívka stačila zareagovat, otřel se svými rty o její.

„Christophere, mnohem víc mi leží na srdci můj bratr, než dům…”

„Jistě,” chlácholil ji. „Poptám se po něm, a pokud něco zjistím, okamžitě vám dám vědět.”

„Děkuji vám.”

Ovšem nějakým způsobem vytušila, že Christopherovo pátrání bude přinejlepším polovičaté. Cítila, jak se jí zmocňuje zoufalství.

Následující ráno se probudila z příšerné noční múry. Končetiny ji brněly, srdce divoce bušilo. Zdálo se jí, že našla Lea utopeného v rybníku. Když se k němu snažila doplavat, začalo jeho tělo mizet pod hladinou. Nedokázala je udržet, a tak spolu s ním zvolna klesala do temné studené hlubiny. Polykala andělíčky, nic neviděla, nemohla se nadechnout…

Celá rozechvělá se zvedla z postele a zapátrala po županu a pantoflích. Bylo ještě brzy, dům tonul v šeru a tichu. Zamířila ke dveřím. Zarazila se s rukou na klice. Otřásla se hrůzou. Náhle se bála místnost opustit. Co když zjistí, že Merripen v noci zemřel? Nebo že Lea postihla nějaká tragédie? Nejvíc ze všeho ji děsilo vědomí, že jí nezbývá dostatek sil, aby se s tím nejhorším vyrovnala. Připadala si dočista vyždímaná.

Vzpamatovalo ji pomyšlení na sestry. Kvůli nim se nesmí vzdávat. Musí vystupovat sebejistě a rozhodně. Udělá, co bude třeba.

Pospíchala chodbou. Energicky otevřela dveře Merripenova pokoje a přistoupila k jeho lůžku. Nesmělé svítání sotva zaplašilo temnotu, přesto Amélie jasně rozpoznala, že v posteli leží dva lidé. Merripen spočíval na boku. Tulila se k němu Win oblečená v domácích šatech, bosá chodidla schovávala pod sukni. Ačkoliv teoreticky se něco takového zdálo nemožné, Win vazouna objímala, jako by ho chtěla chránit.

Amélie na ně užasle zírala. Tento obrázek jí prozradil víc než desítky slov.

Vtom si uvědomila, že se sestra na ni dívá - oči se jí živě lesknou. Win nevydala ani hlásku. Tvářila se vážně, jako by si chtěli uložit do paměti každou uplynulou vteřinu.

Amélii přemohl soucit a sdílený smutek. Odtrhla zrak od sestry a po špičkách zamířila k východu. Beze slova místnost opustila.

Na chodbě se málem srazila s Poppy oblečenou v přízračně bílém županu.

„Jak mu je?” vyzvídala Poppy.

Amélii se sevřelo hrdlo. Promluvila jen s potížemi. „Moc dobře ne. Spí. Pojďme do kuchyně, uvaříme si čaj.” Vydaly se ke schodišti.

„Amélie, celou noc se mi zdálo o Leovi. Byly to příšerné sny.”

„Mě taky trápily.”

„Myslíš, že… že si něco udělal?”

„Upřímně doufám, že ne. Ale zároveň se bojím, že je to možné.”

„Ano,” špitla Poppy. „I já si to myslím.” Ztěžka si povzdechl,i „Chudinka Beatrix.”

„Proč to říkáš?”

„Je příliš mladá na to, aby ztratila tolik lidí… Otce a matku, teď možná i Merripena a Lea.”

„Merripena ani Lea jsme zatím neztratily.”

„V tomto okamžiku mi připadá, že by byl zázrak, kdyby ně který z nich zůstal naživu.”

„Ty jsi po ránu vždycky tak optimistická.” Amélie ji chytila za ruku a povzbudivě stiskla. Pokoušela se ignorovat beznaděj, která se jí usadila v hrudi, a sebejistě prohlásila:

„Zatím to nevzdávej, Poppy. Budeme doufat, jak dlouho to půjde.”

Sešly ze schodů. „Amélie…” Poppy náhle hovořila znepokojeně. „Nemáš někdy chuť vrhnout se na zem a plakat?”

Ano, pomyslela si tázaná dívka. Třeba právě ted. Avšak takový přepych si nemůže dovolit. „Samozřejmě že ne. Brekem se nu nespraví.”

„Ani netoužíš mít rameno, o které by ses mohla opřít?”

„Já žádné rameno nepotřebuji. Sama mám dvě a docela mi stačí.”

„To je hloupé. O vlastní rameno se přece opřít nelze.”

„Poppy, pokud máš v úmyslu začít nový den hádkou…” Ná-hle se odmlčela, neboť zvenčí zaslechla jakýsi hluk. Rachot, cinkot postrojů, skřípot štěrku. Jako by před sídlem zastavil kočár. „Prokristapána, kdo se to sem hrne v tuhle hodinu?”

„Doktor,” hádala Poppy.

„Kdepak. Zatím jsem pro něho neposlala.”

„Třeba se vrátil lord Westcliff.”

„Avšak ten nemá k předčasnému návratu důvod.”

Lokaj zabušil na vchodové dveře, zvuk se hlasitě rozléhal halou.

Sestry se po sobě rozpačitě podívaly. „Nemůžeme otevřít,” namítla Amélie. „Jsme v nočních košilích.”

Objevila se služka. Postavila uhlák na podlahu, otřela si ruce do zástěry a chvátala ke dveřím. Odemkla je masivním klíčem, vší silou stiskla kliku a pak vysekla uctivé pukrle.

„Pojď pryč,” ucedila Amélie koutkem úst. Popadla Poppy a táhla ji zpátky ke schodišti. Ale stačila se ohlédnout, aby viděla, kdo přišel. Spatřila vysokého tmavého muže a zatetelila se blahem. Zastavila se s nohou na prvním schodu. Upřeně na příchozího hleděla, dokud se nepodíval jejím směrem.

Cam.

Vypadal neupraveně a pomačkaně. Jako desperát na útěku. Zatímco se do ní vpíjel očima, na rty se mu vkradl potutelný úsměv. „Zdá se, že se od tebe nedokážu držet dál,” sdělil jí.

Bez rozmyslu se k němu rozběhla, v chvatu téměř zakopávala. „Came…”

Chytil ji do náruče a rozesmál se. Zvenku k nim zavanul syrový pach vlhké země a tlejícího listí. Na plášti se mu usadila mlha, jež se nyní pozvolna vsakovala do dívčiny noční košile. Jakmile ucítil, že se Amélie chvěje, beze slova si svrchník rozepnul a přivinul milou ke svému teplému tělu. Amélie nedokázala zrádný třas potlačit. Vzdáleně si uvědomovala, jak služebnictvo prochází halou, poblíž vycítila sestřinu přítomnost. Předvádí se před nimi.

Měla by se od Cama odtáhnout a pokusit se sebrat. Jenže to nesvede. Zatím ne.

„Musel jsi cestovat celou noc,” slyšela se říkat.

„Chtěl jsem se co nejdřív vrátit.” Cítila, jak ji líbá do vlasů.

„Nedokončil jsem jisté věci. Ale měl jsem takový pocit, že mě potřebuješ. Pověz mi, co se stalo, zlato.”

Amélie otevřela ústa, aby mu odpověděla, avšak k jejímu zděšení se z ní místo slov vyřinulo jakési zasténání. Dočista se přestala ovládat. Zavrtěla hlavou a bezmocně se rozeštkala. Čím víc se snažila pláč zadržet, tím to bylo horší.

Cam ji pevně sevřel v objetí. Vodopád slz jako by ho vůbec nezaskočil. Uchopil dívku za ruku a přivinul si ji k hrudi. Držel ji tam tak dlouho, dokud Amélie nezaregistrovala silný tlukot jeho srdce. Ve světě, který se kolem ní hroutil, Cam představoval solidní a neochvějný záchytný bod. „To je v pořádku,” slyšela ho šeptat. „Jsem u tebe.”

Amélii vyplašila vlastní reakce. Pokusila se sebrat, avšak povážlivě zakolísala, a Cam ji přitiskl ještě blíž k sobě. „Ne, zůstaň u mě. Jsi moje.” Mačkal ji k hrudi, jako by ji už nikdy neměl pustit. Všiml si, jak se Poppy rozpačitě krade pryč. Povzbudivě se na ni usmál. „Nebojte se, maličká.”

„Amélie téměř nikdy nepláče,” přiznala Poppy.

„Bude v pořádku.” Cam chlácholivě hladil Amélii po zádech. „Jenom potřebuje…”

Poppy dopověděla za něho: „Rameno, o něž by se mohla opřít.”

„Ano.” Posadil se s Amélií na klíně na schod a gestem Poppy naznačil, aby si k nim přisedla.

Vylovil kapesník a otřel své milé oči a nos. Amélie cosi mumlala, ale nebylo jí rozumět. Tiše ji konejšil, zatímco štkala s obličejem zabořeným do jeho pláště. Zmocnila se jí nesmírná úleva. Nechala se kolébat na klíně jako nešťastné děcko.

Cam položil Poppy několik otázek a ta mu ochotně vyprávěla o Merripenově stavu, Leovu zmizení a dokonce o pohřešovaném stříbře.

Amélie se konečně uklidnila. Odkašlala si, zvedla hlavu a zamrkala.

„Už je ti lépe?” otázal se Cam a podal jí kapesník.

Přikývla a poslušně se vysmrkala. „Omlouvám se,” zašeptala ochraptěle. „Neměla jsem ronit krokodýlí slzy. Už jsem v pořádku.”

Cam jako by viděl až na dno její duše. Hovořil velmi tiše.

„Nemáš se zač omlouvat. Kromě toho ses ještě úplně nevyplakala.”

Amélie si uvědomila, že Cam ji bere se vším všudy. Nezavrhne ji kvůli tomu, co udělá nebo řekne. V jeho přítomnosti může truchlit, jak dlouho chce. A navrch ji utěší. Z tohoto pomyšlení jí opět zvlhly oči. Zabloudila rukou do výstřihu jeho košile a pohladila ho po snědé kůži. Sevřela bavlněnou látku v prstech. „Myslíš, že Leo zemřel?” zašeptala. Nechtěl jí poskytovat falešnou naději ani dávat prázdné sliby. Klouby prstů ji pohladil po zvlhlé tváři. „Ať se stane

cokoliv, my dva to zvládneme.”

„Came? Udělal bys pro mě něco?”

„Cokoliv.”

„Nemohl bys najít tu bylinu, co Merripen dával Win a Leovi, když měli spálu?”

Poodtáhl se a podíval se na ni. „Rulík? Ten v tomhle případě nepomůže.”

„Ale vždyť Merripen má horečku.”

„Zapříčiněnou podebranou ránou. Napřed musíš zvládnout původce nemoci.” Pohladil ji po nepřirozeně ztuhlých zádech. Nepřítomně zíral na jakýsi vzdálený bod na podlaze a zdálo se, že o něčem přemýšlí. „Pojďme se na něho podívat.”

„Myslíte, že mu můžete nějak pomoct?” otázala se Poppy a svižně vyskočila.

„Bud to, anebo ho dorazím. Což by mu za současného stavu nejspíš nevadilo.” Zvedl Amélii z klína, opatrně ji postavil a jali se stoupat do schodů. Cam ji přidržoval v pase. Byla lo přímo hmatatelná podpora, kterou Amélie v téhle chvíli velice potřebovala.

Před Merripenovým pokojem Amélii napadlo, že Win dosud může být uvnitř. „Počkejte,” vyhrkla a hrnula se kupředu. „Půjdu první.”

Cam i Poppy poslušně zůstali za dveřmi.

Amélie nesměle nakoukla do ložnice. Merripen naštěstí spočíval v posteli sám. Proto doširoka otevřela dveře a pozvala svoje společníky dál.

Nemocný si uvědomil, že kdosi vstoupil. Převalil se na bok a zamžoural na příchozí. Jakmile rozpoznal Cama Rohana, zlostně se ušklíbl.

„Vypadni!” zaskřehotal.

Cam se vlídně uculil. „Koukám, že jsi roztomilost sama. K doktorovi se chováš stejně? Zřejmě se mohl samou ochotou přetrhnout, aby ti pomohl.”

„Drž se ode mě dál.”

„Asi tě to překvapí,” prohodil Cam, „ale dokážu vyjmenovat celý seznam věcí, které mě baví o hodně víc než ty. Ale kvůli tvé rodině jsem ochotný se obětovat. Otoč se.”

Merripen mu neochotně vyhověl, avšak neopomněl pronést v romštině něco, co neznělo zrovna hezky.

„Ty mě taky,” odvětil Cam mile. Zvedl košili z vazounových zad a jemně sundal obvaz z ramene. Aniž hnul brvou, prohlédl si ošklivě zhnisanou ránu. „Jak často mu ji čistíte?” zeptal se Amélie.

„Dvakrát denně.”

„Zkuste to čtyřikrát. Připravím pro něho speciální obklad.” Kývl na Amélii, aby ho doprovodila ke dveřím. Tam se sklonil k jejímu uchu. „Musím si něco obstarat. Až tu nebudu, dej mu něco na spaní. Jinak mi nedovolí udělat to, nač se chystám.”

„Co máš za lubem? Co mu na to chceš dát?”

„Spoustu věcí. Včetně apis medlifica.”

„Co je to?”

„Včelí jed. Extrakt z rozdrcených včel, abych byl přesný.

Namočíme je do ředěného alkoholu.”

Zmatená Amélie zavrtěla hlavou. „Ale kde chceš vzít…?” Náhle se překotně odmlčela a vyděšeně vytřeštila oči. „V Ramsay House! Jak je chceš pochytat?”

„Velice opatrně.”

„Chceš…, abych ti pomohla?” nabídla se neochotně.

Cam dobře věděl, jakou má z včel hrůzu. Proto vzal její hlavu do dlaní a pevně dívku políbil na ústa. „Se včelami rozhodně ne, zlato. Zůstaň tady a dej Merripenovi pořádnou dávku morfiového sirupu.”

„Nevezme si ji. Nesnáší morfium. S bolestí se vyrovnává o hodně snáz.”

„Věř mi, že pro všechny bude lepší, když před ošetřením tvrdě usne. Vím, o čem mluvím. Romové říkají téhle léčbě

,bílý blesk’ a mají k tomu dobrý důvod. Proto udělej, co bude zapotřebí, aby odpadl. Za chvilku jsem zpátky.”

„Myslíš, že ten bílý blesk zabere?”

„Netuším.” Cam se podíval na trpícího muže. „Ale pokud to nezkusíme, Merripen dlouho nevydrží.”

Zatímco byl Cam pryč, Amélie se šla poradit se sestrami. Shodly se na tom, že pokud má Merripena někdo přesvědčit, aby s nimi spolupracoval, bude to Win. Win se ničím netajila. Na rovinu prohlásila, že pokud mají uspět, musí Merripena nějak ošálit. Jinak na jejich návrh nepřistoupí a nepomohou ani úpěnlivé prosby.

„Bude-li třeba, lehnu si k němu,” prohlásila energicky Win, čímž oběma sestrám vyrazila dech. „Důvěřuje mi. Bere vážně každé moje slovo.”

Pokud věděly, Win nikdy nelhala. Ani jako malá.

„Skutečně to zvládneš?” zapochybovala Beatrix.

„Jestli mu to zachrání život, jsem ochotná plácnout cokoliv.” Na dívčině bělostném čele naskočila nepatrná vráska, pobledlé tváře jí zahořely zrádným nachem.

„Domnívám se…, že lež pronesená za takových okolností není hříchem.”

„Souhlasím,” přisvědčila pohotově Amélie.

„Merripen zbožňuje mátový čaj,” navrhla Win. „Co kdybychom mu uvařily obzvlášť silný a pořádně jej osladily? Pomůže nám překrýt pachuť medicíny.”

Ještě nikdo nepřipravoval odvar z máty s takovou pečlivostí. Sestry Hathawayovy se točily kolem konvice jako mladé čarodějky. Konečně byly spokojené a mohly připravit porcelánový čajový servis.

