Lisa Kleypas

Hathawayovi 02. Sveď mě za úsvitu

1

Londýn 1848 Zima

Win odjakživa považovala Keva Merripena za přitažlivého. Fascinoval ji tím podivným způsobem, jako vás uchvátí drsná krajina nebo zimní den. Urostlý muž přísného vzezření ji zaujal exoticky působícím obličejem, jemuž vévodily oči tak tmavé, že se zdály černé. Uhrančivý dojem umocňovalo výrazné rovné obočí. Husté vlasy měly odstín havraních křídel. Věčně špulil široká ústa, jako by nad něčím dumal, což Win považovala za neodolatelné.

Merripen. Její platonická láska. Poznali se v dětství, kdy Hathawayovi přijali opuštěného chlapce do své rodiny. Ačkoliv se k němu od prvopočátku chovali tak, jako by byl jedním z nich, Merripen by sám sebe označil za sluhu. Ochránce. Cizince.

Vstoupil do dívčiny ložnice a zůstal stát na prahu. Sledoval, jak do příručního kufříku ukládá věci z toaletního stolku. Kartáč, vlásenky, několik kapesníků, které pro ni vyšila její sestra Poppy. Win si byla dobře vědoma mladíkovy přítomnosti. Věděla, co se skrývá za jeho zdánlivě klidným vzezřením. Sama dlouhé roky zakoušela totéž.

Pomyšlení, že Merripena opouští, jí lámalo srdce. Jenže nemá na vybranou. Před dvěma roky prodělala spálu a od té doby má podlomené zdraví. Je hubená, křehká, často omdlévá a věčně ji zmáhá únava. Doktoři

tvrdí, že má slabé plíce a nedá se s tím nic dělat. Musí se smířit s tím, že většinu života stráví na lůžku a nedožije se vysokého věku.

Avšak Win se rozhodla osudu vzepřít.

Toužila po uzdravení, aby si mohla plnými doušky užívat to, co ostatní považují za samozřejmé - tanec, smích, procházky. Prahla po lásce, po manželství… Přála si jednoho dne mít svou vlastní rodinu.

Avšak za daných okolností mohla všechny svoje sny rovnou pustit z hlavy. Ovšem brzy se všechno změní. Má namířeno na francouzskou kliniku, kde pacienti, jako je ona, dosahují pod dohledem mladého doktora Juliana Harrowa pozoruhodných výsledků. Pravda, zmíněný lékař používá neobvyklé, snad až kontroverzní metody, ale Win na tom nezáleží. Dala by cokoliv, jen aby zase byla zdravá. Protože dokud se její stav nezlepší, může na Merripena zapomenout.

„Neodjížděj,” požádal ji tak tiše, že ho téměř neslyšela.

Měla co dělat, aby navenek dál působila vyrovnaným dojmem, ačkoliv ji polévalo horko a vzápětí jí po zádech přebíhal mráz.

„Zavři dveře, prosím,” vysoukala ze sebe. Čeká je rozhovor, který musí proběhnout v soukromí.

Merripen se ani nepohnul. Do snědých tváří vystoupal zrádný nach. Černé oči se divoce leskly, což se mu vůbec nepodobalo. Nikdy totiž nedával průchod emocím.

Když jí nevyhověl, sama se vydala ke dveřím. Mladík jí uskočil z cesty, jako by se obával sebemenšího kontaktu.

„Proč nechceš, abych odjela, Keve?” otázala se něžně.

„Nebudeš tam v bezpečí.”

„Budu,” oponovala. „Naprosto doktoru Harrowovi věřím. Jeho metody mi připadají smysluplné, má vysokou úspěšnost…”

„Stejně jako mnohokrát zklamal. V Londýně jsou lepší lékaři, než je on. Měla by ses nejprve obrátit na ně.”

„Myslím, že největší šanci na vyléčení mám u doktora Harrowa.” Win se statečně usmála. Věděla, že mezi nimi zůstalo mnoho nevyřčeného, a rozuměla tomu. „Zase se k tobě vrátím, slibuji.”

Nebral její slova na vědomí. Kdykoliv se v jeho přítomnosti snažila něco zlehčit, narazila na skálopevný odpor. Merripen by nikdy nepřiznal, jak moc mu na ní záleží ani že s ní jedná jako s invalidou, který se neobejde bez jeho ochrany.

Kromě toho si žije svůj tajný život.

Navzdory Merripenově diskrétnosti věděla o několika ženách, které se mu dychtivě odevzdaly, aby si užily tělesné lásky. Kdykoliv si na to vzpomněla, zacloumal jí bezmocný vztek. Představa, že se Merripen miluje s jinou… Kdyby se někdo dozvěděl, jak silně po něm Win touží, byl by jistě v šoku. Avšak nejvíc by tato zpráva otřásla samotným Merripenem.

Dívala se do jeho odměřené tváře a pomyslela si: Dobrá, Keve. Když si přeješ, zachovám si odstup. Přátelsky se rozloučíme a bašta.

Věděla, že to později opláče. Neuvidí ho celou věčnost. Avšak všechno je lepší než současná situace, kdy žijí spolu a vlastně každý zvlášť, navždy rozdělení její nemocí.

„Dobrá,” prohlásila rázně. „Zakrátko odjíždím, ale ty se nemáš čeho obávat, Keve. Do Francie mě doprovodí Leo a vzorně se o mě postará.”

„Ten se nedokáže postarat ani sám o sebe!” obořil se na ni Merripen. „Zůstaneš doma. Tady o tebe můžu pečovat…”

Zarazil se.

Avšak Win v tónu jeho hlasu rozpoznala potlačovaný vztek nebo rozčilení.

Začíná to být zajímavé.

Rozbušilo se jí srdce. „Já…” Musela se odmlčet a popadnout dech. „Je zde pouze jedna věc, která by mě dokázala zadržet.” Znepokojeně se na ni podíval. „Jaká?” Trvalo dlouho, než sebrala odvahu promluvit. „Pověz,

že mě miluješ, a já zůstanu.”

Muž vytřeštil tmavé oči. Na místě dočista zkoprněl.

Mlčel, pouze se zhluboka nadechl.

Zatímco Win vyčkávala na odpověď, pociťovala pobavení i zoufalství zároveň.

„Záleží mi na všech členech tvé rodiny.”

„Přestaň. Dobře víš, o co mi jde.” Win přistoupila blíž a opřela se dlaněmi o mužovu svalnatou hrud. Cítila, jak sebou trhl. „Prosím,” špitla a vzápětí se sama nenáviděla za prosebný tón ve svém hlase. „Je mi jedno, jestli zítra zemřu. Pouze bych alespoň jednou ráda slyšela…”

„Ne,” zavrčel a ucouvl.

Win zahodila veškerou opatrnost a následovala ho. Neváhala popadnout Keva za cípy košile. „Řekni to! Je načase povědět si pravdu.”

„Mlč. Ještě se z toho rozestůněš.”

V tom měl pravdu a právě to Win nejvíc rozčílilo. Dostavila se důvěrně známá slabost, obcházely ji mrákoty. Srdce jí zběsile tlouklo, plíce bojovaly o každý doušek vzduchu. Proklínala svoje neduživé tělo. „Miluji tě,” přiznala zbídačeně, „a kdybych byla zdravá, nic na

světě by mi nezabránilo s tebou žít. Vzala bych si tě do postele a projevila ti tolik vášně jako kterákoliv jiná žena.”

„Ne.” Zvedl ruku, aby ji umlčel, pak ale dlaň poplašeně svěsil, jako by se popálil o její rty.

„Když já se nebojím přiznat ke své lásce, proč by ses toho měl bát ty?” Ačkoliv si připadala jako blázen, těšilo ji, že mu je nablízku a smí se ho dotýkat. Bezstarostně se k němu tiskla. Pokusil se ji opatrně odstrčit, ale lnula k němu jako klíště. „Co když jsme dnes naposledy spolu? Nebudeš někdy v budoucnu litovat, že ses mi nevyznal ze svých citů? Ne…”

Merripen v zoufalé snaze ji utišit zakryl její ústa svými. Oba se ohromením zarazili. Vychutnávali si nenadálou důvěrnost. Každé mužovo vydechnutí působilo na dívčinu tvář jako závan příjemného tepla. Objal ji pažemi a přimkl ke svému nepoddajnému tělu. Sálala z něho neochvějná síla. Pak padly poslední zábrany a oba se podvolili dlouho potlačované touze.

Merripenův dech voněl po sladkých jablcích a hořké kávě. Dívka zatoužila dostat víc. Mačkala se k němu, stoupala si na špičky, vycházela mu vstříc. Na její nevinnou nabídku odpověděl polohlasným zabručením.

Váhavě ji polaskal jazykem a ona se mu dychtivě otevřela. Neobratně ho pozvala do svatyně svých úst. Zachvátila ji nová vlna slabosti. Hladověla po jeho rukou, ústech a těle. Chtěla ho mít co nejblíž… Bože, jak moc po něm prahne!

Mladík ji divoce líbal, hrubě, avšak smyslně drtil její ústa. Win se tetelila radostí. Kéž by mohla dostat víc!

I přes nabírané sukně vnímala, jak je vzrušený. Opatrně se o ni otíral boky. Bez přemýšlení spustila ruku

a roztřesenými prsty ho pohladila po vzdouvajícím se mužství.

Zmučeně zasténal. Na kratičký okamžik překryl její dlaň svojí a přimkl ji ještě blíž. Dívka ohromením otevřela oči, když pod bříšky prstů ucítila dříve nepoznaný žár a napětí, jež jako by každou chvíli hrozilo výbuchem. „Keve…, postel,” zašeptala, rozpaky rudá jako rak. Už dlouho po něm marně touží. Ted se konečně splní všechny její sny. „Vezmi mě do ní.”

Merripen zaklel a nevybíravě ji od sebe odstrčil.

Divoce oddechoval.

Win k němu přistoupila. „Keve…”

„Drž se ode mě dál!” utrhl se na ni s takovou vehemencí, až polekaně nadskočila.

Dlouho mlčeli, neozývalo se nic kromě jejich zrychleného dechu.

Jako první se vzpamatoval Merripen. V hlase mu zaznívaly hněv a znechucení, ačkoliv nebylo jasné, na koho se vlastně zlobí. „Už se to nikdy nebude opakovat.”

„Protože se bojíš, že bys mi mohl ublížit?”

„Protože o něco takového nestojím.”

Nejprve dotčením ztuhla, poté se pochybovačně rozesmála. „Vím, že ti nejsem lhostejná. Cítila jsem to.”

Zrudl o něco víc. „To se v přítomnosti žen stává.”

„Pokoušíš se mě přesvědčit, že ke mně nic zvláštního necítíš?”

„Nic kromě touhy tě chránit stejně jako kteréhokoliv člena tvé rodiny.”

Věděla, že je to lež, avšak jeho tvrdé odmítnutí jí alespoň usnadní odjezd. „Já…” Obtížně se jí hovořilo.

„Jak ušlechtilé.” Pokus o ironický tón pokazily neduživé plíce, které jí neposkytly dost vzduchu.

„Přepínáš se,” poznamenal Merripen a přistoupil k ní blíž. „Potřebuješ si odpočinout.”

„Nic mi není!” odsekla hněvivě. Přistoupila ke stojanu s umyvadlem, aby se měla čeho přidržet. Jakmile nabyla rovnováhy, namočila si žínku a jala se ji přikládat k rozpáleným líčkům. Pohlédla do zrcadla a nasadila svou obvyklou vážnou masku. Nějakým zázrakem se jí podařilo ovládnout rozechvělý hlas. „Dostanu všechno nebo nic,” prohlásila. „Znáš správná slova, jimiž mě přiměješ zůstat. Pokud je nevyslovíš, odjedu.”

Vzduch v místnosti byl ztěžklý emocemi. Ticho se prodlužovalo a Win pozvolna ztrácela nervy. Civěla do zrcadla, v němž se odráželo mužovo široké rameno a paže. Posléze se Kev přece jenom pohnul. Následovalo výmluvné klapnutí dveří.

Dívka si dál otírala tvář, do žínky se vsáklo několik slz. Odložila ji stranou. Její dlaň si stále pamatovala, jaké to je Merripena hladit. Rty ji pálily od vášnivých polibků, v duši cítila bolest z neopětované lásky.

„Nuže,” řekla svému uzardělému obrazu, „tady máš motivaci.” Nevesele se smála, dokud ji nepřemohl pláč.

Cam Rohan dohlížel na přípravu kočáru, který zakrátko vyrazí do londýnského přístavu. Nedokázal si pomoct, ale lámal si hlavu tím, zda nedělá chybu. Slíbil novomanželce, že se postará o její rodinu, ale od sňatku s Amélií neuběhly ještě ani dva měsíce a on už posílá jednu z jejích sester do Francie.

„Můžeme počkat,” sdělil Amélii včera v noci, když ji svíral v náruči a hladil po hustých hnědých vlasech.

„Pokud si přeješ mít Win ještě nějakou dobu u sebe, na kliniku ji pošleme až na jaře.”

„Kdepak, musí odcestovat co nejdřív. Doktor Harrow se vyjádřil jasně. Ztratili jsme už hodně času. Čím dříve se Win začne léčit, tím má větší naději, že se úplně uzdraví.”

Manželčin věcný tón Cama pobavil. Co se skrývání emocí týče, je Amélie učiněný mistr. Jen málokdo tuší, jak je za tou svou neproniknutelnou fasádou zranitelná. Cam je jediný, před kým si na nic nehraje.

„Musíme být rozumní,” dodala posléze.

Cam ji převalil na záda a zahleděl se do jejího drobného obličeje, na nějž dopadalo světlo lampy. Fascinovaly ho ženiny kulaté, temně modré oči. „Ano,” připustil tiše, „jenže chovat se rozumně není vždycky snadné, že?”

Zavrtěla hlavou, oči jí zvlhly.

Špičkami prstů ji pohladil po tváři. „Chudáčku kolibříku,” zašeptal, „v posledních měsících se tvůj život od základu změnil. Nemluvě o tom, že ses za mě provdala. A nyní posílám pryč tvou sestru.”

„Odjíždí na kliniku, což prospěje jejímu zdraví,” trvala na svém Amélie. „Vím, co je pro ni nejlepší. Já jenom, že… Bude se mi po ní stýskat. Win je drahoušek. Nejhodnější osůbka z celé rodiny. Mírotvůrce. Až tu nebude, pravděpodobně se navzájem povraždíme.” Maličko se zamračila. „Hlavně nikomu nevykládej, že jsem brečela. Jinak se na tebe budu moc zlobit.”

„Kdepak,” chlácholil ji a přivinul blíže k sobě. „U mě jsou všechna tvá tajemství v bezpečí. Dobře to víš.”

Nato jí slíbal slzy, opatrně sundal noční košilku a něžně Amélii pomiloval. „Lásko moje,” šeptal jí, zatímco se pod ním zachvívala, „dovol mi, abych ti zlepšil náladu…” Jemně se zmocnil jejího těla a špital jí slova

vyznání. Sliboval, že ji nikdy neopustí. Poté, co svou ženu uspokojil a vychutnal si spolu s ní vzájemnou rozkoš, Amélie usnula.

Dlouho ji držel v náruči, hlavou mu spočívala na rameni. Nyní je zodpovědný nejen za ni, ale i za celou její rodinu.

Hathawayovi - to jsou čtyři sestry, jeden bratr a Merripen, který je stejně jako Cam cikán. O jeho původu nikdo nic neví. K Hathawayovým přišel jako kluk. Ujali se ho poté, co ho našli zbitého po honu na cikány. Ačkoliv nepatří ke služebnictvu, nedá se říct, že by byl plnoprávným členem rodiny.

Nedalo se předvídat, jak se Merripen zachová v době Wininy nepřítomnosti, ale Cam vytušil, že s ním bude kříž. Křehká churavá blondýnka a robustní snědý muž spolu tvoří působivý protiklad, avšak vzájemně je to k sobě silně táhne.

Když byl kočár správně naložen a všechna zavazadla připevněna koženými řemeny, Cam se odebral do hotelu, v němž se rodina ubytovala. Všichni se shromáždili dole v hale, aby se rozloučili.

Jen Merripen podezřele chyběl.

„Přestaň,” broukl Leo. Uvolil se, že Win do Francie doprovodí. Poplácal svou nejmladší sestru, teprve šestnáctiletou Beatrix, po zádech. „Není třeba vyvádět.”

Pevně ho objímala. „Tak daleko od domova se budeš cítit osamělý. Nechceš si vzít s sebou jedno z mých zvířátek? Bude ti dělat společnost.”

„Kdepak, miláčku. Spokojím se se společností lidí, s nimiž se setkám na lodi.” Otočil se k Poppy, osmnáctileté rusovlásce. „Sbohem, sestřičko. Užij si svou první

sezonu v Londýně. Hlavně nekývni na první nabídku k sňatku.”

Poppy přistoupila blíž, aby ho objala. „Drahý Leo,” zamumlala, „a ty se pokus sekat ve Francii dobrotu.”

„Ve Francii zlobí všichni,” namítl bratr. „Proto se tato země těší všeobecné oblibě.” Teprve když se obrátil k Amélii, začalo ho sebevědomí opouštět. Nervózně se nadechl. Ze všech sourozenců se Amélie a Leo nejvíc a nejúporněji hádali. Přesto měl Leo Amélii ze svých sester nejraději. Hodně spolu zkusili, když se po smrti rodičů snažili co nejlépe postarat o mladší sestry. Amélie se stala svědkem bratrovy neblahé proměny. Z talentovaného architekta se stala lidská troska. Nepomohl mu ani zděděný majetek. Naopak. Titul a vysoké společenské postavení urychlily jeho pád. Přesto Amélie úporně bojovala za jeho záchranu, což Lea nepřed-stavitelně rozčilovalo.

Amélie k němu přistoupila a položila mu hlavu na hruď. „Leo,” prohlásila, „jestli připustíš, aby se Win něco stalo, uškrtím tě holýma rukama.”

Něžně ji pohladil po vlasech. „Takhle mi vyhrožuješ celé roky a nikdy z toho nic nebylo.”

„Cekám na správný důvod.”

Leo s úsměvem zvedl její hlavu a políbil dívku na čelo. „Přivezu ji zase zpátky - živou a zdravou.” „Sebe ne?” „Taky.”

Amélie mu uhladila kabát. Rty se jí chvěly. „V tom případě bys měl dát vale životu věčně opilého ničemy,” mínila.

Mladík se ušklíbl. „Jenže já vždycky zastával názor, že člověk by se měl věnovat výhradně tomu, k čemu má nepopiratelný talent.” Sklonil hlavu, aby ho mohla políbit

na tvář. „Zrovna ty mi vykládej, jak se má člověk chovat,” rýpl si. „Sama ses provdala za člověka, jehož sotva znáš.”

„Byla to ta nejlepší věc, kterou jsem kdy udělala,” namítla Amélie.

„A poněvadž tvůj muž platí tuhle cestu, nemůžu na tento argument nic říct.” Leo podal Camovi ruku. Po rozpačitém začátku si muži záhy oblíbili jeden druhého.

„Sbohem, phral.” Leo schválně použil romský výraz, který znamená „bratr”. „Nepochybuji, že se o rodinu vzorně postaráš. Už se ti podařilo zbavit mé maličkosti, což je slibný začátek.”

„Vrátíte se do zrekonstruovaného domu a na prosperující panství, lorde.”

Leo se tiše zasmál. „Už se nemohu dočkat, až uvidím výsledek. Troufám si tvrdit, že ne každý šlechtic by svěřil veškerý svůj majetek dvěma cikánům.”

„Podle mě se dá s jistotou říct, že v tomto směru jsi jediný,” odvětil Cam.

Jakmile se Win rozloučila se sestrami, Leo ji posadil do kočáru a uvelebil se vedle ní. Koně zabrali a vůz zamířil do londýnského přístaviště.

Mladík si prohlížel profil své sestry. Jako obvykle neprojevovala žádné emoce, tvářila se vážně a vyrovnaně. Avšak všiml si, že jí na lících naskákaly červené skvrny a v prstech pevně tiskne vyšívaný kapesník. Pochopitelně mu neušlo, že Merripen se rozloučit nepřišel. Lea napadlo, zda se s Win nepohádali.

Povzdechl si a objal sestru kolem křehkých ramínek. Strnula, ale neodtáhla se. Nenápadně si osušila oči. Byla vystrašená, necítila se dobře, dotírala na ni sklíčenost.

Zůstal jí jenom Leo.

Bůh jí pomáhej!

Bratr se pokusil zažertovat: „Nevzala sis s sebou náhodou jednoho z Beatrixiných mazlíčků, že ne? Varuji tě. Jestli vezeš ježka nebo potkana, poletí přes palubu, jen co se dostaneme na loď.”

Win zavrtěla hlavou a vysmrkala se.

„Dobře víš,” prohodil Leo konverzačním tónem, aniž ji pustil, „že jsi nejnudnější ze všech mých sester. Nechápu, proč jsem se zrovna s tebou vypravil do Francie.”

„Věř mi,” následovala dívčina plačtivá odpověď, „že pokud do toho budu smět mluvit, otravovat se se mnou nebudeš. Až se uzdravím, hodlám řádit jako utržená z řetězu.”

„Výborně, už se těším.” Opřel se tváří o dívčiny hedvábné světlé vlasy.

„Leo,” zeptala se po chvíli, „proč ses nabídl, že mě doprovodíš? Napadlo tě, že se tam rovněž uzdravíš?”

Nevinná otázka muže dojala a zároveň popudila. Win se stejně jako zbytek rodiny domnívala, že jeho nadměrné pití je choroba, jíž se dá zbavit abstinencí ve zdraví prospěšném prostředí. Avšak alkoholismus byl v jeho případě pouze projevem strázně - zármutku natolik hlubokého a úporného, až hrozilo, že se mu z něj zastaví srdce.

Ze ztráty Laury ho nikdo a nic nevyléčí.

„Kdepak,” odvětil po pravdě. „Mně už nic nepomůže. Chci dál pokračovat ve své zhýralosti, pouze v odlišném prostředí.” Uchechtl se. „Win… Vy jste se s Merripenem pohádali? Proto se nepřišel rozloučit?” Sestra mlčela. Leo zakoulel očima. „Jestli se odmítáš se mnou bavit, čeká nás dlouhá cesta.”

„Ano, nepohodli jsme se.”

„Proč? Kvůli Harrowově klinice?”

„Ne tak docela. Tedy částečně ano…” Win rozpačitě pohodila rameny. „Je to složité. A na dlouhé povídání.”

„Musíme přeplout moře a projet půlkou Francie. Věř mi, že času máme dost.”

Sotva kočár odkodrcal, Cam se odebral do domku za hotelem. V přízemí byly stáje a prostor pro kočáry, v patře se ubytovávalo služebnictvo. Jak očekával, Merripen se staral o koně. Zrovna se zabýval Camovým tříletým vraníkem jménem Púke.

Zlehka, rychle a soustředěně kartáčoval hřebcovy lesklé boky.

Cam mladíka chvíli sledoval, oceňoval jeho zručnost. Zvěsti o tom, že cikáni to náramně umějí s koňmi, jsou pravdivé. Rom považuje koně za přítele, bájné zvíře, jež je hodno obdivu. Púke Merripenovi projevoval podřízenost, jakou prokazoval pouze několika lidem.

„Co chceš?” vyštěkl Merripen, aniž se na příchozího podíval. Cam se doloudal k otevřenému stání. Usmál se, když ho hřebec dloubl nosem do hrudi. „Kdepak, chlapče, dnes žádný cukr nebude.” Poplácal zvíře po svalnaté šíji. Rukávy košile měl vyhrnuté až loktům, takže bylo vidět jeho tetování - černý okřídlený kůň. Cam si nevzpomínal, kdy k obrázku přišel. Má jej, co si pamatuje, a babička mu jeho význam nikdy nevysvětlila.

Představuje irskou strašidelnou bytost jménem púke, někdy škodolibé a jindy přívětivé stvoření, které hovoří lidským hlasem a v noci létá nad krajinou. Podle legendy se púke o půlnoci zčistajasna zjeví za dveřmi nic netušícího člověka a vezme ho na projížďku. Tím jej jednou provždy změní.

Cam podobné tetování nikdy neviděl. Dokud nepotkal Merripena.

Shodou okolností byl Merripen nedávno zraněn při požáru. Když mu Hathawayovi ošetřovali popáleniny, zjistili, že má na rameni tetování.

Což v Camovi probudilo mnohé otázky.

Všiml si, že Merripen zírá na jeho obnažené předloktí.

„Jak si vysvětluješ, že Rom na sobě nosí irský symbol?”

„Cikáni žijí i v Irsku. Nevidím na tom nic neobvyklého.”

„Jenže tohle tetování neobvyklé je,” trval Cam na svém. „Nikdy jsem podobné nespatřil. Až u tebe. A protože ani Hathawayovi netušili, že nějaké máš, je nad slunce jasnější, žes jeho existenci svědomitě tajil. Pročpak, můj phral?”

„Neříkej mi tak.”

„Od dětství jsi součástí Hathawayovy rodiny,” pokračoval Cam. „Já se do ní přiženil. Tím pádem jsme příbuzní, nemyslíš?” Mladík se na něho znechuceně podíval.

Cam se k nevraživému soukmenovci, který jím okázale pohrdal, schválně choval přátelsky a nalézal ve svém přístupu podivné uspokojení. Dobře věděl, co je příčinou Merripenova nepřátelství. Pro chlapa není nikdy jednoduché, když do rodiny přibude nový muž. V nastolené hierarchii obvykle zaujme nižší postavení. Jenže Cam, ač naprostý cizinec, se ihned dostal do čela, což bývá přímo nemyslitelné. Dále Rohanovi v Merripenových očích přitížila skutečnost, že je sice synem cikánské matky, ale jeho otec byl bílý Ir - gádžo. A jako by toho nebylo málo, Cam je navíc bohatý, což je v očích každého Roma pořádná ostuda.

„Proč jsi je skrýval?” naléhal Rohan.

Merripen se na něho mrazivě podíval. „Řekli mi, že je to známka prokletí. Toho, kdo se ke mně přiblíží, stihne příšerný konec.”

Cam navenek nehnul ani brvou, ale cítil, jak mu po zádech přejel mráz.

„Kdo jsi, Merripene?” otázal se tiše.

Mohutný Rom se opět pustil do práce. „Nikdo.”

„Kdysi jsi býval součástí kmene. Musel jsi mít rodinu.”

„Otce jsem nikdy nepoznal a matka zemřela při porodu.”

„Stejně jako moje. Vychovávala mě babička.”

Kartáč strnul uprostřed pohybu. Ani jeden z mladíků se nepohnul. Ve stáji se rozhostilo tíživé ticho, které občas přerušil některý z koní. „Mě vychovával strýc. Měl jsem být jedním z ašaribe.”

„Aha.” Cam si dal záležet, aby neprojevil sebemenší soucit, ale v duchu si pomyslel: Chudáčku mizerný.

Není divu, že se Merripen umí dobře rvát. Některé cikánské kmeny vybírají ty nejsilnější z chlapců a trénují z nich zápasníky, kteří bojují mezi sebou. Předvádějí se na trzích a zábavách a přihlížející se sázejí, který z nich vyhraje. Občas se bojovníci zmrzačí nebo zabijí. Z těch, kteří přežijí, se stávají tvrdí a nelítostní ochránci kmene.

„Nuže, tím se vysvětluje tvoje miloučká povaha,” podotkl Cam. „Proto ses rozhodl zůstat u Hathawayových? Už jsi nechtěl dál zápasit?”

„Ano.”

„Lžeš, bratře.” Cam na něho upíral pronikavý pohled.

„Zůstal jsi, ale ze zcela jiného důvodu.” Z Merripenova zrudlého obličeje vyčetl, že se nemýlí.

Proto tiše dodal: „Neodešel jsi kvůli ní.”

2

O dvanáct let dříve

Nebylo v něm nic dobrého. Žádná vlídnost. Prošel tvrdou výchovou. Spal na holé zemi, jedl skrovné jídlo bez chuti, pil studenou vodu, na příkaz se pral s ostatními chlapci. Kdykoliv odmítl, strýc, hlava kmene, ho nemilosrdně zbil. Neměl matku ani otce, takže proti krutým trestům nikdo neprotestoval. Nepoznal nic než násilí. Žil pouze proto, aby se rval, kradl a škodil bílým.

Většina cikánů nechovala žádnou zášť k bledým těstovitým Angličanům, kteří žili v úhledných domech, nosili kapesní hodinky a četli si u krbu knihy. Pouze jim nedůvěřovali. Avšak Kevův kmen Angličany nenáviděl, protože je k tomu vedl jejich vůdce. Ostatní se pokorně podvolovali všem vévodovým rozmarům a přebírali jeho stanoviska.

Kdekoliv se usadili, tam působili potíže. Není divu, že se gádžové rozhodli zbavit se jich jednou provždy.

Vrhli se na cikány na koních a se zbraněmi v rukou. Nechyběly pušky ani hole. Zaútočili na ně v noci, když všichni spali. Tábor rozbili napadrť, jeho obyvatelé kvapně utekli, aby si zachránili holý život. Kočovné vozy pohltily plameny, gádžové si rozebrali koně.

Kev s nájezdníky urputně bojoval, ale pak ho jeden z nich prudce praštil pažbou do hlavy. Další mu vrazil do zad bajonet. Nikdo ze soukmenovců se pro něho nevrátil, aby ho uchránil před jistou smrtí. Napůl v bezvědomí

zůstal ležet u řeky a poslouchal zurčení vody. Spočíval na studené zemi, jež do sebe vpíjela jeho teplou krev. Beze strachu vyčkával, až ho pohltí věčná tma. Skonu se nebál, stejně neměl pro co žít.

Sotva se však začalo rozednívat, chopily se Keva silné ruce a naložily ho na obyčejný venkovský vůz. Těžce zraněného chlapce našel jakýsi gádžo, povolal si na pomoc jednoho z místních mladíků a spolu s ním odvezl umírajícího Roma do svého domu.

Tehdy se Kev poprvé ocitl pod střechou. Zmítaly jím rozporuplné pocity. Neznámé prostředí ho fascinovalo a podněcovalo v něm zvědavost, a zároveň se vztekal, že ho gádžové připravili o možnost důstojně zemřít pod hvězdami. Avšak na to, aby se bránil, byl příliš slabý a trpěl bolestmi.

Ubytovali ho v mrňavé komůrce, kam se vešla jen postel a jedna židle. Spal na matraci, hlavu měl položenou na polštáři. Svítila zde lampa se zdobeným okrajem, stěny krášlily vyšívané obrázky. Kdyby neměl smrt na jazyku, z těsného prostoru by jistě zešílel.

Gádžo, který ho sem přinesl, Hathaway, byl vysoký štíhlý muž se světlými vlasy. Jeho vlídné chování a rozpačitost v Kevovi probouzely hněv. Proč ho zachraňoval? Co může od romského kluka chtít? Kev s ním odmítl mluvit a nechtěl brát léky. Laskavost na něho neplatila. Však Hathawayovi nic nedluží. O nic se ho neprosil, nechtěl přežít. Proto jen tiše ležel a ani se nepohnul, když mu ten dobrý muž vyměňoval obvaz na zádech.

Ozval se pouze jednou, a to když se ho Hathaway zeptal na tetování.

„Co to znamená?”

„Je to kletba,” ucedil Kev skrze zaťaté zuby. „Už o ní nemluvte, nebo se snese i na vaši hlavu.”

„Aha.” Muž hovořil přívětivým hlasem. „Zachovám tvoje tajemství. Ale jedno ti povím - jsem racionální člověk a na pověry nevěřím. Prokletí má pouze takovou sílu, jakou mu sám určíš.”

Hlupák, pomyslel si Kev. Každý přece ví, že popírání kletby její neblahý účinek jenom zhorší.

Byla to hlučná domácnost. Kev i přes zavřené dveře slyšel, jak ve vedlejší místnosti halasí děti. Avšak vycítil i cosi jiného… Jakési nepolapitelné sladké kouzlo. Vznášelo se v bezprostřední blízkosti Kevovy komůrky, těsně mimo jeho dosah. Toužil po něm. Hladověl po úlevě od temnoty, horečky a bolesti.

Mezi dětským výskáním, smíchem a zpěvem zazníval nezřetelný šepot, z něhož se mu ježily vlasy na hlavě. Slýchával dívčí hlas, podmanivý a plný útěchy. Přál si, aby za ním jeho majitelka přišla. V duchu ji k sobě volal: Přijď za mnou…

Ale nikdy se neobjevila. Přicházel za ním pouze Hathaway se svou chotí, milou, avšak ostražitou paní, která Keva nedůvěřivě sledovala, jako by byl divokým zvířetem, které zabloudilo do jejího spořádaného domova. Chlapec se také tak choval. Kdykoliv se k němu přiblížili, výhružně vrčel. Jakmile se dokázal hýbat, sám se opláchl teplou vodou, kterou mu v místnosti nechali. Nikdy před svými zachránci nejedl, vždycky čekal, až odejdou. Nemohl se dočkat, až se vzpamatuje natolik, aby mohl uprchnout.

Jednou nebo dvakrát se na něho děti přiběhly podívat, zvědavě nakukovaly pootevřenými dveřmi. Dvě holčičky, Poppy a Beatrix, se spokojeně chichotaly a

předstíraly zděšení, když na ně zavrčel. O něco starší Amélie na něho pohlížela pochybovačnýma očima své matky. Pak zde byl ještě modrooký Leo, který vypadal jako Kevův vrstevník.

„Chci, aby mezi námi bylo jasno,” oznámil Kevovi tichým hlasem. „Nikdo ti nemíní ublížit. Jakmile se zotavíš, smíš odsud svobodně odejít.” Chvíli hleděl to chlapcovy zakaboněné, horečkou rozpálené tváře, než dodal: „Můj otec je velice hodný člověk. Samaritán. Ale já ne. Takže ať tě ani nenapadne komukoliv z nás ublížit. Jinak se mi budeš zodpovídat.”

Kev bral jeho slova vážně. Nepatrně přikývl. Jistě, za běžných okolností by Lea hravě přemohl, ale nyní se začal s pobytem v té zvláštní rodině smiřovat. Rozhodně mu nechtějí uškodit a za projevenou péči nic nepožadují. Jednoduše mu poskytli útočiště jako toulavému psovi a na oplátku nic neočekávají.

Přesto Kev jejich pohodlným, změkčilým světem dál pohrdal. Všechny je nenáviděl stejně jako sebe. Byl zlodějem a rváčem, liboval si v násilí a přetvářce. Copak to Hathawayovi nevidí? Zdálo se, že nemají potuchy o nebezpečí, které si přinesli do domu.

Po týdnu Kevovi klesla teplota a rána se zahojila natolik, aby se mohl hýbat. Musí se odsud dostat dřív, než se stane něco hrozného. Jednoho dne se časně ráno probudil a pomalu se nasoukal do odložených šatů, které dostal od Lea.

Bolelo ho každé hnutí, avšak ignoroval třeštící hlavu i píchání v zádech. Do kapsy si zastrčil příbor, kousek svíčky a mýdla.

Oknem se prodral první paprsek slunce. Rodina zakrátko vstane. Vydal se ke dveřím. Obcházely ho

mrákoty, málem se zhroutil. Zběsile lapal po dechu a snažil se posbírat sílu.

Náhle se ozvalo zaklepání. Kev pootevřel rty, aby na nezvaného návštěvníka zavrčel.

„Smím dál?” zeptal se tiše dívčí hlas.

Chlapec zapomněl klít. Dočista zjihl. Semkl víčka, zhluboka dýchal, vyčkával.

To jsi ty. Přišla jsi za mnou. Konečně.