Win jej odnesla do Merripenova pokoje. Amélie jí otevřela dveře.

„Mám jít s tebou?” špitla starší z dívek.

Win zavrtěla hlavou. „Ne, já to zvládnu. Zaklapni za mnou, prosím. Nechci, aby nás někdo rušil.” Nato rázně vstoupila do ložnice.

Merripen zaslechl její kroky a rozlepil víčka. Ustavičně trpěl silnou bolestí. Cítil, jak jeho tělo zvolna podléhá otravě. Jed prosakoval do krve a šířil se do každé žilky. Občas si připadal mimo sebe, propadal jakési temné euforii. Jako by vystupoval ze své zmučené tělesné schránky a odplouval pryč. Avšak sotva uzřel Win, ochotně se vrátil zase zpátky a snášel všechnu trýzeň, jen aby na sobě ucítil její ruce a v obličeji vlahý dech.

Win mu připomínala stříbřitý mihotavý přízrak. Její pleť se zdála chladná a zářivá, zatímco jeho stravovala vysoká horečka.

„Něco jsem ti přinesla.”

„Ne… Nic nechci.”

„Ale ano,” trvala na svém. Přisedla k němu na postel.

„Uleví se ti. Počkej, nadzvedni se trochu. Pomůžu ti.” Nic se nevyrovná doteku něžných ženských rukou. Merripen zatnul zuby a podvolil se kruté bolesti provázející každý pohyb, jen aby dívce vyhověl. Za semknutými víčky se světlené záblesky střídaly s temnotou. Bojoval ze všech sil, aby neztratil vědomí.

Když znovu přišel k sobě, shledal, že hlavou spočívá na dívčiných měkkých ňadrech. Win mu tiskla ke rtům šálek.

Křehký porcelán zazvonil o zuby. Škubl sebou, když ho aromatický nápoj zaštípal na rozpukaných rtech. „Ne…”

„Ano. Pij.” Do ucha se mu vetřel naléhavý šepot. „Udělej to pro mě.”

Bylo mu strašně špatně. Pochyboval, že nápoj udrží v žaludku. Ale aby Win potěšil, nepatrně usrkl. Silné aroma ho málem porazilo. „Co je to?”

„Mátový čaj.” Dívčiny andělsky modré oči na něho hleděly bez mrknutí. Win se tvářila neutrálně. „Musíš všechen vypít. A možná si ještě přidat. Uleví se ti.”

Okamžitě věděl, že mu Win lže. Jemu už nic nepomůže. A hořkou pachuť morfia nedokáže nic přebít. Avšak vycítil, že Win si z hloubi duše přeje, aby jí vyhověl. A neustoupí. Možná mu schválně přinesla koňskou dávku, aby ho ušetřila dalšího utrpení.

Pochopila, že mu není pomoci. Proto se rozhodla otrávit ho morfiem a prokázat mu tím poslední laskavost.

Zemře jí v náruči. Bude se k ní tisknout, zatímco jeho usoužená duše zmizí v temnotě. Win bude to poslední, co

ucítí, uvidí, uslyší. Kdyby mu zbyly nějaké slzy, vděčností by se rozbrečel.

Zvolna upíjel, nutil se do každého doušku. Zdolal plný šálek, zvládl několik loků z dalšího, pak jeho hrdlo odmítlo spolupracovat. Zabořil obličej do dívčiných šatů a otřásl se. Hlava se mu točila, před očima se míhaly jiskřičky jako padající hvězdy.

Win postavila hrnek stranou a pohladila muže po vlasech.

Pak přitiskla svoji vlhkou tvář k jeho rozpálenému čelu.

Oba vyčkávali.

„Zazpívej mi něco,” prosil Merripen. Začaly ho obcházet mrákoty. Win ho nepřestávala laskat. Nakřáplým hláskem se pustila do zpěvu dětské ukolébavky. Merripen vztáhl dlaň k jejímu rezonujícímu hrdlu, aby její hlas vnímal i bříšky prstů. Hvězdičky počaly blednout. Ztrácel se sám sobě. Setkal se se svým osudem. Konečně.

Amélie se posadila na podlahu vedle dveří. Prsty propletla kolem košíku. Doléhalo k ní sestřino něžné mumlání, několik Merripenových rozechvělých slov a potom… ticho. Po chvíli se ozval Winin hlas. Pobrukovala jakousi konejšivou melodii, natolik jímavou, že do Améliina srdce po dlouhé době vstoupil křehký klid. Zakrátko andělská píseň dozněla a opět se rozhostilo ticho.

Uplynula hodina. Amélie měla nervy napnuté k prasknutí. Už nevydržela déle otálet. Vstala a protáhla si ztuhlé svaly. S převelikou opatrností stiskla kliku.

Win zrovna vstávala z postele a upravovala pomuchlanou přikrývku. Merripen se ani nepohnul.

„Vzal si to?” špitla Amélie a přikročila blíž.

Win vypadala unaveně a ztrhaně. „Skoro všechno vypil.”

„Muselas mu lhát?”

Zdráhavě přikývla. „Vlastně mi to šlo skoro samo. Vidíš?

Nejsem zase tak svatá, jak si myslíš.”

„Ale ano, jsi.” Amélie sestru vroucně objala. „Jsi.”

Dokonce i vzorně vycvičené a na ledacos zvyklé služebnictvo lorda Westcliffa začalo brblat, když Cam přinesl do kuchyně dvě zavařovací sklenice plné živých včel. Kuchtičky prchaly s jekotem do čeledníku, hospodyně se dotčeně odkolébala do své světničky, aby sesumírovala písemnou stížnost pro své zaměstnavatele, a majordomus se svěřil hlavnímu komořímu, že jestli si pán myslí, že bude na stará kolena obskakovat takové hosty, začne vážně uvažovat o odchodu na penzi.

Beatrix se jako jediná odvážila spolu s Camem vstoupit do kuchyně a pilně mu asistovala. Vařili, cedili, míchali. Později holčina svým zhrozeným sestrám nadšeně vyprávěla, že drtit včely byla docela švanda.

Posléze Cam přinesl svůj čarodějný lektvar do Merripenova pokoje. Amélie už na něho čekala vyzbrojená čistými noži, nůžkami, pinzetami, převařenou vodou a hromadou bílých obvazů.

Poppy a Beatrix musely ke svému velkému zklamání odejít. Win za nimi nesmlouvavě zabouchla dveře. Vzala si od Amélie zástěru, uvázala si ji kolem útlého pasu a kurážně přistoupila k posteli. Přiložila k pacientovu hrdlu štíhlé prsty. „Pulz má slabý a pomalý,” hlásila napjatě. „Vliv morfia.”

„Včelí jed povzbuzuje srdeční činnost,” sdělil jí Cam a vyhrnul si rukávy. „Věřte mi, že za minutu dvě mu srdce bude bít jako zvon.”

„Mám mu sundat ten obvaz?” zeptala se Amélie.

Cam přikývl. „I košili.” Přistoupil k umyvadlu a namydlil si ruce.

Sestry začaly pacienta svlékat. Záda měl pořád svalnatá, avšak hodně ztratil na váze. Pod snědou kůží se ostře rýsovala žebra.

Win odnášela pomačkanou košili. Amélie se pustila do sundávání obvazu. Při této příležitosti si všimla znamení na mladíkově druhém rameni. Sklonila se nad ním, aby si lépe prohlédla obrázek vyvedený černým inkoustem. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Tetování.” Víc se jí vykoktat nepodařilo.

„Ano, zaregistrovala jsem je před několika dny,” přisvědčila Win, která se mezitím vrátila. „Zvláštní, že se o něm nikdy nezmínil, že? Není divu, že jako malý ustavičně kreslil strašidelné koně a vyprávěl o nich hrůzostrašné historky. Musejí pro něho mít určitý význam…”

„Co jste to řekla?” Cam sice hovořil tiše, avšak vložil do svého hlasu takový důraz, jako by křičel.

„Merripen má na rameni vytetovaného strašidelného koně,” odvětila Win. S otazníky v očích sledovala, jak muž třemi ráznými kroky přistoupil k posteli. „Zjistily jsme to až ted. Je to neobyčejný námět. Nikdy jsem nic podobného neviděla…” Vzápětí se zarazila a zalapala po dechu, když Rohan přidržel svoje předloktí u Merripenova ramene.

Okřídlení vraníci se žlutě planoucíma očima byli naprosto identičtí.

Amélie pohlédla do Camova nehybného obličeje. „Co to znamená?”

Rohan jako by nedokázal od Merripena odtrhnout zrak.

„Nemám ponětí.”

„Setkal ses ještě s někým jiným, kdo má…?”

„Ne.” Překotně ucouvl. „Ježíšikriste.” Zvolna lůžko obešel. Zíral na nehybného Merripena jako na exotické zvíře, které nikdy předtím neviděl. Chopil se nůžek ležících na podnose s pomůckami.

Win se instinktivně hrnula ke spícímu mládenci. Camovi neušlo, že svého přítele bezděčně chrání. „Neplašte se, sestřičko. Musím odstranit odumřelou kůži.”

Sklonil se nad ránou a začal ji soustředěně čistit. Win ho chvíli pozorovala, pak se rychle odebrala k nejbližší židli a s žuchnutím na ni dosedla.

Amélie, stojící po Rohanově boku, cítila, jak se jí zvedá žaludek. Naproti tomu Cam se tvářil nezúčastněně, jako by opravoval porouchaný hodinový strojek. Na jeho příkaz přinesla mísu s odvarem, z níž se linul pronikavý, ne však nepříjemný odér.

„Ať ti to necákne do očí,” varoval ji Cam. Právě ránu oplachoval solným roztokem.

„Voní po ovoci.”

„To dělá ten jed.” Mladík spustil do mísy čtverec plátna. Vzápětí ho opatrně vytáhl a položil na ránu. Merripen sebou ve spánku škubl a zasténal.

„Klídek, chlapče,” domlouval mu Cam. Pro větší důraz mu položil dlaň na záda. Když se ubezpečil, že pacient nehybně odpočívá, pevně obklad ovázal. „Vyměníme ho po každém vyčistění rány,” prohlásil. „Hlavně tu misku nepřevrhni, nerad bych sháněl další včely.”

„Jak poznáme, že léčba zabrala?” vyzvídala Amélie.

„Horečka postupně klesne a zítra touhle dobou by měl ránu pokrývat pěkný suchý strup.” Sáhl Merripenovi na hrdlo a prohodil k Win. „Pulz má o hodně silnější.”

„A co ta bolest?” vyhrkla rozčileně Win.

„Brzy pomine.” Cam se na ni povzbudivě zazubil a zadeklamoval: „Pro medicína est dolor, dolorem qui necat.”

„Bolest potlačující bolest se chová jako lék,” přeložila pohotově Win.

„Tohle dává smysl pouze Romovi,” konstatovala Amélie a Cam se zakřenil.

Uchopil do dlaní její křehká ramena. „Předávám ti službu, kolibříku. Na chvilku odcházím.”

„Právě teď?” vyděsila se. „Ale… Kam jdeš?”

Mužův výraz se změnil. „Najít tvého bratra.”

Amélie ho vyprovázela se směsicí znepokojení a vděčnosti v očích. „Asi by sis měl nejprve odpočinout. Celou noc jsi cestoval a vypátrat Lea možná nebude vůbec snadné.”

„Nepotrvá to dlouho,” oponoval. Nikterak neskrýval ironii.

„Tvůj bratr totiž nepatří k těm, kteří by za sebou zametali stopy.”

Přibližně šest hodin poté, co po Leovi zahájil pátrání, Cam zaklepal na dveře prosperujícího statku. Nejprve se na Ramsaye vyptal v hostinci. Dozvěděl se, s kým byl nezdárný šlechtic spatřen. Další ze sousedů vyslechl, jaké mají Leovi kumpáni plány. Postupem času se dopracoval až na zmíněné místo.

Nad dveřmi rozlehlého stavení vybudovaného v tudorovském stylu se skvěl letopočet 1620. Grunt se nalézal zhruba deset mil od Stony Cross Parku. Cam se od starousedlíků dozvěděl, že statek kdysi patřil nóbl rodině z Hampshiru, kterou nouze přinutila prodat jej jistému londýnskému obchodníkovi. Nyní sídlo sloužilo jako útočiště jeho zhýralých synů a jejich pochybných přátel.

Cama nikterak nepřekvapilo, že Leo skončil v téhle společnosti.

Dveře se otevřely a na prahu se objevil majordomus s rybími ústy. Sotva Cama spatřil, opovržlivě je našpulil.

„Lidi jako vy tady nejsou vítáni.”

„Nevadí, nehodlám se zde zdržet. Přišel jsem si pro lorda Ramsaye.”

„Nikdo takový tady není.” Sluha se chystal zabouchnout mu před nosem, avšak Rohan se opřel o dveře dlaní.

„Vysoký. Světlé oči. Brunátný obličej. Alkohol z něho pravděpodobně páchne na sto honů.”

„Nikoho takového jsem neviděl.”

„Potom mi zavolejte svého pána.”

„Není doma.”

„Podívejte,” zavrčel podrážděně Cam. „Jsem zde z pověření Ramsayovy rodiny. Chtějí, aby se vikomt vrátil. Sám to nechápu. Přiveďte mi ho, a já odsud ihned zmizím.”

„Jestli o něho rodina skutečně stojí,” prohlásil mrazivě majordomus, „ať sem pošlou slušného chlapa a ne špinavého cikána.”

Cam si volnou rukou promnul koutky očí a povzdechl si.

„Bud to půjde po dobrém, nebo po zlém. Na rovinu - nestojím o žádné zbytečné tahanice. Žádám vás o jediné - dejte mi pět minut, já toho mizeru najdu a zbavím vás jeho obtěžující přítomnosti.”

„Táhněte odsud!”

Po několika dalších marných pokusech zaklapnout dveře se majordomus chopil stříbrného zvonku stojícího na blízkém stolku. Vzápětí se objevili dva urostlí lokajové.

„Okamžitě odsud toho zmetka vyhoďte!” rozkázal jim nadřízený.

Cam si mrštně sundal plášť a odhodil jej na lavici postavenou podél stěny.

První z vazounů na něho zaútočil. Cam ho uzemnil pravým hákem přímo do čelisti, až muž se zasténáním skončil na podlaze.

Druhý z lokajů si očividně dával větší pozor, avšak hrozivě se k Rohanovi blížil.

„Kterou rukou píšeš?” zeptal se ho Cam. Muž se zatvářil udiveně. „Proč se ptáš?”

„Radši bych ti zlomil tu, kterou nepoužíváš tak často.”

Sluha vykulil oči, načež se prosebně zahleděl na svého nadřízeného.

Majordomus věnoval Camovi nenávistný pohled. „Máte pět minut. Vyzvedněte si svého pána a vypadněte.”

„Ramsay není můj pán,” zabručel Cam. „Je to mé trápení.”

„Celé dny jsou zalezlí v jednom pokoji,” hlásil Camovi komoří jménem George, zatímco stoupali do schodů pokrytých kobercem. „Nosíme jim do něj jídlo. Děvky se courají sem a tam, všude se povalují flašky od vína…, nad tím se vznáší kouř z opia, které kouří. Radši si zakryjte oči, až vstoupíte dovnitř, pane.”

„Kvůli kouři?”

„Inu… V tom jejich doupěti by se propadal hanbou i sám ďábel.”

„Jsem z Londýna,” poučil ho Cam. „A hned tak něco mě nerozhází.”

I kdyby se George nerozhodl ho doprovodit, trefil by sám.

Po čichu.

Dveře zůstaly pootevřené. Cam do nich strčil a vstoupil do přízračného světa. Spatřil čtveřici mužů a dvě polosvlečené ženy. Uprostřed místnosti stála vodní dýmka, avšak její přítomnost byla naprosto zbytečná, neboť ve vzduchu se vznášela mračna sytého, nasládlého dýmu.

Rohanův příchod nevzbudil žádný zájem. Muži apaticky spočívali na polstrované sedací soupravě, jeden se choulil na polštářích v rohu. Pokožku měl mrtvolně bledou, oči nepřítomně, tupě civěly do prázdna. Stolek pokrývaly lžíce a nádoby jakoby upatlané od tmavého sirupu.

Jedna z polonahých žen se chytala zasunout náustek dýmky do ochablých rtů zdrogovaného muže.

„Podívej,” prohodila ke své kolegyni, „máme nováčka.”

Následovalo ospalé zachichotání. „Fajn. Nutně ho potřebujeme. Ti ostatní jsou jako kus hadru. Jediná pevná věc je tady ta dýmka.” Otočila se ke Camovi. „Božíčku, to je fešák!”

„Chci ho jako první,” pospíšila si její kolegyně. „Pojď sem, lásko, vezmu tě do ráje.”

„Nemám zájem.” Cam cítil, jak se mu začíná točit hlava. Přistoupil k nejbližšímu oknu, otevřel je a do místnosti vpadl studený vzduch. Hned nato zaznělo několik ošklivých kleteb.

V bezvládné postavě v koutě Rohan poznal Lea a vykročil k němu. Popadl ho za vlasy, zvedl mu hlavu a zadíval se do opuchlého obličeje svého budoucího švagra. „Copak už toho nemáš dost?”

Leo se zachmuřil. „Dej si odchod!”

„Mluvíš jako Merripen,” ucedil zlostně Cam. „Který už může být touhle dobou dávno mrtvý, pokud tě to zajímá.”

„Aspoň jsme se ho zbavili.”

„Naprosto s tebou souhlasím, i když můj postoj rozhodně není zcela správný. Měl bych stát na jeho straně.” Cam se pokusil Lea zvednout, ale ten mu intenzivně vzdoroval.

„Stoupni si, sakra!” Rohan hekal námahou. „Nebo tě odsud odvleču za nohy.”

Leo se nebezpečně klátil. „Však já stojím!” osopil se na svého zachránce. „Ale ta podlaha se kymácí!”

Cam měl co dělat, aby ho udržel. Když se Leo mírně vzpamatoval, zamířili spolu ke dveřím, kde na ně čekal komorník.

„Smím vám pomoci ze schodů, pane?” otázal se zdvořile George. Leo nabručeně přikývl.

„Zavřete to okno!” dožadovala se jedna z nahých žen. Zachvívala se v podzimním větru, který se proháněl místností. Cam na ni lhostejně pohlédl. Na to, aby je litoval, vídal prostitutky příliš často. V Londýně jich žily tisíce. Nevinná venkovská děvčata přijížděla do metropole hledat štěstí a často nacházela jen chlapy, kteří je neváhali využít, a poté bez výčitek svědomí odhodit. „Měla bys zhluboka dýchat,” poradil jí a popadl pokrývku povalující se na pohovce. „Čerstvý

vzduch napomáhá jasnému uvažování.”

„K čemu mi je zdravý rozum?” vyštěkla ženština dotčeně.

Cam se zakřenil. „Správná připomínka.” Přehodil deku přes bílé chvějící se tělo. „Přesto by ses měla pořádně vydýchat.” Sklonil se a jemně ji poplácal po bledém líčku. „A jakmile se trochu sebereš, vypadnout odsud. Pro tyhle parchanty je tě škoda.”

Zvedla k němu krví podlité oči. Užasle zírala na snědého, černovlasého mladíka se třpytivým diamantem v uchu.

„Vrať se!” prosila plačtivým hlasem, když jí ukázal záda a odcházel.

Cam a George museli spojit síly, aby naložili protestujícího Lea do kočáru. „Je to jako potýkat se s pěti pytli brambor najednou,” zadýchával se komorník, zatímco zastrkoval dovnitř nohy bezvládného muže.

„Brambory by aspoň tolik neremcaly,” povzdechl si Cam.

Hodil Georgeovi zlaťák.

Ten jej pohotově zachytil ve vzduchu a hned nato se Camovi uctivě uklonil. „Děkuji vám, pane! Dovolte mi podotknout, že jste pravý gentleman. Přestože jste cikán.”

Rohanovi zhořkl úsměv na rtech. Vyhoupl se do kabiny za Leem. V naprosté tichosti se vraceli do Stony Cross Manoru.

„Potřebuješ zastavit?” zeptal se Cam v polovině cesty, když si všiml, že mladíkova původně bledá tvář podezřele zelená.

Leo mrzutě zavrtěl hlavou. „Nechci si povídat.”

„Dlužíš mi jednu dvě odpovědi. Protože kdybych se za tebou nemusel honit po celém Hampshiru, mohl jsem si lebedit v posteli.” S tvojí sestrou, dodal v duchu. „A spát.”

Leo k němu stočil svoje podivuhodně ledově modré oči, v nichž tu a tam zajiskřilo. Cam měl matný dojem, že podobné už někde viděl, avšak nedokázal si vzpomenout na jejich majitele, ani kdy k tomu došlo.

„Co chceš vědět?” zabručel Leo.

„Proč vůči Merripenovi chováš takovou zášť? Bereš ho jako konkurenta, nebo ti vadí jeho romský původ? Popřípadě se

nedokážeš přenést přes skutečnost, že ho tvoji rodiče vychovávali jako vlastního?”

„Kdepak. Pohrdám jím, neboť mi odmítl prokázat jedinou službu, o niž jsem ho požádal.”

„A to?”

„Nedopřál mi zemřít.”

Cam se nad tím zamyslel. „Myslíš v době, kdy jsi měl spálu a on tě ošetřoval?”

„Ano.”

„Vyčítáš mu, že ti zachránil život?”

„Ano.”

„Jestli ti to pomůže,” ucedil suše Cam a pohodlně se rozvalil na sedadle, „tak ti prozradím, že o tebe mu rozhodně nešlo.”

Rozhostilo se mlčení. Cam se uvolnil a dovolil svým myšlenkám, aby se roztoulaly. Rychle se šeřilo, kabina tonula ve stínech, jimiž probleskovaly Leovy neobvykle průzračné oči.

A Cam si zčistajasna vzpomněl!

Jednalo se o zážitek z dětství, kdy Cam žil se svým kmenem. Jedním z jeho příslušníků byl muž se ztrhanými rysy a podivně bezbarvýma očima. Nesmírně truchlil nad smrtí své dcery. Babička Cama varovala, aby se od něho držel dál. „Je to muladi,” šeptala.

„Co to znamená, babi?” Cam se vystrašeně držel teplé vrásčité ruky, jejíž uzlovité prsty připomínaly kořeny prastarého stromu.

„Pronásleduje ho duch zemřelého. Nepřibližuj se k němu a zbytečně ho nerozčiluj. Svoji dceru příliš miloval.”

Camovi se muže upřímně zželelo, ale zároveň se ho děsil.

„Stane se ze mě muladi, až umřeš, babičko?” Byl si jistý, že stařenu zbožňuje a na jeho citech se nic nezmění ani po její smrti.

V babiččiných moudrých tmavých očích zajiskřil smích.

„Kdepak, Came. Jako muladi skončí jenom ten, kdo odmítne duši nebožtíka pustit na onen svět. Ty bys mi nic takového neudělal, že ne, lišáčku?”

„Ne, babi.”

Krátce nato muž skonal vlastní rukou. Byla to hrůza, avšak zároveň si celý kmen zhluboka oddechl.

Nyní Cam naplno pochopil to, co mu tehdy unikalo. Dovtípil se a po zádech mu přeběhl mráz. Vzápětí ho přepadl pocit lítosti. Je velice těžké vzdát se člověka, jehož jste hluboce milovali. Copak je možné si poručit a přestat po něm toužit? Srdce vám přetéká zármutkem a vy prahnete po jediném - navěky si milovanou bytost udržet.

Anebo se vydat za ní.

Sotva Cam vstoupil do sídla se zatvrzelým mladíkem po boku, přihrnuly se k nim Amélie a Beatrix. První se mračila, druhá smála.

Amélie už už otvírala pusu, aby bratrovi vyčinila, avšak Cam zachytil její pohled a zavrtěl hlavou. Varoval ji, aby raději mlčela. K jeho překvapení ho poslechla a ostrá slova spolkla. Natáhla se po Leově plášti. „Vezmu ti ho,” pravila mírným tónem.

„Děkuji.” Oba uhýbali očima.

„Právě jsme dojedli,” zamumlala Amélie. „Dušené maso je dosud horké. Dáš si?”

Leo zavrtěl hlavou.

Ponurá nálada panující v hale Beatrix zcela unikla. Bez skrupulí se na bratra vrhla a objala ho kolem rozšiřujícího se pasu. „Tak dlouho jsi tu nebyl! Mezitím se stala spousta věcí. Merripen onemocněl a já jsem pomáhala uvařit pro něj odvar a…” Náhle se odmlčela a ušklíbla se. „Příšerně smrdíš! Co je to?”

„Pověz mi, jak jsi připravovala ten odvar,” zabručel Leo a šinul se ke schodům. Beatrix mu poskakovala v patách a švitořila, jako by se nechumelilo.

Cam si pozorně prohlédl svoji přítelkyni. Neušel mu žádný detail. Rozcuchané vlasy jí neupraveně spadaly po zádech, pod očima měla tmavé kruhy. Nutně si potřebovala důkladně odpočinout.

„Díky, žes ho našel. Kde se flákal?”

„Na jednom statku. Se svými kumpány.”

Přistoupila blíž a začenichala jako pes. „Oba páchnete… Co je to?”

„Kouř z opia. Tvůj bratr si našel nového nákladného koníčka.”

„Nemůžeme si dovolit ani ty předchozí.” Amélie se zachmuřila a opět začala zlostně podupávat botkou. Byla tak drobounká, sladká a plná odhodlání, že Cam zatoužil popadnout ji do náruče a zlíbat do bezvědomí, „jediný důvod, proč jsem ho na místě nezabila, je ten,” soptila Amélie, „že Leo je natolik otupělý, že by nic necítil. Ale až vystřízliví, já ho…”

„Jak se daří Merripenovi?” skočil Cam dívce do řeči a chlácholivě ji pohladil po paži.

Dupání ustalo. „Pořád má horečku, ale už je na tom lépe. Hlídá ho Win. Vyměnily jsme mu obklad. Rána vypadá o něco lépe než předtím. Je to dobré znamení?”

„Určitě.”

Ustaraně se na muže podívala. „Nemám ti přinést něco k jídlu?”

Cam se zazubil a zavrtěl hlavou. „Napřed se potřebuji důkladně umýt.” Musí spolu probrat spoustu věcí, ale ty mohou počkat. „Běž si lehnout, moniša, vypadáš vyčerpaně.”

„Však ty taky,” opáčila Amélie, stoupla si na špičky a políbila Cama na tvář. Po dlouhém váhám se otázala: „Přijdeš dnes v noci za mnou?”

Nesmělé pozvání ho dojalo. Jenže se zdráhal využít situace. Viděl, jak moc je dívka uondaná. „Ne. Spánek potřebuješ víc než veškerou moji něhu.”

Amélie se zapýřila a důvěřivě se o něho opřela. „Trocha něhy by mi nevadila.”

Cam se rozesmál. „Tomu říkám ocenění mých milovnických schopností.”

„Přijď za mnou,” vemlouvala se. „Můžeš mě objímat, zatímco budu spát.”

„Kolibříku.” Políbil ji na čelo. „Jakmile tě sevřu v náruči, neovládnu se a ty nezamhouříš oko. Takže se radši každý odebereme do své postele.” Obdařil ji poťouchlým úsměvem.

„Jenom dneska v noci.”

Cam se musel třikrát namydlit a opláchnout, než smyl z kůže a vlasů nasládlý odér opia. Jakmile se osušil, oblékl si černý hedvábný župan a vydal se temnou chodbou do svého pokoje. Venku hřmělo. Od východu se přihnala bouře, hustý déšť bičoval okna a střechu.

V krbu v ložnici plápolal oheň a zaléval místnost svou měkkou teplou září. Cam užasle přimhouřil oči, když spatřil pod přikrývkou útlou postavu.

Amélie zvedla hlavu z polštáře. „Je mi zima,” prohlásila, jako by se jednalo o vyčerpávající vysvětlení její přítomnosti.

„Moje postel není o nic teplejší než tvoje.” Cam se k ní zvolna blížil. Snažil se ignorovat chtíč, který se ho zčistajasna zmocnil. Každý sval měl napnutý očekáváním. Věděl, co od něho žádá, a s nesmírnou chutí jí to poskytne.

„Byla by, kdybys tu ležel,” namítla.

Dlouhé vlasy jí ve tmavých vlnách spadaly až k pasu. Cam se posadil vedle dívky, zlehka se dotkl jedné z lesklých kadeří

a klouzal prsty po celé její délce. Nepatrně se přitom otřel o citlivou bradavku. Amélie zadržela dech a zapýřila se. Mladíka by zajímalo, zda zrůžověla celá, anebo pouze v obličeji.

Potlačil nutkání ihned se o tom přesvědčit a trpělivě držel, když se váhavě dotkla jeho ramene. Pojednou poklekla na kolena a impulzivně ho políbila na ucho s diamantovou náušnicí. Pohladila ho po vlhkých kudrnách.

„Jsi úplně jiný než všichni muži, které znám,” svěřila se.

„Nemohla jsem o tobě ani snít. Připomínáš mi postavu z cizokrajné pohádky, kterou si nedokážu přečíst, protože je napsaná v neznámém jazyce.”

„Doufám, že ve mně vidíš prince.”

„Ne, jsi drak. Krásný chytrý drak.” Do hlasu se jí vetřel hloubavý podtón. „Jak bych s tebou mohla vést běžný každodenní život?”

Cam ji sevřel v náruči a položil na matraci. „Třeba na mě budeš mít kladný vliv a ochočíš si mě.” Sklonil se nad dívčinou hrudí a zlíbal její ňadra, ztrácející se pod vrstvou mušelínu.

„Anebo přijdeš drakovi na chuť.” Ústy nahmatal drobnou bradavku a tak dlouho ji pokoušel, až se svůdně zahrotila.

„Myslím, že už jsem přišla.” Znělo to natolik znepokojeně, že se Cam rozesmál.

„Potom klidně lež,” nabádal ji, „budu na tebe chrlit oheň.”

Ženy, s nimiž do této doby spával, takovou upjatou staropanenskou noční košili zásadně nenosily. Cam ji nyní považoval za nejerotičtější prádlo, které kdy viděl. Líbily se mu důmyslné sámky a sklady, krajkové volány, vysoký límec i délka po kotníky. Amélie mu připadala jako ozdobená bílou polevou, což ho nesmírně vzrušovalo. Hladil ji otevřenými dlaněmi přes bavlněnou látku, a kdykoliv se pod jeho dotekem zachvěla, neváhal se na onom místě zdržet. Vpředu dívčinu cudnost střežila dlouhá řada titěrných knoflíčků. Začal

je rozepínat, zatímco Amélie mu dychtivě rejdila rukama po zádech.

Líbal ji, jazykem dobýval sladkou svatyni jejích úst. Náhle se živůtek rozevřel a odhalil dva bělostné kopečky ňader a ploché bříško. Zakryl je miskami svých dlaní a jal se v nich rozdmýchávat známý žár. Polechtal dívku v citlivé oblasti kolem pupíku, pak se opovážil sklouznout níž.

Sotva na Amélii spočinul svou vahou, dychtivě ho objala nohama. Cam sňal z malíčku pečetní prsten, který prve odmítla. Podával jí ho.

„Můžeš dostat vše, po čem prahneš,” oznámil jí, „ale nejprve přijmi tento šperk.”

Amélie se zamračila. „Nemůžu.”

„Nezačnu se s tebou milovat, dokud si ho nenavlékneš.”

„Nebuď směšný.”