„Dlouho jsi tu byl sám,” pípalo děvčátko. „Napadlo mě, že bys možná ocenil společnost. Já jsem Winnifred.”

Kev se zalykal její vůní, srdce mu bušilo.

Nikdy by ho nenapadlo, že lze nějakou bílou dívku srovnávat s Romkami. Ale tahle je vskutku pozoruhodná. Má něžný bledý obličej a stříbřité vlasy. Je vlídná, nevinná a křehká. Představuje jeho dokonalý opak. Zapůsobila na něho natolik silně, že ji bez přemýšlení sevřel v náruči a přitiskl k sobě.

Maličko se zajíkla, ale jinak trpělivě snášela nenadálý projev jeho náklonnosti. Věděl, že nemá právo se jí dotýkat. Neumí být něžný. Může jí bezděčně ublížit. Přesto vycítil, jak se v jeho objetí uvolnila. Zírala na něho mírnýma modrýma očima.

Proč se ho nebojí? Kev se vlastně bál za ni, neboť věděl, čeho je schopen.

Neuvědomoval si, že ji k sobě mačká stále silněji.

Natolik byl opojen její blízkostí.

„Pusť mě,” požádala ho šeptem.

Jenže právě to se mu příčilo. Přál si, aby zůstala u něho. Nejradši by jí rozpustil světlé vlasy a probíral se jimi. Šel by s ní až na kraj světa.

„Když to udělám,” zabručel neochotně, „zůstaneš tu se mnou?”

Rozkošné rtíky se roztáhly ve sladkém úsměvu.

„Hlupáčku. Samozřejmě že ano. Proto jsem za tebou přišla.”

Neochotně povolil sevření. Domníval se, že ihned uteče, ale překvapila ho. „Vrať se do postele,” naléhala.

„Proč ses oblékl tak časně?” Vzápětí vykulila oči. „Aha. Musíš tu zůstat. Alespoň dokud se úplně neuzdravíš.”

Nemusela se obávat. Kevovy plány na útěk vzaly za své ve chvíli, kdy se objevila. Poslušně se opřel o polštáře, dívka se uvelebila na židli. Měla na sobě růžové šaty, u krku a na manžetách zdobené volánky.

„Jak se jmenuješ?” vyzvídala.

Kev nesnášel mluvení. Nerad si povídal. S kýmkoliv. Avšak udělal by cokoliv, aby u něho zůstala. „Merripen.”

„To je tvoje křestní jméno?” Zavrtěl hlavou. „Ty mi je neřekneš?”

Nemohl. Své opravdové jméno může Rom sdělit pouze jinému Romovi.

„Tak mi alespoň prozraď písmeno, na které začíná,” žebronila. Kev na ni udiveně civěl.

„Neznám moc cikánských jmen,” přiznala. „Jsi Luca?

Marko? Štefan?”

Chlapce se zmocnil dojem, že se jedná o nějakou podivnou hru. Ta dívka ho škádlí. Jenže on neuměl na její výzvu správně odpovědět. Kdykoliv si ho někdo dobíral, zkrátka mu jednu vrazil.

„Jednou mi to povíš,” zakřenila se. Učinila pohyb, jako by se chystala vstát ze židle, a Kev ji hbitě popadl za paži. Dívka se zatvářila překvapeně.

„Slíbilas, že tu zůstaneš,” připomněl jí hrubě.

„Zůstanu. Uklidni se, Merripene. Jenom mě napadlo přinést něco k snídani, tak mě pusť. Vrátím se.” Hebkou

dlaní ho pohladila po ruce, jíž ji věznil. „Pokud si budeš přát, strávím u tebe celý den.”

„Nedovolí ti to.”

„Ale ano, dovolí.” Zatímco ho chlácholila, jemně rozvírala jeho prsty. „Nerozčiluj se. Domnívala jsem se, že cikáni jsou od přírody veselí.”

Skoro ho rozesmála.

„Nikdy se nesměju,” oznámil jí.

K jeho velkému překvapení se Win skutečně vrátila a strávila s ním většinu dne. Předčítala mu nějaký nudný příběh, který ho uspával, ale jinak byl Kev navýsost spokojený. Dívčin melodický hlas mu zněl líbezněji než rajská hudba, šumění stromů či ptačí štěbetání. Čas od času se objevil některý z dalších členů rodiny, avšak Merripen už na ně nedokázal být hrubý. V jeho duši vůbec poprvé zavládl opravdový mír. Ocitl se tak blízko štěstí, že nesvedl nikoho nenávidět.

Následujícího dne ho Hathawayovi vzali do salonu, velké místnosti zařízené ošuntělým nábytkem. Všechny volné plochy pokrývaly kresby, výšivky nebo stohy knih. Člověk se zde nemohl pohnout, aby něco neshodil.

Zatímco se Kev rozvaloval na pohovce, mladší děvčata poblíž něho na koberci dováděla s ochočenou veverkou. Leo hrál s otcem šachy u rohového stolku. Amélie pomáhala matce v kuchyni. Win si přisedla ke Kevovi a jala se mu rozčesávat vlasy.

„Máš hřívu jako divoké zvíře,” sdělila mu. Nejprve rozmotala pocuchané prameny pomocí prstů, poté je opatrně uhladila hřebenem. „Nehýbej se. Chci, abys vypadal upraveně. Přestaň sebou škubat! Určitě to tolik netahá.”

Kev ucukával před jejími doteky. Nebyl na ně zvyklý. Děsil se jich. Plašily ho. Ostražitě se rozhlížel kolem sebe, ale nezdálo se, že by Winino počínání někomu vadilo.

Pohodlně se opřel a přimhouřil oči. Hřeben se zakousl do slepených vlasů a Win se mu omluvila za způsobenou bolest. Něžně promnula postižené místo konečky prstů. Chlapci se stáhlo hrdlo dojetím, v očích ho zaštípaly slzy. Úporně se snažil neznámý pocit potlačit. Napětí ho neopouštělo, avšak přestal se vzpouzet. Zmocnilo se ho takové blaho, že stěží dýchal.

Dále přišel na řadu ručník uvázaný kolem krku a nůžky.

„Jsem v tom velice dobrá,” prohlásila Win a předklonila mu hlavu, aby snáze dosáhla na kadeře na krku. „Potřebuješ ostříhat jako sůl. Máš na hlavě tolik koudele, že bychom s ní hravě vycpali matraci.”

„Dávej si pozor, mladíku,” varoval ho laškovně pan Hathaway. „Vzpomeň si, jak dopadl Samson.” Kev zvedl hlavu. „Kdo?”

Win mu ji zase sklonila. „V Samsonových vlasech se ukrývala jeho síla,” poučila ho. „Jakmile mu je Dalila ostříhala, zeslábl a Filištínští ho zajali.”

„Copak ty jsi nečetl bibli?” otázala se Poppy.

„Ne,” přiznal Kev. Držel jako beran, zatímco se nůžky prokousávaly hustými kadeřemi na jeho krku.

„Znamená to, že jsi pohan?”

„Ano.”

„Patříš k těm pohanům, co jedí lidi?” zajímalo Beatrix. Win zasáhla dřív, než jí Kev stačil odpovědět.

„Kdepak, Beatrix. Když je někdo pohan, neznamená to, že je zároveň kanibal.”

„Ale cikáni jedí ježky,” prohlásila důrazně holčička,

„což je stejně špatné, jako jíst lidi, protože i ježci jsou citlivé bytosti. Dobře to víš.” Odmlčela se, když spatřila, jak se na podlahu snáší lesklá černá kudrna. „Jééé, ta je pěkná!” zvolala nadšeně. „Smím si ji nechat, Win?”

„Ne,” zabručel Merripen.

„Proč ne?” nechápala dívenka.

„Jejím prostřednictvím by na mě mohl někdo uvrhnout zlé kouzlo. Anebo mě přimět, abych se zamiloval.”

„Neboj, já bych tě nezačarovala,” slíbila mu zcela upřímně Beatrix. „Jenom bych s ní vystlala jedno hnízdo.”

„Nejde to, miláčku,” krotila ji Win. „Když s tím náš kamarád nesouhlasí, musí si tvoji mazlíčci obstarat jiný stavební materiál.” Nůžky odstříhávaly jednu černou kadeř za druhou. „Jsou všichni cikáni tak pověrčiví jako ty?” zeptala se Keva Win.

„Ne. Většinou ještě víc.”

V uších mu zazvonil dívčin melodický smích, z jejího vlahého dechu mu naskočila husí kůže. „Které kouzlo by ti vadilo víc, Merripene? Smůla nebo láska?”

„Láska,” vyhrkl bez váhání.

Celá rodina se z nějakého důvodu rozesmála. Merripen se zakabonil, ale nevšiml si žádné zlomyslnosti. Všichni se jenom upřímně bavili.

Poslouchal, jak si povídají, zatímco ho Win dál stříhala. Podivnější rozhovor nikdy nezaslechl. Dívky bez rozpaků klábosily se svým otcem a bratrem, skákaly z jednoho tématu na druhé a probíraly situace, do kterých jim podle Keva nic nebylo. Nic důležitého neřešili, pouze si bez zábran užívali společnosti ostatních.

Takové lidi nikdy nepoznal a nechápal, jak dokážou v drsném světě přežít.

Hathawayovi byli vskutku jedineční, bezstarostní lidé. Vybředni bohémové, kteří se zajímali především o umění, literaturu a hudbu. Bydleli v domě na spadnutí, ale místo aby opravili rozpadající se veřeje či díry ve stropě, šlechtili růže a psali poezii. Když se u židle ulomila noha, jednoduše ji podepřeli štosem knih. Jejich priority zůstávaly pro Keva záhadou. Další překvapení ho čekalo poté, co se úplně uzdravil. Hathawayovi mu navrhli, aby se ubytoval v podkroví nad stájemi.

„Zůstaň, jak dlouho budeš chtít,” řekl mu pán domu.

„Osobně se však domnívám, že jednou nadejde den, kdy se vydáš hledat svůj kmen.”

Jenže Kev se neměl kam vrátit. Jeho bližní ho nechali napospas smrti. Tohle je jeho konečná.

Začal se tedy věnovat věcem, které Hathawayovi přehlíželi. Pustil se do oprav. Dokonce kvůli nim překonal vrozený strach Z výšek. Dále převzal péči o koně a krávu, staral se o zeleninovou zahradu a dokonce všem spravoval boty. Paní Hathawayová mu zakrátko důvěřovala natolik, že mu svěřila peníze a posílala ho na nákupy.

Jeho pobyt u Hathawayových se ocitl v ohrožení pouze jednou, a to když se ve vsi popral s tamějšími kluky.

Paní Hathawayovou vyděsil pohled na jeho rozbitý nos a boule. Požadovala vysvětlení. „Poslala jsem tě pro kousek sýra a ty se vrátíš s prázdnou, a navíc v takovém stavu,” zlobila se. „Jakou hanebnost jsi provedl a proč?”

Kev zarytě mlčel. Zatímco ho plísnila, zlověstně se chmuřil.

„V téhle domácnosti se násilí netoleruje. Jestli mi nedovedeš vysvětlit, co se stalo, sbal si svoje věci a odejdi!”

Avšak dříve než Kev stačil jakkoliv zareagovat, objevila se Win. „Nedělej to, mami. Vím, co se přihodilo. Řekla mi to moje kamarádka Laura. Její bratr všechno viděl. Merripen bránil naši rodinu. Dva kluci nás uráželi a Merripen je za to zbil.”

„Uráželi nás? Jak?” nechápala paní Hathawayová. Kev zíral do podlahy a zatínal pěsti.

Win se nenechala zviklat. „Nadávali nám, protože jsme poskytli útočiště Romovi. Některým vesničanům se to nelíbí. Bojí se, že je Merripen okrade nebo uřkne. Vadí jim naše vstřícnost.”

Rozhostilo se ticho. Chlapec se třásl bezmocným hněvem. Mrzelo ho, že je pro rodinu přítěží. Věděl, že když zůstane žít mezi bílými, nikdy se mu zcela nepodaří vyhnout konfliktům.

„Odejdu.” Nic lepšího nemůže pro své dobrodějce udělat.

„Kam půjdeš?” otázala se podrážděně Win, jako by s jeho rozhodnutím nesouhlasila. „Patříš sem. Jiný domov nemáš.”

„Jsem Rom,” odvětil prostě. A ti nikam nepatří, jsou doma všude.

„Nikam nepůjdeš,” prohlásila rázně paní Hathawayová, čímž ho dokonale udivila. „Rozhodně odsud neodejdeš jenom proto, že si to přejí nějací vesničtí zabedněnci. Kdybych dopustila, aby zvítězily předsudky a neurvalé chování, poskytla bych svým dě-

tem špatný příklad. Kdepak, zůstaneš tady. To je jediné správné řešení. Ale už se neper, Merripene. Posměváčci se časem unaví a přestanou si nás všímat.”

Zase ten hloupý gádžovský sentiment. Přehlížení potíží nikam nevede. Tyran se nejlépe a nejrychleji umlčí tím, že dostane co proto.

Do rozhovoru se zapojil další člen domácnosti.

„Pokud zde zůstane, mami,” poznamenal Leo, když vstoupil do kuchyně, „určitě se zase popere.”

Byl stejně jako Kev potlučený, pod okem měl modřinu a také rozbitý ret. Křivě se pousmál na matku a sestru. Vesele pohlédl na Merripena. „Vyřídil jsem ty darebáky, které jsi přehlédl.”

„Proboha!” zhrozila se paní Hathawayová a uchopila syna za pohmožděnou ruku. „Tyhle ruce měly svírat knihy, ne rozdávat rány.”

„Domnívám se, že zvládnou obojí,” ucedil suše Leo. Náhle zvážněl a pohlédl na Keva. „Ať mě vezme čert, jestli dovolím, aby mi někdo přikazoval, s kým smím žít pod jednou střechou. Zůstaň, jak dlouho si přeješ, Merripene. Budu tě bránit jako rodného bratra.”

„Nechci vám přidělávat potíže,” zadrmolil chlapec.

„Bez obav,” odvětil Leo a výhružně zamával pěstí.

„Koneckonců, za některé názory se vyplatí bojovat.”

3

Principy. Ideály. Tvrdá realita Kevova předchozího života nic lakového nepřipouštěla. Avšak Hathawayovi na něho měli silný Vliv a v mnohém ho změnili. Přestal uvažovat pouze o tom, jak přežít. Gentleman či učenec se z něho sice nikdy nestane, avšak i on naslouchal vzrušeným debatám o Shakespearovi, Galileovi, vlámském umění v porovnání s benátským, demokracii, monarchii a teokracii a všemožných dalších tématech. Naučil se číst i dokonce pochytil i několik latinských a francouzských slov. Jeho kmen by ho už nepoznal.

Kev nikdy nepovažoval manžele Hathawayovy za rodiče, ale udělal by pro ně cokoliv. Bránil se příliš důvěrným a těsným vztahům. Obával se, že je nedovede oplácet. Avšak na celé rodině mu velmi záleželo, včetně Lea. A pak tu byla Win, za niž by neváhal položit život.

Nikdy se jí neopovážil dotknout a pokládal se čistě za jejího ochránce. Připadala mu příliš křehká a byla mu nevýslovně drahá. Vyrostla z ní nádherná žena, jež uchvátila každého muže v okolí.

Ti, kdo ji neznali, často považovali Win za ledovou pannu, nikoli,vženou, vyrovnanou a racionální. Neměli ponětí o jejím bys-trém úsudku a vřelosti, pečlivě ukrytých za noblesní fasádou. Neviděli ji, jak trpělivě učí Poppy čtverylku, dokud se obě nezhroutiliy smíchy na podlahu. Anebo jak s Beatrix loví žáby. Neslyšeli M, jak živě a úchvatně rodině předčítá z Dickense.

Kev ji miloval, ale úplně jinak, než jak se píše v románech i básních. Jeho láska nebyla tak krotká. Zbožňoval Win víc než cokoliv na světě. V její přítomnosti nevýslovně trpěl a zároveň v těch okamžicích v nitru pociťoval naprostý klid. Každý dívčin

dotek v něm zanechal nesmazatelný otisk. Ale raději by zemřel, než by to přiznal. Pravdu schovával hluboko ve svém srdci.

Netušil, zda Win o něm smýšlí stejně. Věděl jen to, že si nepřeje, aby ho milovala.

„Vidíš,” prohlásila Win jednoho dne, když se procházeli po sluncem vysušených loukách, „málem se ti to povedlo.”

„Co?” otázal se líně. Uchýlili se na své oblíbené místo. Usadili se v hájku, jímž protékal potok, který nevysychal ani v těch nejteplejších měsících. Rostly tu purpurové zvonky a bíle kvetoucí bylina, jež slabě voněla po mandlích.

„Úsměv.” Dívka se nadzvedla na loktech a konečky prstů přejela po jeho rtech.

Kev zadržel dech.

Z nedalekého keře se vznesla linduška a dlouze zatrylkovala.

Win se pokusila Kevovi povytáhnout koutky úst a přidržet je.

Pobavený mládenec se rozesmál a smetl její ruku stranou.

„Měl by ses chechtat častěji,” mínila dívka. „Sluší ti to.”

Připadala mu kouzelnější než slunce. Hedvábné vlasy se leskly, růžové rtíky připomínaly plátky růží. Upřeně si Keva prohlížela. Mladík zpočátku považoval její pohled

za přátelský, ale pak si uvědomil, že se pokouší číst mu myšlenky.

Nejradši by ji uchopil do náruče a líbal. Od chvíle, kdy se nedobrovolně nastěhoval k Hathawayovým, uběhly čtyři roky. V poslední době pro něho bylo stále obtížnější skrývat něžné city, které k Win choval.

„Na co myslíš, když se na mě takhle díváš?” vyzvídala tiše.

„To ti nemůžu říct.”

„Proč ne?”

Opět se usmál, tentokrát trochu hořce. „Vyděsilo by tě to.” „Merripene,” ohradila se rázně, „ty mě ničím nevyděsíš.” Náhle se zamračila. „Prozradíš mi někdy svoje opravdové jméno?” „Ne.”

„Ale ano. Přinutím tě.” Předstírala, že se do něho pustí pěstmi. Kev ji popadl za útlá zápěstí a snadno ji přemohl. V hravé potyčce se Win dostala pod něho. Věděl, že nejedná správně, ale

nedokázal si pomoct. Zakoušel takové blaho, že jej úplně ochromovalo. Očekával, že se mu dívka pokusí vymanit, ale ta se na něho pouze sladce usmívala.

Vzpomněl si na jednu z legend, která se u Hathawayových těší velké oblibě. Jedná se o řecký mýtus, který vypráví o bohu podsvětí Hadovi. Hádes unesl krásnou Persefonu, aby se jí mohl ve svém temném světě zmocnit. Ačkoliv se dívky hrozily nad jejím spletitým osudem, Kev sympatizoval se zlovolným bohem. Řecká kultura považovala únos nevěsty za romantický počin, proto se Ve starověkých namlouvacích rituálech často opakoval.

„Nechápu, proč by měla Persefona trávit část každého roku hladem v podsvětí jenom kvůli tomu, že snědla půl

tuctu semínek z granátových jablek,” prohlásila rozčileně Poppy. „Nikdo ji neseznámil s pravidly. Nebylo to spravedlivé. Jsem si jistá, že kdyby věděla, co se stane, nikdy by se těch jadérek nedotkla.”

„Navíc to ani nebyla pořádná svačina,” přispěchala se svou troškou do mlýna Beatrix. „Kdybych tam byla já, řekla bych si o puding nebo přinejmenším o buchtu s marmeládou.”

„Třeba jí zase tolik nevadilo tam zůstat,” mínila Win. Oči se jí třpytily. „Koneckonců ji Hádes učinil královnou a podle legendy vlastnil všechno bohatství světa.”

„Zazobaný manžílek,” poznamenala Amélie. „Ale ani to nic nemění na skutečnosti, že většinu času Persefona strávila na nepřívětivém místě, kde nebylo vůbec nic k vidění. Jenom si představte, jaké pak musela mít potíže s návratem do normálního života.”

Všichni se shodli v názoru, že Hádes byl prvotřídní ničema.

Avšak Kev přesně rozuměl tomu, proč si vládce podsvětí vydral Persefonu za nevěstu. Chtěl do svého ponurého paláce vnést hochu slunce a světla.

„Takže tvoji soukmenovci, kteří tě klidně nechali zemřít,” vy trhla ho Win ze zamyšlení, „tvoje jméno vědět smějí, zatímco já ne?”

„Přesně tak.” Kev sledoval, jak se na dívčině tváři střídá hra světla a stínu. Zajímalo by ho, jak chutná sluncem prohřátá pleť.

Mezi dívčiným půvabným zlatohnědým obočím naskočila vráska. „Proč mi to nemůžeš říct?”

„Protože jsi gádži.” Jeho tón byl o hodně něžnější, než měl být. „Tvoje gádži.”

Bezděčně vstoupila na nebezpečné území a Kevovi se sevřelo srdce. Není jeho a nikdy nemůže být. Snad jen v koutku duše.

Odvalil se stranou a vstal. „Je čas se vrátit,” oznámil jí stroze. Sklonil se, uchopil dívku za drobnou ručku a pomohl jí vstát. Vložil do pohybu víc síly, než bylo zapotřebí, a tak mu Win vlétla přímo do náruče. Cítil, jak se k němu mimoděk přitiskla. Svedl tuhý boj se sebou samým a přinutil se ji od sebe odstrčit.

„Pokusíš se je někdy vyhledat, Merripene?” otázala se.

„Opustíš mě někdy?”

Nikdy, pomyslel si zoufale. Ale nahlas pravil:

„Nemám ponětí.”

„Jestli ano, vydám se za tebou a přivedu tě zpátky.”

„Pochybuji, že by ti to tvůj manžel dovolil.”

Win se zazubila, jako by pronesl bůhvíjaký vtip. Odstoupila od něho a pustila se jeho ruky. Mlčky kráčeli k Hampshire House. „Tobar?” ozvala se po chvíli.

„Garridan? Palo?”

„Ne.”

„Rve?”

„Ne.”

„Cooper? Stanley?” „Ne.”

Celá rodina se dmula hrdostí, když byl Leo přijat na Akademii krásných umění v Paříži, kde dva roky studoval architekturu. Projevoval tolik talentu, že polovinu výdajů na studium za něho zaplatil uznávaný londýnský architekt Rowland Templeton, který prohlásil, že po absolutoriu si Leo tyto peníze odpracuje v jeho ateliéru.

Leo dospěl v bystrého, vyrovnaného a věčně dobře naloženého mladíka, který se pořád usmíval. Měl

nepochybné schopnosti a reálné cíle, takže se zdálo, že ho čeká zářná budoucnost. Po návratu do Anglie se Leo usadil v Londýně, aby splnil své závazky vůči Templetonovi, avšak svoji rodinu často navštěvoval. Zejména proto, aby se dvořil tmavovlasé dívce jménem Laura Hillardová.

V době Leovy nepřítomnosti se Kev snažil, aby ho ve všem nahradil. A pan Hathaway se s ním několikrát marně pokoušel I .Linovat budoucnost. Podobné rozhovory bohužel nikam nevedly a oba účastníky většinou rozladily.

„Mrháš svými schopnostmi,” domlouval pan Hathaway Kevovi. Tvářil se utrápeně.

Mladík jeho připomínky ignoroval, ale pán domu si nedal pokoj.

„Musíme uvažovat o tvé budoucnosti. Ale dříve než začneš protestovat, vezmi laskavě na vědomí, že je mi známo, že Romové zásadně žijí daným okamžikem. Jenže ty jsi jiný, Merripene. urazil jsi dlouhou cestu a byla by škoda mařit to, co v tobě zapustilo kořeny.”

„Chcete, abych odešel?” zeptal se tiše.

„Proboha ne! Ani náhodou. Přece jsem ti několikrát opakoval, že u nás smíš zůstat, jak dlouho se ti zlíbí. Ale cítím jako svou povinnost tě upozornit, že se kvůli nám obětuješ a vůbec nemyslíš i NA sebe. Svět je plný příležitostí, jak se prosadit. Měl by ses vydat vlastní cestou jako Leo. Něčím se vyučit, stát se obchodníkem nebo vstoupit do armády…”

„Co bych z toho měl?” nechápal Kev.

„Například by sis mohl vydělat o hodně víc, než jsem ti schopen dát já.”

„Nepotřebuji peníze.”

„Jenže bez nich se neobejdeš. Nebudeš mít prostředky k zalomí rodiny, nákupu pozemků…”

„Nechci se ženit a půdu přece nemůže nikdo vlastnit.”

„Jistě že ano. Můžeš si koupit parcelu a postavit na ní dům.”

„Stan stojí i poté, co spadne palác,” odvětil prostě mládenec.

Pan Hathaway se nevesele zasmál. „Raději bych se dohadoval se stovkou učenců než s jedním cikánem. Dobrá, tak toho nechrne. Ale přemýšlej o tom, Merripene. Život je složitější, než se domníváš, a člověk nemůže jen přežívat ze dne na den. Je jeho povinností zanechat po sobě na tomto světě nějakou stopu.”

„Proč?” Kevův údiv byl nelíčený. Avšak to už pan Hathaway odešel za svou ženou do růžové zahrady.

Přibližně rok poté, co se Leo vrátil z Paříže, postihla rodinu tragédie. Až do té doby žádný z nich nepoznal opravdové trápení, strach nebo zármutek. Působili dojmem, že je vzájemná soudržnost ochraňuje před vším zlým. Avšak jednoho večera si začal pan Hathaway stěžovat na podivnou ostrou bolest v hrudi. Jeho manželka usoudila, že se jedná o poruchu trávení z těžkého jídla, které podávala k večeři. Muž, v obličeji celý popelavý, se proto odebral na lůžko. Ráno paní Hathawayová ohromené rodině sdělila, že je mrtev.

Ale to byl pouze začátek pohromy. Zdálo se, že na rodinu dopadla kletba stejně velká, jak bezedné bylo předtím její štěstí. Jedno přísloví praví, že neštěstí přichází natřikrát. Merripen si je pamatoval z dětství a bohužel se ukázalo jako pravdivé.

Paní Hathawayovou natolik zdrtil žal, že po manželově pohřbu ulehla na lůžko a poddala se

melancholii. Téměř nejedla ani nepila. Žádné z dětí ji nedokázalo vytrhnout z letargie. V průběhu několika dní děsivě sešla.

„Je možné, aby někdo zemřel na zlomené srdce?” otázal se Leo jednoho večera poté, co jim doktor oznámil, že choroba jejich matky nemá tělesnou příčinu.

„Vždyť má důvod dál žít. Přinejmenším kvůli Poppy a Beatrix.” Amélie ztišila hlas. „Na to, aby ztratily matku, jsou příliš malé. Já osobně bych chtěla zůstat naživu už kvůli nim, abych se o ně mohla postarat.”

„Jenže tebe hned tak něco nezlomí.” Win poplácala starší sestru po zádech. „Jsi houževnatá sama o sobě, avšak matka čerpala sílu z otce.” Pohlédla na Merripena. V jejích modrých očích se zračilo zoufalství. „Merripene, jaký lék mají Romové na sklíčenost? Netušíš, jak bychom mohli mámě pomoci? Jak by tvoji lidé řešili takovou situaci?”

Kev zavrtěl hlavou a stočil zrak ke krbu. „Nechali by ji být. Kornové se přílišného smutku děsí.” „Proč?”

„Protože ponouká mrtvé, aby se vrátili a pronásledovali živé.”

Všichni čtyři zmlkli a naslouchali praskání ohně.

„Chce být s otcem,” prohlásila posléze Win. Pravdivost jejího výroku nikdo nezpochybnil. „Touží ho následovat. Má zlomené srdce. Nesmírně bych si přála, aby to bylo jinak. Kdyby to šlo, klidně bych jí dala svoje. Kéž bych…” Odmlčela se, když jí Kev povzbudivě stiskl ruku.

Ani si neuvědomoval, co činí, ale její slova ho vyprovokovala k činu. „Tohle neříkej,” zamumlal. Nezapomínal, že osud se nemá pokoušet. Ani prostými slovy.

„Proč ne?” zašeptala.

Protože tvoje srdce ti nepatří. Náleží mně, pomyslel si zoufale.

Ačkoliv svá slova nepronesl nahlas, Win jako by je slyšela. Bezděčně vykulila oči a zapýřila se. A přímo před bratrem a sestrou přitiskla tvář ke Kevově ruce.

Merripen by ji nejradši vzal do náruče, zasypal polibky a ukonejšil. Místo toho dívku pustil a kradmo pohlédl na její sourozence. Amélie zrovna přikládala do krbu, zato Leo sestru upřeně pozoroval.

Neuběhlo ani půl roku a paní Hathawayová nalezla věčné spočinutí po boku svého muže. Avšak dříve než se sourozenci stačili s touto tragédií vyrovnat, postihla je další rána.

„Merripene.” Win zůstala stát na prahu, zdráhala se jít dál. Tvářila se natolik zkroušeně, že Kev okamžitě vyskočil ze židle.

Padal únavou a byl příšerně špinavý. Právě se vrátil od souseda, kde celý den stavěl plot kolem dvora. V promrzlé zemi kopal díry pro kůly. Zrovna usedl ke stolu, kde Amélie čistila terpentýnem skvrny na Poppyiných šatech. Ostře se nadechl. Poznal, že se stalo něco hrozného.

„Byla jsem venku s Leem a Laurou,” hlásila Win.

„Laura se roznemohla. Zčistajasna ji rozbolela hlava a začalo ji pálit v krku. Odvedli jsme ji domů. Rodina okamžitě poslala pro doktora. Laura má spálu.”

„Proboha.” Z Améliina obličeje vyprchala všechna barva. Všichni tři se hrůzou odmlčeli.

Žádná nemoc se nešíří a nevybírá si krutou daň tak rychle. Postiženému se na kůži objeví jasně červená vyrážka, choroba napadá jednotlivé tělesné orgány a

způsobuje jejich selhání. Nákaza ulpívá na vlasech i pleti, vznáší se ve vzduchu. Nezbývá, než postiženého zcela izolovat.

„Je si lékař jist?” otázal se věcně Kev. „Ano, příznaky si prý nelze s ničím splést. Také povídal. Win se odmlčela, když k ní Merripen přistoupil. „Nepřibližuj se ke mně, Merripene!” Rázně zvedla štíhlou bílou dlaň, takže mladík okamžitě zůstal stát jako přikovaný. „Nikdo se ke mně nesmí přiblížit. Leo zůstal u Laury. Odmítá ji opustit. Rodině jeho přítomnost nevadí. Vy dva musíte vzít Poppy a Beatrix a ihned odjet k příbuzným v Hedgerley. Vím, že se jim to nebude líbit, ale nevyhodí vás…”

„Nikam nejedu!” ohradila se přísně Amélie, ačkoliv se zachvívala strachy. „Co když onemocníš? V tom případě mě budeš potřebovat.”

„Co když se ode mě nakazíš?”

„Jako malá jsem prodělala slabou spálu.

Předpokládám, že jsem od té doby imunní.”

„A Leo?”

„Ten ji neměl. Tím pádem mu hrozí nebezpečí.” Otočila se ke Kevovi. „Merripene, prodělal jsi spálu?”

„Netuším.”

„Potom by ses měl spolu s dětmi držet stranou, dokud nákaza nepomine. Dojdeš pro ně? Hrají si u potoka. Já zatím sbalím jejich věci.”

Kevovi připadalo nepředstavitelné Win opustit. Co když se roznemůže? Avšak neměl na vybranou. Někdo musí nejmladší děvčata odvézt do bezpečí.

Neuplynula ani hodina a naložil obě děti do kočáru a přestěhoval je k příbuzným. Domů se vrátil až po půlnoci.

Amélie seděla u krbu v salonu. Měla na sobě noční košili a župan. Vlasy zapletené do dlouhého copu jí splývaly po zádech, hrbila se v ramenou.

Sotva Kev vstoupil, udiveně k němu vzhlédla. „Měl jsi tam zůstat. Riziko…”

„Jak jí je?” skočil jí mladík do řeči. „Už ji zachvátila horečka?”

„Cloumá s ní zimnice. Má bolesti, ale pokud vím, teplota jí zatím nestoupla. Třeba je to dobré znamení a nemoc bude mít lehký průběh.”

„Ozvali se Dillardovi nebo Leo?”

Amélie zavrtěla hlavou. „Win povídala, že sousedé bratra uloží v salonu. Míní u Laury být, kdykoliv mu to dovolí. Není to vůbec správné, ale pokud Laura nemá tuhle pohromu překonat…” Amélie se zalykala slzami.

„Zřejmě jí nechtějí odpírat několik posledních okamžiků s mužem, kterého miluje.”

Kev se usadil poblíž a v duchu se probíral frázemi, které vyslechl od svých bližních. Gádžové často hovořili o tom, že údělem člověka je trpělivě nést svůj kříž a podrobit se vůli Všemohoucího. Ovšem nesvedl se přinutit, aby něco z toho nyní Amélii připomněl. Příliš trpí a svoji rodinu nadevše miluje.

„Už je toho moc,” slyšel ji šeptat. „Další ztrátu neunesu. Bojím se o Win, bojím se o Lea.” Promnula si čelo. „Chovám se jako zbabělec, viď?”

Zavrtěl hlavou. „Bylo by divné, kdyby ses nebála.”

Dívka se suše zasmála. „V tom případě je se mnou všechno v pořádku.”

Ráno Win zachvátila prudká horečka, dívka sebou neklidně zmítala pod přikrývkou. Kev přistoupil k oknu a

rozhrnul závěsy, aby do místnosti vpustil první paprsky světla.

Když stanul u lůžka, Win se probudila a vytřeštila oči.

„Ne,” vyhrkla ochraptěle a pokusila se odtáhnout.

„Nemáš tu co dělat. Nepřibližuj se ke mně! Můžeš se nakazit. Odejdi, prosím!”

„Mlč.” Kev usedl na kraj matrace. Položil nemocné dlaň na čelo. Soužila ji vysoká horečka.

Win se ho pokusila odstrčit a Keva vyděsilo, jak je slabá.

„Ne,” vzlykala. „Nedotýkej se mě! Nechci tě tady.

Nepřeji si, abys onemocněl. Odejdi, prosím.”

Kev dívku zvedl a přitiskl k sobě. Její tělo pálilo. „Jsi blázen,” pošeptal jí do ucha, „jestli si myslíš, že tě teď nechám být. Nehnu se od tebe, dokud se neuzdravíš, a je mi jedno, jakou daň za to zaplatím.”

„Tohle nepřežiju,” špitla. Mladíka její slova šokovala.

„Zemřu,” prohlásila Win, „ale nechci tě vzít s sebou.”

Kev ji přivinul blíž k sobě. Nebral na vědomí její protesty, nestaral se, že mu dýchá přímo do tváře.

„Přestaň!” Zoufale se mu snažila vymanit. Námahou zrudla. „Tohle je šílenství… Ihned mě pusť, ty nezodpovědný paličáku!”

„Ani za nic.” Hladil ji po rozcuchaných vlasech.

„Uklidni se,” domlouval jí. „Zbytečně se vyčerpáváš. Odpočívej.”

Win si uvědomila marnost svého počínání a zvláčněla mu v náruči. „Jsi tak silný,” vydechla, ale nebyla to slova chvály, spíše rezignace.

„Ano,” přisvědčil a cípem povlečení jí otřel zavlhlý obličej. „Jsem surovec. To přece víš, ne?” „Ano,” přisvědčila.

„Proto uděláš, co ti řeknu.” Dal jí napít vody. Dopřála si několik bolestných doušků. „Nejde to,” vzlykla a odvrátila se.