„A ty paličatá.” Cam se opřel o lokty a nesmlouvavě se zmocnil dívčiných vzdorně našpulených rtů. „Alespoň dnes večer,” šeptal, „nos můj prsten, Amélie, a já tě potěším.” Zasypal polibky její hrdlo, boky svádivě dorážel na její klín. Cítila, jak je vzrušený. Svůdně jí špital do ucha: „Vstoupím do tebe a celičkou tě naplním. Potom tě budu pevně držet a chlácholit ve své náruči, dokud se neuklidníš. Ani se nepohnu. Ty se také nebudeš hýbat. Sevřeš mě ve svém lůně a já počkám, až v něm začne tepat. Podrobím se rytmu tvého těla, tomu slastnému souznění… Nepřestanu, dokud nezačneš plakat, chvět se a prosit, abych ti poskytl víc. A já ti to dám. Tak dlouho, jak budeš chtít. Vezmi si můj prsten, lásko.” Zpečetil svá slova polibkem. „Vezmi si mě.”

Tiskl se k dívčinu klínu a přes hedvábnou látku županu ostře vnímal, jak z něho sálá silný žár. Amélie se váhavě dotkla jeho ruky. Vzápětí vstřícně rozevřela dlaň a natáhla prsty. Dovolila mu, aby jí navlékl zlatou obroučku.

Poté ji Cam odstrojil a položil na svůj rozprostřený župan. Dívčina bledá pokožka zajímavě kontrastovala s černou látkou. Celičkou ji zlíbal. Laskal ohbí jejích loktů, kolena, nevynechal jedinou křivku či záhyb neodolatelného těla. Dychtivě ho objímala a s dětskou bezprostředností zkoumala každou píď jeho těla, na kterou dosáhla.

Hladil ji v klíně, oblou zadničku uchopil do dlaní, opájel se ryzí ženskou vůní. Dráždil ji a pokoušel, dokud mu celá rozpálená nenaznačila, že požaduje víc.

Cam se stěží ovládal. Ponořil se do hlubin jejího těla. Amélie se zavrtěla rozkoší, prohýbala se v bocích. Téměř ho přiváděla k šílenství. „Počkej, miláčku,” nabádal ji rozechvělým hlasem. Pokoušel se ji zklidnit. „Nehýbej se, prosím. Prosím. Ne…” V hrdle mu zaklokotal smích, když sledoval, jak se dívka proti němu žádostivě vzpíná. „Nehýbej se,” šeptal, zatímco ji líbal na pootevřené rty. „Zadrž mě v sobě a pevně mě sevři.”

Ztěžka oddechujíc, pokusila se mu vyhovět. Oba se soustředili na jedinou věc. Potom se Cam jemně rozvlnil v bocích, aby přinesl blaho Amélii i sobě. Milovali se zvolna, vášnivě, zcela oddáni jeden druhému a dočkali se odměny v podobě vyvrcholení, jaké Cam dosud nezažil.

Shlížel na svou lásku očima zamženýma vděčností a romsky jí šeptal: „Jsem tvůj.” Sledoval, jak slastí mhouří oči. Poddal se odvěkému živočišnému rytmu, vlny rozkoše ho vynášely stále výš a výš, až spolu vystoupali ke hvězdám.

Poté se k sobě divoce přitiskli, ohromeni silou bouře, jíž se dali strhnout. Když po dlouhé době Cam konečně sebral sílu, aby se pohnul, převalil se na bok a mazlil se s dívčiným hrdlem. Opájel se vůní její zavlhlé pleti.

Amélie si vzpomněla na prsten a pokusila se ho sundat. Leč marně s ním kroutila. „Už zase se jej nemohu zbavit,” postěžovala si. Znělo to naštvaně.

Cam si přitáhl její zápěstí blíž, sklonil hlavu a vložil si její prst do úst. Zalapala úžasem po dechu, když jej obkroužil jazykem. Pomocí zubů ji jemně zbavil zlatého kroužku, vyňal jej z úst a nasadil si ho na malíček. Zvláštní, ale Amélii se zčistajasna zdálo, jako by byla o něco oloupená.

„Však si na něj zvykneš.” Cam ji labužnicky hladil po břiše.

„Vždycky si ho na pár minut navlékneš, aby tě moc neděsil. Stejně se krotí jankovití koně.” Pobavilo ho, jak se zatvářila, a spokojeně se zakřenil.

Přehodil přes ně pokrývku, avšak nepřestával milou hladit. Amélie si povzdechla a spokojeně se uvelebila na mužově ra-meni.

„Mimochodem,” zamumlal, „stříbrné podnosy jsou zpátky v příborníku.”

„Opravdu?” zašeptala ospale. „Jak ses o nich dozvěděl?”

„Při drcení včel jsem si trochu povídal s Beatrix. Svěřila se mi se svým problémem. Dohodli jsme se, že pro ni vymyslíme jiný koníček, který by ji dostatečně zaměstnal. Začneme jízdou na koni. Říkala, že na něm nikdy pořádně neseděla.”

„Nebyl čas. Ustavičně jsme se s něčím potýkali…,” bránila se Amélie.

„Pššt. Já to vím, kolibříku. Udělalas pro rodinu víc než dost. Nyní je načase, aby ti s tím někdo pomohl.” Něžně ji políbil. „I ty potřebuješ zakoušet pocit bezpečí.”

„Nechci, abys…”

„Spi už,” špitl Cam. „Hádat se můžeme ráno. Ted ať se ti zdá něco hezkého.”

Amélie spala, jako když ji do vody hodí. Zdálo se jí, že si hoví v dračím hnízdě, jehož majitel ji schovává pod teplým křídlem a chrlí oheň na každého, kdo se opováží přiblížit. Vzdáleně si uvědomovala, že Cam vstal uprostřed noci z postele a oblékl se. „Kam jdeš?” hlesla.

„Podívat se na Merripena.”

Věděla, že by měla jít s ním - měla o Merripena strach avšak sotva se pokusila posadit, zjistila, že je dočista vysílená.

Cam ji opět uložil do vyhřátých polštářů. Znovu blaženě usnula. Probudila se až ve chvíli, kdy se mladík vrátil a uchopil ji do náruče. „Je mu lépe?” špitla.

„Zatím ne, ale jeho stav se bohudík nezhoršuje. Ted zavři oči…” Opět se propadla do hlubin spánku.

Merripen se probral. V ložnici panovalo hutné šero, jen škvírou mezi zataženými závěsy se prodíral paprsek světla prozrazující, že je poledne.

Hlava mu třeštila. Jazyk měl suchý a opuchlý. Zdálo se mu, že ho bolí kosti i kůže. Vlastně každý centimetr jeho těla. Včetně řas. Zvláštní, ale jediné, co necítil, bylo jeho poraněné rameno. To naopak příjemně hřálo.

Pokusil se pohnout. Ihned k němu někdo přistoupil.

Win. Chladný, křehký, voňavý přízrak zrozený z temnoty. Beze slova se k němu posadila a dávala mu po lžičkách vodu, aby si svlažil ústa a mohl konečně mluvit.

Takže nezemřel. Což znamená, že s největší pravděpodobností přežije. Sám by nedokázal říct, zda ho to těší. Jeho obvyklou dychtivost po životě zčistajasna nahradila sklíčenost a melancholie. Což bude nejspíš vedlejší účinek morfia.

Win prsty prohrábla jeho upocené vlasy. Bylo to velice příjemné. Vlnky blaha proplouvaly celým jeho bolavým tělem. Pak si ale uvědomil, že se dlouho nevykoupal, a hluboce se zastyděl. Navíc ho urážela naprostá bezmocnost. Proto podrážděně zvedl ruku.

„Zřejmě jsem skončil v pekle,” zavrčel.

Win se na něho líbezně usmívala, což nedokázal snést.

„Copak bych tam s tebou mohla být já?”

„V mém pekle ano.”

Tázavě se zazubila, její úsměv se zvolna rozplýval. Opatrně položila mužovu hlavu do polštářů.

Win tvořila součást Merripenova soukromého soužení. Tu nejhorší bolest zakoušel kvůli ní. Z duše po ní toužil, přestože věděl, že ji nikdy nebude mít. Hluboce ji miloval, ačkoliv nemohl očekávat nic na oplátku. Náhle se ukazovalo, že jeho citové útrapy budou pokračovat. Kdyby se Win dávno nestala jeho bohyní, nenáviděl by ji za to, jaký očistec na zemi mu bezděky připravila.

Sklonila se nad obvazem a začala jej rozvazovat.

„Ne!” obořil se na ni Merripen a odtáhl se.

Pod pokrývkou byl nahý, páchl potem a mastí. Připadal si nesmírně zranitelný. Jestli se ho nepřestane dotýkat a ošetřovat ho, zbortí se jeho pečlivě vystavěné obranné zdi, a jen Bůh ví, co řekne nebo vyvede. Potřeboval, aby se od něho držela, co nejdál to půjde.

„Keve,” oslovila ho vlídným tónem, který ho doháněl k šílenství. „Chci se podívat na tvoje zranění. Je nejvyšší čas přiložit čerstvý obklad. Když zůstaneš klidně ležet, podívám se…”

„Ty ne!”

Má klidně ležet. Jako by to šlo. Stačí, aby se ho Win dotkla, a dostaví se silná erekce. Chová se jako zvíře. Touží po ní, přestože je nemocný, špinavý a obluzený morfiem. Dobře ví, že kdyby se s ní pomiloval, obrazně řečeno by ji tím odsoudil k smrti. Kdyby byl zbožný, snažně by Všemohoucího prosil, aby se nad ním slitoval a Win se nikdy nedozvěděla, jak zoufale po ní prahne.

Po dlouhém mlčení se dívka věcně otázala: „Kdo tě má potom ošetřit?”

„Kdokoliv.” Merripen zavřel oči. „Kdokoliv vyjma tebe.”

Netušil, co Win táhne hlavou, avšak minuty plynuly a ona nic neříkala. Napínal uši, aby slyšel alespoň šustot jejích sukní.

Představil si, jak se smyslně otírají o její štíhlé nožky, a vlasy se mu mimoděk zježily.

„Tak tedy dobrá,” přisvědčila posléze a vzala za kliku.

„Ihned sem někoho pošlu.”

Merripen položil dlaň na místo na lůžku, kde ještě před chvílí seděla, a doširoka roztáhl prsty. Moc rád by zatvrdil svoje srdce. Jenže je plné tajemství, a proto se nedá nikdy zcela uzavřít před okolním světem.

Na hlavním schodišti Win potkala Cama Rohana. Cítila, jak se jí sevřel žaludek. V přítomnosti cizích mužů vždycky upada-la do rozpaků. V případě tohoto mladíka navíc netušila, kam ho má zařadit. Rohan se s překvapivou rychlostí vetřel do přízně její rodiny. Starší sestře ukradl srdce tak šikovně, že si toho zpočátku nevšimla.

Stejně jako Merripen je Rohan velký chlap plný energie. Pojí je i společný původ, avšak Rohan jako by se s ním lépe vyrovnal. Jako by snáze proplouval životem a zvykl si budit pozornost, zatímco Merripen se choval tajnůstkářsky a věčně se mračil. Avšak Rohanovo kouzlo v sobě ukrývá příchuť nebezpečí. Je dobře obeznámen i s těmi stinnými stránkami života, o nichž Hathawayovi nemají sebemenší ponětí.

A stejně jako Merripen si libuje v tajemstvích. Identické tetování způsobilo, že Win začala přemítat o tom, zda mezi oběma muži nepanuje jakýsi záhadný vztah. A překvapivě dospěla ke zjištění, že možná ví, oč se jedná, přestože ti dva si toho zatím nejsou vědomi.

Zastavila se a věnovala mládenci plachý úsměv. „Pane Ro-hane.”

„Slečno Winnifred.” Mužovy pronikavé oči si pozorně prohlížely její obličej. Ještě se nevzpamatovala z debaty s Merripenem. Věděla, že jí líce hoří zrádnou červení.

„Chápu to tak, že je vzhůru.” Rohan v ní četl jako v otevřené knize.

„Zlobí se na mě, protože jsem mu podstrčila čaj s morfiem.”

„Předpokládám, že na světě není nic, co by vám neodpustil,” odvětil Rohan.

Win se opřela dlaní o zábradlí a nepřítomně pohlédla přes jeho okraj. Cítila nutkání popovídat si s tímto přátelsky naladěným cizincem, avšak neměla ponětí, co mu chce vlastně říct.

Rohan trpělivě vyčkával, jako by jí rozuměl. Nikam nepospíchal. Win se líbilo prodlévat v jeho společnosti. Trápila ji Merripenova příkrost i bratrovy sebedestruktivní sklony. Proto považovala za osvěžující hovořit s mužem, jemuž nechybí zdravý úsudek.

„Zachránil jste Merripenovi život,” spustila. „Už věřím, že se uzdraví.”

Rohan ji upřeně sledoval. „Záleží vám na něm.”

„Samozřejmě. Všichni o něho máme starost,” vyhrkla překotně dívka a vzápětí se odmlčela. Hromadila se v ní nevyřčená slova a zběsile poletovala v jejím nitru, jako by měla křídla. Dlouho je v sobě potlačovala, což bylo nadmíru vyčerpávající. Náhle ji přepadlo zoufalství a beznaděj. Myslela na Merripena a nepřekonatelnou vzdálenost, která je od prvopočátku rozděluje. „Velice mi záleží na tom, aby mu bylo zase dobře,” vysypala ze sebe zčistajasna. „Chci…, chci…” Semkla rty a hlavou jí blesklo: Panebože, co si o mně ted pomyslí? Pojednou ji mrzelo, že se neovládla. Unaveně si otřela obličej a promnula spánky.

Zdálo se, že ji Rohan chápe. Naštěstí ji nezačal litovat. Upřímnost v jeho hlase ji odzbrojila. „Já vím, sestřičko, já vím.”

Zmateně potřásla hlavou. „Hrozně moc si to přeji, ale bojím se doufat.”

„Nikdy se nevzdávejte naděje,” poradil jí něžně.

„Očekávání je jediná cesta k novým začátkům.”

Amélie nechápala, jak dokázala spát až do oběda. Snad za to mohla Camova uklidňující přítomnost, která ji konečně zbavila věčného napětí. Nedopřávalo jí klidu. Jako by mu podvědomě předala velení, uvalila na něho veškerou zodpovědnost, a v tu ránu usnula jako nemluvně.

Což se jí vůbec nelíbilo.

Nechtěla být na Camovi závislá. Jenže tomu nedokázala zabránit.

Oblékla si pěkné čokoládově hnědé šaty s růžovou sametovou lemovkou a šla navštívit Merripena. Radost z jeho postupného uzdravování nedokázala zkalit ani mladíkova nevrlost.

Cestou ze schodů jí hospodyně sdělila, že z Londýna právě přijeli dva pánové. Rohan na ně čeká v knihovně. Amélie se domnívala, že jedním z návštěvníků je stavitel, pro něhož nechal Cam poslat. Zvědavost ji přinutila vydat se ke knihovně. Ve dveřích se zastavila.

Mužské hlasy ihned umlkly. Za stolem seděli dva muži, třetí se o něj ledabyle opíral. Leo se krčil v rohu. Až na Lea se všichni postavili. Bratr se jen nasupeně zavrtěl v křesle, jako by zdvořilost byla pod jeho úroveň, a proto se s ní neobtěžoval.

Cam opět ztělesňoval nedbalou eleganci: výtečně ušitému obleku k dokonalosti chyběla jen vázanka. Přistoupil k dívce, uchopil ji za ruku a zdvořile políbil. Důvěrné gesto nikomu neuniklo.

„Slečno Hathawayová.” Ač hovořil uctivě, v očích mu darebácky blýskalo. „Vaše načasování je perfektní. Tito

274

pánové přicestovali kvůli rekonstrukci vašeho sídla. Představím vám je, když dovolíte.”

Amélie se s návštěvníky přivítala. Stavitel se jmenoval John Dashiell a jistě mu nechybělo mnoho do čtyřicítky. Asistoval mu Francis Barksby. Dashiell získal reputaci při budování hotelu Rutledge, následně se podílel na bezpočtu veřejných i soukromých projektů po celé Anglii. Spolu se svým bratrem založil firmu, která fungovala na neotřelém postupu - místo aby si jednotlivé řemeslníky různých profesí najímal, přímo je zaměstnával. Tím, že měl všechny potřebné profese takříkajíc pod jednou střechou, mohl je snáze kontrolovat a řídit.