„Ještě trošku,” naléhal. „Nech mě spát, prosím.” „Až se napiješ.”

Nedal jí pokoj, dokud mu se zasténáním nevyhověla. Potom ji položil zpátky do polštářů a nechal ji zdřímnout. Když se probudila, přinutil ji sníst několik lžic vývaru.

Tou dobou se již probudila Amélie a přišla do sestřina pokoje. Při pohledu na cikánského mladíka, který svírá v náruči její sestru a trpělivě ji krmí, pouze několikrát zamrkala.

Ať jde pryč!” zaprosila Win, jež hlavou spočívala na Merripenově rameni. „On mě mučí.”

,,Od prvopočátku přece víme, že je to zloduch,” prohlásila Amélie a přistoupila blíž. „Merripene, jak se opovažuješ vstoupit do pokoje nevinné dívky a krmit ji polévkou?”

„Vyrazily se jí pupínky,” hlásil mládenec. Dívčina hebká pokožka zrudla a zdrsněla. Amélie bezděčně sevřela v hrsti jeho prsty, jako by se potřebovala něčeho přidržet.

Avšak když promluvila, zněl její hlas vyrovnaně.

„Přinesu roztok, který zmírní podráždění.”

Kev Amélii obdivoval. Statečně čelila všem výzvám a katastrofám, které se jí postavily do cesty. Ze všech Hathawayových byla z nejtužšího těsta. Avšak právě teď je to Win, kdo musí projevit nejvíc houževnatosti a síly, pokud má přežít.

„Umyj ji,” přikázal Amélii, „já zatím doběhnu pro doktora.”

Ne že by důvěřoval lékařovým schopnostem, ale dívky alespoň budou mít klid v duši. Také ho zajímalo, jak se daří Lauře a Leovi.

Jakmile svěřil Win do péče její sestry, vydal se k Dillardovým. Avšak služka, jež přišla otevřít, mu sdělila, že Leo nemá čas.

„Je u slečny Laury,” pronesla plačtivě a osušila si oči.

„Nikoho nepoznává, blouzní. Jde to s ní rychle z kopce.”

Kev bezděčně zaryl nehty do dlaní. Win není tak pevně stavěná jako Laura. Je mnohem křehčí. Jestli Laura podlehne nemoci, Win nemá sebemenší šanci přežít.

Jeho následující myšlenky patřily Leovi, kterého považoval téměř za bratra. Leo miluje Lauru celou svou duší. Těžko se s jejím skonem vyrovná. Pokud vůbec. Keva se zmocnilo silné znepokojení. „Jak je na tom pan Hathaway?” otázal se děvčete. „Vykazuje nějaké příznaky choroby?”

„Ne, pane. Alespoň myslím. Já vlastně nevím.” Služebná se kvapně odvrátila a Merripen pochopil, že

Leo na tom není dobře. Kéž by ho dokázal ušetřit pohledu na umírající Lauru, uložit do postele a postarat se, aby přítel vložil veškerou zbývající energii do boje s nemocí. Avšak bylo by kruté odpírat mu poslední hodiny s milovanou bytostí.

„Pokud Laura zemře,” prohlásil na rovinu, „pošlete ho domů Ale nesmí odjet sám. Ať ho někdo doprovodí až k našim dveřím.Rozumíte? „Ano, pane.”

O dva dny později se Leo vrátil domů

,,Laura je mrtvá,“ hlesl a zhroutil se, zmítán zármutkem a horečkou.

4

Spála se přehnala vesnicí jako rozvodněná řeka, nejhůře pobílila malé děti a nejstarší z obyvatel. Nedostávalo se lékařů, o nemocné se neměl kdo starat. Pomoci zvenčí se nedočkali. Když se dostavil zcela vyčerpaný doktor, ošetřil v domě hned dva nemocni Na zapálené hrdlo předepsal octové obklady a medicínu s výtažkem z oměje, která však neměla na Win či Lea sebemenší vliv.

„V podstatě pro ně nic neděláme,” prohlásila čtvrtého dne Amélie. Ona ani Kev toho mnoho nenaspali, neboť střídavě pečovali o nemocné. Vstoupila do kuchyně, kde Merripen vařil vodu na čaj. „Jenom jim usnadňujeme odchod z tohoto světa. Přece musí existovat něco, po čem horečka ustoupí. Nemůžeme dopustit, aby zemřeli.” Zachvívala se po celém těle.

Keva dojímala její zranitelnost. Ačkoliv se nerad dotýkal druhých, přistoupil nyní k dívce, aby ji chlácholivě objal.

„Ne!” vyhrkla Amélie, když si uvědomila, co má za lubem. Ucouvla o krok a rezolutně zavrtěla hlavou. „Já… nejsem typem ženy, která se dovede spolehnout na druhého. Bojím se, že když se pokusím o někoho opřít, upadnu a roztříštím se na kusy.”

Kev ji dokonale chápal. I on patří k lidem, pro které vzájemná blízkost hodně znamená.

„Co si počneme?” zašeptala dívka.

Mladík si promnul unavené oči. „Slyšela jsi někdy o rostlině, které se říká noční stín?”

„Ne.” Amélie znala jen koření používané v kuchyni.

„Kvete pouze v noci. V našem kmeni žil jeden muž, který mě pro ni někdy posílal. Tvrdil, že noční stín je nejmocnější ze všech bylin, které zná. Dokáže člověka zabít, ale také ho vzkřísit, když má smrt na jazyku.”

„Viděl jsi někdy, jak zabírá?”

Kev přikývl. Dlouze se na ni podíval a promnul si ztuhlé svaly na krku. „Viděl jsem, jak noční stín vyléčil člověka z horečky.”

„Dojdi pro něj,” požádala ho Amélie rozechvělým hlasem. „Třeba náš pokus nikam nepovede, ale nemáme co ztratit.”

Kev svařil rostliny, které našel růst v rohu hřbitova, na řídký černý sirup. Amélie mu stála po boku, když lektvar naléval do malých kalíšků.

„Nejprve jej dáme Leovi,” pravila nesmlouvavě Amélie, ačkoliv se jí v tváři zračily pochybnosti. „Je na tom hůř.”

Odebrali se do mužova pokoje. Nestačili žasnout, jak rychle nemoc proměnila životem kypícího mládence v trosku. Leův pohledný obličej opuchl tak, že nebyl k poznání. Poslední smysluplná slova ze sebe vypravil včera, kdy Merripena prosil, aby ho nechal umřít. Možná se jeho přání záhy splní. Od milosrdného bezvědomí ho dělí pouhé hodiny, ne-li minuty.

Amélie přistoupila k oknu a otevřela je, aby chladný vzduch vyhnal z místnosti zápach octa..

Leo zasténal a nepatrně se pohnul. Nebyl schopen se bránit, když mu Merripen otevřel ústa a nalil mu na suchý jazyk několik kapek odvaru.

Amélie se usadila vedle bratra. Hladila ho po vlasech a líbala na čelo.

„Jestli bude mít bylina opačný účinek…,” spustila opatrně. „Jestli ho místo pomoci zabije…, kdy k tomu dojde?”

„Může to trvat pět minut, ale také hodinu.” Neuniklo mu, jak se dívce zachvěla ruka.

Cekala je nejdelší hodina v životě. Seděli vedle blouznícího Lea, který sebou škubal a blábolil, jako by ho pronásledovala noční můra.

„Chudáček,” povzdechla si Amélie, když mu studenou vodou omývala rozpálený obličej.

Když křeče konečně ustaly, Kev vstal a chopil se kalíšku.

„Ted jdeš za Win?” zeptala se mladá žena, aniž od bratra odtrhla zrak.

„Ano.”

„Potřebuješ pomoc?” Kev zavrtěl hlavou. „Zůstaň tu s Leem.” Nato se odebral do dívčina pokoje. Win ležela na lůžku, ani se nepohnula. Nepoznávala ho, soužila ji vysoká horečka. Když uchopil nemocnou do náruče a opřel si její hlavu o paži, nesouhlasně se zavrtěla.

„Win,” domlouval jí tiše, „nevrť sebou, miláčku.” Když zaslechla důvěrně známý hlas, s námahou rozlepila víčka. „Jsem u tebe,” zašeptal. „Otevři pusu, maličká. Udělej to pro mě.” Ale ona odmítla. Odvrátila se a její rty cosi nehlasně šeptaly.

„Co říkáš?” otázal se a opět si přitáhl její hlavu. „Win, musíš si vzít tuhle medicínu.” Zase cosi namítala.

Jen tak tak porozuměl sípaným slovům. Užasle na dívku zíral. „Vezmeš si ji, pokud ti prozradím svoje jméno?” „Ano,” vydechla.

Hrdlo se mu stáhlo dojetím, oči ho pálily. „Jsem Kev,” vysoukal ze sebe. „Jmenuji se Kev.”

Dovolila mu, aby jí mezi rozpukané rty vložil lžíci a nalil do hrdla tmavou tekutinu.

Poté se k němu přimkla. Svíral její rozpálené křehké tělo v náruči.

Ať už tě čeká jakýkoliv osud, půjdu za tebou, slíbil jí v duchu. Win je to jediné, po čem kdy toužil. Nedovolí jí, aby odešla bez něho.

Kev se k dívce sklonil a něžně ji políbil na okoralá ústa. Věděl, že jeho polibek necítí a nikdy se o něm nedozví. Na rtech mu ulpěla pachuť jedu. Zvedl hlavu a pohlédl na noční stolek, kde zůstala trocha odvaru. Zbylo ho dost, aby spolehlivě zabil urostlého zdravého muže.

Zdálo se, že dívčina duše zatím neopustila rozbolavělé tělo jenom proto, že bezpečně spočívá v Kevově láskyplném objetí. Jemně je kolébal. Dokonce ho napadlo, že se pomodlí. Pak ale tento nápad zapudil. Přece se nebude podbízet tomu, který dovolí, aby mu zákeřná nemoc vzala jeho bezbrannou Win.

Mladíkův svět se scvrkl na tuto zšeřelou místnost a drobnou postavičku nehybně spočívající v jeho pažích, která namáhavě oddechovala. Opřel se zády o čelo postele a vyčkával, co bude dál.

Netušil, kolik času uplynulo. Usnul. Probudilo ho vrznutí a slabá záře linoucí se ze dveří.

„Merripene.” Na prahu stála Amélie, v ruce držela svíci.

Kev nepřítomně pohladil Win po tváři a vzápětí ho zachvátila panika, neboť nahmatal chladnou pleť. Kvapně přiložil prsty k jejímu krku a snažil se nahmatat pulz.

„Leovi klesla horečka,” hlásila Amélie. Mladík ji téměř nevnímal. „Je mu lépe.”

Pod bříšky prstů ucítil slabé, ale rytmické ozvy. Srdce malé Win stále tluče. Stejně jako Merripenovo.

5

Londýn 1849

Když se do Hathawayovy rodiny přiženil Cam Rohan, všechno se změnilo. Kdo by byl řekl, že příchod jednoho člověka všechno rozvrátí? Což je samozřejmě k vzteku.

Kevovi šlo veškeré dění nesmírně na nervy. Win odjela do Francie a on neměl důvod být slušný, natož milý. Její nepřítomnost způsobila, že ustavičně řádil jako divoké zvíře, které zčistajasna přijde o svého věrného druha. Od prvopočátku si uvědomoval, že je na ní závislý, a vadilo mu, že Win je někde daleko, mimo jeho dosah.

V průběhu uplynulých let dočista zapomněl, jaké to je, cítit bezednou nenávist k celému světu a všem, kteří v něm žijí. Náhle se mu ostře připomnělo jeho neutěšené dětství, kdy nepoznal nic jiného než bídu a násilí. Nicméně Hathawayovi očekávali, že se bude chovat, jako by se nic nestalo, zúčastní se každodenní domácí rutiny a bude předstírat, že svět se točí dál.

Při zdravém rozumu ho udržovalo pouze vědomí, že sama Win si přeje, aby se po jejím odchodu nic nezměnilo. Věří, že se Merripen postará o sestry a neublíží jejímu novému švagrovi.

Jenže Kev nemůže toho mizeru vystát.

Zbytek rodiny Cama Rohana obdivuje. Znenadání se objevil na scéně a dočista uchvátil Amélii, jinak střízlivě uvažující zapřísáhlou starou pannu. Mistrně ji svedl, což mu Kev zatím nedokázal odpustit. Avšak Amélie je se

svým manželem nevýslovně šťastná a vůbec jí nevadí, že je poloviční cikán.

Jeho minulost je opředena záhadou stejně jako Merripenova. Cam prožil většinu života jako zaměstnanec proslulé herny

U Jennera. Posléze se stal majitelovou pravou rukou a ten m přiřkl lukrativní podíl prosperujícího podniku. A tak se z Roha stal bohatý cikán, což je v romském světě nejhorší možná potu Snažil se proto svého majetku zbavit pomocí těch nejnemožnějších investic. Nezabralo to. Peníze se k němu vracely. Z každé bláznivé investice se nakonec vyklubal mistrovský finanční tah. Rohan otevřeně hovořil o tom, že ho postihla kletba zvaná štěstí. Později se ukázala být velice prospěšná. Postarat se o Hathawayovy totiž nebylo vůbec snadné. Loni Leo spolu se šlechtickým titulem zdědil zchátralé sídlo v Hampshiru, které vyhořelo a bylo nutné znovu je postavit. Poppy potřebovala spoustu nového oblečení, aby se mohla zúčastnit společenské sezony v Londýně, zatímco Beatrix zatoužila po vzdělání. Dále bylo zapotřebí hradit účty za léčbu churavé Win. Jak Rohan neváhal Kevovi připomenout, dělá pro Hathawayovy, co je v jeho silách, což je dostatečným důvodem k tomu,

aby ho Merripen toleroval.

S čímž Kev plně souhlasil. I když nerad.

„Dobré ráno,” zahalasil vesele Rohan, sotva vstoupil do jídelny rodinného apartmá v hotelu Rutledge. Ostatní již snídali. Na rozdíl od nich Cam nevstával příliš časně. Většinu života strávil v nočním klubu, a tak byl zvyklý dlouho vyspávat. Městskej cigoš, pomyslel si pohrdavě Kev.

Z vymydleného Rohana oblečeného do noblesních šatů čišelo exotické kouzlo. Vlasy nosil delší, než diktovala móda, v ušním lalůčku se mu třpytil diamant. Byl štíhlý a mrštný, pohyboval se s elegancí kočky. Dříve než usedl vedle své ženy, políbil ji do vlasů. Otevřeně jí tím projevil náklonnost. Amélie zrudla. Není to tak dávno, co by podobné chování neváhala odsoudit. Nyní se spokojila s ruměncem a mírnými rozpaky.

Kev se mračil na nedojedenou porci.

„Neříkej mi, že jsi ještě ospalý,” slyšel, jak Amélie kárá Rohana.

„Co se mě týče, úplně se proberu až kolem poledne.”

„Měl by sis dát kávu.”

,, Ne.Děkuji. Nemůžu tu žbrundu vystát.” to se ozvala Beatrix. „Merripen vypije spoustu kávy a má ji rád”

,,Samozřejmě že ano. Je přece správně temná a hořká.” Ušklíbl když mu Kev věnoval výhrůžný pohled.

„Jak se ti dnes ráno daří phral?”

.Neříkej mi tak.” Ačkoliv oslovený nezvedl hlas, zazněla z něj zřetelná hrozba. Všichni přítomní strnuli.

po chvíli Amélie nonšalantně prohodila: „Pánové, Poppy, Beatrix a já jdeme do módního salonu, takže nás čekejte nejdřív k večeru ” Zatímco nadšeně popisovala, jaké róby, klobouky a doplňky, budou potřebovat, Kev ucítil, jak na jeho velké tlapě přistála drobná ručka nejmladší Beatrix.

„Já tě chápu,” špitla, „také se mi po nich stýská.”

Bylo jí šestnáct a zmítala se v tom křehkém zranitelném věku

mezi dětstvím a dospělostí. Dobromyslná dívenka projevovala stejnou zvědavost jako zvířata, která s oblibou chovala. Po sňatku sestry vyrukovala s návrhem,

že by chtěla chodit do školy. Kev se nemohl zbavit podezření, že inspirací jí byl některý z románků, jehož hrdinky s úspěchem navštěvovaly „Akademie pro mladé dámy”. Ovšem pochyboval, že tamější tuhá disciplína volnomyšlenkářské Beatrix prospěje.

Beatrix pustila jeho ruku a zapojila se do hovoru o Rohanově nejnovější investici.

Rohan totiž hledal takový projekt, na němž by prodělal. Byla to taková jeho hra. Naposledy za tímto účelem koupil továrnu na zpracování gumy, která se ocitla na pokraji krachu. Jakmile se stal jejím majitelem, vedení se podařilo získat patentová práva na vulkanizaci kaučuku a vývojáři vynalezli to, čemu lidé říkají gumička a co kupují po milionech.

„Tentokrát to bude opravdová katastrofa,” prorokoval Cam. „Dva bratři, kováři, přišli s návrhem vehiklu poháněného člověkem. Říkají mu velocipéd. Jsou to dvě kola nasazená na rámu z trubek, která jsou pomocí nohou poháněna pedály.”

„Jenom dvě kola?” nevěřila svým uším Poppy. „Jak by na tom mohl člověk jezdit, aniž by spadl?”

„Velocipedista musí udržovat rovnováhu. „A jak zatočí?”

„Mnohem důležitější mi připadá vědět,” podotkla suše Amélie, „jak ten stroj zastaví.”

„Plácne sebou na zem?” navrhla Poppy.

Cam se rozesmál. „Patrně. V každém případě to dáme do výroby. Westcliff povídal, že ztřeštěnější investici nikdy neviděl. Velocipéd vypadá příšerně nepohodlně a vyžaduje přímo akrobatické schopnosti, což je nad možnosti průměrného člověka. Nebude snadno dosažitelný ani praktický. Koneckonců, žádný rozumný

člověk by se nepachtil po ulici na dvoukolém kostitřasu, když se může pohodlně vézt na koni.”

„Ale může to být docela legrace,” mínila Beatrix.

„Jenže to není nic pro holky,” podotkla Poppy.

„Proč ne?”

„Překážely by ti sukně.”

„Proč je vůbec musíme nosit?” rozumovala Beatrix.

„Kalhoty jsou mnohem pohodlnější.”

Amélie na ni káravě pohlédla. „Podobné úvahy si nechej pouze na doma, ano?” Chopila se sklenice s vodou a pozvedla ji Rohanovým směrem. „Nuže, na tvůj první neúspěch!” Povytáhla obočí. „Doufám, že jsi do něj nevložil celý rodinný majetek. Nezapomínej, že jdeme do módního salonu.”

Muž se na ni zakřenil. „Něco jsem si nechal, takže klidně utrácej, drahá.”

Po snídani se dámy měly k odchodu, pánové se zdvořile postavili.

Nato se Cam opět usadil. Sledoval, jak se Merripen chystá zmizet. „Kam máš namířeno?” zeptal se líně.

„Také ke krejčímu? Anebo jdeš probrat nejnovější politické události do nejbližší kavárny?”

„Jestli mě chceš naštvat,” poučil ho Kev, „snažíš se zbytečně. Mám vztek, sotva tě vidím.”

„Promiň, že žiju, ale docela mě to baví.” Rohan ukázal na židli. „Zůstaň chvíli, Merripene. Musíme spolu něco projednat.”

Kev mu neochotně vyhověl.

„Ty toho moc nenamluvíš, že?” rýpl si Rohan. „Lepší mlčet, než plácat nesmysly.”

„Souhlasím, proto přistoupím přímo k věci. Leo, tedy lord Ramsay, je v Evropě, a tak veškeré rodinné

záležitosti včetně péče o tři dívky padly na bedra dvou Romů. Což není zrovna ideální situace. Kdyby byl Leo v lepším stavu, přiměl bych ho zůstat a spolu s Win poslal do Francie Poppy.”

Jenže Leo na tom byl zle a oba to věděli. Mladého muže zlomila smrt Laury Dillardové. Stal se z něho nezodpovědný opilec a zhýralec. Ačkoliv se se svým zármutkem částečně vyrovnal, k celkovému uzdravení duše i těla má ještě daleko.

„Skutečně věříš tomu,” otázal se Kev hlasem plným pohrdání, „že se Leo na kliniku zapíše jako pacient?”

„Ne, ale bude se tam zdržovat a dohlížet na Win. Omezí se tím jeho příležitost řádit. Navíc má na Francii spoustu příjemných vzpomínek z doby, kdy tam studoval. Třeba mu tamější pobyt pomůže, aby se vzpamatoval.”

„Anebo,” poznamenal chmurně Kev, „zmizí někde v Paříži, kde se ztratí mezi prostitutkami a utopí se v chlastu.”

Rohan pokrčil rameny. „Budoucnost má ve vlastních rukou. Mně dělá víc starostí to, čemu čelíme tady. Amélie trvá na tom, že Poppy by měla být uvedena do společnosti, a Beatrix začne studovat. Současně musíme pokračovat v přestavbě sídla v Hampshiru. Je zapotřebí odklidit trosky, vybudovat základy…”

„Vím, co je třeba.”

„Co kdyby sis to tedy vzal na starost a spolupracoval s architektem, stavbaři, řemeslníky a tak?”

Kev na něho nepřátelsky zíral. „Mě se tak lehko nezbavíš. Ať mě vezme čert, jestli pro tebe budu pracovat, zodpovídat se ti…”

„Počkej!” Rohan ho umlčel rázným gestem. Na jeho snědé ruce zasvítily zlaté prsteny. „Nemusíš se hned

ježit, prokristapána. Nehodlám tě odstavit na vedlejší kolej. Nabízím ti partnerství. Na rovinu - jsem z toho stejně nadšený jako ty, ale nedá se nic dělat. Čeká nás spousta práce a lépe se s ní vypořádáme jako přátelé než protivníci.”

Kev rozpačitě uchopil příborový nůž a začal si s ním pohrávat. „Chceš po mně, abych odjel do Hampshiru a dohlížel na přestavbu, zatímco sám zůstaneš s rodinou v Londýně?”

„Můžeš za námi jezdit, jak se ti zlíbí. Já naopak co nejčastěji zavítám do Hampshiru, abych se podíval, jak pokračuje rekonstrukce.” Mazaně se na Keva podíval.

„Přece tě v Londýně nic nedrží. Nebo ano?” Mladík zavrtěl hlavou.

„Jsme tedy dohodnuti?“naléhal Rohan.

Ačkoliv to Kev nerad přiznával, nastíněný plán se mu zamlouval. Nenáviděl pochmurný, začouzený a hlučný Londýn, kde se domky tiskly jeden k druhému. Stýskalo se mu po venkově. Alespoň se unaví těžkou prací. Jedině mu to prospěje. Kromě toho ví lépe než kdo jiný, co panství potřebuje. Rohan sice možná zná Londýn jako své boty, ale na venkově se nevyzná. Jeho rozhodnutí ohledně sídla dává smysl.

„Rád bych se postaral i o pozemky,” prohlásil Kev a položil nůž. „Je třeba opravit některé branky a ploty, vykopat odvodňovací kanály a jímky. Mnozí farmáři dosud používají cepy, protože není k dispozici mlátička. Dále bychom měli mít svou vlastní pekárnu, aby pachtýři nemuseli do vesnice pro chléb. Také…”

„Zařiď vše, jak považuješ za vhodné,” vyhrkl kvapně Rohan, čímž projevil typický nedostatek zájmu o

zemědělské hospodaření. „Čím víc pachtýřů získáme, tím lépe. Panství to jenom prospěje.”

„Vím, že stavitele a architekta jsi už najal. Ale od nynějška to budu já, na koho se budou obracet s případnými dotazy. Dále potřebuji mít přístup k účtům. Řemeslníky obstarám sám a ty mi do toho nebudeš mluvit.”

Rohan povytáhl obočí, neboť na Kevův autoritativní tón nebyl zvyklý. „Inu, tuhle stránku tvé osobnosti neznám, kamaráde.”

„Přistupuješ na moje podmínky?”

„Ano.” Rohan napřáhl pravici. „Ruku na to?”

Kev vstal, přátelskou nabídku ignoroval. „Není třeba.”

Rohan se ušklíbl. „Merripene, copak je tak obtížné se mnou vycházet v dobrém?”

„My dva kámoši nikdy nebudeme. Maximálně se z nás stanou rivalové se společnými zájmy.”

Rohan se nepřestával uculovat. „Domnívám se, že to vyjde nastejno.” Počkal, až Kev dokráčí ke dveřím, pak opatrně dodal: „Mimochodem, ta záležitost s tetováním mi pořád leží v hlavě. Mezi námi dvěma existuje spojení. Chci zjistit, oč se jedná.”

„Ode mě spolupráci nečekej,” odsekl mrazivě Kev.

„Proč ne? Copak tebe to nezajímá?”

„Ani v nejmenším.”

Rohan se zamyslel a oříškově hnědé oči mu potemněly. „Nevíš nic o své minulosti, nezůstaly ti žádné vazby, nemáš potuchy, proč ti v raném dětství ozdobili kůži tímhle zvláštním obrázkem. Ty se bojíš toho, co by mohl znamenat, že?”

„Máš stejné tetování jako já,” odsekl Kev. „Taky nemáš ponětí, proč tě jím označili. Nevidím důvod, proč bych se o ně měl po všech těch letech zajímat.”

Rohan se nepřítomně poškrábal na zmíněném místě.

„Vždycky jsem se domníval, že tetování nějak souvisí s rozmary mé babičky. Nikdy mi nevysvětlila, proč je mám ani co značí.”

„Měla o tom vůbec potuchy?”

„Určitě ano. Připadalo mi, že se vyzná naprosto ve všem. Byla zkušenou bylinářkou a věřila v nadpřirozené síly.” Kev pohrdlivě ohrnul rty.

Rohan se usmál. „Ano. Ubezpečila mě, že mnohé duchy osobně zná.” Stopa pobavení kamsi zmizela.

„Když mi bylo zhruba deset let, babička mě poslala z kmene pryč. Prohlásila, že mi hrozí nebezpečí. Bratranec Noah mě přivezl do Londýna. Pomohl mi najít práci - dělal jsem poslíčka v nočním klubu.” Rohan se odmlčel, přes čelo mu přelétl stín. „Romové mě od sebe odehnali a já netušil proč. Nenapadlo mě, že s tím mohlo nějak souviset moje tetování. Došlo mi to, až když jsme se potkali. Máme totiž společné dvě věci, phral: oba jsme vyděděnci a zdobí nás irský bájný kůň. Osobně se domnívám, že nám oběma pomůže, když zjistíme, jak jsme k němu přišli.”

V následujících měsících Kev připravoval rodinné sídlo na nezbytnou rekonstrukci. Na vesnici Stony Cross a okolí udeřila zima. Vybledlou trávu postříbřila jinovatka, řeky Avon a Itchen pokryla vrstva ledu. Na vrbách vyrašily hebké kočičky, chlad zbarvil stonky svídy do ruda, takže rozzářily šedivou zimní krajinu.

Řemeslníci najatí Johnem Dashiellem, stavitelem, který dostal na starost Ramsay House, byli zruční a spolehliví. První dva měsíce odstraňovali trosky vyhořelého stavení. Aby měli Hathawayovi kde bydlet, opravili pro ně nevelký strážní domek u příjezdové cesty. Jakmile v březnu změkne půda, rozběhnou se práce na sídle. Kev se domníval, že jeho podřízení byli upozorněni na jeho romský původ, protože se od nikoho nedočkal jediné jízlivé připomínky. Z Dashiella se vyklubal střízlivě uvažující pragmatický muž, kterého nezajímá, jaké národnosti je jeho klient, hlavně když včas a řádně

platí.

Koncem února podnikl Kev dvanáctihodinovou cestu ze Stony Crossu do Londýna. Dostal totiž dopis od Amélie, v němž stálo, že Beatrix odešla ze školy. Ačkoliv ho Amélie ujišťovala, že je všechno v nejlepším pořádku, chtěl se o tom sám přesvědčit. Neviděl sestry dva měsíce a sám se divil, jak se mu po nich stýská.

Zdálo se, že pocity jsou vzájemné. Jakmile se objevil v apartmá hotelu Rutledge, všechny dívky se mu nadšeně vrhly kolem krku. Trpělivě snášel jejich výkřiky a polibky a v duchu ho jejich náklonnost nesmírně těšila.

Následoval je do salonu. Spolu s Amélií se usadil na pohovce, zatímco Cam Rohan a Poppy klesli do křesel. Beatrix se uvelebila na sedátku. Kevovi neušlo, jak to dívkám sluší. Všechny tři se oděly do moderních šatů. Až na copatou Beatrix si daly práci se složitými účesy z lokýnek.

Zejména Amélie zářila štěstím a spokojeností, pramenící z vydařeného manželství. Z Poppy se stávala kráska s jemnými rysy a bohatými ryšavými vlasy. Avšak Beatrix očividně zhubla a byla podezřele zamlklá. Ten,

kdo ji neznal, by však na ní neshledával nic divného. Nicméně Kevovi neunikly známky napětí zrcadlící se jí v obličeji.

„Co se stalo ve škole?” zeptal se jí s obvyklou otevřeností.

Beatrix se mu ochotně svěřila. „Ach, Merripene, všechno je to moje vina. Ta škola je příšerná. Hnusí se mi. Pravda, našla jsem si tam dvě kamarádky a nerada je opouštím, ale nevycházela jsem s učitelkami. Podle nich jsem nikdy nic neuměla, kladla nevhodné otázky…”

„Zdá se,” poznamenala suše Amélie, „že naše domácí vzdělávací metoda založená především na debatách se ve škole považuje za nepřípustnou.”

„Kromě toho jsem se dostala do několika sporů,” přiznala Beatrix. „Někteří rodiče totiž nařídili svým dcerám, aby se přestaly se mnou stýkat, protože máme v rodině cikány. Všichni se domnívali, že jsem taky zčásti cikánka. Řekla jsem jim, že nejsem, ale i kdybych byla, není na tom nic špatného. Vynadala jsem těm hloupým holkám do snobů a taky jsem je trochu poškrábala a vy-krákala za vlasy.”

Kev tiše zaklel. Vyměnil si pohled s Rohanem, který se chmuřil. Jejich přítomnost v rodině je pro sestry Hathawayovy přítěží, bohužel se s tím však nedá nic dělat.

„A kvůli tomu se znovu objevil můj problém,” dodala Beatrix.

Všichni zmlkli.

Problém, o kterém Beatrix mluvila, se poprvé projevil po smrti pana Hathawaye a vracel se pokaždé, když byla dívenka vynervovaná nebo rozčilená. Tehdy pociťovala neodolatelné nutkání něco ukrást. Obvykle se jednalo o

maličkosti, jako jsou tužky, záložky nebo čajové lžičky. Někdy si ani neuvědomovala, co činí. Později svých prohřešků nesmírně litovala a pokoušela se odcizené věci nepozorovaně vrátit.

„Co jsi sebrala tentokrát?” otázal se něžně.

Dívka se zatvářila mrzutě. „Stuhy do vlasů, hřebínky, knihy…, samé drobnosti. Chtěla jsem samozřejmě všechno dát zpět, ale nepamatovala jsem si, komu jsem co vzala. Pochopitelně všechno prasklo a strhl se velký kravál. Musela jsem se ke všemu přiznat a bylo mi doporučeno, abych opustila školu. Teď to mám. Nikdy se ze mě nestane dáma.”

„Ale ano, stane,” chlácholila ji Amélie. „Najmeme ti guvernantku. Měla jsem to udělat hned.”

Beatrix na ni pochybovačně pohlédla. „Guvernantka, která se odhodlá pracovat v naší rodině, nebude za nic stát.”

„Přece nejsme tak hrozní…,” spustila Amélie.

„Ale ano, jsme,” poučila ji bryskně Poppy. „Jsme minimálně zvláštní, drahá sestřičko. Ustavičně ti to připomínám. Byli jsme divní ještě předtím, než k nám přibyl pan Rohan.” Vrhla na Cama rychlý pohled a dodala: „Bez urážky, Came.”

Oči se mu pobaveně zablýskly. „Já to tak neberu.”

Poppy se obrátila k Merripenovi. „Chápu, že to bude obtížné, ale musíme nějakou zkušenou dámu najít. Potřebuji pomoc. Společenská sezona pro mě znamenala jednu velkou katastrofu.”

„Vždyť se jí účastníš teprve dva měsíce.”

„Ale už teď je ze mě čekanka.”

„Nevěřím.”

„Vlastně ne. Jsem na tom ještě mnohem hůř než ony,” stěžovala si. „Žádný muž se mnou nechce mít nic společného.”

Kev nevěřícně zíral na Amélii a Rohana. Krásná a oduševnělá Poppy by měla mít na každém prstu deset nápadníků. „Co se to s těmi gádži děje?” nechápal.

„Všichni jsou to idioti,” prohlásil Rohan, „a nepromeškají jedinou příležitost, aby to dokázali.”

Kev pohlédl na Poppy a otázal se: „Je to proto, že máš v rodině cikány? Proto tebou pohrdají?”

„Nuže, tato skutečnost mi jistě nikterak neprospívá,” přiznala dívka, „ale větší problém tkví v tom, že se neumím správně chovat. Ustavičně vytvářím nějaké trapasy. Neumím takzvaně nezávazně konverzovat a elegantně přebíhat z tématu do tématu. Ostatně, na tom nezáleží. Když už se nějaký mladík přinutí ke mně přiblížit, po pěti minutách zase pláchne. Pánové se mnou flirtují a plácají hlouposti a já netuším, jak na ně odpovídat.”

„Stejně bych tě žádnému z nich nedala,” oznámila rázně Amélie. „Kdybys je viděl, Merripene. Naparují se jako stádo pávů, a přitom nejsou vůbec k ničemu.”

„Říká se hejno pávů, ne stádo,” opravila ji Poppy.

„Podle mě to spíše je hlouček ropuch,” přisadila si Beatrix. „Kolonie tučňáků,” přidala se Amélie.

„Tlupa paviánů,” nenechala se zahanbit Poppy a vesele se rozesmála.

Kev se maličko zazubil, ale dál si dělal těžkou hlavu. Poppy odjakživa snila o uvedení do společnosti. Musela se dočkat trpkého zklamání. „Obdržela jsi pozvání na ta správná setkání?” vyzvídal. „Tanečky… večeře…”

„Bály a soaré,” doplnila ho Poppy. „Ano, díky lordu Westcliffovi a St. Vincentovi jsem dostala všechna důležitá pozvání. Ale z divoženky se nestane žádoucí dáma jenom tím, že projde těmi správnými dveřmi. Maximálně dostaneš příležitost podpírat stěnu, zatímco ostatní tancují.”

Kev se zamračil na Amélii a Rohana. „Co s tím hodláte dělat?”

„Poppy především už nikam nepůjde,” prohlásila Amélie. „Lidem řekneme, že na plesy je zatím příliš mladá.”

„Nikdo tomu neuvěří,” prorokovala Beatrix.

„Koneckonců je jí devatenáct.”

„Proto o mně ještě nemusíš mluvit jako o stařeně nad hrobem, Beo,” ozvala se dotčeně Poppy.

„A mezitím,” pokračovala s nezměrnou trpělivostí Amélie, „najdeme guvernantku, která naučí Poppy i Beatrix vhodnému chování.”

„Ale musí být prvotřídní,” nechala se slyšet Beatrix. Vytáhla z kapsy nabručené černobílé morče a pomazlila se s ním. „Je to tak, pane Kousálku?”

Později si Amélie vzala Keva stranou. Sáhla do kapsy a vytáhla malý bílý čtverec. Výmluvně mu jej předala.