Dashiell byl robustní sympatický chlap s pohotovým úsměvem. Člověk si ho lehko představil, jak kdysi začínal - jako truhlářský učeň s kladivem v ruce. „Těší mě, slečno Hathawayová. Je mi líto, že Ramsay House lehl popelem. Hlavně že se nikomu nic nestalo. Mnozí neměli to štěstí.”

Přikývla. „Děkuji vám, pane. Jsme vám vděční, že nám věnujete čas a podělíte se s námi o svůj odborný názor. Velice nás zajímá, co se dá s domem teď dělat.”

„Vynasnažím se vám pomoci,” ubezpečil ji.

„Pane Dashielle, zaměstnává vaše firma i architekta?”

„Architektonické práce obvykle vykonává můj bratr. Bohužel je nyní velice zaneprázdněn jiným projekty a musel zůstat v Londýně. Proto hledáme jiného odborníka, který by nám v tomto směru vypomohl.” Vrhl krátký pohled na Lea a opět se zaměřil na Amélii. „Doufám, že se nám podaří lorda Ramsaye přesvědčit, aby nás na svoje panství doprovodil a podělil se s námi o svůj názor.”

„Já se svých názorů dávno vzdal,” prohlásil bez obalu Leo.

„Stejně s nimi nikdo nesouhlasí, a když náhodou ano, stoprocentně to nemá v hlavě v pořádku.”

Přesto se Camovi nějakým zázrakem podařilo ho přesvědčit, aby je k vyhořelému domu doprovodil. Později v

soukromí Cam Amélii vyprávěl, jak její bratr po celou dobu trucoval, zatímco pan Dashiell si zapisoval poznámky a kreslil skici. Avšak přicházely okamžiky, kdy se Leo neudržel a s gustem zkritizoval barokní ozdoby. Podle jeho názoru by budova měla být pojata střízlivě a symetricky.

„Zmínil ses před panem Dashiellem, že v Hampshiru momentálně pobývá pan Frost?” otázala se Amélie.

Ploužili se po pěšině vedoucí k lesu. Blížil se soumrak. Svěží vítr proháněl po zemi spadané listí. Cam srovnal krok s dívkou. Stáhl jí rukavičku, schoval ji v kapse a propletl si s Amélií prsty.

„Ne. Nic jsem mu neřekl. Proč bych měl?”

„Inu, pan Frost je velmi schopný architekt. Navíc je rodinný přítel. Nabídl mi své služby…”

„Není váš přítel,” namítl rázně Cam. „A bez jeho služeb se obejdete. S opravou Ramsay House nebude mít nic společného.”

„Přeje si nějak nás odškodnit. Je od něho hezké, že nám nabízí pomocnou ruku…”

„Kdy?”

Amélie užasle zamrkala, vyvedená z míry Camovým přísným tónem. „Co kdy?”

Cam se zastavil a obrátil se k ní čelem. Obličej měl jako vytesaný z kamene. „Kdy ti nabídl své služby?”

„Přišel nás navštívit, zatímco jsi byl pryč.” Takhle rozzlobe-ného ho nikdy neviděla. Mladík ji příliš pevně držel za ramena, proto se mu vykroutila. „Chtěl nám jenom pomoct.”

„Jestli si to doopravdy myslíš, tak jsi mnohem větší naivka, než jsem se domníval.”

„Nejsem naivka,” ohradila se dotčeně. „A k žárlivosti nemáš důvod. Neřekli jsme ani neudělali nic nevhodného.”

Mužovy oči se nebezpečně blýskaly. „Zůstala jsi s ním o sa-motě?”

Amélie jeho chování nechápala. Žádný muž si ji takto urputně nepřivlastňoval. Nedokázala by určit, zda jí to lichotí, popuzuje či děsí. Možná jsou výstižná všechna tato slova.

„Ano,” přiznala, „byli jsme spolu sami. Dveře zely dokořán, všechno proběhlo podle bontonu.”

„Možná z hlediska bílých. Romové to vidí jinak.” Rozčileně ji zvedl do vzduchu, jen tak tak se špičkami dotýkala země.

„Už nikdy nezůstávej s žádným chlapem o samotě, s výjimkou svého bratra či Merripena. Ledaže ti dám svolení.”

Dívka otevřela úžasem pusu. „Svolení?”

„Nikdy,” opakoval důrazně.

Do Amélie vjel vztek, přesto se ovládala. „Tak, tady to máš. Právě proto se za tebe nikdy neprovdám. Nebudeš mi diktovat, co smím a co ne. Nebudu…”

Cam sklonil hlavu a umlčel ji svými ústy. Když se pokusila odvrátit, zabořil jí prsty do vlasů. Přinutil ji otevřít ústa a jazykem je dobyl. Nečekaný příval slasti podkopal dívčino odhodlání. Protože neměla sílu mu vzdorovat, předsevzala si, že zůstane chladná a odtažitá. Když neodpovídala na jeho podněty, Cam udiveně zdvihl hlavu a zadíval se jí do očí.

Amélie mu oplácela upřený pohled. „Není to tvůj dům a já nejsem tvoje…”

Znovu se k ní lačně přisál, tentokrát nesmlouvavě uchopil její hlavu do dlaní. Soustředil se na vyzývavá ústa, dokud se milá nezačala zachvívat blahem. Zasténala a zvláčněla mu v náruči. Cam cosi romsky zamumlal a posadil ji na hladký šedý kmen padlého buku.

Rozvázal stuhy dívčina klobouku a odhodil jej stranou. Hladově Amélii líbal a zároveň ji pokládal na rozložitý kmen. Zabořil koleno do jejích sukní a přišpendlil dívku na místě. Každý polibek pro Cama představoval nový zážitek, celou sbírku chutí.

Nad hlavou jim šumělo měděné listí. „Ne, Came,” bránila se Amélie, když mladík začal rty putovat po jejím hrdle.

Naprosto ji ignoroval. Hrubě rozepnul živůtek šatů. Sklonil se nad drobnou bradavkou a jal se ji zahřívat svým dechem.

„Tady ne,” bránila se Amélie.

Cam ji vášnivě líbal. „Právě tady,” pravil ochraptěle. „Kde se nelišíme od ostatních tvorů.” Vzal ji za ruku a přiložil drobnou dlaň na svoje vzduté mužství. Amélie úžasem přimhouřila oči, když zjistila, jak silně po ní Cam touží. Provinile si uvědomila, že se zachvívá očekáváním. Cam jí bez rozpaků vykasal sukně.

Zatáhl za stuhy nabíraných kalhot a ty jí sklouzly až ke kolenům. Sáhl dlaní mezi dívčina stehna a rozevřel je. S nezměrnou něhou ji sváděl, kroužil prstem v samém středobodu jejího ženství. Současně ji vášnivě líbal a svíral v náruči její neposedné tělo.

Vítr způsobil, že se větve nad jejich hlavami rozkývaly a zasypaly je vodopádem listí. Snesl se večer, z lesa se plížila tma. Cam přetočil Amélii na břicho. Pohodlně se uvelebila na širokém kmenu. Opřela se o jednu ze silných větví a sevřela v prstech hladkou šedou kůru. Muž jí vyhrnul početné sukně až k pasu a přejel dlaněmi po oblých bocích.

Nato plynule vstoupil do ženiny svatyně. Amélie mu dychtivě vycházela vstříc. Cam neodolal a začal ji škádlit. Chtěla ho mít v sobě stále víc a víc, ale on jí unikal a zase se nečekaně vracel. Mohla jen poníženě vyčkávat se skloněnou hlavou, až se svých šprýmů dostatečně nabaží a přinese jí kýžené uvolnění. Neodvážila se promluvit, neboť se bála, aby se z ní místo slov nevyřinul primitivní vřískot, jaký vydávají divocí tvorové, o nichž před chvílí mluvili. Přesto jí uklouzlo hlasité zavzdychání, když do ní Cam posléze tvrdě vnikl a celou ji naplnil.

Rukou zabloudil k hrbolku v jejím klíně, pohrával si s ním a přivolal tím dívce vlny rozkoše. Věděla, že i jeho spaluje živočišný chtíč, ale na mysli má především její uspokojení. Nezklamala ho. Její lůno bouřlivě odpovídalo na jeho dráždění. Cam zasténal a odtáhl se. Amélie ho chtěla cítit v sobě. Kéž by v ní setrval až do samého konce. Bezmocně ležela na kmenu padlého velikána a zvažovala, zda ji milováním zesláblé nohy vůbec donesou domů. Cam jí pečlivě upravil oblečení a opatrně ji zvedl. Přivinul ji k sobě a cosi nesrozumitelného jí zašeptal do vlasů. Opět mě spoutává nějakým kouzlem, napadlo ji a omámeně přitiskla líc k jeho hrudi. „Hovoříš romsky,” vyčetla mu.

Poslušně přešel do angličtiny. „Amélie, já…” Zarazil se. Pojednou nenacházel správná slova. „Nedokážu se ubránit žárlivosti, stejně jako nesvedu popřít svůj romský původ. Ale pokusím se to nepřehánět. Jenom mi slib, že se za mě provdáš.”

„Prosím…” Dívka stále nedokázala jasně uvažovat.

„Odpovím ti později. Až všechno důkladně posoudím.”

„Moc přemýšlíš.” Políbil ji na čelo. „Nemůžu ti slíbit dokonalý život, ale věz, že bez ohledu na okolnosti ti dám vše, co mám. Budeme spolu. Ty ve mně…, já v tobě.” Přitiskl ji k sobě blíž a povzdechl si. „Dobrá. Odpovíš mi později. Ale pamatuj si, draci nejsou zrovna trpěliví.”

Pan Dashiell se svým asistentem se v Hampshiru zdrželi o den déle. Znovu navštívili Ramsay House a pořídili další nákresy budovy a okolních pozemků. Pan Barksby provedl základní měření a průzkum. Na Dashiellovu výzvu je Amélie doprovodila. Přivítala příležitost, že je smí pozorovat při práci.

Cam musel zůstat v domě jejich hostitelů, aby si pohovořil s Geraldem Pymem z právnické kanceláře, která v pozůstalostním řízení dostala Ramsay House na starost. Jakmile se advokátní firma sídlící v Portsmouthu dozvěděla o

požáru, vyslala svého zástupce, aby zjistil rozsah škod. Na přetřes přijdou nájemní smlouvy, počet předpokládaných oprav a budoucnost celého panství. Dále je třeba probrat ujednání s Johnem Dashiellem. Hodně věcí se musí bleskově vyřešit, aby svoje državy neopustili i poslední nájemci půdy. Snad pod novým vedením začne panství vzkvétat a jeho prosperita přiláká další zájemce o obdělávání polí. Hathawayovi nutně potřebují stálý příjem.

Všechno pochopitelně záleží na tom, jak dlouho bude Leo

žít.

Protože oficiální protokol požadoval, aby s panem Pymem

jednal současný lord Ramsay, Cam terorizoval Lea tak dlouho, až souhlasil, že se schůzky zúčastní. Ne že by Leova přítomnost znamenala nějaký přínos, šlo o čistě symbolické gesto.

„Mimoto,” sdělil Cam nabručeně Amélii, „když už se mám otravovat záležitostmi gádžů, nevidím důvod, proč by Leo měl zůstat ušetřen.” Spokojeně spočinul očima na dívčiných vycházkových šatech ze zelené vlny a černém plášti lemovaném kožešinou. „Neměl bych tě s Dashiellem a Barksbym nikam pouštět,” konstatoval. „Budeš tam jediná žena a to se mi nelíbí.”

„Přestaň. Jsou to gentlemani a já…”

„Jsem zadaná,” dopověděl za ni. „Požádal jsem tě o ruku.” Srdce jí začalo tlouct o něco rychleji. „Ano, já vím,”

přiznala, aniž se na něho podívala.

Malý ústupek ho nevýslovně potěšil. Zaklapl dveře botou a vklouzl neodbytnýma rukama pod její pláštěnku. Vášnivě Amélii líbal, jako by ji chtěl samou láskou sníst. Dychtivé polibky vystřídala celá škála mazlivých a škádlivých, až po lehké motýlí doteky, které dívku přímo vynášely ke hvězdám a naplňovaly ji zářivým světlem.

Když se Cam konečně nabažil a pustil ji, na rozloučenou jí špitl do ucha dvě slova, po nichž jí zahořely líce. Ona slůvka pronikla až do morku jejích kostí.

„Dnes večer.”

Amélie spolu s Johnem Dashiellem obcházela vyhořelý dům a se zájmem se vyptávala na stavitelovy předchozí projekty a jeho záměry. Zajímalo ji, jak se mu spolupracuje s bratrem architektem.

„Nerad to říkám, ale často se hádáme,” odpověděl muž upřímně a zamžoural do odpoledního slunka. Krátce se ušklíbl. „Oba nesnášíme kompromisy. Já mu vyčítám, že je umíněný, a on trvá na tom, že jsem arogantní. Nejsmutnější na tom je, že oba máme pravdu.”

Amélie se rozesmála. „Ale funguje to.”

„Ano. Musíme platit účty, a tak nám nezbývá, než dělat ústupky. Chyťte se mě, je zde značně nerovný terén.”

Ochotně se do něho zavěsila. Byl jí sympatický. „Jsem moc ráda, že jste za námi přijel, pane Dashielli. Lord Ramsay nesmírně oceňuje vaše úsilí.”

„Myslíte?”

„Ach ano. Určitě by vám svoji vděčnost vyjádřil sám.

Bohužel, v poslední době má spoustu starostí.”

„Kdysi jsem se s ním již setkal,” přiznal Dashiell. „Před dvěma lety, kdy pracoval pro Rowlanda Templea. Zdá se, že si váš bratr na naše setkání nevzpomíná, ale na mě tenkrát učinil velký dojem. Byl velmi příjemný, šarmantní a plný plánů.”

Dívka sklopila zrak. „Od té doby se hodně změnil.”

„Připadá mi jako vyměněný.”

„Dosud se nevzpamatoval ze smrti své snoubenky.” Amélie přešla téměř do šepotu. „Někdy se bojím, že se nikdy nese-bere.”

Dashiell se zastavil a otočil se k ní čelem. Tvářil se soucitně.

„Aha. Obávám se, že taková je cena za opravdovou lásku. Když ji člověk ztratí, velice to bolí. Nejsem si jist, zda se ryzí city v konečném důsledku vyplatí. Řekl bych, že pokud už člověk musí milovat, pak jenom mírně.”

Znělo to rozumně. Avšak sotva Amélie otevřela ústa, aby mu přitakala, slova se jí zadrhla v hrdle. Ve finále se rozechvěle zachichotala. „Střídmost v lásce?” dumala nahlas.

„Nad tou by básníci asi neužasli, co myslíte?”

„Básnické vidění světa by vedlo k životu plnému potíží, nezdá se vám? Představte si, že bychom se vydali na milost něčí vášni, z lásky si rvali vlasy…”

„Anebo se o půlnoci toulali venku,” dodala Amélie, „a žili jen ze snů a fantazií…”

„Přesně. A všechno by neodvratně spělo ke katastrofě.”

„Nebo k romanci,” vydechla. Doufala, že její společník nepostřehl, jak se jí zadrhl hlas.

„Ted mluvíte jako typická ženská.”

Rozesmála se. „Ano, pane Dashielli, přiznávám, že nejsem vůči lásce imunní. Snad jsem tímto nepokrytým přiznáním neklesla ve vašich očích.”

„Ani v nejmenším. Vlastně…” Hlas mu zněžněl. „Rád bych vás znovu navštívil a přesvědčil se, jak pokračují práce na obnově Ramsay House. A nic mě nepotěší víc, než společnost tak okouzlující, roztomilé a rozumné ženy.”

„Děkuji,” pípla Amélie a zapýřila se. Avšak jak tak zírala na sympatického muže před sebou, do mysli se jí vkradla představa štíhlého mladíka s uhrančivýma očima a ústy padlého anděla na pozadí temné noci poseté hvězdami. Exotického, nevyzpytatelného muže, jehož se jí nikdy nepodaří úplně zkrotit.

Ty jsi ve mně a já v tobě.

„I já bych se ráda těšila z vaší společnosti, pane,” slyšela se říkat. Zrudla jako pivoňka. „Ale asi byste měl vědět, že jsem na něčem domluvená s panem Rohanem.”

Její společník byl naštěstí natolik bystrý, aby pochopil. Nezdál se nikterak vyvedený z míry. „Toho jsem se obával. Rohanova zájmu o vaši osobu jsem si nemohl nevšimnout. Všem dává okatě najevo, že vás chce mít jen pro sebe.” Lítostivě se usmál. „Což mu lze těžko vyčítat.”

Amélie se cítila polichocena, ovšem nenapadalo ji, co na to odpovědět. Proto obrátila pozornost zpátky k domu. Na kom-plimenty nebyla zvyklá. Putovala očima po hrbolaté střeše. Stavení vypadalo jako ztroskotaná loď. Vysklená okna připomínala staré rány na boku sedřeného tažného zvířete. Okna… V jednom z nich zahlédla jakýsi pohyb. Připomínal mámivou směsici stínů a měsíčního světla.

Ale určitě to byl něčí obličej.

Zřejmě bezděčně vyjekla, neboť na ni Dashiell krátce pohlédl a hned nato se zadíval na dům. „Co se děje?” vyhrkl.

„Asi jsem…” Uvědomila si, že v prstech křečovitě svírá jeho rukáv. Chová se jako vyděšené dítě. V hlavě měla naprostý zmatek. „Mám takový dojem, že jsem zahlédla někoho v okně.”

„Možná to byl Barksby.”

Jenže zmíněný muž se zrovna vynořil zpoza rohu a podivná tvář se zjevila v okně ve druhém patře.

„Mám to prověřit?” otázal se tiše Dashiell a znepokojeně přimhouřil oči.

„Ne,” vyhrkla Amélie a vynutila ze sebe nepřesvědčivý úsměv. Pustila mužův rukáv. „Vítr zřejmě pohnul záclonou. Jsem si jistá, že tam nikdo není.”

Jakmile pánové Dashiell a Barksby odjeli zpátky do Londýna, Cam se spolu s Pymem odebral do studovny, aby probrali několik posledních záležitostí. Lea už nebavilo

předstírat, že má zájem o své panství, a tak se odplížil do svého pokoje. Ačkoliv Cam Amélii cynicky ubezpečil, že její přítomnost je nadmíru vítaná, odmítla se jednání s advokátem zúčastnit. Chovala podezření, že by ji zdlouhavé rokování nudilo stejně jako bratra.

Místo toho se vydala za Win.

Nalezla ji v jednom ze soukromých salonů v patře. Sestra se choulila v rohu pohovky, na klíně držela knížku. Nepřítomně obrátila stránku. Určitě neměla ponětí, co vlastně čte. Pak s očividnou úlevou vzhlédla k Amélii.

„Celý den si s tebou chci promluvit.” Odsunula se stranou, aby udělala sestře místo. „Od návštěvy Ramsay House mi připadáš nějaká divná. Co tě trápí? Je na vině ten dům? Jsi kvůli němu smutná? Anebo za to může pan Dashiell? Flirtoval s tebou?”

„Prokristapána!” zvolala Amélie a zachichotala se. „Jak jsi přišla na nápad, že by se mnou chtěl laškovat?”

Win se zazubila a pohodila rameny. „Zdál se mi tebou naprosto okouzlený.”

„Pcha.”

Sestřin úsměv se prohloubil. Pojednou vypadala jako ta stará známá rozjívená Win z doby před nemocí. „Bodejť bys nad panem Dashiellem neohrnovala nos, když máš na vodítku Cama.”

Amélie vykulila oči a obezřetně se kolem sebe rozhlédla, aby zjistila, zda je někdo neposlouchá. „Mlč, Win! Já nikoho na vodítku nemám. Takový příšerný výraz! Nemohu uvěřit, že…”

„Postav se pravdě čelem,” vyzvala ji dívka. Líbilo se jí, jak se sestra dusí ve vlastní šťávě. „Stala ses osudovou ženou.”

Amélie obrátila oči v sloup. „Ještě chvíli si ze mě trop žerty a já ti nepovím, k čemu došlo v době mé návštěvy Ramsay House.”

„Cože? Ven s tím, Amélie! Umírám nudou.”

Starší sestra zjistila, že nebude snadné zmíněnou událost věcně popsat. Rozpačitě polkla. „Když o tom teď mluvím, připadám si jako šílenec. Ale… Když jsem s panem Dashiellem obcházela dům, podívala jsem se do patra a za jedním z oken spatřila obličej.”

„Někdo byl uvnitř?” zeptala se Win vyděšeným šepotem.

Natáhla se a sevřela Améliiny ledové prsty ve svých.

„Ale ne člověk. Viděla jsem… Viděla jsem Lauru.”

„Ach.” Znělo to jako vydechnutí.

„Já vím, těžko tomu uvěřit…”

„Kdepak. Jenom si vzpomeň. Zahlédla jsem její tvář, kterou vyčarovala magická lucerna tu noc, kdy vypukl požár. A…” Win zaváhala. Něžně hladila sestru po ruce. „Také jsem se ocitla blízko smrti. Proto si umím snadno představit, že jsou tato zjevení skutečná.”

Rozhostilo se napjaté ticho. Amélie se nutila být rozumná a zároveň najít smysl v nepochopitelných věcech. S obtížemi ze sebe vysoukala: „Takže si myslíš, že Laura Lea pronásleduje?”

„Pokud ano,” hlesla Win, „pak pouze z lásky.”

„Nejspíš se kvůli ní zblázní.” Když se Win nepokusila její výrok popřít, Amélie zoufale vyhrkla: „Tušíš, jak ji zastavil?”

„My nemůžeme udělat vůbec nic. Jediný, kdo je schopen ji odehnat, je Leo.”

Amélie popuzeně mávla rukou. „Promiň, ale s tímhle výrokem se odmítám smířit. Musíme něco podniknout.”

„Potom směle do toho,” odsekla Win mrazivě. „Tedy jestli jsi ochotna riskovat, že tím Lea doženeš do krajnosti.”

Amélie rozčileně vyskočila z pohovky a upřeně se zadívala na sestru. Co od ní Win u všech svatých očekává? To má pasivně přihlížet, jak se bratr ničí?

Zlostí, kterou zakoušela, začalo prosakovat vyčerpání. Je ze všeho unavená. Ustavičně o něčem přemítá. Trápí ji starosti,

bojuje se strachem. A co z toho? Za všechno od sourozenců sklízí pouze nevděk.

„K čertu s touhle rodinou!” zasyčela ochraptěle a raději odešla dřív, než řekne něco hrubšího.

Na večeři neměla pomyšlení. Odebrala se do svého pokoje a v šatech se položila na postel. Zírala do stropu, dokud se v místnosti nezešeřilo. Slunce zmizelo, ochladilo se. Zavřela oči, a když víčka opět rozlepila, ložnice tonula v neproniknutelné tmě. Vycítila vedle sebe jakýsi pohyb. Škubla sebou a napřáhla paže v obranném gestu. Náhle pod bříšky prstů zaznamenala hřejivou pleť porostlou chloupky. „Came,” špitla. Nahmatala široký zlatý kroužek na palci a uklidnila se.

Mládenec mlčel. Zvolna ji svlékal, pečlivě odkládal jeden svršek po druhém. Pokorně se mu podvolovala. Připadala si jako ve snu. Soužení ji zvolna opouštělo, zase se cítila plná naděje a života.

Vyhledal její ústa a vroucně je políbil. Vstřícně ho objala, čerpala sílu z jeho dlouhého, štíhlého těla. S každým nadechnutím cítila, jak se hroty ňader otírá o Camovu svalnatou hrud. Zavzdychala slastí.

Mužovy horké rty se vznesly, aby vzápětí přistály na jejích ramenou a hrudi. Cam ji zasypával dychtivými polibky, jako by se jí nedokázal nabažit. Zkušenými, něžnými dlaněmi laskal její bříško. Ačkoliv do ní dosud nevstoupil, cítila jej ve svém nitru. Jsi ve mně… Omámeně se k němu přitiskla a ovinula ho nohama.

S tichým smíchem se jí bránil. Snažil se vymanit z jejího sevření. Dovádivě ji škádlil a pokoušel jazykem. Důmyslně ji dráždil, až začala hlasitě oddechovat.

Vtom se ozvalo rázné zaklepám a zaplašilo smyslné napětí.

„Proboha!” zhrozila se Amélie a ztuhla.

Druhé zabušení bylo mnohem naléhavější a doprovázel je Poppyin tlumený hlas.

Cam přestal Amélii laskat.

„Poppy?” zvolala Amélie rozechvěle. „Nemůže to počkat?”

„Ne.”

Dočista vykolejená dívka se vymanila z náruče svého milence. Připadala si dokonale popletená. Cam se s kletbou na rtech převalil na břicho a zabořil prsty do polštáře.

Amélie zmateně pobíhala po pokoji ve snaze nalézt odhozený župan. Bleskově se do něj nasoukala, namátkou zapnula několik knoflíků a pootevřela dveře. „Co se děje, Poppy? Vždyť je půlnoc.”

„Já vím,” vyhrkla provinile dívka. Vyhýbala se očím své sestry. „Nerušila bych tě… Já jenom netuším, co si počít. Zdál se mi zlý sen. O Leovi. Byl jako živý. Nemohla jsem usnout. Musela jsem se přesvědčit, že je bratr v pořádku. A tak jsem se vydala do jeho ložnice… Je pryč!”

Amélie zavrtěla podrážděně hlavou. „Zatracený Leo! Ráno se po něm podíváme. Teď nemá význam někde bloudit. Venku je tma a zima. Pravděpodobně dřepí někde v hostinci. V tom případě…”

„Tohle jsem našla v jeho pokoji.” Poppy jí podávala útržek papíru.

Amélie se zamračila a četla: Moc mě to mrzí.

Neočekávám, že mě pochopíte. Beze mě vám bude lépe.

O něco níž stálo:

Doufám, že jednoho dne… Úplně dole objevila jediné slovo: Odpusťte.

Podpis chyběl. Nebylo jej zapotřebí.

Amélii udivilo, jak klidně zní její hlas: „Vrať se do postele, Poppy.”

„Ale ten vzkaz… Myslím, že znamená…”

„I já jsem pochopila. Běž spát, drahá. Všechno bude zase v pořádku.”

„Vydáš se za ním?”

„Ano. Najdu ho.”

Améliin strojený klid se rozplynul v okamžiku, kdy za Poppy zaklaply dveře. Cam se již oblékal. Dívka zažehla lampu. Roztřesenými prsty mu předala vzkaz. „Tohle není jalové gesto.” Náhle se nedokázala nadechnout. „Myslí do vážně. Možná už je…”

„Kam by s největší pravděpodobností zamířil?” skočil jí mladík do řeči. „Někam na vaše panství?”

Amélie si vzpomněla na přízrak v okně. „Je v Ramsay House,” zadrmolila skrze drkotající zuby. „Odvez mě tam, prosím.”

„Samozřejmě. Ale nejprve si vezmi něco na sebe.” Povzbudivě se na ni usmál a pohladil ji po tváři. „Pomůžu ti.”

„Každého chlapa,” zamumlala, „který se chce za těchto okolností přiženit do Hathawayovy rodiny, by měli zavřít do nějaké instituce.”

„Manželství je instituce,” namítl rozumně a zvedl z podlahy její šaty.

Do Ramsay House jeli na Camově koni, jehož dlouhé nohy vyvinuly nebezpečnou rychlost. Jako by prožívali hroznou noč-ní můru. Obklopovala je neproniknutelná temnota, řítili se nocí. Avšak Cam dodával Amélii neochvějnou jistotu a přidržoval ji pevně v sedle. Dívka se děsila toho, co na ně čeká v rodinném sídle. Jestliže dojde na nejhorší, nezbude jí než se s tím smířit. Naštěstí není sama. Je s ní muž, který se dokonale vyzná ve všech zákoutích její duše.

Když se přiblížili k domu, spatřili opuštěného koně, jak se popásá na posledních trsech trávy. Poněkud se jim ulevilo. Leo je tady. Nemusejí se za ním honit po celém Hampshiru.

Cam pomohl Amélii ze sedla. Avšak zastavila ho, když chtěl spolu s ní vstoupit do domu. „Radši bys tu na mě měl počkat.”

„Ani za nic.”

„Bude mnohem přístupnější, když za ním přijdu sama.”

„Nemá to v hlavě v pořádku. Beze mě za ním nepůjdeš.”

„Je to můj bratr.”

„A ty jsi moje romni.”

„Co je to?”

„Vysvětlím ti to později.” Cam jí vlepil letmou hubičku, objal dívku kolem ramen a odvedl do sídla. Stále připomínalo mauzoleum, studený vzduch páchl kouřem a prachem. Mlčky prošli přízemím. Po Leovi nebylo nikde ani stopy. Kvůli hutné temnotě neviděli na krok, přesto se Cam pohyboval lehce jako kočka.

Vtom někde nad jejich hlavou zaskřípalo prkno. Amélie sebou nervózně trhla a současně pocítila úlevu. Pospíchala ke schodišti. Cam ji zadržel. Pochopila, co jí tím naznačuje. Nemá nikam spěchat. Vší silou se nutila k rozvážné chůzi.

Plížili se vzhůru, Cam šel jako první. Nejprve každý schod vyzkoušel, než Amélii dovolil na něj stoupnout. Pod chodidly jim skřípal navátý písek. Čím výš se dostávali, tím víc se okolní vzduch ochlazoval. Posléze Amélii mrazil až v kostech. Jako by ani nepocházel z tohoto světa. Zcela vysušil její rty, rozbolely ji z něho zuby. Bezděčně mačkala Camovi ruku a kráčela vedle něho, jak nejblíže to šlo, aniž by mu překážela v chůzi.

Z pokoje na konci chodby se linula slabá záře. Amélie zničeně zasténala, když si uvědomila, odkud přichází.

„Včelí pokoj.”

„Včely v noci nelétají.” Cam ji povzbudivě pohladil. „Ale pokud tu chceš raději zůstat…”

„Ne.” Sebrala veškerou odvahu, napřímila se v ramenou a doprovázela přítele chodbou. To je celý Leo, darebák jeden! Schválně se schovává na místech, která jí nahánějí hrůzu.

Zastavili se v otevřených dveřích, Cam částečně bránil Amélii ve výhledu.

Nakoukla mu přes rameno a zalapala po dechu.

Nebyl tam Leo, nýbrž Christopher Frost. Zář lampy pozlatila jeho štíhlé tělo. Stál před vypáčeným dřevěným panelem u zdi, ve které se uhnízdila včelí kolonie. Včely se držely pospolu, ale rozhodně noční vyrušení nevítaly. Tisíce drobných křidélek zlostně kmitaly a vyluzovaly děsivé bzučení. Ve vzduchu se vznášel odér tlejícího dřeva a fermentovaného medu. Stíny na podlaze vypadaly jako rozlitý inkoust, plamen petrolejky se mihotal Christopherovi u nohou.

Ve chvíli, kdy Amélie úžasem zadržela dech, se prudce otočil a vytáhl cosi z kapsy. Pistoli.

V ten moment všichni tři ztuhli. Dívce přeběhl po zádech mráz.

„Christophere,” zašeptala nechápavě. „Co tu provádíte?”

„Běž pryč,” naléhal na ni drsně Cam, zatímco ji strkal za svá záda. Avšak zbraň namířená na Cama děsila Amélii stejně, jako by ohrožovala ji samotnou. Proto se prosmýkla příteli pod paží a postavila se mu kurážně po bok.

„Vidím, že ty sis pro to přišel taky,” prohlásil Christopher s bohorovným klidem. Nejprve zalétl pohledem ke Camovi, po-tom k Amélii. Pistole se mu v ruce ani nezachvěla. Očividně ji nemínil sklonit.