„Win píše dopisy celé rodině. Samozřejmě ti je dáme přečíst, ale tenhle je adresován výhradně tobě.”

Merripen se nevzmohl na slovo, mlčky proto sevřel zapečetěný papír v prstech.

Odebral se do svého pokoje. Na výslovnou žádost bydlel zvlášť. Usadil se u stolku a opatrně odloupl pečeť.

Spočinul očima na důvěrně známém úhledném drobném písmu.

Drahý Keve,

doufám, že Tě tento list zastihne v plném zdraví a svěžesti. Neumím si představit, že jsi zůstal v úplně jiném státě. Každé ráno se probouzím do zcela odlišného světa a překvapuje mě, že jsem tak daleko od své rodiny. A od Tebe.

Cesta přes moře byla únavná a po pevnině ještě horší. Jak dobře víš, dlouhé putování mi nesvědčí, avšak Leo mě dovezl do cíle živou a zdravou. Ubytoval se jako placený host na zámečku nedaleko kliniky. Chodí mě pravidelně navštěvovat…

Následoval popis sanatoria, kam přijížděli pacienti s mnoha chorobami, ale zejména s dýchacími potížemi.

Místo aby je cpal prášky a držel v posteli, předepisoval doktor Harrow svým pacientům lázeňský režim sestávající z tělesného cvičení, studených koupelí, bylinkových čajů a střídmé diety. Nutit oslabené jedince k pohybu bylo považováno za kontroverzní přístup, avšak mladý lékař chápal pohyb jako klíč k přežití všech tvorů na této planetě.

Pacienti začínali každý den procházkou, a to za každého počasí. Následovala hodina v tělocvičně, kde šplhali po žebřících nebo zvedali činky. Při fyzické námaze se Win dosud zadýchávala, ale domnívala se, že již pociťuje nepatrné zlepšení. Všichni pacienti se podrobovali měření kapacity plic na novém přístroji, takzvaném spirometru.

Další podrobnosti o léčbě a pacientech Kev přeskočil a zaměřil se na poslední odstavce.

Od chvíle, kdy jsem onemocněla, mi zbývala síla pouze na lásku. Zato jsem milovala (a miluji) plnou měrou. Mrzí mě, že jsem Tě ráno před svým odjezdem

šokovala, ale nelituji, že jsem dala volný průběh svým citům.

Zoufale se Tě snažím dostihnout, stejně jako svůj život. Sním o tom, že se mi to jednoho dne podaří, a Ty se necháš chytit. Tento sen mě pronásleduje každou noc. Toužím povědět Ti tolik věcí, ale zatím mi to není dopřáno.

Doufám, že se jednoho dne uzdravím natolik, abych Tě mohla šokovat mnohem víc než tehdy a s potěšitelnějším výsledkem.

Posílám ti sto polibků, jsou schovány v tomto dopise.

Pečlivě je přepočítej a ani jeden neztrať.

Tvoje Winnifred

Kev rozprostřel arch na stole a láskyplně ho uhladil.

Přečetl si jej ještě dvakrát.

Potom ho zmačkal a vhodil do krbu, kde hořel oheň.

Sledoval, jak se papíru zmocňují lačné plameny, line se z něho kouř a zvolna se mění v popel. Stejně jako každé slovo, které Win napsala.

6

Londýn 1851 jaro

Konečně se vrací domů!

Win stála na palubě a sledovala, jak členové posádky upevňují loď k molu. Teprve poté směli pasažéři vystoupit.

V té chvíli se dívky zmocnilo takové vzrušení, že stěží dýchala. Věděla, že se vrací do Londýna jako zcela jiná žena, a netušila, jak rodina tuhle změnu přijme. Jistě, za tu dobu se změnili všichni: Amélie byla již dva roky provdaná za Cama Rohana, Poppy a Beatrix se pohybovaly ve společnosti jako rybky ve vodě.

A Merripen… Win se na něho téměř bála pomyslet.

Rozhlížela se kolem sebe. Spatřila les stěžňů, do dáli se táhnoucí přístavní hráz a obrovské sklady tabáku, vlny, vína a dalšího zboží. Všude se to hemžilo lidmi - námořníky, cestujícími, obchodníky, dělníky - povozy i dobytkem. Ve vzduchu se vznášely nejrůznější vůně a nad tím vším visel kouřový příkrov.

Win zatoužila být v Hampshiru plném rozkvetlých jarních luk a živých plotů. Podle Amélie rekonstrukce sice dosud není kompletní, ale v sídle se již dá pohodlně bydlet. Zdá se, že pod Merripenovým vedením práce postupovaly přímo zázračnou rychlostí.

Námořníci spustili lodní lávku. Win sledovala, jak první pasažéři v čele s jejím vysokým bratrem opouštějí loď.

Pobyt ve Francii oběma prospěl. Zatímco Win přibrala nějaká ta potřebná kila, Leo je naopak ztratil. Trávil hodně času na čerstvém vzduchu. Chodil na procházky, plaval a maloval. Slunce mu opálilo tváře a vyšisovalo vlasy. Modré oči v jeho osmahlém obličeji přímo zářily.

Win věděla, že bratr už nikdy nebude oním galantním, uhlazeným gentlemanem jako před Lauřinou smrtí, ale přinejmenším si neničí zdraví a nezahrává si se životem, což rodině přineslo nesmírnou úlevu.

Všimla si, jak se k ní Leo vrací, kysele se šklebí a vráží si klobouk hlouběji do čela.

„Čeká na nás někdo?” zeptala se ho dychtivě. „Ne.”

V obavách nakrčila čelo. „To znamená, že nedostali můj dopis.” Před několika dny odeslali rodině vzkaz, že kvůli změně plavebního řádu připlují o několik dní dříve.

„Tvůj dopis pravděpodobně vězí na dně některého z poštovních pytlů, které přicestovaly spolu s námi,” mínil bratr. „Žádné strachy, Win. Do hotelu nás dopraví drožka. Není to daleko.”

„Ale pro rodinu to bude šok, když se tam zčistajasna objevíme.”

„Naši bližní šoky milují. Anebo jsou na ně přinejmenším zvyklí.”

„Budou se divit, že s námi přicestoval i doktor Harrow.” „Jsem si jist, že jim jeho přítomnost vadit nebude,” odvětil Leo a povytáhl koutek úst. „Tedy… většině z nich.”

V čase, kdy dorazili do hotelu Rutledge, se snesl soumrak. Leo objednal pokoje a dohlížel na vykládání zavazadel, zatímco Win se spolu s doktorem Harrowem uchýlila do rohu prostorné haly.

„Dopřeju vám, abyste se v klidu a soukromí přivítala s rodinou,” sdělil jí Harrow. „Odeberu se s komorníkem do pokoje a vybalím si věci.”

„Klidně pojďte s námi,” vyzvala ho Win, ale docela se jí ulevilo, když zamítavě zavrtěl hlavou.

„Nebudu rušit.”

„Ale ráno se uvidíme, že?”

„Ano.” Zamilovaně se na ni díval a na rtech mu pohrával náznak úsměvu.

Doktor Julian Harrow byl elegantní muž sportovní postavy a přirozeného šarmu. Kromě tmavých vlasů a šedých očí ho charakterizoval mužný hranatý obličej natolik působivý, že se do něho alespoň nakrátko zamilovaly všechny jeho pacientky. Jedna z nich suše konstatovala, že charismatickému panu Harrowovi nikdo neodolá - ani zlatá rybka v akváriu.

Leo jeho přednosti shrnul takto: „Harrow vůbec nepůsobí jako lékař, spíše představuje ztělesněný sen všech žen o tom, jak by takový doktor měl vypadat. Osobně chovám podezření, že polovina jeho lékařského úspěchu tkví v tom, že zamilované ženy ochotně předstírají všemožné choroby, jen aby se dostaly do jeho péče.”

„Ubezpečuji tě,” smála se Win, „že nejsem zamilovaná a nemám nejmenší chuť si zdejší pobyt prodloužit.”

Avšak musela si přiznat, že je obtížné zůstat lhostejná k muži, který je atraktivní, pozorný a kromě toho jí pomohl utužit chatrné zdraví. Navíc chovala podezření, že ani ona mu není úplně lhostejná. V průběhu posledního roku, kdy se její stav znatelně zlepšil, s ní Julian přestal jednat jako s pouhou pacientkou. Toulali se

romantickou krajinou Provence, mladý muž s ní flirtoval a ustavičně ji něčím bavil. Bezděčně tím hojil její poraněnou dušičku. Win totiž nesmírně mrzelo, že ji Merripen nemilosrdně ignoruje.

Nakonec se smířila s tím, že Kev její city neopětuje. Dokonce se vyplakala na bratrově rameni. Leo poznamenal, že Win o světě ani o mužích téměř nic neví.

„Napadlo tě někdy, že tvůj vztah k Merripenovi možná pramení z pouhé vzájemné blízkosti?” otázal se opatrně Leo. „Podívejme se na tvou situaci zcela racionálně. Nemáte vůbec nic společného. Ty jsi rozkošná, citlivá, vzdělaná žena a on je… zkrátka Merripen. Jen tak pro zábavu štípe dříví a náramně ho to baví. A dovol mi zmínit i takovou ošemetnou věc, že některé páry si sice výtečně rozumí v posteli, ale tím to končí.”

Win jeho smělá slova otřásla. „Leo Hathawayi, snad tím nechceš říct, že…”

„Lorde Ramsayi, pokud smím prosit,” škádlil ji.

„Lorde Ramsayi, snad tím nechcete říct, že má slabost pro Merripena je čistě tělesné povahy?”

„Intelektuální sotva,” prohodil Leo a ušklíbl se, když ho sestra praštila do ramene.

Avšak posléze si Win v duchu přiznala, že na Leových slovech něco je. Jistě, Merripen je mnohem chytřejší a vzdělanější, než naznačovala bratrova slova, avšak všechno, co zná, pochytil od Hathawayových. Sám po vzdělání a poznání nikterak netouží.

Je to přírodní člověk, nejradši má nebe nad hlavou a zemi pod nohama. Jeho nezkrotnou duši si nikdo zcela nepodmaní. Je úplným opakem křehké Win.

Julian ji uchopil za ruku. „Winnifred,” pravil něžně,

„už nejsme na klinice a nečeká vás pravidelný režim, na nějž jste byla zvyklá. Musíte na sebe být opatrná. Dnes večer byste si měla pořádně odpočinout bez ohledu na to, že se vám vůbec nebude chtít.”

„Ano, pane doktore,” zazubila se na něho dívka. Cítila k Julianovi nesmírnou náklonnost. Dobře si pamatovala, jak se na klinice poprvé pokusila vyšplhat po žebříku. Julian hlídal každý její krok. Šeptal jí do ucha povzbudivá slůvka, za zády cítila jeho pevnou hrud. Ještě kousek, Winnifred, nebojte se, nepřipustím, abyste spadla. Nikterak jí nepomáhal, pouze ji jistil.

„Jsem trochu nervózní,” přiznala Win, když ji Leo doprovázel do apartmá jejich rodiny na druhém podlaží.

„Proč?”

„Sama nevím. Možná proto, že jsme se všichni změnili.”

„To základní zůstalo stejné.” Leo ji pevně uchopil za loket. „Jsi pořád ta rozkošná dívenka, jakou jsi byla, a já ten starý darebák s věčnou chutí na kořalku a na ženské.”

„Leo,” věnovala mu káravý pohled, „nehodláš se vrátit k někdejším zvykům, že ne?”

„Budu se vyhýbat pokušení,” slíbil, „ale chraň mě pánbůh, pokud mi neřest vstoupí přímo do cesty.” Zastavili se uprostřed schodiště. „Nechceš si chvíli odpočinout?”

„Ani náhodou.” Win se jala energicky stoupat vzhůru.

„Miluji schody. Zbožňuji vše, co mi bývalo zapovězené. Od nynějška se řídím krédem: Žít se má naplno1.”

Leo se zakřenil. „Asi bych tě měl varovat. I já se tímhle heslem inspiroval a vždycky mě spolehlivě dostalo do maléru.”

Win se spokojeně rozhlédla kolem sebe. Dlouho pobývala ve stroze zařízeném sanatoriu, proto si teď prostředí přepychového hotelu velice užívala.

Toto elegantní, moderní a vysoce pohodlné zařízení vlastnil záhadný Hany Rutledge. Kolovaly o něm mnohé zvěsti, nikdo však nedokázal říct, zda je původem Brit nebo Američan. S jistotou se vědělo jenom to, že žil nějaký čas v Americe a pak se vrátil do Anglie, aby zde vybudoval hotel, v němž se evropská okázalost mísí s americkými novinkami.

Byl to první hotel, kde měl každý pokoj svou vlastní koupelnu. Pyšnil se takovými vymoženostmi, jako jsou donášková služba, vestavěné skříně, přijímací salony s atriovými prosklenými stropy a zimní zahrada. Kromě toho zde byla údajně nejkrásnější jídelna v Anglii s tolika lustry, že kvůli jejich hmotnosti museli vyztužit strop.

Sourozenci dospěli ke dveřím rodinného apartmá a Leo nesměle zaťukal.

Na prahu se objevila mladá světlovlasá služebná a oba si je prohlédla od hlavy až k patě. „Jak vám mohu pomoct, pane?” otázala se.

„Jdeme navštívit manžele Rohanovy.”

„Moc mě to mrzí, ale panstvo již odpočívá.”

Pravda, je už pozdě, pomyslela si zklamaně Win.

„Měli bychom se vrátit do svých pokojů a dopřát jim klid,” sdělila Leovi. „Přijdeme ráno.”

Leo se na komornou podmanivě usmál a tiše se otázal:

„Jak se jmenujete, dítě?”

Oslovená vykulila hnědé oči a zapýřila se. „Abigail, pane.”

„Abigail, vyřiďte paní Rohanové, že za ní přišla její sestra a přeje si ji vidět.”

„Ano, pane.”

Děvče se zachichotalo a nechalo je stát na prahu. Win věnovala bratrovi kyselý pohled. „Nepřestávám žasnout, jak to umíš se ženami.”

„Pro většinu z nich jsou darebáci přímo neodolatelní,” připustil lítostivě. „Asi bych neměl zneužívat své stinné stránky.”

Někdo vstoupil do přijímacího pokoje. Byla to Amélie oděná v modrém županu, doprovázel ji Cam Rohan v rozhalené košili a kalhotách.

Při pohledu na sourozence se zarazila a nevěřícně vytřeštila zrak. Bílá ručka bezděčně zalétla k hrdlu. „Jsi to opravdu ty?” zeptala se rozechvěle.

Win se pokusila usmát, ale přemohlo ji dojetí. Zkoušela si představit, jak ji asi vnímá Amélie. Když se spolu loučily, byla Win křehká a neduživá. „Jsem doma,” vzlykla.

„Ach Win!” zvolala Amélie. „O téhle chvíli jsem tak dlouho snila!” Nato vlétla sestře do náruče.

Win zavřela oči a spokojeně si povzdechla. Konečně je doma! Vychutnávala si něžné objetí.

„Ty jsi tak zkrásněla!” užasla Amélie, když se vymanila ze sevření své sestry. „Jsi zdravá a silná! Jenom se podívej, jak jí to sluší, Came!”

„Báječně,” prohlásil Rohan, oči mu svítily. „Nikdy jsem tě neviděl tak svěží.” Opatrně Win objal a políbil na čelo. „Vítej zpátky.”

„Kde jsou Poppy a Beatrix?” vyzvídala Win. „V posteli, ale dojdu je vzbudit.”

„Kdepak, jenom je nech spát,” zasáhla pohotově Win.

„Nezdržíme se dlouho. Jsme oba unavení, ale museli jsme vás vidět.”

Amélie zalétla pohledem k Leovi, který se zdržoval u dveří. Win slyšela, jak mimoděk zadržela dech, když si všimla změn, jimiž prošel.

„Můj starý dobrý Leo je zpátky,” zašeptala.

Win udivil bratrův výraz. Kousavý sarkasmus někam zmizel, zčistajasna tu stál zranitelný chlapec, jehož uváděla do rozpaků radost ze shledání. „Alespoň nade mnou pro změnu uroníš slzy štěstí. Vrátil jsem se živý, zdravý a polepšený.”

Amélie se k němu rozběhla a on ji sevřel ve svalnatých pažích. „Copak? Francouzky jsi nezaujal?” zamumlala.

„Naopak. Ležely mi u nohou. Avšak zůstávat tam, kde je člověk žádoucí, není žádná zábava.”

„To mě mrzí,” poznamenala Amélie, vyhoupla se na špičky a políbila ho na tvář, „protože my tě tady strašně moc chceme.”

Leo s úsměvem přistoupil k Rohanovi, aby si s ním potřásl rukou. „Nemůžu se dočkat, až spatřím novinky, které jsi mi popisoval. Zdá se, že panství prosperuje.”

„Zítra se můžeš zeptat Merripena,” odvětil Cam. „Zná je do nejmenších podrobností, včetně jmen všech sluhů a pachtýřů. Ale asi bych tě měl varovat. Panství je jeho oblíbeným tématem, takže se připrav na zdlouhavý rozhovor.”

„Zítra?” opakoval nevěřícně Leo a podíval se na Win.

„Znamená to, že je v Londýně?”

„Ano, bydlí ve zdejším hotelu. Přijel, aby najal víc služebnictva.”

„Za hodně mu vděčím,” přiznal Leo s nebývalou upřímností. „Však tobě taky, Rohane. Čert ví, proč ses kvůli mně tolik snažil.” „Bylo to i kvůli rodině.”

Zatímco si muži povídali, Amélie se spolu s Win usadila před krbem. „Spravila ses v obličeji,” začala Amélie vyjmenovávat změny, kterých si všimla. „Oči ti září, máš pěknou postavu.”

„Už žádné šněrovačky,” ušklíbla se Win. „Podle doktora Harrowa stlačují plíce, nutí ženu držet záda a hlavu v nepřirozené pozici, a oslabují svaly.”

„To je skandál!” předstírala Amélie rozhořčení.

„Žádný korzet? Ani při slavnostních příležitostech?”

„Smí se nosit pouze výjimečně a hlavně moc neutahovat!”

„Co ještě doktor Harrow hlásá?” Amélie se očividně dobře bavila. „Nemá náhodou nějaké námitky vůči punčochám a podvazkům?”

„Poví ti to sám,” prohlásila triumfálně Win. „Přivezli jsme ho s sebou.”

„Jak milé. Je zde obchodně?” „Netuším.”

„Pochází z Londýna, takže předpokládám, že zde má přátele a příbuzné, které hodlá navštívit.”

„Ano, to je pravda. Částečně.” Win cítila, jak rudne.

„Julian vyjádřil přání strávit se mnou trochu času mimo prostředí kliniky.”

„Julian?” opakovala užasle Amélie. „Znamená to, že se ti dvoří?”

„Nejsem si jistá, nemám s tím žádnou zkušenost, ale řekla bych, že ano.” „Líbí se ti?”

Dívka bez váhání přikývla. „Docela hodně.”

„V tom případě si ho určitě oblíbím. Ráda mu osobně poděkuji za vše, co pro tebe udělal.”

Spiklenecky se na sebe zakřenily. Těšilo je, že jsou zase spolu. Avšak Win si po chvíli vzpomněla na Merripena a rozbušilo se jí srdce. Znervózněla.

„Jak se mu daří?” přinutila se zeptat.

Amélie se nemusela ptát, koho má na mysli. „Hodně se změnil,” přiznala. „Stejně jako ty a Leo. Cam říká, že co Merripen dokázal v Hampshiru, je učiněný zázrak. Člověk musí být neuvěřitelně schopný, aby uměl řídit stavitele, řemeslníky a nádeníky, nemluvě o nájemcích zemědělských usedlostí. Merripen to všechno zvládl. Když bylo třeba, neváhal přiložit ruku k dílu. Všichni si ho moc považují a nikdo si nedovolí zpochybňovat jeho autoritu.”

„To mě nepřekvapuje,” hlesla Win. Zmocnil se jí hořkosladký pocit. „Vždycky byl velice schopný. Ale říkalas, že se změnil. Jak jsi to myslela?”

„Je takový… tvrdý.”

„Zatvrzelý? Paličatý?”

„Ano, a odtažitý. Jako by ho nic netěšilo. Dokonce ani život. Pravda, spoustu se toho přiučil. Dokonce se i lépe obléká, aby vyhověl svému novému postavení, přesto mi kupodivu připadá divočejší než kdy jindy.” Rozhostilo se nepříjemné ticho. „Třeba mu pomůže, když tě znovu uvidí. Vždycky jsi na něho měla dobrý vliv.”

Win sklopila zrak k rukám propleteným v klíně. „O tom pochybuji. Jasně mi dal najevo svůj nezájem.”

„Nezájem?” Amélie se podivně zachichotala.

„Kdepak, W to bych neřekla. Stačilo se o tobě sebeméně zmínit a byl střehu.”

„Jenže o pocitech každého chlapa vypovídají jeho činy,” povzdechla si dívka a promnula si unavené oči.

„Neodpovídal mi na dopisy. Zpočátku mě to velmi mrzelo, potom jsem se na něho zlobila. Ted si připadám jako hloupá husa.”

„Proč, drahá?” otázala se Amélie, jejíž modré oči byly plné upřímného zájmu.

Protože ho milovala a on pošlapal její lásku. Protože pro bezcitného neurvalce prolila oceán slz.

Navzdory tomu se těšila, až ho uvidí.

Win zavrtěla hlavou. Náhle se jí zmocnila lítost.

„Mám za sebou dlouhou cestu a jsem unavená. Nevadilo by ti, kdybych…”

„Kdepak, kdepak, klidně běž.” Pomohla sestře vstát z pohovky a ochranitelsky ji objala kolem ramen. „Leo, odved Win do jejího pokoje. Jste oba vyčerpaní. Promluvíme si ráno.”

„Ach, tohle komandování mi chybělo!” zvolal Leo.

„Doufal jsem, že ji odnaučíš poštěkávat rozkazy a chovat se jako velící důstojník, Rohane.”

„Mně se její přístup líbí,” odvětil Cam a zamilovaně se na manželku usmál.

„Kde bydlí Merripen?” špitla Win Amélii do ucha.

„Třetí podlaží, číslo dvacet jedna,” sykla tázaná. „Ale ted za ním nechoď.”

„Jistěže ne,” zazubila se dívka. „Jestli po něčem doopravdy toužím, tak lehnout si do postele a spát.”

7

Třetí podlaží, číslo dvacet jedna. Win si stáhla kapuci hlouběji do obličeje a vydala se dlouhou tichou chodbou.

Nedalo jí, aby Merripena nevyhledala. Urazila strastiplnou restu. Překonala moře i souš, v tělocvičně sanatoria zdolala tisíce žebříků, jen aby se k němu mohla vrátit. Přece neukončí svou pouť předčasně, teď když se ocitli ve stejné budově.

Hotelem se linula hudba. V sále nebo v proslavené jídelně se určitě koná večírek. Harry Rutledge proslul jako hoteliér, jenž dodává svému podniku na lesku tím, že si do jeho prostor zve slavné, mocné, bohaté a urozené lidi. Anebo ty, kteří se těší všeobecné pozornosti.

Každé dveře byly označeny pozlacenou tabulkou s číslem. Konečně stanula před jednadvacítkou. Žaludek se jí sevřel nervozitou. Cítila, že je celá napjatá. Celo se jí orosilo potem. Rozechvěle si stáhla rukavičky a zastrčila je do kapsy pláště.

Nesměle zaklepala. Pak se skloněnou hlavou vyčkávala a rozčílením sotva dýchala.

Netušila, kolik času uplynulo, zdálo se jí, že čeká věčně. Konečně v zámku zarachotil klíč.

Dříve než se přinutila vzhlédnout, dolehl k ní Merripenův lilas. Dočista zapomněla, jak je hluboký a sytý. Zasáhl její nitro jako šíp.

„Dnes jsem si ženskou neobjednal.”

Jediné slovo způsobilo, že Win dočista zkoprněla na místě.

Dnes. Výraz jasně vypovídal o tom, že jindy zde nenocoval sám. Ačkoliv Win nebyla žádnou světáckou, dobře věděla, oč se jedná.

Myšlenky jí vířily hlavou jako zběsilé. Nemá právo Merripenovo počínání soudit. Nic jí nedluží. Neslíbil jí věrnost.

Přesto by ji zajímalo, kolik se zde vystřídalo žen a kolik s nimi Kev strávil nocí.

„Nevadí,” zabručel nevlídně. „Když už jsi tady, tak pojď dál. Využiji tvých služeb.” Nato popadl Win za rameno a postrčil ji přes práh, aniž dostala šanci něco namítnout.

Využiji tvých služeb?

Zmocnila se jí zlost i ohromení. Neměla ponětí, co udělat nebo říct. Nějak jí nepřipadalo správné jednoduše odhodit kapuci a vykřiknout: „Překvapení!”

Merripen si ji spletl s prostitutkou a shledání, o kterém tak dlouho snila, se proměnilo ve frašku.

„Předpokládám, že ti sdělili, že jsem Rom.” Win přikývla, stále si zakrývala obličej kapuci.

„Vadí ti to?”

Krátce zavrtěla hlavou.

Ozval se tichý, neveselý a hlavně nepříjemný smích.

„Jistěže ne. Hlavně když zaplatím, že?”

Zamířil k oknu a pečlivě zatáhl závěsy. Zšeřelou místnost osvětlovala jediná lampa.

Win využila příležitosti, aby si starého přítele prohlédla. Amélie povídala, že se změnil. Hodně zhubl, byl neuvěřitelně štíhlý, ale dál jí připadal obrovský. Košili měl u krku rozepnutou, jemné plátno odhalovalo lesknoucí se hladkou hrud. Až nyní si všimla, jak je svalnatý. Zpočátku se domnívala, že ji klame zrak, ale

byla to pravda. Obdivovala široká ramena a mohutné bicepsy. Propána, to musí být silák!

Avšak nejvíc ji udivil Kevův obličej. Sálalo z něho přímo ďábelské kouzlo. Černé uhrančivé oči, smyslné rty, výrazný nos, brada i lícní kosti. Ovšem objevily se i nové vrásky, zejména kolem úst a mezi hustým obočím, jak se Merripen ustavičně mračil. Znepokojil ji i jeho krutý výraz. Jako by byl schopen činů, které by ho dříve ani nenapadly.

Keve, pomyslela si zkroušeně, co se to s tebou stalo?

Přistoupil k ní. Win dočista zapomněla, jak mrštně se pohybuje a jaká z něho srší energie. Kvapně sklopila hlavu.

Muž se jí dotkl. Poplašeně sebou škubla. Musel si všimnout, nakolik je rozechvělá, protože věcně konstatoval: „Ty jsi tu nová.”

„Ano,” špitla.

„Neublížím ti.” Odvedl ji k nedalekému stolku. Odvracela se i ni něho, ale on se po ní hbitě natáhl a rozepnul jí pelerínu. Těžký plášť se snesl k zemi, objevila se záplava dlouhých blond vlasů. Slyšela, jak Merripen zadržel dech a zarazil se. Zavřela oči, když ji zkušenými dlaněmi přejel po bocích. Přibrala tam, kde kdysi byla jen kost a kůže. Neměla korzet, bez kterého se slušné ženy neobejdou. Z toho může muž vyvodit pouze jedno…

Sklonil se, aby zvedl pelerínu ze země a položil ji na stůl. Otřel se přitom o dívčino tělo. K Win zavanula Kevova typická vůně, svěží a opojná, a probudila v ní bezpočet vzpomínek. Voněl jako suché listí, krajina smáčená deštěm, jako Merripen.

Vadilo jí, že je tak rozrušená. Ale čemu se diví? Od prvopočátku se uměl dotknout jejího nitra, samé její podstaty. Žádný jiný muž tohle nedokázal.

„Tebe nezajímá moje tvář?” otázala se ochraptěle.

Následovala mrazivá příkrá odpověď: „Je mi fuk, zda jsi krásná či škaredá.” Avšak dech se mu zrychlil, když spočinul rukama na jejích zádech a nutil ji, aby se předklonila.

„Přidrž se stolu.”

Win ho slepě uposlechla. Pokoušela se sama v sobě vyznat. V očích jí zaštípaly slzy, zmocnilo se jí vzrušení. Kev stál za ní a smyslně ji hladil. Nejradši by se slastně protáhla a začala příst jako spokojená kočka. Jeho doteky v ní probouzely zapovězenou vášeň, kterou pohřbila hluboko v sobě. Tyto ruce ji kdysi konejšily a pečovaly o ni, když se ocitla na pokraji smrti, a přitáhly ji zpátky.

Jenže nyní se jí nedotýká láskyplně, spíše neosobně. Pochopila, že se ji chystá využít. Ostatně, sám se tím nikterak netajil. Prožije pár důvěrných okamžiků s bezejmennou cizinkou a pak ji bez skrupulí pošle pryč. Takové chování je přece pod jeho úroveň. Copak si nikdy nedovolí projevit city? Zbabělec.

Popadl lem její sukně a vyhrnul jej vzhůru. Win ucítila na kotníku závan chladného vzduchu. Neubránila se představě, jaké by to bylo, kdyby ho nechala dokončit, co si předsevzal.

Pocítila vzrušení, ale zároveň i záchvat paniky. Zahleděla se na svoje ruce sevřené do pěstí a vyhrkla:

„Takhle ted zacházíš se ženami?”

Čas se zastavil, svět se přestal točit.

Sukně zašustila, dívky se chopily nesmlouvavé ruce a prudce ji otočily. Připadala si bezmocná. Nesměle pohlédla do zakaboněné tváře.

Až na vytřeštěné oči byl Merripenův obličej prost jakýchkoliv emocí. Ohromeně na ni zíral a do líček se mu vkrádala zrádná červeň.

„Win,” vydechl otřeseně.

Pokusila se usmát a něco říct, ale rty se jí chvěly a do očí se hrnuly slzy radosti. Opět jsou spolu… Potěšení ze shledání ji dočista přemohlo.

Kev setřel mozolnatou špičkou prstu vláhu z jejích tváří. Něžně dívku pohladil, poté ji k sobě přivinul. Neodolala jeho vábení. V sedmém nebi se ocitla ve chvíli, kdy slíbával slané krůpěje pootevřenými rty. Pak slastný okamžik pominul a muž ji tvrdě přimkl k sobě.

Dychtivě plenil její ústa, jako by se jí nedokázal nasytit. Win zvedla ruce a přitiskla je k tvářím porostlým drsným strništěm. Kev spokojeně zamručel. Pevně ji svíral, za což mu byla nevýslovně vděčná, protože se pod ní nebezpečně podlamovala kolena.

Pak Merripen zvedl hlavu a omámeně se na Win podíval. „Kde se tu bereš?”

„Vrátili jsme se o něco dřív. Chtěla jsem tě vidět.

Toužila jsem…”

Opět ji umlčel polibkem, tentokrát náruživějším.

Musela se přidržet jeho ramen, aby neupadla.

Vytáhl z dívčiných vlasů hřebínky, uvolnil jednotlivé prameny a zaklonil své milé hlavu tak, aby jí mohl zlíbat alabastrové hrdlo. Zrychleně oddechoval, srdce mu divoce tlouklo. Win si pojednou uvědomila, že stačí málo a Kev se přestane ovládat.

Zvedl ji jako pírko, odnesl k posteli a opatrně položil na matraci. Opět ji divoce líbal.

Skláněl se nad ní a tížil ji svým robustním tělem. Cítila, jak škube živůtkem jejích cestovních šatů, až se začala obávat, aby ho neroztrhl. Látka sice odolala, ale nevydrželo několik knoflíků. ,Počkej…, počkej,” napomínala ho. Bála se, že jí zničí šaty. Jenže mladík se nechal unést vášní a vůbec nic neslyšel.

Hladil ji po ňadrech, jejichž bradavky se zahrotily. Sklonil k nim hlavu. K dívčinu údivu se jedné z nich zmocnil zuby. Win le zatetelila blahem a bezděčně se zhoupla v bocích.

Merripen se na ni položil. Obličej se mu leskl potem, namáhavě oddechoval. Win se vyhrnuly sukně. Vysoukal je ještě výš, uvelebil se mezi dívčinýma nohama a přitiskl se k ní vzrušeným mužstvím. Okamžitě rozlepila víčka. Střetla se s černým pohledem, v němž hořel oheň. Ostře vnímala onu tajemnou část Merripenova těla, o niž by se s ní s chutí podělil. Omámeně zasténala .1 otevřela se mu.

Vděčně zamručel a smyslně se o ni otřel. Win ho toužila zastavit a zároveň si přála, aby pokračoval.

„Keve.” Hlas se jí třásl. „Keve…”

Zakryl její ústa svými a nesmlouvavě je dobyl jazykem, zatímco se jeho boky zvolna pohybovaly. Ohromená a současně vášní stržená dívka se k němu výmluvně mačkala. Každý zběsilý pohyb v ní rozdmýchával plejádu libých pocitů a probouzel děsivé horko.

Bezmocně se pod ním zmítala. Nemohla mluvit, proto se soustředila na neznámý žár a slastné tření. Vtom se něco stalo… Jako by stoupala vzhůru k nepoznané slasti…

Jestli nepřestane, blahem omdlí. Chytila muže za ramena a pokoušela se ho odstrčit, ale vůbec ji nevnímal. Sáhl pod ni, chytil ji za vrtící se zadničku a nadzvedl ji. Následoval dlouhý okamžik nesnesitelného napětí natolik silného, že se Win nespokojeně zavrtěla.

Pojednou se Kev prudce zvedl a odešel na opačnou stranu místnosti. Opřel se dlaněmi o zeď. Prudce oddechoval, zachvíval se jako zpráskaný pes.

Omámená a rozechvělá Win se posadila a začala si upravovat šaty. Připadala si zoufalá a bolestně prázdná. Prahla po něčem, co ani nedokázala pojmenovat. Když se trochu vzpamatovala, p stavila se na nejisté nohy.

Opatrně se blížila k Merripenovi. Uvědomovala si, že i on j bolestně vzrušený. Toužila se ho znovu dotknout. Avšak nejvíc by ji potěšilo, kdyby ji popadl do náruče a sdělil jí, jak je šťastný, že se konečně vrátila.

Ozval se dřív, než k němu došla, a rozhodně ne povzbudiv ‘ tónem. „Jestli se mě dotkneš,” varoval ji temným hlubokým hlasem, „odvleču tě zpátky do postele a zodpovědnost za mé následné chování přičti sama sobě.”

Win se zastavila a rozpačitě si propletla prsty.

Merripen se konečně vzpamatoval a věnoval jí výhrůžný pohled. „Příště,” prohlásil mdle, „bys mě měla na svůj příchod včas upozornit.”

„Poslala jsem dopis,” bránila se dívka. Udivilo ji, že se po tom všem vzmůže na slovo. „Musel se někde ztratit.” Odmlčela se. „Ovšem dostalo se mi vroucnějšího přivítání, než jsem očekávala. Zejména s ohledem na skutečnost, jak jsi mě poslední dva roky ignoroval.”

„Neignoroval jsem tě.”

„Za celou tu dobu jsi mi napsal jenom jednou.”

Merripen se otočil a opřel se zády o zeď. „Bez mých dopisů ses lehko obešla.”

„Prahla jsem po sebemenším kousku náklonnosti a tys mi žádnou neprojevil.” Muž mlčel, ona na něho nevěřícně zírala. „Prokristapána, Keve, to mi ani neřekneš, že jsi rád, že jsem zase zdravá?!”

„Jsem rád, že jsi zase zdravá.”

„Tak proč se ke mně takhle chováš?”

„Protože kromě tvého stavu se nic nezměnilo.”

„Ty ses změnil!” opáčila. „Vůbec tě nepoznávám.”