„Pro co si měl přijít?” Dívka užasle hleděla na díru ve stěně. Hranatý otvor měřil na výšku dobrý metr a půl. „Proč jste vyboural tu zeď?”

„Je to posuvný panel,” objasnil Cam hlasem plným napětí, aniž odtrhl od Christophera zrak. „Za ním je důmyslná skrýš.”

Amélii napadlo, že muži hovoří tak, jako by věděli něco, co ona ne. „Skrýš? Pro co?”

„Pochází z dávných dob,” spustil Christopher. „Kdysi se v ní schovávali pronásledovaní katoličtí kněží.”

Ano, tohle dává smysl. Kdysi o takových místech četla. Před mnoha lety byli stoupenci římskokatolické církve v Anglii pronásledováni. Někteří se schovávali v domech svých příznivců. Avšak ani ve snu by ji nenapadlo, že takové útočiště nacházeli v Ramsay House.

„Jak jste se o tom dozvěděl?” Ohromeně mávla rukou k dutině.

„O skrýši je zmínka v denících architekta Williama Bissela.

Jeho poznámky jsou nyní majetkem Rowlanda Templea.”

A když tajemstvím opředený úkryt po dvou staletích spatří světlo světa, je plný divokých včel. „Proč vám o tom pan Temple vyprávěl? A co jste myslel, že tu objevíte?”

Christopher na ni pohlédl s pobaveným opovržením.

„Hrajete si na hloupou, nebo to opravdu nevíte?”

„Já bych zkusil hádat,” ozval se Cam. „Vaše úsilí pravděpodobně souvisí s místními zkazkami o tom, že se v Ramsay Hou-se ukrývá poklad.” Pohodil rameny. „Westcliff se o tom kdysi zmínil.”

„Poklad? Tady?” Amélie se nesouhlasně zamračila. „Proč mi o tom nikdo nic neřekl?”

„Je to jenom babská povídačka. A o pochybných pokladech se ve slušné společnosti nemluví.” Cam věnoval Christopherovi mrazivý pohled. „Dejte pryč tu zbraň. Nemáme v úmyslu vám bránit.”

„Ale ano, máme!” rozohnila se Amélie. „Jestli je v tomhle domě nějaký poklad, pak patří Leovi. A nechápu, proč by se neslušelo o něm mluvit.”

Odpověděl jí Frost. Stále mířil na Cama. „Protože sestává ze šperků a cenností, které v šestnáctém století král Jakub věnoval své osudové lásce. Pocházela z rodu Ramsayů.”

„Král měl aférku s lady Ramsayovou?”

„Právě že s lordem Ramsayem.”

Amélii poklesla čelist. „Aha.” Zakabonila se a promnula si prochladlé paže v marné snaze se zahřát. „Takže vy se domníváte, že poklad leží v některé z Bisselových skrýší. A po celý ten čas jej hledáte. Vaše nabídka přátelství -, lítost, že jste mě opustil - všechno byl jenom podvod! Přetvařoval jste se, protože jste se honil za vidinou zlata!”

„Nepřetvařoval jsem se.” Christopher nasadil provinilý výraz. „Upřímně jsem toužil obnovit náš vztah. Jenže potom jsem si uvědomil, že jste se zapletla s tím cikánem. A o použité zboží nemám zájem.”

Amélie zuřivě zaťala prsty a chystala se na mladého muže vrhnout. „Nesaháte mu ani po kotníky!” ječela. Bezmocně zápolila s Camem, který ji zadržel.

„Ovládej se!” nabádal ji. Uvězněná v jeho objetí si připadala jako ve svěráku. „Nemá to smysl. Uklidni se.”

Podvolila se mu. Zírala na Christophera a vzduch kolem ní se znatelně ochlazoval. „I kdyby tu nějaký poklad byl, stejně se ho nezmocníte,” vyštěkla. „V téhle zdi sídlí včelí kolonie o počtu přinejmenším dvou set tisíc jedinců.”

„Právě proto mi štěstěna poslala do cesty vás.” Hlaveň směřovala přímo na dívčinu hruď, ale slova byla adresována Camovi: „Ty mi ten poklad přineseš. Nebo ji zastřelím.”

„Toho se neodvážíte!” vykřikla Amélie a naléhavě sevřela Camovu ruku ve svých dlaních. „Blafuje.”

„Míníš ohrozit její život, Rohane?” vyzvídal téměř ostýchavě Christopher.

Cam se pokoušel dívce vykroutit. Přímo na něm visela.

„Nedělej to!”

„Klídek, moniša.” Cam ji uchopil za ramena a lehce jí zatřásl. „Přestaň. Takhle mi moc nepomáháš.” Pohlédl na Christophera. „Dovol jí odejít,” prohlásil sebejistě. „Udělám, co budeš chtít.”

Christopher zavrtěl hlavou. „Její přítomnost je naprosto nezbytná. Zaručí mi tvoji spolupráci.” Mávl pistolí. „Vy se postavte tamhle, slečno Hathawayová, a dívejte se.”

„Musel jste zešílet,” hlesla Amélie. „O půlnoci hledáte starobylý poklad a oháníte se střelnou zbraní…” Pojednou se zarazila, neboť si všimla stříbřité záře vznášející se ve vzduchu. Místností prolétl závan ledového vzduchu, avšak stíny se ani nepohnuly.

Christopher náhlý pokles teploty zjevně nezaregistroval. Neviděl bledý přízrak poletující mezi nimi. „Hni sebou, Rohane.”

„Came…”

„Mlč.”

Dotkl se dívčiny tváře a nevyzpytatelně se na ni podíval.

„Ale ty včely…”

„Všechno je v pořádku.” Cam zvedl z podlahy lampu, donesl ji k zejícímu otvoru a opatrně do něj posvítil. Rozrušené včely mu začaly usedat na hlavu, lezly mu po ramenou a pažích. Amélie na něho hleděla jako očarovaná. Neušlo jí, jak nepatrně cukl rukou. Dostal žihadlo. Zachvátila ji panika, jež ji přinutila dýchat rychle a mělce.

Cam se ozval přidušeným hlasem. „Kromě včel a pláství tu nic není.”

„Musí tam něco být,” obořil se na něho Christopher. „Vlez dovnitř a najdi to.”

„To nejde!” zaječela vztekle Amélie. „Uštípou ho k smrti!”

Christopher na ni odhodlaně namířil pistoli. „Směle do toho!” nařídil Camovi.

Včely se na vetřelce sesypaly. Hemžily se v jeho lesklých vlasech, lezly mu po obličeji a krku. Dívka ho otupěle sledovala. Připadala si jako uprostřed zlého snu.

„Nic tu není,” trval na svém Cam. Hovořil s obdivuhodným klidem.

Zdálo se, že Christopher si vzniklou situaci nadmíru užívá.

„Vždyť ses tam skoro ani nepodíval. Vlez dovnitř a bez pokladu se nevracej!”

Po dívčiných lících se kutálely slzy. „Vy jste ale hyena, Christophere!” zavřískla zoufale. „Nic tam není a dobře to víte.”

„Podívejte se na sebe.” Mladý muž opovržlivě ohrnul ret.

„Brečíte nad svým cikánským milencem. Bože, jak hluboko jste klesla!”

Dříve než mu stačila odpovědět, pokoj zčistajasna zaplavila ledově modrá zář. Vzplála nehlučně jako blesk. Lampa zasyčela a málem zhasla. Amélie si promnula zavlhlé oči. Zmateně se točila kolem své osy, pátrajíc po zdroji světla. Něco jasného a studeného se vlnilo kolem nich, tryskala z toho přímo hmatatelná energie. Amélie klopýtala s napřaženýma rukama ke Camovi. Včely se zvedly a vrátily se do úlu. V podivně namodralé záři jejich křídla svítila jako vodopád studených jisker.

Dívka dovrávorala ke svému snoubenci a ten ji sevřel v hřejivém objetí. „Jsi zraněný?” Jala se ho divoce prohmatávat.

„Kdepak. Dostal jsem jen jedno dvě žihadla. Já…” Odmlčel se a prudce se nadechl.

Amélie se mu zavrtěla v náruči. Sledovala směr jeho pohledu. V přízračném světle se dvě nezřetelné postavy přetahovaly o pistoli. Kdo je to? Kdo další zabloudil to této místnosti? Než se stačila rozkoukat, Cam ji pustil. „Zůstaň tady.” Bez dlouhého otálení se hnal k zápasníkům.

V ten moment se pustili. První se sesypal na koberec s pistolí v ruce, druhý se hnal ke dveřím. Cam přistoupil k ležícímu muži. Vtom se pokojem rozlehl rachot, jako by někdo odpálil otáčivý ohňostroj. Druhý z mužů utekl. Dveře se za ním s prásknutím zavřely…, třebaže se jich nikdo nedotkl.

Omámená dívka se posadila. Výboje oslepujícího světla se proměnily v mdlé modravé paprsky, díky nimž rozpoznala obrysy svých společníků. „Came?” pípla rozechvěle.

Odpověděl jí tichým roztřeseným hlasem. „Všechno je v pořádku, kolibříku. Pojď sem.”

Poslechla, a vzápětí zalapala úžasem po dechu, když rozpoznala důvěrně známý obličej. „Leo. Jak jsi…? Jak se ti povedlo…?” Hlas jí zakolísal při pohledu na pistoli, kterou bratr svíral v ruce. Tiskl ji ke stehnu. Sálal z něho nepřirozený klid, nepatrné zkřivil rty v kyselém úsměvu.

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž,” prohodil mírně. „Co tu k čertu pohledáváš?”

Aniž odtrhla od bratra zrak, usadila se na koberci vedle Cama. „Poppy našla tvůj vzkaz,” pravila bez dechu. „Vypravili jsme se sem, protože jsme se domnívali, že si chceš ublížit.”

„Což jsem měl samozřejmě v plánu,” přiznal Leo. „Jenže cestou jsem se zastavil v hostinci, abych se napil na kuráž. A když jsem se konečně dostal až sem, ukázalo se, že je tu na můj vkus krapet přelidněno. Sebevražda vyžaduje špetku soukromí.”

Jeho nevzrušené chování lezlo Amélii na nervy. Pohlédla na zbraň v bratrově ruce, potom se přinutila zírat mu do očí. Spočinula dlani na Camově napnutém stehně. Věděla, že tu s nimi je i duch. Ledový vzduch způsobil, že stěží hýbala rty.

„Pan Frost zde hledal poklad.”

Leo na ni pochybovačně zamžoural. „Poklad? V téhle hromadě suti?”

„No jo. Pan Frost je o tom skálopevně přesvědčen.”

„Neobtěžuj se. Obávám se, že názory pana Frosta jsou mi dočista fuk. Je to idiot.” Podíval se na zbraň a palcem pohladil hlaveň.

Amélii by nikdy nenapadlo, že člověk připravený vzít si život bude v takové pohodě. Zničený muž ve zničeném domě.

Každá část jeho těla vypovídala o naprosté rezignaci. Pohlédl na Cama. „Odved ji odsud pryč.”

„Leo…” Dívka se začala chvět. Věděla, že když ho spustí z očí, zabije se. Nedokázala myslet, netušila, co říct. Nechtěla být hysterická, nepřesvědčivá, směšná.

Bratr se ušklíbl, jako by ztratil sílu se usmát. „Já vím,” pravil vlídně. „Vím, co si přeješ a co nechceš. Přeješ si, abych byl lepší, než jsem. Ale to nejde.”

Začal se před ní rozplývat. Uvědomila si, že pláče. Slzy jí na tvářích zamrzly dřív, než sklouzly k bradě. „Především tě nechci ztratit.”

Leo si přitáhl kolena k hrudi a volně je objal pažemi. Zbraň stále drtil v dlani. „Nejsem tvůj bratr, Amélie. Už ne. Změnil jsem se ve chvíli, kdy Laura zemřela.”

„Přesto tě pořád chci.”

„Žádný nemůže mít všechno,” zamumlal Leo. „Ted ne.”

Cam nešťastného mladíka upřeně pozoroval. Rozhostilo se dlouhé, bolestné mlčení. Ovíval je mrazivý vánek. „Mohl bych tě začít přemlouvat, abys mi odevzdal tu zbraň a vrátil se s námi domů,” prohlásil posléze Rohan. „Možná bych tvé rozhodnutí o den oddálil, ale i kdyby se mi to podařilo… Kdo udrží člověka na světě, když ho nebaví žít?”

„Svatá pravda,” přisvědčil Leo.

Amélie už už otvírala pusu a chystala se protestovat, avšak Cam ji zastavil tím, že jí nesmlouvavě přitiskl prsty na ústa. Nespouštěl Lea z očí. Pohlížel na něho ne se znepokojením, ale s jakýmsi odtažitým zájmem, jako by zkoumal nějaký matematický rébus. „Nikdo nemůže být pronásledován duchem zemřelého, pokud si to sám nepřeje,” zašeptal. „Ty to víš, že ano?”

V místnosti se ještě víc ochladilo, pokud to vůbec bylo možné. Okna rachotila, plamínek lampy blikotal. Amélii děsily

vibrace nesoucí se vzduchem i přítomnost neviditelné síly. Proto se přitiskla ke Camovým zádům.

„Samozřejmě, že to vím,” přiznal Leo. „Chtěl jsem zemřít spolu s ní. Neměla mě tu nechávat. Nemáš tušení, jaké to je. Když si pomyslím, že to definitivně skončí, cítím nezměrnou úlevu.”

„Jenže o tohle ona nestojí.”

Ve světlých očích se objevilo nepřátelství. „Jak to sakra víš?”

„Kdyby se situace obrátila, přál by sis, aby Laura zemřela?” Ukázal na zbraň v mužově ruce. „Já bych takovou oběť od milované osoby nikdy nežádal.”

„Nemáš nejmenší ponětí, o čem je řeč.”

„Ale mám,” trval Cam na svém. „Naprosto tomu rozumím. Proto tě nabádám, aby ses přestal chovat jako sobec. Moc pro ni truchlíš, kamaráde. Donutils ji, aby se vrátila a utěšovala tě. Měl bys ji nechat jít. Ne kvůli sobě, nýbrž kvůli ní.”

„Nemůžu.” Avšak to už se v jeho obličeji začaly odrážet emoce. Po místnosti začaly poletovat záblesky modrého světla. Ledový vítr nadzvedával Leovy kadeře, jako by je vískaly neviditelné prsty.

„Dopřej jí klid,” domlouval mu Cam tiše. „Jestli si vezmeš život, odsoudíš její duši k věčnému bloudění stejně jako svou. To vůči ní není spravedlivé.”

Leo mlčky zavrtěl hlavou. Dál si pažemi objímal kolena a Amélii tím připomínal kloučka, jímž kdysi býval. Vzápětí pocítila veškerou hloubku jeho žalu, což předtím neuměla.

Co kdyby jí osud bez varování vzal Cama? Když si představí, že by ho už nikdy nepohladila po vlasech, nevychutnala si leh-ké políbení… Žádná rodící se láska, přísliby, úsměvy, slzy štěstí, naděje. O všechno by přišla. Navždycky. Tolik by jí toho chybělo. A nikdo by ho nedokázal nahradit.

Soucitně sledovala, jak se Cam blíží k jejímu bratrovi. Leo si zakrýval obličej. Zoufale mávl rukou v bezmocném gestu. „Ne-můžu připustit, aby odešla.”

Lampa zhasla, skleněná tabulka se roztříštila. Ovanul je mrazivý vzduch. Ve vzduchu praskala statická elektřina, poletovaly drobné jiskřičky.

„Můžeš to pro ni udělat.” Cam objal nešťastného mladíka kolem ramen, jako by chlácholil dítě. „Dokážeš to.”

Leo se rozbrečel. S každým vzlykem se víc poddával zlostnému zoufalství. „Proboha, Lauro!” zasténal.

„Neopouštěj mě!”

Avšak čím déle plakal, tím se atmosféra v místnosti víc zklidňovala. Oteplilo se, namodralá záře začala blednout jako zhasínající hvězda. Ozvalo se tiché bzučení křídel. Tu a tam prolétla vzduchem zbloudilá včela, aby se hned nato vrátila k ostatním.

Cam cosi mumlal a ochranitelsky svíral Lea v náruči. Hovořil romsky, konejšivá slova odplývala do noci. Jako by s pomalu se rozplývajícím přízrakem uzavíral jakousi smlouvu, dával mu svůj slib.

Posléze v temném pokoji zbyla jen trojice lidí sedících mezi střepy. Zbraň se válela na koberci.

„Je pryč,” hlesl tiše Cam. „Konečně je volná.” Leo přikývl, aniž se na něho podíval. Byl dočista živý. Sice zlomený, ale i to se časem spraví.

Přinejmenším se smířil s myšlenkou, že bude žít.

Poté co odvezli Lea zpátky do Stony Cross Manoru a uložili ho do postele, zastavila se Amélie s Camem na chodbě. Přemáhaly ji city. Stálo ji veškerou sílu, aby se s nimi vyrovnala. „Půjdu říct Poppy, že je bratr v pořádku,” zašeptala.

Cam přikývl. Připadal jí podivně vzdálený. Nakrátko si propletli prsty.

Rozloučili se. Amélie se vydala za sestrou.

Poppy se choulila v posteli, ale nespala. Oči měla otevřené.

„Našla jsi Lea,” zamumlala, když k ní Amélie přistoupila.

„Ano.”

„Je…”

„Žije. Myslím…” Amélie usedla na kraj matrace a usmála se. „Domnívám se, že odteďka mu bude líp.”

„Vrátí se k nám zase ten starý dobrý Leo?”

„To netuším.”

Poppy zívla. „Amélie…, neurazíš se, když se tě na něco ze-ptám?”

„Na urážení mi nezbývá energie. Ptej se, na co chceš.”

„Provdáš se za pana Rohana?”

Otázka naplnila dívku opojným nadšením. „Měla bych?”

„Ach ano. Kompromitoval tě, však víš. Kromě toho na tebe má dobrý vliv. Kdykoliv je poblíž, nejsi tak naježená jako jindy.”

„Milé dítě.” Amélie se ledabyle rozhlédla kolem sebe.

„Odpovím ti ráno. Ted spi.”

Kráčela opuštěnou chodbou a cítila se nervózní jako nevěsta. Hledala Cama. Je načase se mu otevřít. Být upřímná,

300

důvěřovat mu jako nikdy předtím, dokonce i v těch nejintimnějších okamžicích. Srdce jí bušilo jako zběsilé, jeho ozvy slyšela až v uších. Z pootevřených dveří Camova pokoje se dralo světlo lampy.

Mladík seděl na lůžku, hlavu měl svěšenou. Rukama se opíral o kolena. Bylo patrné, že nad něčím dumá. Sotva Amélie vstoupila a zaklapla za sebou, vzhlédl.

„Co se děje, lásko?”

„Já…” Váhavě k němu přistoupila. „Obávám se, že nedostanu, co chci.”

Jeho líný úsměv ji připravil o dech. „Dosud jsem ti nic neodepřel a nemíním s tím nyní začínat.”

Amélie se zastavila těsně u něho. Do nosu ji udeřila Camo-va čistá, svěží vůně. „Mám pro tebe návrh.” Snažila se o věcný obchodní tón. „Velice rozumný. Uvidíš.” Odmlčela se a významně si odkašlala. „Přemýšlela jsem o tvém problému.”

„O jakém?” Mladík si pohrával se záhyby její sukně a zároveň se jí upřeně díval do očí.

„Šťastném prokletí. Napadlo mě, jak by ses jej mohl zbavit. Podle mě stačí, když se přiženíš do rodiny, kterou pronásleduje úporná smůla. Do rodiny, která se topí v potížích a dluzích. Pak tě ustavičný příliv peněz rozhodně trápit nebude, neboť se rozplynou stejně rychle, jako k tobě přijdou.”

„Chytré řešení.” Cam ji uchopil za roztřesenou ruku a sevřel ji ve své. Chodidlem šikovně zastavil dívčinu podupávající botku. „Kolibříku,” zašeptal. „V mé přítomnosti nervózní být nemusíš.”

Amélie sebrala veškerou odvahu a vyhrkla: „Chci tvůj prsten! Už jej nikdy nesundám. Navždycky chci být tvou romni…” Zarazila se. „Ať už to je, co chce.”

„Moje nevěsta. Žena.”

Dívka stála na místě jako přikovaná, zatímco jí navlékal zlatý kroužek. Hrdlo se jí stáhlo dojetím. „Dnes večer jsem pochopila,” přiznala stísněně, „co Leo cítí k Lauře. Muselo pro něho být opravdu hrozné ji ztratit. Kdysi mi řekl, že ho pochopím až ve chvíli, kdy se sama hluboce zamiluji. Měl pravdu. Když jsem vás dva pozorovala… Vím, co mi potáhne hlavou v samém závěru mého života.”

Něžně ji pohladil. „Skutečně, má lásko?”

„Pomyslím si,” pokračovala: „Kéž bych směla s Camem prožít ještě jeden den! Těch pár hodin by vydalo za celý život.”

„Nemusíš se znepokojovat,” ubezpečil ji vlídně. „Statisticky vzato máme před sebou deset, možná patnáct tisíc společných dní.”

„Nechci se od tebe odloučit ani na jediný z nich.”

Cam uchopil do dlaní její drobný obličejík a palci zahladil stopy po slzách. Vpíjel se do dívky pohledem. „Budeme žít v hříchu, lásko, anebo konečně svolíš ke sňatku?”

„Ano, ano, vezmu si tě. Ačkoliv… Nemůžu ti slíbit, že tě budu poslouchat.”

Cam se tiše zachechtal. „S tím si nějak poradíme. Tedy pokud mi alespoň slíbíš, že mě budeš milovat.”

Amélie ho popadla za zápěstí. Pod bříšky prstů cítila jeho pravidelný tep. „Ale ano, miluji tě. Ty jsi…”

„I já tě miluji.”

„… můj osud. Jsi moje všechno. Já…” Pověděla by mu toho víc, kdyby ji v tom okamžiku k sobě nepřivinul a nezačal vroucně líbat.

Chvatně se svlékali. Poháněni touhou neobratně pomáhali jeden druhému. Sotva před sebou stanuli nazí, Camova nedočkavost polevila. Záměrně pomalu dívku hladil a s každým tahem dlaní v ní podněcoval touhu. S vážnou tváří ji

povalil na záda. Ústy i rukama polaskal její ňadra, zuby opatrně poškádlil růžové bradavky.

Amélie bezmocně opakovala jeho jméno, když poklekl mezi jejíma nohama. Uchopil ji za boky, nadzvedl a přivinul k sobě. Sledoval, jak se v jejích očích rozhořel žár, když ji začal dráždit v klíně. Smyslně si s ní pohrával.

Dívka mu dávala najevo, že si přeje, aby do ní vstoupil. Hrál na její rozpálené tělo jako na housle. Líbilo se mu, jak bezmocně zatíná prsty do polštáře.

Potom z ní vyklouzl a sledoval, jak se nespokojeně vyrovnává s náhlou prázdnotou svého lůna. Posléze se mu jí zželelo a celičkou ji naplnil. Nadzvedla se, jak mu nedočkavě vycházela vstříc, ale on si schválně dával načas a postupoval pomalu.

Naslepo bloudila rukama po mužových ramenou, až vztáhla paže k jeho obličeji a bříšky prstů nahmatala potutelný úsměv. „Neutahuj si ze mě,” vyčetla mu.

„Nevydržím to.”

„Zlatíčko…” Mužův hedvábný šepot ji pohladil po hrdle.

„Obávám se, že budeš muset.”

„Proč?” Zadržela dech, když špičkou mužství balancoval na samém okraji jejího klína.

„Protože nic se mi nezamlouvá víc.” Trvalo celou věčnost, než do ní znovu vstoupil, začal ji hladit a rozhoupal se v bocích. S každým pohybem jí přinášel nadpozemskou slast. Nemilosrdně ji dobýval, dokud nedosáhla vyvrcholení. Dvakrát.

„Zůstaň ve mně,” prosila ho ochraptěle. Vlnili se v pradávném rytmu. Opět ji zmáhalo horko. „Zůstaň, zůstaň…” Slova se přetavila v dlouhé sténání.

Cam se nad ní sklonil. Tvrdě na ni dorážel, zaléval ji vroucím dechem. Očividně Amélii působil rozkoš, což mu přinášelo velké uspokojení. Vklouzl jí dlaněmi pod hlavu, uchopil ji a

políbil. Z hloubi duše se mu vydral mocný sten. V té chvíli své milé dopřál radost z nepřerušeného milování.

Pak ji k sobě přivinul a kreslil jí po zádech a ramenou abs-traktní vzory. Amélie se o něho opírala, čerpala uspokojení z jeho rytmického dechu.

„Po svatbě,” sdělil jí, „tě možná vezmu na malý výlet.”

„Kam?” otázala se pohotově. Otočila se a políbila muže na hrud.

„Poohlédneme se po mém kmeni.”

„Ty už svůj kmen máš.” Přehodila mu nohu přes boky.

„Jmenuje se Hathawayovi.”

V hrdle mu zaklokotal smích. „Myslím svůj romský kmen. Dlouho jsem jej neviděl. Zajímalo by mě, zda babička dosud žije.” Odmlčel se. „A chci se na něco zeptat.”

„Na co?”

Přiložil dívčinu dlaň na svoje tetování. „Na tohle.”

Amélie si vzpomněla, že Merripen nosí totéž znamení. Zvláštní. Zamračila se. „Jaký druh spojení může být mezi tebou a Merripenem?”

„Netuším.” Lítostivě se usmál. „A Bůh ví, že se skoro bojím to zjistit.”

„Ať už je to, co chce,” rozumovala Amélie, „svěříme se do rukou osudu.”

Cam se široce zazubil. „Cože? Tys začala věřit na osud?”

„A štěstí,” přiznala. „A můžeš za to ty.”

„To mi připomíná…” Nadzvedl se na lokti a pohlédl na svou vyvolenou. „Musím ti něco ukázat. Zůstaň ležet. Přinesu to.”

„Nemůže to počkat?” brblala.

„Ne. Budu za pár minut zpátky, tak mi neusni.”

Vyskočil z postele a chvatně se oblékal. Amélie ho vyprovázela majetnickým pohledem. Těšilo ji, že k ní tenhle fešák patří.

Aby nepodlehla dřímotě, raději přistoupila ke stojanu s umyvadlem a osvěžila se studenou vodou. Otřela se čistým ručníkem. Potom se vrátila na lůžko a zachumlala se do pokrývky.

Cam se vrátil nehlučně jako kočka. Nesl předmět o velikosti krabice na boty. Amélie si jej tázavě prohlížela, zatímco ho vedle ní pokládal. Skříňku pokrývalo kování ze zašlého stříbra a linul se z ní pronikavý nasládlý odér. Dívka ji zkusmo pohladila a shledala, že je lepkavá.

„Naštěstí byla zabalená ve voskovaném plátně,” prohodil Cam, „jinak by nasákla fermentovaným medem.”

Amélie užasle zamrkala. „Nepovídej, že je to ten poklad, který hledal Christopher Frost?”

„Objevil jsem ho, když jsem sbíral včely na lék pro Merripena. Chtěl jsem ti jej věnovat.” Zatvářil se omluvně.

„Jenže jsem na něj zapomněl.”

Amélie potlačila smích. Průměrný člověk by rozhodně nepustil z hlavy truhlu, v níž se může skrývat poklad. Jenže pro Cama má zřejmě stejný význam jako krabice s ořechy. „To se vskutku mohlo podařit jenom tobě,” přisvědčila. „Chytáš včely kvůli jedu a jen tak mimochodem objevíš důmyslnou skrýš.” Opatrně schránou zatřásla. Cítila, jak se v ní přesouvají těžké předměty. „Hrome, je zamčená.” Zalovila v pocuchaném účesu, vytáhla vlásenku a podala mu ji.

„Co tě vede k přesvědčení, že s ní odemknu zámek?” otázal se a v očích mu darebácky zajiskřilo.

„Pevně věřím ve tvé zločinecké schopnosti. Otevři to, prosím.”

Poslušně vsunul tenký kov do starobylého zámku.

„Proč jsi Frostovi neřekl, že ten poklad dávno máš?” vyptávala se Amélie, zatímco se lopotil se západkou. „Ušetřil by sis pobyt v úle.”

„Chtěl jsem poklad předat tvé rodině. Frost na něj nemá nárok.” Uplynula další minuta, pak v útrobách skříňky konečně cvaklo a víko povolilo.

Améliino srdce bušilo vzrušením. Našla půltucet dopisů svázaných pramínkem vlasů spleteným do copánku. Zvědavě se chopila prvního z nich a opatrně rozevřela zažloutlý pergamen.

Skutečně se jednalo o milostný list podepsaný prostě

„Jakub”. Byl natolik skandální a upřímný, až se zastyděla, že si jej přečetla. Nebyl určen jejím očím. Raději odložila psaní stranou.

Cam mezitím začal z útrob truhly vybírat jednotlivé předměty a skládal jí je do klína: rubín o velikosti téměř tří centimetrů, démantové náramky, šňůry černých perel, brož z oválného safíru s briliantem ve tvaru kapky a sbírku všelijakých prstenů.

„Nemůžu tomu uvěřit,” hlesla Amélie, když zaostřila na jiskřící hromádku. „Za tohle Ramsay House přestavíme dvakrát.”

„Ne tak docela,” prohlásil zkušený Cam, „ale moc chybět nebude.”

Zamračila se. Zadumaně se prohrabovala šperky nevyčíslitelné hodnoty. „Came?” vyhrkla po dlouhém mlčení.

„Hmmm?” Zdálo se, že na poklad úplně zapomněl.

Soustředěně si pohrával s její kadeří.

„Nevadilo by ti, kdybych tuhle nádheru před Leem zatajila? Alespoň do doby, než přijde k sobě. Bojím se, že by se zmocnil klenotů a provedl něco nepatřičného.”

„Myslím si, že tvoje obavy jsou zcela na místě.” Bez dlouhých cavyků naházel šperky do truhly. „Ano. Počkáme, až na to bude připravený.”

„Věříš,” zeptala se váhavě, „že se Leo doopravdy změní?

Bude zase jako dřív?”

Cam zaslechl v jejím hlase nejistotu, proto ji přivinul k sobě. „Jak říkají Romové: ,Kola u žádného vozu nevydrží věčně.’”

Sklouzla jim pokrývka. Amélie se zachvěla, jak na ni zaútočil závan studeného vzduchu. „Pojď do postele,” špitla.

„Potřebuji zahřát.”

Cam si svlékl košili. Tiše se zasmál, když ucítil její ruce na zapínání svých kalhot. „Kam se poděla moje prudérní gadži?”

„Obávám se,” povzdechla si Amélie a smyslně ho pohladila, „že na mě máš neblahý vliv. Stává se ze mě nestoudná ženská.”

„Prima. V to jsem doufal.” Sklopil zrak a ubral na hlase.

„Amélie, pokud budeme mít děti… Nebude ti vadit, že budou částečně Romové?”

„Když tobě nebude vadit, že budou částečně Hathawayové.”

Pobaveně si odfrkl. „A to jsem si myslel, že jediná výzva, která mi v životě zbývá, je kočovný život. Ovšem životu s tvou rodinou se nic nevyrovná. Troufám si říct, že slabší povaha by vzala nohy na ramena.”

„Máš pravdu. Nechápu, proč se mezi nás ženeš.”

Mlsně se podíval na dívčino nahé tělo a vklouzl pod přikrývku. „Věř mi, že nabízená kompenzace za to stojí.”

„A co tvoje svoboda?” otázala se Amélie a přitulila se blíž.

„Nelituješ, žes ji ztratil?”

„Ne, lásko.” Zhasl lampu. Obklopila je sametová tma.

„Myslím, že jsem ji konečně našel. Tady, u tebe.” Nato se odevzdal do dívčiny teplé náruče.