„A tak to má být.”

Nic nechápala. „Keve, proč jsi takový? Odjela jsem, aby se mi navrátilo zdraví. Přece mi to nemůžeš vyčítat.”

„Nic ti nevyčítám. Ale jen čert ví, co po mně ještě chceš.”

Nejradši by vykřikla: Chci, abys mě miloval! Překonala nesmírnou vzdálenost, aby byli zase spolu, a zjistila, že mezi nimi zeje nepřekonatelná propast. „Můžu ti říct, co nechci, Keve. Nepřeji si, abychom se my dva odcizili.”

Merripenův obličej byl jako vytesaný z kamene. „My jsme se neodcizili.” Podal dívce její pelerínu. „Obleč se. Doprovodím tě do tvého pokoje.”

Win se zahalila do pláště. Vrhala přitom kradmé pohledy na mladíka, který si zastrkoval košili do kalhot.

„Nemusíš se mnou chodit,” ohradila se. „Trefím tam sama.”

„Nebudeš nikde courat samotná. Je to nebezpečné.”

„Máš pravdu,” souhlasila uraženě. „Ještě by mě mohl někdo /násilnit.”

Jízlivá poznámka neminula cíl. Merripen sevřel rty a věnoval jí varovný pohled. Nato se nasoukal do kabátce.

Nesmírně jí v té chvíli připomínal hrubého zpupného chlapce plného hněvu, který k nim kdysi přišel.

„Keve,” otázala se tiše, „nemohli bychom zase být přáteli?”

„Ale nic víc?”

„Ne.”

Neodolala pohledu na zválené lůžko a tělem jí projela další horká vlna.

Merripenovi neuniklo, kam se dívá. „Tohle se nemělo stát,” ucedil. Hlasitě polkl. „Dlouho jsem neměl ženu a ty ses ocitla ve špatnou dobu na špatném místě.”

Win jeho slova šokovala. „Chceš tím říct, že takhle bys jednal

s každou?” „Ano.” „Nevěřím ti!”

„Věř si, čemu chceš.” Merripen přistoupil ke dveřím, otevřel je a rozhlédl se po chodbě. „Pojď.”

„Chci tu zůstat. Musíme si promluvit.”

„Ale ne sami a v tuto nekřesťanskou hodinu.” Odmlčel se. „Řekl jsem ti, abys mě následovala.”

Odmítl s ní o čemkoliv diskutovat. Win se v duchu naježila, ale poslechla.

Když kolem něho procházela, nasadil dívce na hlavu kapu a stáhl ji hluboko do obličeje. Ujistil se, že je chodba prázdná, po strčil Win přes práh a zaklapl za sebou.

Mlčky se odebrali ke schodišti. Dívka ostře vnímala Merripenovu ruku tisknoucí se k jejím zádům. Když dospěli k prvnímu schodu, Kev ji kupodivu zastavil.

„Zavěs se do mě.”

Uvědomila si, že jí chce pomáhat jako v dobách, kdy churavěla a každé schodiště pro ni představovalo zatěžkávací zkoušku. Celá rodina se podvědomě děsila,

že Win zčistajasna omdlí, zřítí se dolů a zlomí si vaz. Proto ji Merripen často do schodů nosil, aby tomuto riziku předešel.

„Kdepak, děkuji,” odmítla. „Zvládnu to sama.”

„Poslechni mě!” nenechal se odbýt.

Win nabízenou ruku nepřijala. Cítila, jak se jí rozčilením svírá hrud. „Nestojím o tvou pomoc. Dávno nejsem invalida, ačkoliv neduživá jsem se ti zamlouvala lip.”

Neviděla mu do tváře, ale zaslechla, jak se ostře nadechl. Zastyděla se za svá slova, avšak napadlo ji, zda na nich není zrnko pravdy.

Merripen neodpověděl. Jestli se ho dotkla, snášel to se stoickým klidem. Ze schodů sešli každý sám a v naprostém tichu.

Win byla celá zmatená. Tuhle noc si představovala snad tisíckrát a na všechny možné způsoby, ale rozhodně ne takhle. Sáhla do kapsy pro klíč.

Merripen jej převzal a odemkl. „Běž dovnitř a rozsviť lampu.” Zůstal stát na prahu. Dívka poslušně přistoupila k nočnímu stolku, opatrně sundala skleněný cylindr, zapálila knot a opět jej zakryla.

Mladík zasunul klíč z opačné strany. „Zamkni za mnou.”

Win se po něm smutně ohlédla. „Přesně takhle jsme se spolu rozloučili. Pamatuješ? Já jsem se na tebe vrhla a tys mě odmrštil. Tehdy jsem ti rozuměla. Chtěla jsem po tobě víc, než jsem ti mohla sama dát. Ale ted jsem zdravá a všechno je jinak. Mohli bychom se pokusit… zjistit…, zda jsme stvořeni jeden pro druhého.” Styděla se za svoje počínání, marně hledala správná slova.

„Možná se mýlím a ty jsi o mě nestál. Copak jsi po mně nikdy nezatoužil, Keve?”

„Ne.” Bylo ho sotva slyšet. „Považoval jsem tě pouze za kamarádku. A litoval jsem tě.”

Win cítila, jak jí z líček vyprchala krev. Náhle ji pálilo v nose i v očích. Po tváři klouzala horká slza. „Lháři!” vyhrkla a odvrátili se.

Dveře se tiše zavřely.

Kev si nepamatoval, jak se tu noc dostal zpátky do svého pokoje. Vzpomínal si jen na okamžik, kdy stanul u svého lůžka A proklínal se. Potom klesl na kolena, popadl pokrývku do rukou a zabořil do ní obličej.

Ocitl se přímo v pekle.

Prokristapána, jak ho Win ničí! Dlouho po ní hladověl, každou noc o ní snil. Probouzel se do hořkých rán. Náhle mu připadala neskutečná.

Stačilo pomyslet na její rozkošný obličej a měkká ústa. Způsob, jakým se poddávala jeho dotekům. Je úplně jiná - zdravá, tělo má pevné. Avšak její duše se nezměnila. Win zůstala onou sladkou, milou, upřímnou bytostí, která se mu vetřela do srdce. Stálo ho veškerou sílu, aby před ní nepadl na kolena.

Žádala ho, aby zůstali přáteli. Nemožné. Copak jí může dát pouze nepatrnou část sebe sama? Dobře to ví. Neměla se vůbec ptát. Některé věci jsou zapovězené dokonce i v excentrickém světě Hathawayových.

Nemůže jí nabídnout nic než společenskou degradaci. Cam Rohan alespoň dokáže Amélii poskytnout své bohatství. Jenže Kev žádný majetek nemá. Postrádá přirozenou noblesu, vzdělání, výhodné konexe - zkrátka všechno, čeho si gádžové považují. Z důvodů, kterým nikdy neporozuměl, ho týrali a odstrkovali i jeho vlastní

lidé. A on byl v koutku duše přesvědčený o tom, že si to zaslouží. Že byl předurčen k životu násilníka. Co by z toho Win Hathawayová měla, kdyby milovala muže, který je v jádru surovec?

Jestli se jednoho dne provdá, pak za gentlemana.

Jemného muže.

8

Ráno se Leo seznámil s guvernantkou.

Poppy a Beatrix mu o ní napsaly již před rokem, kdy vstoupila do jejich služeb. Slečna se jmenovala Marksová a obě si ji oblíbily, i když nebylo jasné proč. Jednalo se totiž o mírné, tiché a vážné stvoření. Pomáhala nejenom sestrám, ale i celé rodině zapadnout do lepší společnosti.

Leo považoval její úsilí za přínosné - ale jen pro ostatní, nikoliv pro sebe.

Takzvané správné manýry totiž zajímaly více ženy než muže. Kromě toho, když má člověk titul a drží se v přijatelných mezích, může si dělat nebo říkat, co chce, a všude je srdečně zván.

Hříčkou osudu Leo zdědil titul vikomta, čímž splnil první z podmínek, a po dlouhodobém pobytu ve Francii omezil pití alkoholu na jednu dvě sklenky vína k večeři. Tím si zajistil přístup na všechny velkolepé společenské události v Londýně, o něž však vůbec nestál.

Tajně doufal, že se úžasná slečna Marksová pokusí umravnit i jeho. S radostí jí ukáže, kde je její místo.

O guvernantkách dohromady nic nevěděl. Snad jen to, co se píše v románech. Bývají to nudné šedé myšky, které mívají ve zvyku zamilovat se do svého pána, což většinou špatně skončí. Nicméně před ním je slečna Marksová v bezpečí. Nemá náladu nikoho svádět, sukničkaření ho přestalo bavit.

Při svých toulkách po pamětihodnostech francouzské Provence se náhodou setkal se svým profesorem z Akademie krásných umění. Opět navázali tam, kde kdysi

skončili. V následujících měsících Leo trávil hodně času v profesorově ateliéru, kde pilně kreslil a studoval. Posléze dospěl k závěru, že se pokusí výsledky svého snažení zúročit v Anglii.

Nonšalantně se nesl k apartmá své rodiny, když vtom uslyšel rychlé kroky. Někdo k němu běžel. Uhnul proto stranou a ruce zabořil do kapes.

„Okamžitě sem pojď, ty potvoro!” zasyčela jakási žena. „Ty přerostlá kryso! Až tě dostanu do rukou, zakroutím ti krkem!”

Krvežíznivý tón se k dámě vůbec nehodil, avšak Leo se náramně bavil. Kroky se blížily, ale slyšel jenom jedny. Koho pronásleduje?

T když správná otázka by spíše měla znít: Co pronásleduje? Na ni poved nemusel dlouho čekat. Prostředkem chodby upalovala Mihla fretka a nesla cosi v zubech. Většinu hotelových hostů by při pohledu na hbitou šelmičku nejspíš ranila mrtvice, avšak Leo byl po letech soužití s Beatrix na ledacos zvyklý. Neudivily ho myši v kapsách, mláďata králíků v botách ani ježci promenádující se po stole. S úsměvem sledoval, jak fretka cupitá kolem něho.

Vzápětí se objevila její pronásledovatelka. Pádila za zpupným horem, co jí šedivá sukně dovolila. Jenže jestli se něco k běhu nehodí, pak je to právě dlouhá sukně vypodložená několika spodničkami. Žena náhle klopýtla a potupně přistála na podlaze několik kroků od Lea. Její brýle letěly ještě o kousek dál.

Leo k ní okamžitě přiskočil. „Nezranila jste se? Jenom klid. Dovolte, abych se podíval…”

„Nesahejte na me!” utrhla se na něho nešťastnice a oháněla se pěstmi.

„Já na vás nesahám. Dotkl jsem se vás jenom proto, abych vám pomohl vstát.” Ženě padal do očí laciný vlněný klobouk. Leo se jej pokusil umístit zpět na vrcholek hlavy a málem schytal ránu do brady.

„Prokristapána! Přestala byste se se mnou prát?” Dáma se posadila a zamžourala na něho jako sova.

Leo čile vyskočil z podlahy a hnal se pro brýle.

Vyškubla mu je z ruky, aniž poděkovala.

Byla vzteky bez sebe. Zuřivě mhouřila oči, z nichž šlehaly blesky. Světle hnědé vlasy měla přísně utažené dozadu natolik pevně, až se Leo bezděčně ušklíbl. Člověk by doufal, že takovou upjatost něco zmírní - třeba měkké plné rty nebo dmoucí se ňadra. Ovšem nic takového. Pouze přísné tenké rty, plochý hrudník a propadlé tváře. Kdyby s ní Leo musel strávit nějaký čas - naštěstí nepřipadá v úvahu - ihned by ji začal vykrmovat.

„Jestli mi chcete pomoct,” oznámila mu mrazivě, zatímco upravovala brýle, „chyťte tu zatracenou fretku. Možná jsem ji u dostatečně utahala, takže ji lehko dohoníte.”

Mladý muž pohlédl na zmíněné zvíře, které zůstalo stát des metrů od nich a prohlíželo si je korálkovýma očima. „Jak se jmenuje?”

„Dodger.”

Leo tiše zapískal a několikrát mlaskl jazykem. „Pojď sem, Dodgere. Těch malérů bylo za jedno ráno až dost. Chápu, že si rád pochutnáváš na… dámských podvazcích, pokud se nepletu. Je to tak?”

Zena ohromeně zírala, jak se dlouhé štíhlé tělo tmavé šelmičky poslušně vlní směrem k Leovi. „Hodný kluk.” Mladík ho pohladil po hebkém kožichu.

„Jak jste to dokázal?” zeptala se otráveně.

„Se zvířaty to umím. Chovají se ke mně, jako bych byl jedním z nich.” Leo opatrně vyprostil z ostrých zoubků Dodgerovu trofej. Vskutku, dámský podvazek. Rozkošný a nepraktický. Posměšně se ušklíbl a předal jej majitelce.

„Bezesporu patří vám.”

Ale ve skutečnosti si to nemyslel. Určitě náleží někomu jinému. Nedovedl si představit, že by tohle škrobené stvoření nosilo něco tak frivolního. Avšak nach vkrádající se ženě do líček mu napověděl, že podvazek je opravdu její. Zajímavé.

Fretka mu spokojeně spočívala v náruči. „Chápu to tak, že vám tohle zvíře nepatří.”

„Ne. Náleží jedné z mých svěřenek.”

„Vy jste guvernantka?

„Do toho vám nic není.”

„Protože pokud ano, pak jednou z vašich svěřenek je Beatrix Hathawayová.”

Zena se zamračila. „Jak to víte?”

„Neznám totiž jinou osobu, která by si troufla přinést do přepychového hotelu fretku, jež navíc krade. Mimochodem, Beatrix je moje sestra.”

„Sestra?”

Zazubil se na ni. „Lord Ramsay k vašim službám. A vy musíte být slečna Marksová.”

„Ano,” zamumlala, ignorujíc ruku, kterou jí podával a zvedla se z podlahy.

Leo pocítil nutkání ji provokovat. „To mě těší. Vždycky jsem si přál, aby si naše rodina najala guvernantku a já měl koho prohánět.”

Poznámka dopadla na úrodnou půdu. „Jsem si dobře vědoma vaší pověsti sukničkáře, pane, avšak neshledávám na tom nic zábavného.”

Leo by přísahal, že tuhle nánu nepobaví vůbec nic.

„Dva roky i cm zde nebyl a na moje hříchy se dosud nezapomnělo? Nuže, získat špatnou pověst něco stojí. Člověk musí vynaložit patřičné úsilí.”

„Vy jste na ni hrdý?”

„Zajisté. Mít dobrou pověst je snadné - nemusíte dělat vůbec nic. Ale aby si o vás lidé povídali…, nuže, to dá fušku.”

Dáma mu věnovala pohoršený pohled. „Já vámi pohrdám,” oznámila mu. Otočila se na podpatku a kráčela pryč.

Leo ji následoval s fretkou v ruce. „Vždyť jsme se právě seznámili. Nemáte mě za co soudit.”

Okatě ho ignorovala. Nevzala ho na vědomí ani ve chvíli, kdy zaklepal na dveře apartmá a služka ho vpustila dál.

V místnosti panovalo jakési pozdvižení, což by ho vzhledem k okolnostem nemělo udivovat. Ozývaly se výkřiky, kletby a neklamné zvuky boje.

„Leo?” Ze salonu vyběhla Beatrix a pospíchala k nim.

„Miláčku!” Leo užasl nad změnou, jíž jeho nejmladší sestra v průběhu dvou let prošla. „Tys ale vyrostla!”

„Ano, ale o to ted nejde,” vyhrkla netrpělivě a převzala od něho fretku. „Běž dovnitř a pomoz panu Rohanovi.”

„S čím?”

„Merripen se chystá zavraždit pana Harrowa a Cam se mu v tom snaží zabránit.”

„To šlo rychle,” poznamenal mdle Leo a pospíchal do salonu.

9

Postel se proměnila v mučidla. Kev na ní nenašel klidné spočinutí. Probudil se s těžkým srdcem.

Trápily ho smyslné sny, v nichž hlavní roli hrálo Winino nahé tělo. Veškerá potlačovaná touha, jíž se přes den úporně bránil, v noci nabrala vrchu. Zdálo se mu, že se s Win dychtivě miluje, horoucně ji líbá a ona mu projevenou vášeň odvážně oplácí.

Pomohla studená koupel, avšak ani to zcela neuhasilo žár řádící v Kevově nitru.

Dnes ho čeká setkání s Win, a to v přítomnosti všech ostatních. Bude s ní nezávazně rozmlouvat a předstírat, že se mezi nimi vůbec nic nestalo. Jako by nespočinul mezi jejími stehny a téměř ji nepřivedl k extázi.

Cítil se mizerně a zároveň byl plný vzteku. Ustrojil se do módního oblečení, které v Londýně na přání rodiny nosil. „Dobře víš, jak si gádžové zakládají na líbivém vzhledu,” domlouval mu Rohan, zatímco ho vlekl do krejčovského salonu. „Musíš působit důvěryhodně, jinak to odskáče tvoje rodina.”

Rohanův bývalý zaměstnavatel lord St. Vincent jim doporučil provozovnu, kde se šily oděvy na zakázku. V konfekci nic slušného neseženete, mínil, sotva spočinul pohledem na Kevově robustní postavě. Žádný model mu nebude sedět.

Kev se neochotně podvolil a trpělivě držel, zatímco mu krejčí brali míry a ovíjeli ho metry látek. Následovaly nekonečné zkoušky. Rohana a sestry Hathawayovy

výsledek potěšil, avšak Merripen mezi starým a novým oblečením neshledával žádný rozdíl. Šaty jsou šaty a jejich jediným účelem je chránit člověka před neblahými vlivy okolního prostředí.

Zamračil se na bílou nabíranou košili, černou vázanku, vestu s vroubkovaným límcem a kalhoty s úzkými nohavicemi. Doplňoval je vlněný kabátec vpředu s kapsami a vzadu s rozparkem.

Kev se jako obyčejně šel nasnídat k Hathawayovým. Snažil se zachovat nezúčastněný výraz, přestože se celý chvěl a srdce se mu mohlo rozskočit. Však už to zvládne. Nějak už se s Win tím rozpačitým ránem prokoušou.

Ovšem všechna dobrá předsevzetí ho opustila ve chvíli, kdy vstoupil do salonu a spatřil ji - na podlaze a jen ve spodním prádle.

Ležela na břiše, prohýbala se v zádech a zvedala ruce i nohy. Skláněl se nad ní cizí muž a… dotýkal se jí. V Kevovi vzkypěl hněv.

Se strašlivým řevem se k Win vrhl a sevřel ji v náruči.

„Počkej!” ulekla se. „Co to děláš? Ne! Dovol mi vše vysvětlit!”

Bez dlouhých cavyků ji hodil na pohovku a otočil se k muži. Nejradši by mu utrhl hlavu.

Chlapík na nic nečekal a postavil se za masivní křeslo.

„Vy musíte být Merripen,” blekotal. „Já jsem…”

„Mrtvěj chlap,” zavrčel Kev a vrhl se na něho.

„Je to můj lékař!” pištěla Win. „Doktor Harrow!

Merripene, opovaž se mu ublížit!”

Kev ji nebral na vědomí. Avšak po dvou krocích mu kdosi podtrhl nohu. Rohan mu skočil na záda, klekl na paže a popadl ho zezadu za krk.

„Merripene, ty idiote!” nadával, zatímco se snažil rozčileného přítele udržet na zemi. „Je to doktor. Co si myslíš, že provádíš?”

„Zabiju ho,” broukl Kev a navzdory Rohanově snažení vyskočil z podlahy.

„Krucipísek!” vykřikl Cam. „Leo, pomoz mi ho zadržet! Hnědl”

Oběma mužům dalo pořádnou práci Merripena zkrotit.

„Miluji rodinná setkání,” zadrmolil Leo. „V čem je problém, Merripene?”

„Win je ve spodním prádle a ten chlap…”

„Tohle není spodní prádlo!” bránila se dotčeně dívka.

„Je to cvičební úbor.”

Merripen k ní otočil hlavu. Spatřil, že má na sobě volné nabírané kalhoty a živůtek bez rukávů. „Přece poznám spodní prádlo, když je vidím!” obořil se na ni.

„Tohle jsou turecké kalhoty a normální živůtek. Takový úbor nosí v sanatoriu každá žena. Cvičení prospívá mému zdraví a rozhodně se nedá provádět v korzetu a sukni.”

„Dotýkal se tě!” namítl zlostně Kev.

„Ubezpečoval se, zda cvik provádím správně.”

Lékař se opatrně přiblížil, šedé oči se mu pobaveně třpytil „Nechal jsem se inspirovat hinduisty a vymyslel sestavu posiluj cích cviků. Provádějí je všichni moji pacienti. Věřte mi, prosím, ž co se týče slečny Hathawayové, mám pouze ty nejčestnější úmysly. Ještě mě hodláte zabít?”

Leo a Cam, kteří s Merripenem dosud zápolili, jednohlas odpověděli: „Ne.”

Ale to už do místnosti vběhly Poppy, Beatrix a slečna Marshová.

„Merripene,” vložila se do hovoru Poppy, „doktor Harrow s stře rozhodně neubližuje, on…”

„Je moc hodný,” přispěchala se svou troškou do mlýna Beatrix. „Mají ho ráda dokonce i moje zvířata.”

„Uklidni se,” pošeptal mu Rohan. Schválně hovořil romský jazykem. „Tohle nikomu neprospěje.”

Kev se nehýbal. „Osahával ji,” odvětil.

Rohan věděl, jak Romové nesnášejí, když se cizí muži z jakéhokoliv důvodu dotýkají jejich žen.

„Ona ti nepatří, phral,” domlouval mu. Vlastně s ním soucítil

Kev se snažil ovládnout.

„Už ho můžu pustit?” otázal se Leo. „Před snídaní toleruji pouze jediný druh tělesné námahy a tenhle to určitě není.”

Rohan dovolil Kevovi vstát, ale pro všechny případy dál svíral jeho paži jako v kleštích.

Win se postavila vedle Harrowa. Vědomí, že je nedostatečně oblečená a drží se po boku cizího muže, způsobilo, že Kev bezděčně zatnul svaly. Tenkou látkou dívčiných kalhot probleskoval obrys štíhlých nožek. Všichni se museli zbláznit, když ji nechají takhle se promenádovat před cizím člověkem, jako by se jednalo o zcela běžnou věc. Turecké kalhoty… Ať si tomu říkají, jak chtějí, podle něho jsou to obyčejné spodky.

„Trvám na tom, aby ses omluvil, Merripene,” prohlásila Win. „Byl jsi hrubý na mého hosta.”

,,Tvého hosta? Zalomcoval jím vztek.

„Není třeba,” zasáhl pohotově Harrow. „Umím si představit, jak to muselo vypadat.”

Win propalovala Keva pohledem. „Navrátil mi zdraví a ty se mu za to takhle odvděčuješ?”

„Uzdravila jste se sama,” namítl zdvořile lékař.

„Zlepšení vašeho stavu je výsledkem vašeho úsilí, slečno Hathawayová.”

Win náhle zněžněla. „Děkuji vám.” Ale při pohledu na Merripena se opět mračila. „Omluvíš se, Merripene?”

Rohan mu zaryl prsty do svalů. „Udělej to, sakra!

Kvůli rodině.”

Kev nespouštěl doktora z očí. Promluvil, ale ve svém rodném jazyce. „Kašlu na tebe!” sdělil mu romsky.

„Což znamená,” zalhal vzápětí Rohan, „odpusťte mi to nedorozumění, rozejdeme se jako přátelé.”

„Ať tě sežere rakovina!” dodal Kev.

„Doslovný překlad zní: Nechť je tvá zahrada plná tlustých ježků. Romové si tímto způsobem přejí vše nejlepší.”

Harrow se tvářil pochybovačně, nicméně pravil:

„Přijímám vaši omluvu. Jako by se nic nestalo.”

„Omluvte nás,” usmál se Rohan, „a v klidu se nasnídejte. My dva ještě musíme vyřídit nějaké pochůzky. Řekněte prosím Amélii, až se vzbudí, že se vrátím kolem poledne.” Nato vystrkal Merripena ze dveří. Leo se jim držel v patách.

Na chodbě Keva pustil a obrátil ho tváří k sobě. Rozčileně si prohrábl vlasy a zeptal se: „Co bys z toho měl, kdybys toho doktora zabil?”

„Potěšení.”

„O tom nepochybuji. Zato Win se zrovna nebavila.”

„Co tu ten chlap pohledává?” zasyčel nenávistně Kev.

„Na to ti lehko odpovím,” ozval se Leo a ledabyle se op* o stěnu. „Přišel se nám představit. Jsou si s Win blízcí.”

Kevovi znenadání ztěžkl žaludek, jako by spolykal kilo kam ní. „Co tím chceš naznačit?” otázal se, přestože to dobře vědě Kdo by dokázal odolat něžnému kouzlu zlatovlasé Win?

„Harrow je vdovec,” pokračoval Leo. „Velice slušný člověk. J naprosto oddaný práci na své klinice a svým pacientům. Navíc je vzdělaný, zcestovalý a ukrutně bohatý. Sbírá umělecké kousky a dovede rozpoznat, co má skutečnou hodnotu.”

Vážně skvělý jinotaj. Win bude jistě přínosem do jeho sbírky.

Vyslovit následující dotaz stálo Keva značné úsilí, avšak nemohl jinak. „Win sdílí jeho city?”

„Podle mě sama neví, kde v jejím případě končí vděčnost a začíná opravdová náklonnost.” Leo se na Keva významně podiv” „Myslím, že existuje několik otázek, na které by si měla sar odpovědět.”

„Promluvím s ní.”

„Na tvém místě bych to nedělal. Nech ji drobet vychladnout. Je na tebe pěkně naštvaná.”

„Proč?” Keva napadlo, zda se bratrovi nesvěřila s událostmi včerejší noci.

„Ty se ptáš proč?” Leo se ušklíbl. „Možností je hned několik Skoro nevím, kterou začít. Pominu-li dnešní incident, proč jsi jí kupříkladu nikdy nenapsal?”

„Napsal jsem jí,” ohradil se dotčeně Kev.

„Jediný dopis,” ucedil Leo. „V podstatě se jednalo o hlášení o stavu hospodaření. Ukázala mi ho. Jak by mohl člověk zapomenout na vzrušující pojednání o hnojení polí? Řeknu ti, ta stať o ovčí mrvě byla tak dojemná, že mi málem vehnala slzy do očí.”

„O čem jsem jí měl psát?” vyjel vztekle Kev.

„Ani se neobtěžuj mu něco vysvětlovat,” zarazil Cam Lea ve chvíli, kdy otvíral pusu. „Romové se papíru zásadně nesvěřují.”

„Stejně jako se nestarají o chod panství,” namítl Leo.

„Přesto to dělá, že?” Kevův trucovitý výraz ho přiměl k úsměvu. „Byl by z tebe mnohem lepší majitel držav, než kdy budu já. Jen se na sebe podívej. Oblékáš se jako cikán? Povaluješ se u táborových ohňů? Ne. Hrabeš se v účetních knihách. Spíš venku na tvrdé zemi? Kdepak. V prachových peřinách. Dokonce už ani nemluvíš jako cikán.”

„O co ti jde?” skočil mu Kev do řeči.

„Pouze o to, že poté, cos přišel do naší rodiny, děláš jeden kompromis za druhým. A z jediného důvodu - abys byl s Win. tak se sakra konečně vykašli na svůj původ a přestaň s tím pokrytectvím, když máš jedinečnou příležitost…” Náhle se odmlčel a obrátil oči k nebi.

„Prokristapána! Tohle je moc i na mě. A to jsem si myslel, že jsem na drama zvyklý.” Kysele se podíval na Rohana. „Promluv si s ním. Já jdu na čaj.”

Nato zmizel v apartmá.

„O ovčí mrvě jsem jí nepsal,” hájil se Kev. „Jednalo se o úplně jiný druh hnojiva.”

Rohanovi se nepovedlo potlačit úsměšek. „Buď jak buď, phral, o hnojení bych se v dopise pro dámu vůbec nezmiňoval.”

„Nenazývej mě tak.”

Cam se vydal chodbou. „Pojď se mnou. Čeká mě setkání, při kterém tě potřebuji.” „Nemám zájem.”

„Je to nebezpečné,” lákal ho Cam. „Třeba se ti povede někoho praštit. Možná vyprovokujeme rvačku… Já věděl, že tě to přesvědčí.”

Jestli Keva na Rohanovi doopravdy něco štvalo, pak urputnost, s níž pátral po původu záhadného tetování. Honil se za tím tajemstvím už dva roky.

Navzdory spoustě povinností, které spočívaly na jeho bedrech, nikdy nezmeškal jedinou příležitost něco vypátrat. Pilně hledal vlastní kmen a trpělivě zpovídal každého Roma, s nímž se setkal. Avšak jeho rod jako by se propadl do země. Zdálo se, že jej nikdy nenajde. Cikáni se volně toulají po světě. Kdoví, zda se jeho soukmenovci ještě někdy vrátí do Anglie.

Pročetl matriční záznamy, zajímaly ho sňatky, narození a úmrtí. Sháněl jakoukoliv zmínku o své matce Soně nebo o sobě. Nic neobjevil. Dále kontaktoval odborníky na heraldiku a irskou historii, aby mu objasnili význam symbolu okřídleného koně. Opakovaně vyslechl dobře známé pověsti o tom, že se tento tvor zjevuje uprostřed noci, hovoří lidským hlasem a jeho vábení nikdo neodolá. Ten, kdo jízdu přežije a vrátí se domů, je jako vyměněný.

Nenašel ani žádné spojení mezi jmény Rohan a Merripen, která jsou mezi cikány celkem běžná. Proto se rozhodl, že začne pátrat po Kevově kmeni, popřípadě po někom, kdo jej zná.

S tím Kev samozřejmě ostře nesouhlasil.

„Nechali mě zemřít a já ti mám pomoct je hledat? Jestli někoho z nich potkám, zejména vajdu, uškrtím ho holýma rukama.”

„Klidně,” přisvědčil vlídně Rohan, „ale až poté, co nám poví o tom tetování.”

„Však už jsem ti to řekl. Je to známka prokletí. Pokud do toho nepřestaneš šťourat, tak…”

„Jistě, jistě, já vím. Oba jsme ztraceni. Ale jestli mám na těle nějakou kletbu, pak o ní chci vědět.”

Kdyby pohledy zabíjely, byl by na místě mrtev. „Já nikam nejdu,” oznámil mu neochvějně Kev. „Pro mě za mě si pátrej, ale beze mě.”

„Potřebuji tě,” domlouval mu Rohan. „Už proto, že mám namířeno na kekkeno mušes puv.”

Merripen nevěřícně vykulil oči. Území nikoho. Tak se říkalo zaneřáděnému plácku poblíž Temže přecpanému špinavými stany, polámanými povozy, toulavými psy a nepřátelsky naladěnými Romy. Ale ti nepředstavovali skutečné nebezpečí. Tím byla skupina pobudů se zločineckou minulostí, většinou saského původu. Říkali si Chorodiové. Ti byli skutečně zákeřní, neboť nectili žádná pravidla a přikázání. Člověk, který se k nim přiblížil, si přímo koledoval o přepadení. Kromě několika pelešinců v Eastside nebylo v Londýně nebezpečnějšího místa.

„Proč si myslíš, že můj kmen najdeš na takovém místě?” Kevem Rohanův nápad očividně otřásl. Ano, v čele rodiny stál špatný vajda, ale určitě by neklesli tak nízko.

„Nedávno jsem potkal kluka z Bosvilova rodu. Povídal, že se jeho nejmladší sestra, Suri, kdysi dávno provdala za vašeho

Vajdu.” Rohan upřeně zíral na Merripena. „Vypadá to, že tvůj příběh je znám v celém cikánském světě.”

„Nechápu proč? Není na něm nic pozoruhodného.” Rohan pokrčil rameny. „Romové se starají o své druhy. Jiný kmen by zraněného či umírajícího chlapce za žádných okolností neopustil. Tvůj rod se dopustil strašlivého prohřešku a přivolal na sebe kletbu. Většinu z

nich nadobro opustilo štěstí a špatně skončili. Pak že neexistuje spravedlnost.”

„Nikdy jsem o ni nestál.” Samotného Keva překvapilo, jak přiškrceně zní jeho hlas.

Rohan mu rozuměl. „Je to zvláštní, vid? Jsme Romové a nemáme žádný kmen. Ať se snažíme sebevíc, nikde nenalézáme svůj domov. Protože domov pro nás není jen budova, stan nebo povoz. Je to rodina.”

Kev nedokázal Rohanovi pohlédnout do očí, protože jeho slova ťala do živého. Poprvé pocítil jakési souznění. Už nemůže déle popírat skutečnost, že mají hodně společného. Jejich minulost je plná nezodpovězených otázek. Oba osud zavál k Hathawayovým, kteří se stali jejich rodinou.

„Tak já s tebou půjdu,” zavrčel Kev. „Ale jenom proto, že by mě Amélie zabila, kdyby se ti něco stalo.”

10

Na mnoha místech v Anglii jaro pokrylo zemi zeleným sametem a vymámilo květy z živých plotů. Klene se nad nimi modrá obloha a vzduch je svěží. To však neplatí pro území nikoho, poznamenané kouřem z bezpočtu komínů, který vytváří nažloutlý opar natolik hutný, že jím stěží pronikne denní světlo. Tomuto bezútěšnému místu vévodilo bláto a mizérie. Nacházelo se asi čtvrt míle od řeky a ohraničovaly je kopec a železnice.

Kev se chmuřil. Mlčel, když spolu s Rohanem vedl koně cikánským táborem. Před halabala postavenými stany posedávali zamračení muži. Někteří vyřezávali, jiní pletli košíky. Skupinka chlapců na sebe vesele pokřikovala, za což od dospělých schytala několik nadávek a výhrůžek.

Kev se mimoděk zastavil. Vzpomněl si na vlastní dětství. Bolest, násilí, strach… Hněv vajdy, který ho nemilosrdně zbil, kdykoliv Kev prohrál. Ovšem žádné odměny se mu nedostalo, ani když zvítězil. Zbyl mu jen pocit viny, že ublížil klukovi, který mu nic zlého neudělal.

Co to má znamenat? řval na něho vajda, když zjistil, že se Kev choulí v koutě a pláče. Ty ufňukaný, roztřesený pse! Však já tě naučím! Okovaná bota tvrdě přistála na Kevově pohmožděném hrudníku. Co jsi to za blbce, když bulíš po vyhraném boji? Brečíš kvůli tomu jedinému, v čem jsi dobrý. Však já z tebe tu změkčilost

vymlátím, ty ukňouraný fakane! Kopal Keva tak dlouho, dokud chlapec neztratil vědomí.

Příště, když Kev někoho zbil, se už pocitem viny netrápil. Necítil totiž vůbec nic.

Ani si neuvědomoval, že stojí a ztěžka oddechuje, dokud ho Rohan tiše neoslovil: „Pojď, phral.”

Merripen odtrhl zrak od chlapců. Cam se na něho soucitně díval. Spatné vzpomínky se rozplynuly. Kev krátce přikývl a vykročil.

Rohan se zastavil v několika stanech, kde se vyptával na ženu zvanou Suri. Lidé odpovídali jen neochotně. Jak se dalo čekat, pohlíželi na Rohana s krajní nedůvěrou.

Posléze stanuli před jedním z menších stanů, před nímž na obráceném vědru seděl jakýsi mladík. Malým nožíkem vyřezával knoflíky.

„Hledáme Suri,” řekl mu romsky Kev.

Chlapec se ohlédl přes rameno a zvolal: „Mami! Hledají tě tu dva muži. Jsou to Romové oblečení jako gádžové.”

Objevila se zvláštní žena. Nebyla ani metr a půl vysoká, avšak měla robustní tělo a velkou hlavu. V tmavém obličeji zbrázděném hlubokými vráskami zářily tmavé oči. Kev ji okamžitě poznal. Ano, je to skutečně Suri. Když se provdala za vajdu, bylo jí zhruba šestnáct. Krátce nato Kev kmen opustil.

Uplynulé roky k ní nebyly laskavé. Kdysi bývala moc krásná, ale život plný strádání zapříčinil, že předčasně zestárla. Ačkoliv jsou s Kevem přibližně stejně staří, na první pohled se zdálo, že je mezi nimi dvacetiletý věkový rozdíl, ne dvouletý.

Lhostejně na Keva zírala. Náhle však vytřeštila zrak a pokřižovala se před zlými duchy.

„Kev,” vydechla.

„Zdravím, Suri,” hlesl.

„Jsi duch?” otázala se.

Rohan na něho se zájmem pohlédl. „Kev? To je tvoje rodové jméno?”

Merripen ho ignoroval. „Nejsem, Suri.” Povzbudivě se usmál. „Duchové na rozdíl ode mě nestárnou.”

Zavrtěla hlavou a podezřívavě přimhouřila oči. „Jestli jsi to skutečně ty, tak mi ukaž znamení.”

„Smím jít dál?”

Po dlouhém váhání žena neochotně přikývla a vpustila příchozí dovnitř.

Cam se ve vchodu zastavil a sdělil mladíkovi:

„Pohlídej koně, ať je neukradnou. Když to dokážeš, máš u mě půl korun Sám by nedokázal říct, zda koním hrozí větší nebezpečí od Chorodiů nebo od cikánů.

„Ano, pane,” přisvědčil kluk.

Rohan se smutně usmál a následoval Keva do stanu. Dřevěnou konstrukci svázanou provazy pokrývalo hru plátno. Chyběl tu stůl i židle, Romovi stačí podlaha. Zato se z válelo nepřeberné množství všemožných nádob a kráječích prkének a slamník přikrytý dekou. V malých kamínkách plál oheň vydechující příjemné teplo.

Suri muže vyzvala, ať se posadí ke kamnům. Cam potlačil úsměšek, když trvala na tom, že chce vidět tetování. Merripen mu věnoval útrpný pohled. Byl velice cudný a zdrženlivý. Představa, že se před nimi svléká, mu připadala nepřijatelná. Ale zatnul zuby a sundal si kabát.

Potom si rozepnul košili a nechal ji sklouznout ze svalnatého ramene. Při pohledu na obrázek sebou Cam mimoděk trhl.

Suri cosi zavrčela a dobelhala se za Keva. Rohan by se radoval, kdyby se mu podařilo setkat s některým ze svých soukmenovců, zato Merripen zjevně trpěl. Avšak snášel svá muka se stoickým klidem, za což si získal Camův obdiv.

Jakmile si žena prohlédla přízračného koně, obrátila pozornost ke Camovi. „Kdo je to?”

„Jeden z mých přátel.” Merripen se chvatně oblékal.

„Co se stalo s kmenem, Suri? Kde je vajda?”

„Pod drnem,” odsekla žena, čímž projevila vůči svému zesnulému choti značnou neúctu. „Kmen se rozpadl. Poté, co jsme tě opustili a vydali napospas smrti, nás stíhala jedna rána za druhou. Vajdu už nechtěl nikdo následovat. Posléze ho gádžové pověsili za padělání peněz. Ale ještě předtím se snažil z některých chlapců vychovat zápasníky, jako jsi byl ty. Jenže žádný se ti nevyrovnal.” Stočila lesklé oči Camovým směrem. „Vajda nazýval Keva bojovým psem,” vysvětlila, „ale se skutečnými psy zacházel mnohem lépe než s ním.”

„Suri,” zabručel Merripen. „Tohle mu vykládat nemusíš.”

„Můj manžel si přál, aby Kev zemřel,” pokračovala,

„ale netroufal si ho sám zabít. Proto mu skoro nedával najíst, posílal ho do těch nejdivočejších rvaček a utržená zranění mu nikdy neošetřil. Tenhle kluk nikdy nedostal pokrývku, jenom slamník. Kradli pro něho jídlo a medicínu, když se vajda nedíval. Ale nikdo |e ho, ubožáka, nezastal.” Nato se káravě podívala na Merripena. „A tobě nebylo lehké pomáhat, když jsi na každého jen vrčel a štěkal. Nikdy jsi za nic nepoděkoval, ani se neusmál.”

Oslovený mlčel, odvracel tvář.

Cama napadlo, že je dobře, že vajda už skonal. Kdyby ne, s potěšením by s ním osobně skoncoval. Nelíbilo se mu, že Suri Merripena kritizuje. Jistě, není žádný andílek, ale po tom, co zakusil, je vůbec s podivem, že dokáže žít jako normální člověk.

Hathawayovi zachránili nejenom jeho život, ale především o! uši.

„Proč tvůj muž Merripena tolik nenáviděl?” otázal se tiše.

„Vajda nenáviděl vše, co nějak souviselo s gádži. Často nám vyhrožoval, že kdo se s nimi zaplete, je odsouzen k smrti.”

Kev se na ni ostře podíval. „Ale já jsem Rom.”

„Ty jsi pošram, chlapče. Polocikán.” Merripen dočista zkoprněl a žena se široce zazubila. „Tys to nevěděl? Copak sis nikdy nevšiml, jak jsi podobný bílým? Jenom se koukni na svůj úzký nos a hranatou bradu.”

Merripen se nevzmohl na slovo, pouze zavrtěl hlavou.

„A kruci,” ucedil Cam.

„Tvoje matka se provdala za gádža, Keve,” vysvětlovala Suri. „Tetování, které nosíš, je znakem jeho rodiny. Jenže tvůj otec ji opustil, jak gádžové mívají ve zvyku. V době, kdy jsme tě považovali za mrtvého, vajda řekl: ,Už zbývá jenom jeden.’”

„Kdo?” vysoukal ze sebe Cam.

„Bratr.” Suri prohrábla oheň a ve stanu bylo rázem více světla. „Kev měl mladšího bratra.”

Cama zaplavily emoce. Náhle jako by se stával někým jiným. Celý život se domníval, že je na světě úplně sám, a přesto je zde někdo, v jehož žilách koluje tatáž krev. Zahleděl se na Merripena a sledoval, jak mu zvolna

dochází význam cikánčiných slov. Ovšem chápal, že na rozdíl od něho Keva netěší.

„Nejprve se o obě děti starala babička,” vyprávěla Suri. „Je že pak se začala obávat, aby si pro ně nepřišli gádžové. Mohli by je sprovodit ze světa. Jednoho kluka si nechala u sebe, druhého poslala k Povovi, jeho strýci. Byl to náš vajda. Podle mě neměla tušení, že ho bude Pov nenávidět. Jinak by to neudělala.”

Suri pohlédla na Merripena. „Domnívala se, že Pov je silný, proto tě snadno ochrání. Jenže on tě nesnášel, protože jsi napůl…” Vtom se odmlčela a zalapala po dechu. Cam si totiž vyhrnul rukáv a ukázal jí předloktí.

„Jsem jeho bratr,” zašeptal.

Zena těkala očima z jednoho muže na druhého. „Ano, určitá podoba tu je. Vzdálená, ale já ji vidím.” Usmála se.

„Dohromady vás svedl samotný Bůh.”

Ať už si o tom Merripen myslel cokoliv, nechal si svůj názor pro sebe. Místo toho se otázal: „Víš, kdo je mým otcem?”

Suri posmutněla. „O tom se vajda nikdy nezmínil.

Moc mě to mrzí.”

„Hodně jsi nám pomohla,” ujistil ji Cam. „Nemáš náhodou ponětí, proč nás gádžové chtěli…”

„Mami,” ozvalo se zvenčí. „Jdou sem Chorodiové.”

„Chtějí koně,” prohlásil Merripen a svižně si stoupl. Vtiskl ženě do dlaně několik mincí. „Hodně štěstí a pevné zdraví.”

„Tobě též,” odvětila.

Oba mládenci pospíchali před stan. Blížili se k nim tři Chorodiové. Byli neuvěřitelně špinaví a linul se z nich silný zápach. Víc než lidi připomínali divoká zvířata. Několik zvědavých cikánů zdálky sledovalo, co se bude

dít. Bylo však jasné, že od nich příchozí nemohou čekat žádnou pomoc.

„Nuže,” ucedil Cam, „tohle bude zajímavé.”

„Chorodiové mají rádi nože,” poznamenal Kev, „ale nedovedou je používat. Nech to na mně.”

„Jen si posluž,” broukl Cam.

Jeden z Chorodiů promluvil jakýmsi nářečím, jemuž Rohan nerozuměl, avšak ukázal na Camova koně.

„Ani náhodou,” zavrčel Cam.

Merripen opovážlivci odpověděl dalšími nesrozumitelnými lovy. Jak prorokoval, ničema sáhl za záda a vytáhl nůž se zubatým ostřím. Ač Merripen na první pohled působil klidně, Camovi neuniklo, jak se mu napjaly svaly. Chystal se na útok.

Vtom protivník provedl prudký výpad, mířil na mladíkovu hrud. Merripen čile uskočil stranou a zároveň popadl útočníka za ruku svírající nůž. Šikovně ho vyvedl z rovnováhy. Dříve než se lupič nadál, skončil na zemi s paží zkroucenou za zády. Kost zapraskala a násilník zaskučel bolestí. Kev mu vyškubl dýku Z ochablých prstů a hodil ji Camovi. Ten ji pohotově chytil.

Merripen vyzývavě pohlédl na zbývající dva lotry.

„Kdo je na řadě teď?” otázal se mrazivě.

Ačkoliv hovořil anglicky, zdálo se, že mu rozumějí. Beze slova vzali do zaječích, svého zraněného kumpána ponechali jeho osudu.

„Dobrá práce, phral,” poznamenal obdivné Cam.

„Jdeme,” ucedil kuse Merripen. „Za chvíli si přivedou posily.” „Hurá do hospody!” zavelel Cam. „Potřebuji se napít.” Merripen mlčky nasedl na svého hnědáka. Vypadalo to, že se pro jednou na něčem shodli.

O krčmách se říká, že do nich chlapi chodí odpočívat a zabíjet čas. Je to taková jejich svatyně. K putyce jménem Li Pekelného kotle, stojící v jedné z nejvykřičenějších čtvrtí Londýna, by se dalo dodat, že je to zašívárna kriminálníků a opilecké nebe. Z toho důvodu oběma mládencům nadmíru vyhovovala. Cikány tu obslouží bez mrknutí oka, pivo je slušné kvality. Pravda, obsluha je trochu protivná, zato se stará, aby tu nikdo neseděl nasucho a podlaha byla řádně zametená.

Cam a Kev se usadili u stolku osvíceného lojovou svíčkou vraženou do svícnu, který byl vyřezán z turínu. Kev vypil na jeden zátah polovinu korbele. Alkoholu holdoval málokdy, většinou se spokojil s několika doušky vína. Nerad nad sebou ztrácel kontrolu.

Rohan neváhal vypít svůj džbán do dna. Potom se pohodlní opřel a s potutelným úsměvem sledoval svého společníka. „Chlap jako ty by měl na posezení vymlasknout půl sudu a ty nesnášíš alkohol. Když si navrch uvědomím, že jsi napůl Ir… Tvoje ne schopnost je neodpustitelná, phral. Měl bys zapracovat na svých pijáckých dovednostech.”

„Nikomu to nepovíme,” prohlásil chmurně Kev.

„Že jsme bratři?” Cam se očividně dobře bavil. „Být napůl gádžo není zase tak špatné,” sdělil laskavě Kevovi a ten se zhnuseně ušklíbl. „Tím se vysvětluje, proč jsme se nakonec usadili, ačkoliv většina cikánů se kočování nikdy nevzdá. Vězí za tím ta irská krev…”

„Nikomu ani slovo!” varoval ho Merripen. „Ani doma o tom necekneš!”

Cam ihned vystřízlivěl. „Nemám před svou ženou žádné tajnosti.”

„Tak to udělej pro její bezpečí.”

Rohan se zamyslel. Lhostejně zíral malým okénkem ven, kde se to hemžilo pouličními prodavači. Kola jejich vozíků rachotila po dláždění. Odevšad se ozývaly výkřiky, jimiž chtěli upoutat pozornost kolemjdoucích. Výloha řeznictví nabízela čerstvě naporcované maso.

„Myslíš, že rodina našeho otce stále baží po naší smrti?” zeptal se Cam.

„Je to možné.”

Rohan se nepřítomně poškrábal. „Uvědomuješ si doufám, že podobný osud by nás nepotkal, kdyby náš otec nezastával nějaké význačné postavení. Proč by se jinak gádžové starali o párek cikánských harantů? Zajímalo by mě, proč ten chlap opustil naši matku a proč…”

„Já na to kašlu.”

„Rozběhnu další pátrání. Prověřím záznamy o narození. Třeba náš táta…”

„Nech to být!”

„Cože?” Cam na něho užasle zíral. „Copak doopravdy chceš pohřbít všechno, co jsme dnes zjistili? Míníš ignorovat fakt, že jsme bratři?”

„Ano.”

Cam nevěřícně zavrtěl hlavou. Pohrával si s jedním ze svých zlatých prstenů. „Po dnešku tě, bratříčku, mnohem lépe chápu, zacházeli s tebou…”

„Neříkej mi tak.”

„Umím si představit, že po tom, jak se k tobě chovali, z tebe nemůže být zrovna lidumil. Mrzí mě, žes to byl ty, kdo skončil ti strýce. Ale to by ti nemělo bránit, abys vedl plnohodnotný život. Máš šanci zjistit, kdo vlastně jsi.”

„Ani to mi nepomůže získat to, po čem prahnu. Není mi pomoci, takže nemá význam se snažit.”

„Co by sis přál?” vyzvídal tiše Cam. Kev se na něho mlčky podíval.

„Nepřinutíš se to vyslovit?” Když bratr zatvrzele mlčel, Cam se natáhl po jeho korbelu. „Budeš ještě pít?”

„Ne.”

Cam mocnými doušky dopil zbytek piva. „Řeknu ti,” podotkl kysele, „že bylo mnohem lehčí vést klub plný opilců, hazardních hráčů a všemožných kriminálníků, než jednat s tebou ,i Hathawayovými.” Postavil džbánek na stůl a opatrně se otázal: „Měl jsi nějaké podezření? Napadlo tě někdy, že bychom mohli být příbuzní?”

„Ne.”

„Já jsem si to v koutku duše myslel. Cítil jsem, že nejsem na světě sám.”

Kev mu věnoval zlostný pohled. „Mezi námi se nic nemění. Isme si cizí.”

„Pokrevní pouto něco znamená,” namítl vlídně Cam.

„A protože zbytek mého kmene někam zmizel, jsi to jediné, co mám, phral. Jenom se mě zkus zbavit!”

11

Win sestupovala po hlavním schodišti hotelu. Doprovázel ji Charles, jeden z komořích. „Opatrně, slečno Hathawayová,” nabádal ji, „stačí jediné uklouznutí a mohla byste si zlomit vaz.”

„Děkuji za upozornění, Charlesi,” odvětila, aniž zpomalila, „ale není třeba se bát.” Zdolávání nekonečných schodišť v sanatoriu patřilo ke každodennímu cvičení. „Měla jsem vás varovat. Poslední dobou chodím velmi svižně.”

„Ano, slečno.” Znělo to nabručeně. Podsaditý sluha neměl procházky zrovna v lásce. Ačkoliv se dostával do let, Hathawayovým se příčilo pomyšlení, že by ho měli propustit. Raději vyčkávali, až se sám rozhodne odejít do důchodu.

Win potlačila pousmání. „Půjdeme jen do Hyde Parku a zpátky, Charlesi.”

Dole v hale spatřila Merripena. Kráčel se skloněnou hlavou a vypadalo to, že má mizernou náladu. Navzdory tomu nedokázala potlačit příval radosti. Ráda ho zase vidí, toho věčného bručouna. Když dospěl ke schodišti, zvedl hlavu. Spatřil světlovlasou dívku a jeho výraz se změnil. V očích se mu nakrátko objevil hlad, což Win nebývale povzbudilo na duchu.

Po ranní scéně, kdy se Merripen neznal žárlivostí a vzteky, se Win Julianovi omluvila. Doktora trapný výstup spíše pobavil než rozladil. „Je přesně takový, jak

jste mi ho popisovala,” prohlásil, ale po chvíli dodal:

„Snad ještě drsnější.”

Výraz „drsnější” se k Merripenovi náramně hodil. Nebylo na něm nic jemného. Připomínal zlovolného ničemu z šestákových románů, nad kterým vždycky zvítězí plavovlasý hrdina.

Diskrétní pohledy, které k němu vrhala skupina dam, naznačovaly, že Win není jediná, kterou uchvátil. Na míru šitý oblek velmi slušel. Nosil jej beze stopy domýšlivosti, jako by mu bylo do-i’.la lhostejné, jestli se strojí jako gentleman nebo dělník z doků.

Win s úsměvem vyčkávala, až k ní přistoupí. Merripen si ji prohlédl od hlavy až k patě.

„Teď jsi oblečená,” poznamenal, jako by ho udivilo, že se po sídle nepromenáduje nahá.

„Tohle jsou vycházkové šaty, jak vidíš,” zacvrlikala.

„Jdu trochu na vzduch.”

„Kdo tě doprovází?” otázal se, jako by si nevšiml komorníka za jejími zády. „Charles.”

„Jenom on?” Merripen se zatvářil rozčileně. „Měl by tě někdo chránit.”

„Vždyť jdeme jenom k Mramorovému oblouku.”

„Zbláznila ses? Ty nevíš, co všechno se ti může v Hyde Parku stát? Hemží se to tam zlodějíčky, kteří se nemůžou dočkat, až oškubou holubičku, jako jsi ty.”

Charles, místo aby se urazil, podotkl: „Třeba má pan Merripen pravdu, slečno Hathawayová. Je to dost daleko a člověk nikdy neví…”

„Nabízíš mi tedy doprovod?” otázala se proto Merripena.

Jak očekávala, ihned začal bručet. „Co mám dělat, když ses rozhodla toulat po Londýně a dráždit každého

kriminálníka v dohledu?” Zamračil se na Charlese.

„Radši tu zůstaňte. Nerad bych hlídal ještě vás.”

„Ano, pane,” zazněla vděčná odpověď. Komorník pospíchal do schodů mnohem čiperněji, než když kráčel opačným směrem.

Win se do Merripena zavěsila. Ihned ucítila, jak se napružil. Napadlo ji, že ho muselo něco šeredně rozčílit.

Opustili hotel, mladík se lehce přizpůsobil dívčinu rychlému tempu. „Dnes je nádherně svěží vzduch,” zašveholila vesele.

„Plný kouře,” dodal pochmurně Merripen a okázale se vyhnul kaluži, jako by vlhké střevíce mohly jeho svěřence přinést smrt.

„Když už jsme u toho kouře, pak mi dovol poznamenat, že tvůj kabát je jím pořádně načichlý. Ale tabák to není. Můžeš mi vysvětlit, kde jste se s panem Rohanem poflakovali?”

„V cikánském táboře.”

„Z jakého důvodu?” naléhala. Z Merripenovy úsečnosti si nedělala. Kdyby se nechala odradit, nic by se nedozvěděla.

„Rohan se domníval, že našel někoho z mého kmene.”

„A našel?” otázala se tiše. Věděla, že se jedná o mimořádně citlivé téma.

Muž se zarazil. „Ne.”

„Ale ano. Poznám to na tobě.”

Podíval se na ni. Pozorně ho sledovala. Povzdechl si. „ s námi dívka jménem Suri…”

Win ucítila bodnutí žárlivosti. Nikdy se o ní nezmínil, když mu na ní záleželo?

„Dnes jsem se s ní znovu setkal a vůbec bych ji nepoznal. Kd si byla velmi krásná, nyní je z ní stařena.”

„Ach, to mě mrzí.” Win doufala, že to vyznělo upřímně. „Její manžel, vajda, byl můj strýc… a moc zlý člověk.” Což ji nepřekvapovalo. Stačilo si vzpomenout, v jakém stavu ho kdysi přivezl její otec. Zraněného, špinavého, zanedbaného. Choval se jako divoké zvíře.

Win přetékala soucitem a něhou. Kéž by byli někde v soukromí a jí se podařilo Merripena přimět, aby se jí se vším svěřil. Přála si ho obejmout - ale ne jako milenka, nýbrž jako chápavá přítelkyně. Většina lidí by jistě pokládala za směšné, že touží chránit na první pohled neohroženého muže, ona však věděla, že pod tvrdou slupkou se schovává křehké jádro. Merripen by se ale ke své slabosti nikdy nepřiznal.

„Pověděl pan Rohan té Suri o svém tetování a že je stejné jako tvoje?” „Ano.”

„Co na to říkala?”

„Nic.” Jeho odpověď přišla příliš rychle.

Win chvíli mlčela. Poslušně kráčela mladíkovi po boku a nechala se komandovat větami typu: „Nešlápni do toho,” nebo: „Pojď tudy.”

Posléze nevydržela. „Keve, nejsem z cukru.”

„Já to vím.”

„Tak se prosím ke mně nechovej, jako bych se měla zhroutit při prvním kroku.”

Merripen zavrčel cosi o tom, že chůze po ulici pro ni není příliš vhodná, protože chodníky jsou rozbité a špinavé.

Win se zachichotala. „Prokristapána! Tahle ulice by ti nebyla dost dobrá, ani kdyby byla vydlážděná zlatem a zametali ji andělé. Přestaň mě pořád ochraňovat.”

„Ani náhodou.”

Dívka mlčela, jen o něco pevněji sevřela jeho ruku. Vášeň skryli za nerudně pronesenými slovy ji naplnila divokou radostí. Jak hravě se dokázal zmocnit jejího srdce!

„Přála bych si, abys mě nestavěl na piedestal,” hlesla tiše.

„Já tě na piedestal nestavím. Ty jsi…” Vzápětí si vše rozmyslel, vrtěl hlavou a odmlčel se, jako by ho zaskočila slova, která se chystal vyslovit. Ať už se mu přihodilo cokoliv, příšerně ho to rozrušilo.

Win přemítala o tom, co mu Suri mohla říct. Třeba něco o vztahu mezi ním a Rohanem.

„Keve.” Zvolnila krok a tím ho přinutila zpomalit.

„Ještě před odjezdem do Francie mě napadlo, zda to tetování neznačí přímé spojení mezi tebou a Camem. Byla jsem neduživá, skoro nic jsem nemohla, tak mi nezbývalo, než sledovat dění kolem sebe. Všimla jsem si věcí, které ostatním unikaly, anebo neměli čas o nich přemýšlet. Kromě toho jsi mi od prvopočátku nesmírně blízký.” Věnovala muži dlouhý kradmý pohled a zjistila, že se mu její proslov vůbec nezamlouvá. Chce si udržet svoji neproniknutelnou masku.

„A když jsem poznala pana Rohana,” pokračovala nevzrušeným tónem, „udivilo mě, kolik toho máte vy dva společného. Stejně nakláníte hlavu, uculujete se, gestikulujete… Napadlo mě, že bych se vůbec nedivila, kdyby se jednoho dne ukázalo, že jste… bratři.”

Merripen zůstal stát jako solný sloup. Ostatní chodci je museli s nelibostí obcházet. Pohlédl dívce zpříma do očí a ta jen pokrčila rameny. Dychtivě vyčkávala na jeho odpověď.

„Vysoce nepravděpodobné,” zavrčel.

„I takové věci se stávají,” nedala se zviklat, „zejména v na rodině.” Četla si v něm jako v otevřené knize. „Je to pravda, že? otázala se užasle. „Cam je tvůj bratr.”

Kev zaváhal. Jeho šepot bylo sotva slyšet. „Mladší bratr.”

„Moc mě to těší. Za vás oba.” Vesele se na něho zubila, dokud se neušklíbl.

„Mě ne.”

„Jednou bude.” Opět vykročili.

„Jestliže jste sourozenci, pak to znamená, že jsi napůl gádžo jako on. Mrzí tě to?”

„Ne. Zřejmě mě to mělo zaskočit, ale já… Vždycky jsem se cítil jako Rom, ale ozývalo se ve mně ještě něco víc.”

Win plně rozuměla i tomu, co nevyslovil. Na rozdíl od Rohana netouží znát svůj původ. „Povíte to rodině?” otázala se opatrně. Jak zná Merripena, bude si chtít tuhle informaci nechat pro sebe tak dlouho, dokud nezváží všechna pro a proti.

Zavrtěl hlavou. „Nejprve musíme najít odpověd na řadu otázek. Včetně té, proč si náš otec přál, abychom zemřeli.”

„Skutečně? Dobrý bože, proč?”

„Podle mě v tom hraje roli dědictví. Gádžúm nejvíc záleží na penězích.”

„Čiší z tebe hořkost.” „Mám k ní důvod.”

„Ale také máš důvod být šťastný. Nalezl jsi bratra.

Kromě toho jsi zjistil, že jsi napůl Ir.”

Její poznámka ho pobavila. „A z toho bych se měl radovat?”

„Irové jsou pozoruhodní lidé. Je na tobě vidět, že v tobě koluje jejich krev. Miluješ svůj kraj, jsi houževnatý…”

„A rád se peru.”

„Ano. Ale třeba tyhle sklony časem potlačíš.” „Také bych měl být zdatný pijan.” „A ochotný řečník.”

„Radši mluvím jen tehdy, když mám co sdělit.”

„Hmmm. Tak tohle nevypadá ani na cikána, ani na Ira. Zřejmě existuje třetí část tvé osobnosti, kterou jsme zatím neodhalili.”

„Proboha, doufám, že nic takového nehrozí!” Ale usmíval se, i když Win nesmírně blažilo.

„Tohle je první upřímný úsměv, který jsi mi od mého návratu Věnoval,” prohlásila. „Měl by ses smát častěji, Keve.”

„Myslíš?” zamručel.

„Ano. Prospívá to zdraví. Doktor Harrow tvrdí, že optimističtí pacienti se uzdravují rychleji než zapeklí.”

Stačilo se o lékaři zmínit a Kevova dobrá nálada se rozplynula. „ Ramsay povídal, že jste si blízcí.”

„Je to můj přítel,” připustila.

„Jenom přítel?”

„Ano. Zatím. Vadilo by ti, kdyby se mi začal dvořit?”

„Jistěže ne,” broukl Merripen. „Copak mám právo proti tomu něco namítat?”

„Nemáš. Ledaže by sis na mě myslel jako první, což jsi neudělal.”

Vycítila, že Merripen svádí boj sám se sebou. Ví, že by měl tuhle záležitost nechat být. Očividně prohrál, neboť vyhrkl: „Přece ti toho sušinku nebudu odpírat, když jsi na něj dostala zálusk.”

„Podle tebe je doktor Harrow sušinka?” Win měla co dělat, aby se vítězoslavně neušklíbla. Nepatrný projev žárlivosti byl balzámem na její duši. „Ubezpečuji tě, že takový není. Je to sportovec a má charakter.”

„Podle mě je to vycmrndlý chcípáček s vodovýma očima.”

„Je velmi přitažlivý a oči vodové nemá.”

„Dovolila jsi mu, aby tě políbil?”

„Keve, jsme na veřejnosti…”

„Dovolila?”

„Jednou,” přiznala a vyčkávala, až tuto informaci stráví. Strašlivě se mračil. Když dlouho nic neříkal, dodala: „Chtěla jsem mu projevit náklonnost.”

Zase nic.

Tvrdohlavý osle, pomyslela si popuzeně. „Ovšem nelíbali jsme se jako my dva a nikdy jsme…,” cítila, jak rudne, „… neprováděli takové věci, jako onehdy v noci.”

„O tom se nebudeme bavit.”

„Proč můžeme mluvit o líbání s doktorem Harrowem a s tebou?”

„Protože moje polibky nejsou dvoření.”

Tohle bolelo. A také ji to mátlo a naplnilo beznadějí. Než za zněla tato slova, Win chtěla Merripena přimět, aby jí vysvětli proč o ni nestojí. Ale ne tady a ne teď.

„Dobrá. Takže doktor Harrow o mě projevil vážný zájem. Snažila se o věcný tón. „Ve svém věku nemohu brát nabídku k sňatku na lehkou váhu.”

„Ve svém věku?” naježil se. „Vždyť je ti pouhých pětadvacet!

„Šestadvacet. Nehledě na to, že i pětadvacetileté ženy jsou považovány za staré panny. Kvůli své nemoci jsem ztratila několik let. Možná těch nejlepších.”

„Nikdy jsi nebyla krásnější. Chlap by musel být blázen neb slepý, kdyby tě nechtěl.” Kompliment mu nesplynul ze rtů lehce avšak s takovou upřímností, že ještě víc zrudla. „Díky, Keve.”

Ostražitě se na ni podíval. „Chceš se vdávat?”

Dívce nejprve prudce poskočilo srdce, protože se ve svém po blouznění domnívala, že jí neohrabaně nabízí sňatek. Ale vzápětí se vzpamatovala, neboť ve skutečnosti ho zajímá pouze její názor na manželství jako takové.

„Samozřejmě,” přiznala. „Toužím po dětech. Chci mít muže, s nímž budu žít a stárnout. Přeji si mít vlastní rodinu.”

„Podle Harrowa je to možné?”

Chvíli váhala s odpovědí. „Naprosto.”

Avšak Merripena neošálila. „Cos mi zatajila?”

„Jsem natolik zdravá, že mohu dělat, co si zamanu,” trvala na svém.

„Co ti doporučil?”

„Nechci o tom diskutovat. Ty máš svá zapovězená témata a já taky.”

„Však já si to zjistím,” slíbil tiše.

Win jeho poznámku ignorovala. Soustředila se na nedaleký park. Pojednou vytřeštila zrak, neboť spatřila něco, co v něm před jejím odjezdem nestálo. Tyčila se před nimi výstavní budova ze skla a železa. „Tohle je Křišťálový palác? Ano, musí to být on. Je ještě úchvatnější než na obrázcích.”

Obrovská budova hostila mezinárodní expozici umění a vědy Vanou Světová výstava. Win o ní četla ve francouzských novinách, jež tuto akci označily za přehlídku největších divů světa.

„Kdy jej dokončili?” Zamířili k blyštivé budově a dívka bezděčně natáhla krok.

„Ani ne před měsícem.”

„Už jsi byl uvnitř? Viděls expozice?”

„Jednou,” přiznal Merripen. Winina dychtivost vyčarovala na jeho tváři úsměv. „Něco jsem si prohlédl, ale ne všechno. Člověku by trvalo tři dny, než by všechno prošel.”

„Co tě nejvíc zaujalo?”

„Novinky ve strojírenství.”

„Také bych se tam chtěla podívat,” prohlásila zamyšleně s očima upřenýma na davy lidí hemžící se kolem pozoruhodné budovy. „Vezmeš mě dovnitř?”

„Dnes bys toho už moc nestihla, protože zakrátko zavírají. Ale mohli bychom tam zavítat zítra.”

„Pojďme hned, prosím.” Netrpělivě ho zatahala za rukáv. „Ach Keve, přece mě neodmítneš.”

Merripen se na ni podíval. Tolik mu to v té chvíli slušelo, až dívku píchlo u srdce. „Copak ti dovedu něco odepřít?” otázal se tiše.

Odvedl ji ke klenutému průčelí a zakoupil dvě vstupenky. Win se s posvátnou úctou rozhlížela kolem sebe. V letáčku, který obdrželi, stálo, že na výstavbu budovy bylo použito přes tisíc železných sloupů a tři sta tisíc tabulí skla. Akce se účastní na tisíc vystavovatelů z celého světa.

Kromě vědecké hodnoty byla výstava přínosem i z hlediska společenského. Pod jednou střechou se zde setkávali lidé ze všech sociálních vrstev a regionů, což se stává velmi zřídka.

Ve střední části Křišťálového paláce postával hlouček nastrojených lidí. Žádný z nich neprojevoval zájem o svoje okolí. „Na co čekají?” zeptala se Win.

„Na nic,” odvětil Merripen. „Jenom se tu nechávají vidět, druhá skupina tady přešlapovala, i když jsem zde byl poslední. Výstava je nezajímá, jenom se nechávají okukovat.”

Win se rozesmála. „Inu, neměli bychom přecházet a předstírat, že je obdivujeme? Nebo dáme přednost něčemu z jímavějšímu?”

Merripen jí podal plánek.

Jakmile si Win prostudovala seznam expozic, ani na vteřinu nezaváhala. „Látky a textil.”

Prosklená chodba je přivedla do rozměrné haly. Přivítal je chod tkalcovských stavů a dalších strojů. O stěny se opíraly role koberců. Ve vzduchu se vznášel zápach vlny a barviv. Zboží z Kidderminsteru, Ameriky, Španělska, Francie a Orientu hrál všemi barvami duhy. Win si sundala rukavičky a okouzleně projížděla prsty po jednotlivých textiliích.

„Koukni se na tohle, Merripene!” zvolala nadšeně.

„Tenhle koberec je pravý wilton. Podobá se bruselskému, ale vlas je seříznutý na jednotnou délku. Na dotek je hebký jako samet, že?”

Obchodní zástupce, jenž postával poblíž, poznamenal:

„Nyní bude wilton pro zákazníky dostupnější, protože koberce tohoto typu vyrábíme na párou poháněných stavech.”

„Kde sídlí vaše továrna?” otázal se Merripen a přejel rukou po plyšovém vlasu. „Předpokládám, že v Kidderminsteru.” „Přesně tak. A druhou máme v Glasgowě.” Zatímco si muži povídali o výrobě koberců,

Win se procházela halou. Prezentovala se zde řada pozoruhodných strojů. Některé tkaly látky, jiné na ně tiskly vzory, další spřádaly vlnu.

Win vše fascinovaně sledovala. Merripen se postavil vedle ní. „Člověk se až diví, co všechno takové mašiny dovedou,” poznamenala.

Lehce se pousmál. „Kdybychom měli čas, vzal bych tě do expozice zemědělství. To bys, panečku, zírala. Dokonce jsme už pro potřeby panství zakoupili mlátičku. Ukážu ti ji, až budeme v Hampshiru.”

„Tobě se tyhle technické vymoženosti líbí?” užasla.

„Ano. Proč by neměly?”

„Kornové přece takovým věcem nedůvěřují.” Pokrčil rameny. „Bez ohledu na jejich přesvědčení nemůžu ignorovat věci, které nám podstatně usnadňují život. Mechanizace prospěje především obyčejným lidem. Budou si moci dovolit oblečení, jídla, mýdla…, dokonce budou mít na podlaze koberce.

„Ale co si počnou dělníci, které nahradí stroje?”

„Spolu s rozvojem průmyslu vzniknou i nová pracovní místa. Proč by měl člověk dělat zbytečnou práci, když může svoje schopnosti uplatnit jinak?”

Win se zazubila. „Hovoříš jako reformista.”

„Ekonomické změny jsou vždycky doprovázeny změnami solidními. Nikdo je nezastaví.”

Kev je vskutku bystrý, pomyslela si Win. Otec by z něho měl radost.

„Rozvoj průmyslu se neobejde bez dělníků,” přemítala. „Co myslíš, budou obyvatelé venkova ochotni přestěhovat se za prací do Londýna a ostatních…”

Přerušilo ji hlasité bafnutí a několik překvapených výkřiků. Do vzduchu se vzneslo mračno dusivého

chmýří. Stroj na plnění polštářů se porouchal a místo do sypkoviny vypustil dávku peří do vzduchu.

Merripen pohotově zareagoval. Přehodil přes Win kabát , k obličeji jí přitiskl kapesník. „Dýchej přes něj,” poručil a kvapně ji odváděl z místnosti. Lidé se rozprchli všemi směry. Někteří kašlali, jiní nadávali, další se smáli. Největší ohlas sklidila porucha u dětí, které s nadšením chytaly peříčka vznášející se ve vzduchu.

Kev se zastavil až v další místnosti, kde byly k vidění vzorky všemožných druhů látek. Win vykoukla z jeho kabátu a vyprskla smíchy. Bílé peří ulpělo na mladíkových černých kudrnatých vlasech a oblečení jako padlý sníh.

Muž se zamračil. „Chtěl jsem se tě zeptat, zda ses nadýchala prachu, ale z tvého bujarého smíchu soudím, že plíce máš v pořádku.”

Win se upřímně chechtala.

Merripen si nervózně prohrábl kštici a jemné chmýří se mu ještě víc zapletlo do vlasů.

„Přestaň,” Win přemáhala smích. „Takhle se toho nezbavil jenom to zhoršuješ. Počkej, pomůžu ti. A to ses o mně, prosím vyjádřil, že mě v parku oškubou jako holuba!” Uchopila Keva za ruku a odvedla ho do jedné z chodbiček mezi exponáty, kd|í nebyli všem na očích.

„Honem, než nás někdo uvidí. Ach, jsi tm mě moc vysoký.” Přinutila mladíka, aby se sklonil, a pustila se do práce. „Taková švanda to zase není,” brblal.

„Hlupáčku. Jsi jako sněhulák. Jistěže mi to přijde k smíchu.” Náramně se bavila. S gustem se probírala hustými kadeřemi. Vél děla, že za jiných okolností by jí to Kev nedovolil. Tiše se chichotala.

Čas zvolna plynul. Zvážněla. Náhle si připadala jako ve snu Kolem na věšácích visel těžký samet a tlumil okolní zvuky.

Merripenovi podivně zářily oči. Tvářil se vážně a moc mu to slušelo.

„Už to skoro mám,” hlásila Win, třebaže už nebylo co z vlasů vybírat. Něžně mu je vískala a kochala se těžkými kudrnami.

Dech zadržela v okamžiku, kdy se Merripen pohnul. Zpočátku se domnívala, že se chce napřímit, ale přivinul ji blíž k sobě a vzal její obličej do dlaní. Jeho ústa se ocitla tak blízko…

Dívku udivilo, jak pevně ji svírá. Jako by jí chtěl ublížit. Naslouchala jeho zrychlenému dechu a vyčkávala. Nechápala, čím ho vyprovokovala.

„Nemám ti co nabídnout,” prohlásil posléze chraplavým hlasem. „Vůbec nic.”

Win si olízla oschlé rty a vysoukala ze sebe: „Mně stačíš ty.”

„Neznáš mě. Sice se domníváš, že ano, ale není to pravda. Nevíš, čeho všeho jsem schopen. Všechno, co ty a tvoje rodina víte o životě, pochází z knížek. Kdybys mu rozuměla…”

„Tak mi to vysvětli! Vysvětli mi, co strašného se děje, že mě od sebe pořád odháníš.”

Zavrtěl hlavou.

„V tom případě nás oba přestaň trápit,” prohlásila rozechvěle. „Nestarej se o mě a nech mě jít!”

„Já nemůžu!” utrhl se na ni. „Nejde to, sakra!” A dřív, než stačila něco namítnout, ji políbil.

Win poskočilo srdce. Zasténala a dychtivě mu vyšla vstříc. Do nosu se jí vetřela mužná vůně podbarvená

závanem kouře. Merripenovy rty se k dívce hladově přisály. Dychtivě se k sobě tiskli. Win po Kevovi zatoužila natolik mocně, že ji bolel každý dotek. Přela si pod bříšky prstů cítit jeho vypracované svaly.

Nezkrotná žádostivost zvolna přebírala vládu nad rozumem, aby mohli ulehnout na hebký samet a oddat se jeden druhému Zaklonila hlavu, aby ji Merripen mohl líbat na hrdlo. Vzdychala blahem.

Vzala jeho obličej do dlaní. Líbilo se jí hebké škrábání jeho strniště. Němě muži naznačila, aby se věnoval jejím ústům, a vzápětí se rozplynula v přívalu horoucích polibků. „Keve,” šeptala, „tak dlouho tě mil…”

Zoufale ji umlčel, jako by spolu s vyznáním mohl utišit i její city. Soustředil se pouze na daný okamžik. Win se k němu vášnivě tiskla, z jejího těla sálal opojný žár. Merripen je to jediné, co v životě doopravdy chce a bez čeho se neobejde.

On ji však zčistajasna od sebe odstrčil a přerušil spojení rozechvělých těl.

Dlouho se ani jeden z nich nepohnul, jako by se potřebovali vzpamatovat z poblouznění. Jakmile vlna vášně opadla, Win uslyšela Merripenova hrubá slova:

„Už spolu nemůžeme zůstávat sami. Tohle se nesmí nikdy opakovat.”

Poté si rozčilená dívka uvědomila, že se ocitla v nemožné situaci. Kev se úporně brání citům, které k ní chová, a odmítá vysvětlit proč. Jistě by si zasloužila víc důvěry.

„Dobrá,” prohlásila upjatě a napřímila se. Zlostně odstrčila Merripenovu ruku. „Ne, obejdu se bez tvé pomoci. Ale máš naprostou pravdu, Keve. Nesmíme spolu zůstávat o samotě, protože to vždycky skončí

stejně. Ty mi projevíš náklonnost, a když na ni vstřícně odpovím, zase mě od sebe odstrčíš. Nejsem tvoje hračka, s kterou se bavíš, když máš zrovna chuť.”

„Já vím, že ne.”

„Prohlásil jsi, že tě neznám!” zvolala naštvaně. „Ale očividní tě nenapadlo, že ani ty neznáš mě. Jsi přesvědčený, že do ml vidíš, že? Jenže já tě ujišťuji, že jsem se za poslední dva roky Zásadně změnila. Alespoň sis mohl dát práci a zjistit, jaká žena se ze mě stala.” Prošla uličkou, přesvědčila se, zda je vzduch čisti a vkročila do haly.

Merripen ji následoval. „Kam jdeš?”

Pohlédla na něho a spokojeně kvitovala, že se tváří stejně zničeně, jak se ona cítí. „Odcházím. Na to, abych si výstavu užívala, jsem příliš rozčilená.”

„V tom případě musíš jít tudy.”

Mlčela, zatímco ji Kev vyprovázel z paláce. Nikdy dřív si nepřipadala tak dotčená a mrzutá. Její rodiče vždycky tvrdili, že podrážděnost pramení z přemíry splínu, avšak její rozladění mělo zcela jinou příčinu. Merripen kráčel vedle ní a zdál se stejně rozrušený.

Jeho zamlklost ji popuzovala. Dále jí vadilo, že s ní hravě udrží krok, zatímco ona skoro běží a lapá po dechu. Ticho porušila teprve před hotelem. Potěšilo ji, že její hlas zní vyrovnaně. „Zařídím se podle tvého přání, Keve. Od nynějška bude naše přátelství čistě platonické. Nic víc.” Zastavila se na| prvním schodu a vážně na muže pohlédla. „Dostala jsem druhou šanci a hodlám ji plně využít. Odmítám plýtvat svou láskou na člověka, který o

ni nestojí. Už tě nebudu obtěžovat.”

Když Cam vstoupil do ložnice svého apartmá, shledal, že Amélie pilně přerovnává horu krabic a balíčků s

nejrůznějšími ženskými ozdůbkami a doplňky. Otočila se s ospalým úsměvem na rtech a při pohledu na něho její srdce poskočilo. Z Rohana čišelo ryze mužské kouzlo. Není to tak dávno, co si nedovedla představit, že by se někdy vdala, nadto za tak atraktivního muže.

Cam na ní spočinul pohledem. Pod rozepnutým růžovým županem se bělala noční košile a nahá stehna.

„Koukám, že výprava po nákupech slavila úspěch.”

„Nechápu, co mě to posedlo,” pravila omluvně Amélie. „Dobře víš, že jsem nikdy nebyla marnivá. Chtěla jsem si obstarat jen kapesníky a punčochy, ale…” Neochotně ukázala na hromadu krabic. „Zdá se, že se ze mě stává hamoun…”

Muž se pousmál. „Jak už jsem povídal, lásko, utrácej, jak se ti líbí. Mě na mizinu nepřivedeš, i kdyby ses snažila sebevíc.”

„Koupila jsem i něco pro tebe.” Zapátrala v balících.

„Nějaké knihy a francouzské mýdlo na holení… I když o tom jsem se asi měla s tebou nejdřív poradit.”

„O čem?” Cam k ní zezadu přistoupil a políbil ji na krk. Amélie se ostře nadechla, ohromením málem ztratila řeč. ,,O holení,” podotkla. „Vousy jsou poslední dobou v módě. Možná by sis mohl pěstovat bradku. Moc by ti slušela a…” Odmlčela . , neboť manžel ji začal vášnivě líbat.

„Mohla by tě lechtat,” zamumlal a rozesmál se, když se zachvěla.

Jemně se k němu otočila a zahleděla se mu do očí. Uvědomila si, že se na něm cosi změnilo. Udivila ji jakási zranitelnost, které si předtím nevšimla.

„Jak dopadla pochůzka?” otázala se opatrně.

Z muže sálalo vzrušení. „Docela dobře. Mám tajemství. Myslíš, že bych ti je měl prozradit?” Pevně Amélii objal, přivinul blíž k sobě a pošeptal jí ho do ucha.

12

Toho večera měl Kev mizernou náladu, a to hned z něko ka důvodů. Nejvíc ho štvalo, že Win splnila svoji hrozbu. Byl k němu přátelská, zdvořilá, srdečná a milá. A on proti tomu n mohl nic namítnout, protože se chovala přesně tak, jak si př Jenže s jednou věcí nepočítal. Víc než dřívější kradmé toužebné pohledy mu vadila Winina náhlá lhostejnost.

Chovala se k němu stejně vlídně jako k Leovi nebo Camovi. Jednala s ním jako s bratrem, což náhle nedokázal vystát.

Hathawayovi se shromáždili v jídelně svého apartmá, smál se a žertovali. Poprvé po mnoha letech se všichni sešli u jednoho stolu: Kev, Leo, Amélie, Win, Poppy a Beatrix, spolu s novými členy rodiny - Camem, slečnou Marksovou a doktorem Harrowem

Ačkoliv slečna Marksová měla námitky, všichni trvali na tom že musí večeřet s rodinou. „Koneckonců,” smála se Poppy, ,,ja’ jinak bychom se dozvěděli, jak se máme správně chovat při jídle. Někdo nás musí zachránit před námi samotnými.”

Guvernantka se tedy podvolila všeobecnému přání, i když nikterak neskrývala, že by nejradši byla úplně někde jinde. Usadila se mezi Beatrix a doktorem Harrowem a snažila se působit nenápadně. Oči zvedla od talíře jenom tehdy, když promluvil Leo. Ačkoliv se částečně schovávala za brýlemi, Kev choval podezření, že nemá lorda Ramsaye dvakrát v lásce.

Zdálo se, že slečna Marksová a Leo jsou jeden pro druhého přímo ztělesněním toho, co nemají rádi. Leo nesnášel lidi bez smyslu pro humor, kteří neváhají cokoliv a kohokoliv bryskně odsoudit. Okamžitě nazval guvernantku „satanem v sukních”. Slečna Marksová si naproti tomu ošklivila zhýralce. Čím byli pohlednější, tím silněji jimi pohrdala.

Většina hovoru se točila kolem Harrowova sanatoria, které Hathawayovi považovali za malý zázrak. Ženy neskrývaly, jaký obdiv chovají k jeho šarmantnímu zakladateli.

Kev od počátku choval k lékaři averzi, ačkoliv by nedokázal říci, zda mu nesedí doktor jako takový, anebo žárlí na jeho vztah k Win.

Nebylo by obtížné opovrhovat jím za jeho uhlazenost, jenže lékař projevoval pohotový a nevtíravý smysl pro humor a zájem o lidi kolem sebe. Kromě toho se nebral příliš vážně. Určitě nesl na ramenou velkou odpovědnost, avšak nesl ji lehce. Byl typem člověka, který bez ohledu na okolnosti umí vždycky říct a udělat

správnou věc.

Zatímco členové rodiny jedli a povídali si, Kev mlčel. Ozval se pouze v případě, když se ho zeptali na něco, co souviselo s panstvím. Po očku sledoval Win a snažil se odhadnout, jaké city chová k Harrowovi. Ovšem z jejího výrazu nedokázal nic vyčíst. Zato když se spolu střetli očima, jako by se obnovilo dávné spojení. Nejvíc ho zaskočil samotný Harrow. Bylo zřejmé, že má pro Win stejnou slabost jako Kev.

Přibližně v polovině příjemné večeře si Kev uvědomil, že Amélie je nepřirozeně zamlklá. Když se na ni podíval zblízka, shledal, že je pobledlá a líčka má orosená potem.

Protože seděl po její levici, sklonil se k ní a zašeptal: „Co je ti?”

Věnovala mu skelný pohled. „Není mi dobře. Cítím se… Ach, Merripene, pomoz mi od stolu.”

Kev bez jediného slova odstrčil židli a pomohl jí vstát.

Cam, sedící na opačné straně stolu, k nim kvapně vzhlédl. „Amélie?”

„Není jí dobře,” hlásil Kev.

Rohan stál v mžiku u nich, tvářil se znepokojeně. Popadl svou ženu do náruče a navzdory jejím protestům ji odnesl, jako by utrpěla vážné zranění.

„Třeba bych vám mohl být k službám,” nabídl se doktor Harrow. Položil ubrousek na stůl a vstal.

„Děkuji vám.” Win se na něho vděčně usmála. „Jsem ráda, že jste tady.”

Kev měl co dělat, aby ze žárlivosti na lékaře ne vycenil zuby a nezavrčel.

Sotva ostatní dojedli, odebrali se do salonu, aby zde vyčkali ni výsledky vyšetření. Dlouho se nikdo neobjevoval.

„Co jí může být?” fňukala Beatrix. „Amélie přece nikdy ne stůně.”

„Bude v pořádku,” chlácholila ji Win. „Doktor Harrow se o ni postará.”

„Třeba bychom se měli zeptat, co se děje,” navrhla Poppy.

Ale dříve než se stačil ozvat někdo další, dostavil se Cam. Tvářil se pobaveně, oříškově hnědé oči mu jiskřily. Vypadalo to, že hledá správná slova. Ačkoliv se úporně snažil o vážný výraz, pojednou se celý rozzářil.

„Gádžové se jistě vyjadřují mnohem zaobaleněji,” prohlásil, „ale já vám chci říct, že Amélie čeká dítě.”

Následovaly nadšené výkřiky.

„A co na to říká naše sestřička?” vyzvídal Leo.

Cam se kysele zazubil. „Něco v tom smyslu, že se jí to vůbec nehodí.”

Leo se uchechtl. „Děti zkrátka přicházejí, jak si zamanou. Alespoň bude mít někoho nového, koho může drezírovat.”

Kev se podíval na Win. Fascinoval ho její melancholický výraz. Kdyby o jejím přání mít děti někdy pochyboval, nyní by dostal jasnou odpověď. Jak na ni zíral, pocítil příval tepla. Chvíli trvalo, než si uvědomil, oč jde. Byl vzrušený. Jeho tělo toužilo dát Win to, po čem prahne. Vlastní reakce ho zaskočila.

Jako by vycítila jeho pohled, Win se k němu otočila. Keva se zmocnil dojem, že ho propaluje očima a hledí na samé dno jeho duše. A pak se od něho prudce odvrátila, jako by jej zavrhla.

Cam se vrátil zpátky k Amélii. Seděla na kraji lůžka. Doktor Harrow se omluvil a poskytl jim kýžené soukromí.

Cam za ním zavřel a opřel se o dveře. Se zalíbením pohlédl na svou manželku. O záležitostech spojených s rozením dětí mnoho nevěděl, protože náležely výhradně ženám. Avšak názorně se přesvědčil, že Amélie se necítí dobře v situacích, které nemá pod kontrolou. Vycítil, že potřebuje spoustu ujišťování a něhy. Obojího pro ni měl přehršel. „Jsi z toho nervózní?”

„Ach ne. Ani v nejmenším. Je to docela běžné.” Odmlčela se, když k ní přistoupil a vzal ji do náruče.

„Jsem jen trochu nesvá. Kéž bych si mohla promluvit s matkou. Nejsem si jistá, jak tohle [vládnout.”

Jak jinak? Amélie s oblibou všemu vládne, avšak těhotenství znamená, že se bude muset postupně spoléhat na ostatní, a polední slovo bude mít příroda.

Cam vtiskl rty do jejích lesknoucích se tmavých vlasů, které v. měly po divokých růžích. Začal jí masírovat záda. „Však už vymyslíme, se kterou zkušenou ženou by sis mohla promluvit. Co třeba lady Westcliffová? Máš ji ráda a Bůh ví, že bude naprosto upřímná. A ty mi zkrátka dovolíš, abych se o tebe staral, rozmazloval tě a dopřál ti vše, nač pomyslíš.” Cítil, jak se maličko uvolnila.

„Amélie, lásko,” zamumlal, „tohle si přeji už dlouho.”

„Skutečně?” Usmála se a důvěřivě se k němu přitulila.

„Já taky. Pouze jsem doufala, že se to stane ve vhodnější čas. Až bude Ramsay House hotový, Poppy zasnoubená, rodina usazená…”

„Věř mi, že v téhle rodině nikdy ideální čas nenastane.” Položil ji na lůžko. „Bude z tebe pěkná maminka,” zašeptal a přitulil se k ní. „Modrooká, s růžovými tvářemi a kulaťoučkým bříškem.”

„Doufám, že až mi naroste břicho, nebudeš se pyšně naparovat a ukazovat mě jako příklad své mužnosti.”

„To už dělám.”

Pohlédla mu do rozesmátých očí. „Neumím si představit, jak se to stalo.”

„Copak jsem ti to o svatební noci dostatečně nevysvětlil?”

Zachichotala se a objala ho kolem krku. „Narážím na skutečnost, že jsem se snažila chránit. Když si vzpomenu na všechny ty šálky nechutného čaje… A přesto čekám dítě!”

„Nezapomínej, že jsem Rom,” prohlásil na vysvětlenou Cam a vášnivě ji políbil.

Když se Amélie vzpamatovala natolik, aby se mohla vrátit do dámské společnosti a dát si čaj, muži se odebrali do salonu pro pány. Ačkoliv byl původně zřízen pro potřeby hotelových hostii, stal se oblíbeným místem těch, kteří se snažili vetřít do společnosti význačných klientů.

Nízké tmavé stropy doplňovalo táflování z růžového dřev podlahu pokrývaly silné koberce. Místnost lemovaly četné 1 klenky, kde se dalo v soukromí číst, popíjet nebo

povídat. Hlavnímu salonku vévodily židle se sametovým polstrováním a st s krabicemi doutníků a novinami. Všude se jako stíny pohybová nevtíraví sloužící, roznášející sklenice brandy a portského.

Kev se spolu s ostatními usadil v jednom z volných výklenků a požádal o brandy. „Ano, pane Merripene,” hlesl sluha a pos chal vyplnit mladíkovo přání.

„Výborně vycvičený personál,” poznamenal doktor Harrow. „Líbí se mi, že věnuje všem hostům stejnou pozornost.” Kev se na něho nechápavě podíval. „A proč by neměl?” „Umím si představit, že lidé vašeho původu se často setkávají s neochotou a odmítáním.”

„Všiml jsem si, že ve většině podobných zařízení v prvé řadě věnují pozornost kvalitě oblečení, a teprve poté odstínu pleti příslušného hosta,” odvětil rázně Merripen.

„Obvykle nezáleží na tom, že jsem Rom. Hlavně že mám na útratu.”

„Jistě.” Lékař se rozpačitě zavrtěl. „Přijměte moji omluvu. Většinou tak netaktní nebývám.”

Kev krátce přikývl, aby mu dal najevo, že se neurazil. Harrow se obrátil ke Camovi, aby změnil téma.

„Doufám, že mi dovolíte doporučit vám spolehlivého kolegu, který bude bdít nad zdravotním stavem paní

Rohanové. Znám v Londýně mnoho vynikajících odborníků.”

„To bych ocenil,” přiznal Cam a převzal od číšníka brandy. „Přestože se v Londýně dlouho nezdržíme.”

„Slečna Winnifred má ráda děti,” zadumal se Harrow.

„S ohledem na její stav pokládám za štěstí, že bude mít neteř či synovce, o něž bude moci pečovat.”

Ostatní na něho ostře pohlédli. Cam, jenž zrovna nesl sklenku rtům, se zarazil. „S ohledem na její stav?”

„Nemůže mít vlastní děti,” objasnil lékař.

„Co tím kčertu chcete říct?” rozohnil se Leo. „Copak všude na potkání neroztrubujeme, že se naší sestře vaším přičiněním zázračně navrátilo zdraví?”

„Skutečně se uzdravila.” Harrow se zamyšleně mračil na svou ženu. „Avšak trvale bude křehčí než ostatní. Podle mého názoru by nikdy neměla počít. Je to pro ni velmi nebezpečné.”

Po tomto prohlášení se rozhostilo napjaté ticho. Leo, který obvykle působil bezstarostně, nikterak neskrýval svoje ohromení. „Ví o tom Win? Protože přede mnou se vyjádřila v tom smyslu, že se chce vdát a založit rodinu.”

„Samozřejmě jsem s ní o tom mluvil,” odvětil Harrow.

„Na i ovinu jsem jí sdělil, že pokud se provdá, musí se její muž spokojit s bezdětným manželstvím.” Odmlčel se.

„Nicméně slečna I Hathawayová se s tímto faktem dosud nesmířila. Doufám, že se tni časem podaří ji přesvědčit, aby zmírnila svoje očekávání.” Pousmál se.

„Koneckonců, mateřství není podmínkou štěstí, ačkoliv společnost zhusta tvrdí opak.”

Cam z něho nespouštěl zrak. „Troufám si tvrdit, že moje švagrová bude zklamaná.”

„Ano, ale jako bezdětná bude žít déle a povede plnohodnotnější život. Časem se s daným stavem věcí vyrovná a zmíněná nevýhoda se paradoxně stane zdrojem její síly.” Napil se pálenky .i tiše pokračoval:

„Domnívám se, že slečna Hathawayová nebyla stvořena k mateřství. Je od přírody křehká, což nikterak nesouvisí s nemocí, kterou prodělala. Je příliš útlá, což je v případě porodu na závadu.”

Kev vypil brandy jedním mocným lokem. Cítil, jak si kořalka propaluje cestu hrdlem. Nato energicky vstal. Toho mizeru už nesnese ani minutu. Zmínka o „útlosti, která je na závadu” byla pomyslnou poslední kapkou. Omluvil se, prošel recepcí a nechal se pohltit nocí. Ostře vnímal studený vzduch i nelibý zápach. Prokristapána, jak moc si přeje být odsud co nejdřív pryč!

Zatoužil Win odvézt na venkov, kde je krásně. Pryč od úhledného, vypulírovaného doktora Harrowa, který mu svou dokonalostí leze na nervy. Instinkty ho varovaly, že Win před ním v bezpečí.

Však si na ni ten chlap také dělá zálusk.

Kevova matka rovněž zemřela při porodu. Když si představil, že by Win vlastním přičiněním zabil…

Upřímně se zhrozil. Vždycky se bál toho, že jí něčím ublíží. Nebo ji ztratí.

Zatoužil si s ní promluvit a vyslechnout její názor. Rád by pomohl překonat omezení, jemuž se nevyhne. Avšak schválné mezi ni a sebe postavil překážku a neodvážil se ji překonat. Jestliže se Harrowovi nedostávalo empatie, Kev jí naopak měl ažaž. Přetékal city.

Snadno by mohl Win bezděčně ublížit.

Později toho večera za ním přišel Cam. Kev se zrovna vrátil z procházky, vlasy a oblečení měl zvlhlé mlhou.

Jakmile spatřil bratra stát na prahu, zamračil se. „Co je?”

„Soukromě jsem si pohovořil s Harrowem,” prohlásil bezbarvě Cam.

„A?”

„Chce se s Win oženit. Ale budou spolu jen formálně.

Ona o tom zatím nemá ponětí.”

„Krucifix,” zavrčel Kev. „Skutečně bude exkluzivním kouskem v jeho sbírce krásných předmětů. Odsoudí ji k celibátu, zatímco on si bude užívat.”

„Já sice Win příliš neznám,” rozumoval Cam, „ale nezdá se mi, že by souhlasila s tímhle uspořádáním. Zejména když jí nabídneš jinou možnost, phral.”

„Existuje pouze jediná alternativa, a to zůstat pod ochrannými křídly své rodiny.”

„Já vím ještě o jedné a tu jí můžeš poskytnout ty.”

„Není možná.”

„Proč?”

Kev cítil, jak mu hoří tváře. „Protože ani já nesvedu žít v celibátu. Prostě se neudržím.”

„Početí se přece dá zabránit.”

Merripen opovržlivě odfrkl. „To jsi mi názorně ukázal, že?” Unaveně si promnul obličej. „Dobře víš, že jí nemám prakticky co nabídnout.”

„Vím, jak jsi kdysi žil.” Cam pečlivě volil slova.

„Chápu, že máš strach, abys jí neublížil. Navzdory tomu nemůžu uvěřit, že bys ji s lehkým svědomím přenechal jinému muži.”

„Vlastně by to pro ni bylo nejlepší.”

„Takže ty tvrdíš, že Winnifred Hathawayová nemá jinou šanci než se provdat za chlápka, jako je Harrow?”

„Lepší on,” vysoukal ze sebe Kev, „než někdo takový, jako jsem já.”

Ačkoliv společenská sezona dosud neskončila, bylo rozhodnuto, že se rodina přesune do Hampshiru. Museli brát ohled na Améliin stav - špinavé město jí nesvědčilo. Kromě toho se Leo .i Win nemohli dočkat, až spatří opravené sídlo. Otázkou zůstávalo, zda je spravedlivé připravit Poppy a Beatrix o večírky a plesy. Ovšem obě děvčata prohlašovala, že Londýn ráda opustí.

Od Beatrix, kterou víc než plesy zajímala zvířata, knihy a dovádění v přírodě, se toto stanovisko dalo očekávat. Lea však překvapilo, že souhlasí i Poppy, jež se nikterak netajila svým záměrem najít si manžela.

„Všechny pány na ženění jsem už viděla,” sdělila chmurně bratrovi, když se v otevřeném kočáře projížděli po Hyde Parku, „a žádný nestojí za to, abych tu kvůli němu zůstala.”

Beatrix seděla na protějším sedadle s fretkou stočenou na klíně. Slečna Marksová se choulila v koutku a strnule zírala do krajiny.

S takhle odpudivou ženskou se Leo snad ještě nesetkal. Hubenou, bledou, hranatou, upjatou, škrobenou a suchopárnou.

Nebylo pochyb o tom, že Catherine Marksová nenávidí muže, což jí Leo nezazlíval, neboť si dobře uvědomoval slabiny svého pohlaví. Jenže se zdálo, že guvernantka nemá v lásce ani ženy.

Pookřála jen ve společnosti Poppy a Beatrix, které kupodivu tvrdily, že slečna Marksová je neobyčejně inteligentní, občas srší vtipem a půvabně se usmívá.

Leo si neuměl představit, že jsou toho její úzké rty vůbec schopné. Dokonce pochyboval, že má slečna zuby, protože je zásadně neukazovala.

„Zkazí mi náladu,” stěžoval si toho rána, když mu Poppy a Beatrix sdělily, že ji berou s sebou na projížďku.

„Jak si mám užít půvabnou scenérii, když na ni bude vrhat stín Smrtka s kosou?”

„Neříkej jí tak,” bránila ji Beatrix. „Já ji mám ráda.

Když nejsi nikde poblíž, je nesmírně milá.”

„Podle mě jí nějaký muž děsně ublížil,” zašeptala Poppy. „Dokonce jsem z několika zdrojů slyšela, že guvernantkou se stala až poté, co se zapletla do skandálu.”

To bratra zaujalo. „Do jakého skandálu?”

Poppy ještě víc ztišila hlas: „Povídá se, že příliš rozdávala svou přízeň.”

„Nevypadá jako ženská, která by se příliš rozdávala,” prohlásila Beatrix.

„Psst, Beo!” zvolala Poppy. „Nechci, aby nás slečna Marksová slyšela. Ještě by si myslela, že ji pomlouváme.”

„Ale vždyť je to pravda. Kromě toho si neumím představit, že by… to s někým dělala. Nevypadá na to.”

„Já tomu věřím,” oponoval Leo. „Nejvíc rozdávají ty, které nemají z čeho.”

„Tomu nerozumím,” přiznala Bea.

„Chce tím naznačit, že nehezké ženy se nechají lehko svést,” podotkla kysele Poppy. „S čímž nesouhlasím. Slečna Marksová není ošklivá, je jenom trochu… vážná.”

„A zapšklá jako každá stará panna,” dodal bratr.

Když projížděli parkem, spočinula slečna Marksová zrakem na květinových záhonech.

Leo na ni ledabyle pohlédl a všiml si, že má celkem přitažlivý profil - rozkošný nosík, na němž sedí brýle, a kulatou bradu. Škoda, že dojem kazí pevně semknuté rty a nakrčené čelo.

Obrátil pozornost k Poppy a zamyslel se nad tím, proč už si nepřeje prodlévat v Londýně. Jiná dívka v jejím věku by žebronila, aby směla zůstat do konce společenské sezony.

„A jak bys zhodnotila právě uplynulý čas bálů a zábavy?” zeptal se jí. „Chápu to správně, že žádný z přítomných neupoutal tvoji pozornost?”

Zavrtěla hlavou. „Ani jediný. Některé jsem si sice docela oblíbila, například lorda Bromleyho nebo…”

„Bromleyho?” opakoval Leo a užasle povytáhl obočí.

„Vždyť by mohl být tvým otcem! Copak tam nebyl nikdo mladší? Někdo, kdo se přinejmenším narodil v tomhle století?”

„Nuže, například pan Radstock.”

„Malý a tlustý,” poznamenal lakonicky Leo, který s ním měl párkrát tu čest. „Kdo dál?”

„Lord Wallscourt. Moc milý a přátelský, ale… tak trochu králík.”

„Zvědavý a roztomilý?” chichotala se Beatrix, která králíky zbožňuje.

Poppy se zazubila. „Kdepak. Chtěla jsem tím říct, že je takový nijaký a… zkrátka králikovitý. Což je sice u domácích mazlíčků vítané, ale u manželů ne.” Uhladila si stuhy, jimiž měla uvázaný klobouk. „Pravděpodobně mi poradíš, abych snížila svoje nároky, ale já tě upozorňuji, Leo, že už jsou tak nízko, že by pod nimi ne-prolezl červ. Na rovinu ti říkám, že jsem zklamaná.”

„Moc mě to mrzí, Poppy. Kéž bych měl přítele, kterého bych ti mohl doporučit, ale chlapíci, které znám, jsou darmošlapové a zhýralci. Báječní společníci, ale za švagra bych nikoho z nich nechtěl.”

„Ted mě napadá, že jsem se tě chtěla na něco zeptat.”

„Nuže?” Pohlédl do půvabného obličeje své sestry, která si nepřála nic jiného než vést obyčejný spořádaný život.

„Zaslechla jsem nějaké zvěsti…”

Leo se provinile pousmál, jako by věděl, co má na srdci. „O mně?”

„Ano. Jsi doopravdy tak hrozný, jak tvrdí někteří lidé?”

Ačkoliv si šeptali, byl si Leo plně vědom toho, že Beatrix i sle na Marksová natahují uši.

„Obávám se, že ano, drahá.” V mysli mu defilovala přehlídka jeho posledních prohřešků.

„Proč?” otázala se Poppy s otevřeností, kterou by za běžný okolností pokládal za osvěžující, ne však v přítomnosti upjaté guvernantky, která na něho upírá káravý pohled.

„Být špatným je mnohem snazší,” prohlásil. „Zejména kd nemáš důvod být dobrý.”

„Co takhle vydobýt si slušným chováním místo v nebi?” na vrhla Catherine Marksová. Za běžných okolností by ho napadlo že má příjemný hlas. Ovšem to by nesměl vycházet z tak protivných úst. „Není to dostatečný důvod k tomu, abyste se alespoň pokusil ze sebe vykřesat kousek slušnosti?”

„Záleží na tom, co si představujete pod pojmem nebe, slečno Marksová.”

Zvažovala jeho připomínku mnohem pečlivěji, než předpokládal. „Mír. Poklid. Místo, kde neexistují hříchy, klepy ani konflikty.”

„Nuže, slečno Marksová, obávám se, že vaše představa nebe se kryje s mou představou pekla. Proto budu ve svých prostopášnostech pokračovat.” Nato se otočil zpátky k Poppy a oslovil ji mnohem vlídnějším tónem: „Neztrácej naději, sestřičko. Tam venku na tebe někdo čeká. Jednoho dne ho najdeš a on ti poskytne vše, po čem toužíš.”

„Opravdu si to myslíš?”

„Ne. Ale domnívám se, že za daných okolností to moc hezky zní. Vždycky jsem si přál pronést něco podobného.”

Poppy se ušklíbla a dloubla bratra do boku, zatímco slečna Marksová mu věnovala znechucený pohled.

13

Poslední večer v Londýně rodina strávila na plese, který pořádali manželé Huntovi ve svém domě v Mayfairu. Simon Hunt, syn řezníka, se stal úspěšným podnikatelem v železniční dopravě. Patřil k rychle se rozrůstající skupině investorů, obchodníků .i průmyslníků, jejíž vliv neobyčejně sílil, což znervózňovalo příslušníky aristokracie.

Na každoročním bále se setkávala pozoruhodná směsice lidí -politici, cizinci, šlechtici a průmyslníci. Po pozvánkách byla velká sháňka a považovali si jich dokonce i ti aristokraté, kteří novopečenými zbohatlíky okázale opovrhovali.

Huntovo sídlo se stalo symbolem úspěchu soukromého podnikání. Ve velkém prostorném a přepychovém domě našly uplatnění veškeré technické vymoženosti té doby. Mnohé z nich byly vystaveny v Křišťálovém paláci. Ve všech místnostech se svítilo plynem. Vysokými francouzskými okny se dalo vstoupit přímo do zahrady, nemluvě o pozoruhodném skleníku s podlahovým vytápěním.

Těsně předtím, než Hathawayovi dorazili na místo, udělila slečna Marksová svým svěřenkám několik užitečných pokynů. Nabádala je, aby nepospíchaly s vyplněním tanečních pořádků pro případ, že by se na poslední chvíli objevil nějaký gentleman, který nestihl přijet včas. Hlavně ať je nikdo nevidí bez rukaviček. Dále nesmějí odmítnout žádného zájemce o tanec, ledaže by

již byly na daný kousek zadané. Kromě toho se nesluší, aby jednomu pánovi věnovaly víc než tři tance - přílišná důvěrnost spolehlivě

vzbuzuje klepy.

Win dojalo, s jakým taktem guvernantka uděluje děvčatům rady. Dívky jí věnovaly plnou pozornost. Co se týče etikety, urazily dlouhou cestu.

V porovnání se sestrami byla Win v nevýhodě. Dlouho pobývala mimo Londýn a požadované manýry se jí téměř vypařily z hlavy. „Doufám, že žádnou z vás neztrapním,” prohodila nao’ vesele. „Ačkoliv bych vás měla varovat - šance, že šlápnu ve le, je značná. Pevně věřím, že si vezmete do parády i mě, slečno Marksová.”

Guvernantka se nesměle pousmála a ukázala drobné zoubky. Win se neubránila pocitu, že kdyby Catherine trochu přibral moc by jí to slušelo. „Vy máte noblesu v krvi,” sdělila Winnifred „Působíte jako dokonalá dáma.”

„Win nikdy nic nepokazila,” poučila Beatrix guvernantku.

„Prohlásili jsme ji za svatou,” souhlasila Poppy. „Je to sice únavné, ale snažíme se ji tolerovat.”

Starší sestra se zazubila. „Pro vaši informaci,” prohodila vesele, „do konce plesu mám v plánu porušit minimálně tři pravidla etikety.”

„Která?” zeptala se jednohlasně děvčata. Slečna Marksová se zatvářila zmateně. Nechápala, proč by někdo dobrovolně něco takového dělal.

„Zatím jsem se nerozhodla.” Win propletla ruce v klíně. „Musím vyčkat na příležitost.”

Sotva hosté vešli do sídla, přistoupili k nim komoří, aby jim pomohli odložit a postarali se o svršky a klobouky. Cam a Merripen se náhodou ocitli vedle sebe a

stejnými úspornými pohyby se zbavovali kabátů. Win je sledovala s potutelným úsměvem na rtech. Divila se, jak je možné, že si nikdo nevšimne jejich vzájemné podoby. Na první pohled je patrné, že k sobě patří. Oba mají tmavé vlnité vlasy, byť rozdílné délky, a oba jsou dobře stavění, ačkoliv Cam je útlejší.

Nejvíc se liší přístupem k okolnímu světu. Rohan jako by jej pobaveně a zároveň tolerantně sledoval, sršel neopakovatelným kouzlem a sebevědomím. Merripen zdánlivě denně bojoval o svou pošlapanou důstojnost a úporně skrýval citlivou duši.

Tolik po něm touží! Avšak nebude lehké ho získat. Pokud se jí to vůbec podaří. Je to stejné jako lákat k sobě divoké zvíře. teď když ho spatřila v nablýskaném prostředí ve společnosti i ustrojených lidí, důstojného, oblečeného v tradiční černobílé kombinaci, zatoužila po něm ještě víc. Merripen si nepřipadal l nic horší, než jsou ti, kteří ho obklopují, avšak ostře si uvědomoval, že není jedním z nich. Chápal žebříček jejich hodnot, i když s nimi v mnohém nesouhlasil. Dobře se přizpůsobil životu

bílém” světě. Ostatně, adaptoval by se na jakékoliv podmínky.

Kromě toho se kolem něho vznášel příslib tajemství. Win nastokrát snila o tom, jaké by to bylo je odhalit, proniknout do Úzkostlivě střeženého srdce.

Zmocnila se jí melancholie. Rozhlížela se po krásném interiéru, naslouchala smíchu hostů i mazlivým trylkům hudby. Nabízí se jí zde tolik zábavy a ona by přitom dala nevím co za to, kdyby mohla zůstat o samotě s jediným mužem.

Nicméně na čekanku si hrát nebude. Zatančí si, zasměje se, užije si všechny radosti, o nichž snila v době

své nemoci. Jestliže lun Merripena naštve a on na ni začne žárlit, tím lépe.

Svlékla si plášť a přistoupila k sestrám. Všechny zvolily róby Ze světlého saténu - Poppy růžovou, Beatrix modrou, Amélie levandulovou a ona bílou. Její šaty nebyly zrovna pohodlné. Poppy k tomu poznamenala, že je to dobře, neboť pohodlné oděvy nikdy nejsou elegantní. Pozornost upoutával zejména živůtek s hlubokým výstřihem a krátké úzké rukávy. Jeho protiváhu tvořila těžká trojitá sukně. Ovšem největší nesnáz představoval korzet, jehož nošení Win odvykla. Přestože nebyl příliš utažený, měla dojem, že ji škrtí a vysoko posazená ňadra díky němu trčí nepřirozeně vzhůru. Což jí připadalo neslušné, jenže společenská pravidla naopak považovala za neslušnost nenosit šněrovačku vůbec.

Avšak sotva si dívka všimla Merripenovy reakce, usoudila, že veškeré nepohodlí za to stojí. Kev při pohledu na ni úplně zbledl a pečlivě ji zkoumal od hlavy až k patě. Nejvíc ho zaujala její ňadra. Když se Win konečně podíval do očí, plál v jeho zřítelnicích temný oheň. Dívka se bezděčně zachvěla a neochotně sklopila zrak.

Hathawayovi se vydali do vstupní haly, nad hlavami jim jiskřil křišťálový lustr.

„Vskutku mimořádná bytost,” zaslechla Win šeptat dok Harrowa. Sledovala směr jeho pohledu a spatřila hostitelku, paní Annabelle Huntovou, jež vítala příchozí.

Ačkoliv Win se s ní dosud osobně nepoznala, hodně toho o ní slyšela. Annabelle byla považována za jednu z nejúchvatnějších krásek v Anglii. Honosila se smyslnou postavou, velkýma modrýma očima, které rámovaly vějíře hustých řas, a medově zlatými kadeřemi. Avšak

nejpřitažlivější na ní byla vlídnost, s níž s každým jednala.

„Vedle ní stojí její manžel,” zamumlala Poppy. „Jde z něho strach, ale je moc hodný.”

„Dovoluji si nesouhlasit,” namítl Leo.

„Ty před ním nemáš respekt?” otázala se Win.

„Spíše ho nepovažuji za hodného. Kdykoliv se ocitnu v jedné místnosti s jeho ženou, kouká na mě, jako by mě chtěl uškrtit.”

„Nuže,” podotkla věcně Poppy, „to mu nelze vyčítat.” Naklonila se k Win. „Je ze své choti dočista pryč. Na první pohled je znát, že se brali z lásky.”

„Jak nemoderní!” ucedil s úsměvem doktor Harrow.

„Dokonce s ní i tančí,” hlásila Beatrix, „což se od manželů neočekává. Ale protože je velice bohatý, lidé mu takové chování odpouštějí.”

„Podívejte, jak má jeho paní úzký pas,” špitla Poppy.

„A to prosím po třech dětech. Chlapečkové prý byli pořádní cvalíci.”

„Zřejmě ji budu muset poučit, jak nebezpečná je těsně utažená šněrovačka,” poznamenal doktor Harrow a Win se rozesmála.

„Myslím, že pro ženu je obtížné volit mezi módou a zdravím,” sdělila mu. „Ještě jsem se nevzpamatovala z šoku, že jste mi dnes dovolil vzít si korzet.”

„Vy žádný korzet nepotřebujete,” ubezpečil ji Julian.

„Jste útlá i bez něj.”

Win se na něho zamilovaně usmála. V jeho přítomnosti se vždycky cítí jistá a plná sebedůvěry. A bylo tomu tak od jejich prvního setkání. Stejně jako ostatní pacienti na klinice pohlížela na Juliana jako na boha, a stále pro ni není zcela obyčejným člověk z masa

a kostí. Někdy se sama sebe ptala, zda je vůbec možné se s ním víc sblížit.

„Vy musíte být ta záhadami opředená slečna Hathawayová!” zeptala zčistajasna paní Huntová a uchopila Win za obě ruce.

„Ták záhadná zase nejsem,” smála se dívka.

„Jsem moc ráda, že vás konečně poznávám, a ještě víc mě těší, že jste se úplně uzdravila.”

,,Paní Huntová se na tebe ustavičně ptá,” sdělila sestře Poppy, proto je informovaná o tvém pokroku.”

„Děkuji vám, paní Huntová,” hlesla ostýchavě Win.

„Už je mi dobře a cítím se poctěna, že jste mě pozvala do svého nádherného domova.”

Hostitelka jí věnovala okouzlující úsměv, a aniž pustila dívčiny ruce, otočila se ke Camovi. „Roztomilá dáma. Věřím, že bude stejně oblíbená jako její sestry.”

„Obávám se, že na to si musíme počkat,” odvětil vesele Cam. tímto plesem pro nás letos společenská sezona končí. Příští týden odjíždíme do Hampshiru.”

Annabelle protáhla obličej. „Tak brzy? Ale dalo se to čekat. Lord Ramsay se jistě nemůže dočkat, až spatří svoje panství.”

„Správně,” přisvědčil Leo. „Venkov mě dojímá. Kde jinde člověk uvidí tolik ovcí pohromadě?”

Hostitelka se zachichotala a do debaty se zapojil její choť. „Vítejte, lorde,” pozdravil Simon Lea. „Zvěsti o vašem návratu se šíří po celém Londýně a leckde se radují. Zejména herny a noční podniky utrpěly po vašem odjezdu nenahraditelnou ztrátu.”

„Potom se vynasnažím pozvednout místní ekonomiku,” prohlásil mladík.

Hunt se krátce ušklíbl. „Za hodně vděčíte tady příteli.” Nato se obrátil k Merripenovi a potřásl mu pravicí. Kev se jako obvykle držel stranou. „Podle Westcliffa i druhého souseda učinil v krátké době nesmírný pokrok. Panství pod jeho vedením jenom kvete.”

„Merripenovy výsledky na mě činí dojem o to větší, že jméno ,Ramsay’ se málokdy pojí s úspěchem,” přiznal Leo.

„Třeba bychom se mohli později sejít a probrat vaše dojmy z té nové mlátičky,” navrhl Simon Merripenovi.

„Výroba lokomotiv běží jako po másle, a tak mě napadlo rozšířit podnik o zemědělské strojírenství. Slyšel jsem o novém typu mlátiček a také o lisu na seno poháněném parou.”

„Celá práce v zemědělství se mechanizuje,” přisvědčil Kev „Na výstavě je k vidění spousta nových slibných prototypů.”

Huntovy tmavé oči zahořely zájmem. „Rád bych o tom slyšel víc.”

„Mého manžela stroje nepřestávají fascinovat,” smála se jeho choť. „Zastiňují všechny jeho ostatní koníčky.”

„To zase ne,” bránil se Simon. Výmluvně se na svou ženu podíval a ta vzápětí zrudla.

Pobavený Leo elegantně překlenul rozpačité ticho.

„Pane Hunte, rád bych vám představil doktora Harrowa, specialistu, který navrátil zdraví mé sestře.”

„Těší mě, pane.” Muži si potřásli rukou.

„Mě také,” odvětil srdečně Simon, avšak věnoval lékaři zvláštní, pochybovačný pohled. „Neprovozujete náhodou kliniku ve Francii?”

„Ano.”

„Pořád tam pobýváte?”

„Ano. Do Anglie se vracím pouze za přáteli a příbuznými. Navštěvuji je tak často, jak mi nabitý rozvrh dovolí.”

„Znám rodinu vaši nebožky ženy,” zamumlal Hunt.

Tvrdě na něho zíral.

Harrow rychle zamrkal, pak se lítostivě usmál.

„Lanhamovi. Úctyhodní lidé. Roky jsem je neviděl. Pojí nás smutné vzpomínky, jistě chápete.”

„Chápu,” přisvědčil tiše Simon.

Win mátlo dlouhé rozpačité mlčení, které se poté rozhostilo. Vycítila, že mezi muži zavládla těžko postižitelná nevraživost. Podívala se na svoji rodinu a na paní Huntovou, ale ani oni zjevně netušili, oč jde.

„Nuže, drahý,” vyzvala Annabelle svého manžela, „co kdybychom přítomné šokovali tím, že si spolu zatančíme? Zakrátko začnou hrát valčík a ten si s nikým nevychutnám tak jako s tebou.”

Simon ihned podlehl vábení své krásné ženy.

Spiklenecky se na ni ušklíbl. „Pro tebe všechno, lásko.” Harrow zachytil pohled Win. „Už si ani nepamatuji,

kdy jsem naposledy tančil,” prohodil nenucené. „Mohla byste si pro mě vyšetřit jeden valčík?”

„Už jsem si vás zapsala,” odvětila a přijala nabízené rámě. Následovali Huntovy do sálu.

I Poppy a Beatrix byly pozvány na parket. Cam sevřel ručku své choti. „Ať mě vezme čert, jestli Huntovi budou jediní, kdo vzbudí pozdvižení. Pojď si se mnou skočit.”

„Obávám se, že my dva příliš pozornosti nevyvoláme,” odvětila Amélie a bez váhání přijala jeho nabídku. „Všeobecně se o nás ví, že se ani jinak chovat neumíme.”

Leo vyprovázel odcházející dvojice pohledem přimhouřených očí. „Zajímalo by mě,” pravil k Merripenovi, „co Hunt na Harrowa ví. Znáš se s ním dobře? Natolik dobře, aby ses ho na to mohl zeptat?”

„Ano,” odvětil Kev. „Ale zeptal bych se ho i bez toho.

Neodejdu, dokud mi všechno nevyklopí.”

Leo se chechtal. „Myslím, že ty jsi široko daleko jediný, kdo si může na Hunta troufnout. Je to obr.”

„Však já taky,” ucedil chmurně Merripen.

Byl to nádherný bál. Tedy byl by to nádherný bál, kdyby se Merripen choval rozumně. Nespouštěl Win z očí a vůbec se nesnažil být diskrétní.

Přinejmenším třikrát dostala nabídku k tanci, avšak Kev se k ní vždycky čile přitočil a propaloval troufalce pohledem tak dlouho, dokud se provinile neodplížil.

Merripen zkrátka od Win odháněl všechny ctitele. Nezastrašila ho dokonce ani slečna Marksová.

Guvernantka mladíkovi na rovinu sdělila, že jeho dohledu není zapotřebí, neboť ona, právoplatná gardedáma, má situaci pevně v rukou. On však vzpurně odvětil, že kdyby odváděla lepší práci, nežádoucí pánové by se k její svěřence ani nepřiblížili.

„Co si myslíš, že děláš?” obořila se na něho šeptem Win, když zapudil dalšího gentlemana. „Chtěla jsem s ním tančit! Slíbili jsem mu to!”

„S takovým hňupem tančit nebudeš,” zavrčel Merripen. Dívka nechápavě zavrtěla hlavou. „Je to vikomt a pochází z vážené rodiny. Co proti němu máš?”

„Je to Leův kamarád, což mi úplně stačí.” Win na Keva hněvivě zírala. Měla se co držet. Kdysi nemíval.i potíže se zastíráním svých emocí, ale poslední dobou jim často podléhala. Stále lehčeji vyplouvají na povrch.

„Jestli mi hodlal zkazit celý večer,” sdělila mu, „odvádíš vynikající práci. Chci tančit a ty ode mě odeženeš každého, kdo si troufne přiblížit. Nech mě být.” Ukázala mu záda a vydechla úlevou, když k nim přistoupil Julian Harrow.

„Slečno Hathawayová,” spustil, „prokážete mi tu čest…” „Ano,” vyhrkla dřív, než stačil dokončit větu. Zavěsila se do něho a nechala se odvést na parket. Ohlédla se přes rameno n.i zamračeného Merripena a vyslala k němu varovný pohled. Bez váhání jí ho oplatil.

Win v hrdle dusila smích. Nikdo ji tolik nedráždí jako Kev Merripen. Je protivný a odmítá projevit svoje city. Ale zároveň ji hlídá jako pes a nesnese, aby se k ní někdo přiblížil. S ohledem na jeho vytrvalost může tahle hra trvat léta. Nebo navždycky. Jenže ona odmítá takhle žít.

„Winnifred,” oslovil ji Julian, jehož šedé oči byly plné zájmu. „Tohle je báječný večer a vy jste rozčilená. Proč jste se hádali?”

„Nešlo o nic důležitého.” Pokoušela se o ledabylý tón, ale neuspěla. „Běžná rodinná rozmíška.”

Vysekla roztomilé pukrle. Julian se jí uklonil a sevřel ji v náruči. Dali se do tance, zkušeně ji vedl.

Jeho dotek v ní probudil vzpomínky na sanatorium. Julian ji ustavičně povzbuzoval a pomáhal jí. Neústupně trval na svém, když to bylo zapotřebí, avšak neváhal ji hlasitě pochválit za každý pokrok. Je to hodný, laskavý a oduševnělý muž. Hezký člověk. Win neuniklo, že přitáhl pozornost mnohých žen. Většina neprovdaných děvčat by se ocitla v sedmém nebi, kdyby měla takového ctitele.

Mohla bych si ho vzít, napadlo Win. Jasně jí dal na srozuměnou, že stačí naznačit a začne se jí dvořit. Stala by se ženou lékaře, žila by v jižní Francii a možná by mu

mohla pomáhat s provozem kliniky. Věnovala by se lidem, kteří prošli stejným utrpením jako ona. Byla by na světě prospěšná. Není to správná volba?

Cokoliv je lepší než láska k muži, kterého nemůže mít. Jak by dokázala žít v jeho blízkosti? Stala by se zahořklou a zoufalou starou pannou. Možná by časem začala Merripena nenávidět.

V Julianově náruči se uvolnila. Vztek ji opustil, nechala se ukonejšit hudbou a rytmem valčíku. Harrow ji zkušeně vedl, hladce se proplétali mezi ostatními páry.

„O tomhle jsem snila,” svěřila se mu Win. „Chtěla jsem tančit jako ostatní…”

Sevřel ji pevněji v pase. „A váš sen se splnil. Avšak nejste jako všichni ostatní. Jste totiž nejlíbeznější ženou v sále.” „Kdepak,” chichotala se rozpačitě.

„Ale ano. Jste jako anděl z pláten starých mistrů. Anebo jako Spící Venuše. Znáte ten obraz?” „Bohužel ne.”

„Jednou vám jej ukážu. Ačkoliv, možná vás trochu ohromí.”

„Předpokládám, že Venuše je na plátně nahá.” Win se pokoušela mluvit jako světácká, přesto cítila, jak rudne.

„Nechápu, proč je ke ztvárnění krásy nutná nahota. Myslím, že taktní zahalení určitých partií by výsledný dojem jistě neumenšilo.”

„Avšak na světě není nic půvabnějšího než obnažená žena.” Julian se tiše smál, když si všiml, jak jeho partnerka víc a víc rudne. „Snad jsem vás svou otevřeností neuvedl do rozpaků? Pokud ano, pak se omlouvám.”

„Vím, že jste to udělal schválně.” Flirtovat s Julianem bylo cosi

docela nového.

„Máte pravdu. Chtěl jsem vás trochu vyvést z míry.”

„Proč?”

„Protože jsem si přál, abyste ve mně pořád neviděla toho předvídatelného, únavného doktora Harrowa.”

„Vždyť vy takový nejste!” smála se.

„Prima,” zamumlal s úsměvem. Valčík skončil a muži odváděli své partnerky z parketu.

„Je tu horko a spousta lidí,” poznamenal Julian.

„Nechtěla byste porušit jedno ze svatých přikázání etikety a na chvíli se někam vytratit?”

„S radostí.”

Uchýlili se do výklenku z části zastíněného mohutnými rosílinami v kořenáčích. Ve vhodném okamžiku se pak vytratili do skleníku. Byly zde vzrostlé stromy, spousta rostlin a diskrétně umístěné lavičky. Za skleníkem se rozprostírala široká terasa, shlížející na zahrady a ostatní domy v Mayfairu. V dálce leželo město s bezpočtem komínů, které vypouštěly k noční obloze ob-laka kouře.

Usadili se na lavičku. Julian se otočil ke své společnici. V záři měsíce vynikala jeho bezchybná světlá pleť. „Winnifred,” zamumlal podmanivě důvěrným tónem. Win se zahleděla do jeho šedých očí a uvědomila si, že Julian se ji chystá políbit.

Avšak dočkala se překvapení. Muž s velkou opatrností svlékl dívčinu rukavičku a políbil svou vyvolenou nejprve na hřbety prstů a pak na jemné zápěstí. Nato si přitiskl její dlaň k tváři jako polorozvitou květinu. Projevená něha Win zcela odzbrojila.

„Vy víte, proč jsem přijel do Anglie,” spustil tiše.

„Chtěl jsem vás lépe poznat, a to v jiném prostředí než na klinice. Rád bych…”

Vtom však zaduněly čísi kroky a přiměly Juliana zvednout hlavu.

Spolu s Win zíral na vetřelce.

Samozřejmě se k nim blížil zachmuřený Merripen. Dívce ohromením poklesla čelist. Copak ji sleduje?

Připadala si jako štvaná zvěř. Prokristapána, copak se před ním nikde neschová?”

„Běž pryč.” Každé slovo vyslovila s nesmírnou pečlivostí. „Nejsi moje gardedáma.”

„Právě s tou bys měla být,” obořil se na ni. „A ne se tu miliskovat s tímhletím!”

Win nikdy nečinilo větší potíž se ovládnout. Nasadila lhostejnou masku, avšak cítila, jak v jejím nitru vře vztek. Když se otočila hlavou k Julianovi, hlas se jí nepatrně zachvíval. „Nechal byste nás n,i chvilku o samotě, doktore Harrowe? Musím si s Merripenem něco vyříkat.”

Oslovený pohlédl na zakaboněného mladíka. „Nejsem si jistý, zda je to správné.”

„Otravuje mě celý večer,” stěžovala si Win, „a jsem jediná, kdo lomu může učinit přítrž.”

„Tak tedy dobrá.” Julian vstal. „Kde na vás mám počkat?”

„V tanečním sále.” S povděkem kvitovala, že se s ní Julian nedohaduje. Očividně ji respektuje a důvěřuje jejím schopnostem. „Děkuji vám, doktore Harrowe.”

Natolik se soustředila na Merripena, že téměř nevnímala Julianův odchod. Přistoupila k němu a zle se zakabonila. „Přivádíš mě k šílenství!” zvolala. „Chci,

abys s tím přestal, Keve. Copak nemáš ponětí, jak jsi směšný? Jak nepřístojně se dnes večer chováš?”

„Já že se chovám nepřístojně?” zaburácel. „Vždyť ty by ses klidně nechala kompromitovat!” „Třeba to chci!”

„Což je kardinální chyba,” popadl dívku za paži a chystal se ji vyvléct ze skleníku, „protože já si předsevzal, že tě stůj co stůj ochráním.”

„Nedotýkej se mě!” Win se mu vyškubla.

„Ochraňovali jste mě celé roky. Měli jste mě bezpečně uloženou v posteli a já zpovzdálí sledovala, jak si užíváte života. Opečovávání mám až po krk, Keve! A jestli si přeješ, aby všechno bylo jako dřív, kdy jsem se cítila osamělá a nemilovaná, pak táhni k čertu!”

„Nikdy jsi nebyla opuštěná,” namítl vzdorně, „a lásky jsi měla také dost.”

„Jenže já chci být milována jako žena, ne dítě, sestra nebo invalida!”

„Ale to já…”

„Třeba takové lásky nejsi vůbec schopen!” vmetla mu hněvivě do očí a vzápětí pocítila něco, co dříve neznala - potřebu někomu ublížit. „Zkrátka ji v sobě nemáš.”

Na Merripenův obličej dopadl paprsek měsíčního světla a Win zaskočil vražedný výraz jeho očí. Její slova hluboce ťala do živého a rozdmýchala v mladíkovi bezuzdný vztek. Bezděčně ucouvla. Vyděsilo ji, když ji Kev hned nato pevně sevřel v náruči.

Nadzvedl ji. „Všechny ohně pekelné mohou planout tisíc let a stejně se nevyrovnají tomu, co k tobě cítím v průběhu jediné minuty. Tolik tě miluji, že mi to nepřináší žádné potěšení. Zakouším hotová muka. Je ve mně tolik lásky, že i kdybych ji rozdělil na milion kousků, její síla by tě mohla zabít. A přestože mě mé city přivádějí k

šílenství, radši tě uvidím v náruči toho chladnokrevného, omezeného bídáka, než abys zemřela v mé.”

Dřív než stačila pochopit, co jí říká, a správně si vyložit všechny květnaté příměry, hladově se zmocnil jejích úst. Minutu dvě se nevzmohla vůbec na nic, jen bezmocně stála, neschopná jediné rozumné myšlenky. Měla pocit, že omdlí, avšak její slabost ne-pramenila z nemoci. Objala muže kolem krku a pod bříšky prstů ucítila pevné svaly, naškrobený límeček a kudrny drsné jako surové hedvábí.

Bezděčně Keva hladila, jako by se pokoušela ho ukonejšit. Dychtivé polibky jakoby naplněné zoufalstvím se náhle proměnily v něžné. Mladíkova ruka se zachvívala, když svou milou opatrně hladil po líčku. Rty se jemně dotkl jejích víček, nosu a čela.

Hnán touhou být jí co nejblíže, přitiskl dívku ke stěně skleníku. Win se mimoděk zachvěla, když se nahými pažemi dotkla studeného skla. Naskočila jí husí kůže. Chladné sklo a rozpálené lidské tělo, odvážná ústa putující po jejím hrdle až do výstřihu.

Merripen vklouzl dvěma prsty za živůtek a polaskal jimi dívčina ňadra. Ale to mu nestačilo. Netrpělivě zatahal za okraj šatů a korzetu. Win zavřela oči. Nikterak proti jeho počínání neprotestovala, jen ztěžka oddechovala.

Muž spokojeně zabručel, když se mu podařilo ňadra osvobodit. Nadzvedl dívku tak, že se nohama téměř nedotýkala podlahy, a přisál se k růžové bradavce.

Win se kousala do rtu, aby nevykřikla. Každý dotek Kevova jazyka se rovnal horkému šípu, jenž proletěl celou její bytostí. Zajela mu prsty do vlasů a prohnula se v zádech.

Když se její bradavka zahrotila a začalo v ní slastně tepat, přesunul se zpátky k šíji. „Win,” oslovil svou milou ochraptěle, „chci…” Avšak slova ho zradila, proto ji znovu horoucně políbil. Zároveň si opatrně pohrával s obnaženou bradavkou, dokud Win nezavzdychala blahem.

Zčistajasna všechno skončilo. Kev se pojednou zarazil, odlepil dívku od skla a postavil ji tak, jako by ji chtěl zaštítit vlastním tělem. Jako by ji před něčím skrýval. Tiše zaklel.

„Co se…?” Win shledala, že nedokáže souvisle mluvit.

„Zahlédl jsem na terase pohyb. Možná nás někdo viděl.”

Jeho slova vrátila dívku zpátky do přítomnosti. Odvrátila se a nemotorně si upravila živůtek. „Moje rukavička,” zašeptala. Spatřila ji ležet na lavičce.

Merripen pro ni pospíchal.

„Já… teď půjdu do dámské šatny,” vysoukala ze sebe Win. „Dám se do pořádku a až toho budu schopná, vrátím se do sálu.”

Vůbec si nebyla jistá významem toho, co se právě odehrálo. Merripen přiznal, že ji miluje. Konečně to řekl. Jenže ona si vždycky představovala, že jí vyzná lásku pln radosti, a ne hněvivě a s hořkostí. Zdálo se, že je všechno příšerně špatně.

Kéž by se mohla vrátit zpátky do hotelu a zamknout se ve svém pokoji! Potřebuje soukromí a dostatek času na přemýšlení. Co to Merripen prohlásil? Radši tě uvidím v náruči toho chladnokrevného, omezeného bídáka, než abys zemřela v mé. Ale to přece nedává smysl! Proč by něco takového říkal?

Chtěla ho konfrontovat, ale ted na to není vhodná doba či místo. Jedná se o záležitost, kterou je nutné řešit s velkou opatrností. Merripen je mnohem složitější osobnost, než si lidé myslí. Ačkoliv navenek působí dojmem bezcitného člověka, opak je pravdou. Přetéká emocemi, jenom je neumí správně zvládat. „Později si musíme promluvit, Keve,” hlesla. Krátce přikývl a maličko se nahrbil v zádech, jako by mu na nich spočívalo tíživé břemeno.

Win se diskrétně odebrala do dámské šatny v patře, kde služebné pilně přišívaly utržené volány, zapudrovávaly tváře lesknoucí se potem a zpevňovaly účesy dalšími vlásenkami. Ženy tm shlukovaly do malých skupinek, chichotaly se a klevetily o tom, co viděly nebo slyšely. Win seděla před zrcadlem a zkoumala svůj obraz. Jindy bledé tváře měla zarudlé, rty červené a opuchlé. Ruměnec se prohloubil při vzpomínce na to, co právě provedla.

Přistoupila k ní komorná s labutěnkou a poprášila jí obličej růžovým pudrem. Win děvčeti poděkovala a několikrát se zhluboka nadechla - co jí korzet dovolil -, aby se uklidnila a nenápadně zkontrolovala, zda je její živůtek v pořádku.

Přibližně po třiceti minutách se cítila natolik sebejistě, aby mohla sejít ze schodů. Usmála se, když do šatny vstoupila Poppy a zamířila k ní.

„Zdravím, drahoušku.” Win vstala ze židle. „Posad se na moje místo. Potřebuješ vlásničky? Pudr?”

„Kdepak, děkuji.” Ze sestry čišelo rozčilení jako před chvílí z Win.

„Bavíš se dobře?” otázala se ledabyle Win.

„Ani ne.” Poppy ji dostrkala do rohu místnosti, aby je nikdo neslyšel. „Těšila jsem se, že se tu setkám s někým jiným, než je obvyklý zástup nadutých starých páprdů nebo nafoukaných mladých hejsků. Ti jsou ještě horší. Avšak jediní muži, s nimiž jsem se tu seznámila, jsou společenští šplhouni nebo kariéristé. Bud mi chtějí vyprávět o penězích - což je vulgární a navíc o financích nic nevím -, anebo tvrdí, že se nemohou o své kariéře zmiňovat, což zavání něčím protizákonným.

„Co Beatrix? Jak si vede?”

„Ta se těší značné popularitě. Na potkání vykládá příšerné věci. Lidé se smějí, neboť se domnívají, že žertuje. Jenže ona to myslí vážně.”

Win se zazubila. „Co kdybychom se za ní vydaly?”

„Ještě ne.”

Poppy vzala sestru za ruku a pevně ji stiskla. „Win, drahá… Přišla jsem za tebou, protože dole vypuklo pozdvižení. A… týká se tebe.”

„Pozdvižení?” Win zavrtěla hlavou. Zamrazilo ji až do morku kostí. Bolestivě se jí sevřel žaludek. „Já tomu nerozumím.”

„Mezi lidmi se rozšířila zvěst, že tě kdosi spatřil ve skleníku ve vyloženě kompromitující situaci.”

Win zesinala. „Vždyť jsem odtamtud odešla sotva před půlhodinou,” zašeptala.

„Jsme v Londýně,” prohlásila chmurně Poppy. „Drby se tu šíří rychlostí blesku.”

Do místnosti vstoupily dvě mladé ženy. Jakmile spatřily Win, začaly si vzrušeně šeptat.

Ta se zděšeně podívala na sestru. „Bude z toho skandál, že?” „Nebude. Pokud se nám podaří tuhle situaci okamžitě a správné vyřešit.” Poppy jí povzbudivě stiskla

ruku. „Odvedu tě do knihovny. Ceká tam na tebe Amélie a pan Rohan. Dáme hlavy dohromady a rozhodneme, jak se nejlépe zachovat.”

Win si téměř přála, aby rovnou omdlela, jak se často stávalo, když churavěla. Nyní by jí dlouhé bezvědomí vážně prospělo. „Och. Co jsem to provedla?”

Poppy se potutelně uculila. „Tuhle otázku si teď očividně klade každý.”

14

Útulné knihovně vévodily mahagonové prosklené police. Kev postával spolu se Simonem Huntem u vykládané komody, na níž se třpytily křišťálové karafy. Sotva Win vstoupila do místnosti, Hunt jí věnoval nevyzpytatelný pohled. Kromě něho a Rohanu zde byla Amélie, Annabelle a doktor Harrow. Win se zmocnil po cit, že se jí všechno jenom zdá. Ještě nikdy se nestala hlavní hrdinkou skandálu a rozhodně to není tak vzrušující a zajímavé, jak se domnívala, když se dlouhé hodiny nudila na lůžku.

Bylo to děsivé.

Navzdory lehkovážnému tvrzení, že si přeje být kompromitována, o to ve skutečnosti vůbec nestála. Svým chováním nepošpinila pouze svou pověst, ale vrhla neblahý stín i na své sestry, A vlastně na celou rodinu. Ublíží těm, které nejvíc miluje.

„Win.” Amélie k ní ihned přistoupila a pevně ji objala.

„Všechno je v pořádku, drahá. Však my to zvládneme.”

Kdyby Win nebyla dočista vynervovaná, usmála by se. Její sestra proslula neochvějným přesvědčením, že dokáže zvládnout každou katastrofu, včetně přírodních pohrom, vpádu cizineckých vojsk či uprchlých divokých šelem. Ovšem žádná z těchto možností nepřipomíná ostudu v londýnské společnosti. „Kde je slečna Marksová?” vyzvídala tiše Win „V sále s Beatrix. Snaží se předstírat, že se nic neděje.” Amélie se provinile

zazubila na Huntovy. „V tom bohužel naše rodina nebyla nikdy dobrá.”

Win zkoprněla v okamžiku, kdy do místnosti vstoupili Leo a Merripen. Leo se hrnul přímo k ní, zatímco Merripen se jako obvykle uchýlil do rohu. Ani se na ni nepodíval. Rozhostilo se napjaté mlčení, z něhož dívce přeběhl mráz po zádech.

Do tohoto maléru jsem se nedostala sama, pomyslela si a zmocnil se jí vztek.

Nyní je Kevovou povinností chránit ji všemi prostředky, které má k dispozici, včetně svého jména.

Srdce jí tlouklo tak prudce, až to skoro bolelo. „Zdá se, že ses rozhodla dohnat ztracený čas, sestřičko,” podotkl prostořece Leo, avšak v očích se mu zračil upřímný zájem. „Musíme to rychle vyřešit, neboť pokud se brzy nevrátíme do domu, lidé nás budou drbat o to víc. Už teď jim huby jedou na plné obrátky, až se dělá průvan.”

Paní Huntová se vydala k Amélii a Win. „Winnifred,” oslovila vlídně rozpačitou dívku, „jestli to, co se povídá, není pravda, okamžitě to vaším jménem popřu.”

Oslovená se rozechvěle nadechla. „Je to pravda.” Annabelle ji chlácholivě poplácala po ruce a věnovala jí pohled plný porozumění. „Věřte mi, že nejste první ani poslední, kdo něco takového prožil.”

„Paní Huntová ví, o čem mluví,” prohlásil líně její choť, „protože tuhle situaci zakusila na vlastní kůži.”

„Simone!” napomenula ho dotčeně Annabelle. Nato se otočila zpátky k dívce. „Winnifred, je zapotřebí, abyste vy a onen dotyčný tuhle patálii okamžitě vyřešili.” Následovala drobná pauza. „Smím se zeptat, s kým vás viděli?”

Na to jí Win nemohla odpovědět. Sklopila zrak k podlaze a zkoumala vzor na koberci. Čekala, až se ozve Merripen. Zdálo se, že se ticho vleče celé hodiny. Řekni něco! vyzývala ho v duchu zoufale. Pověz jim, žes to byl ty!

Avšak Merripen mlčel jako zařezaný.

Vtom před shromážděné předstoupil Julian Harrow.

„Tím gentlemanem jsem já,” přiznal tiše.

Win prudce zvedla hlavu a věnovala mu užaslý pohled. Julian ji uchopil za ruku. „Všem se vám omlouvám,” pokračoval, „a zejména tady slečně Hathawayové. Nechtěl jsem ji uvést do rozpaků či vystavit klepům. Avšak mé pochybení pouze urychlilo to, k čemu jsem se dávno rozhodl. Rád bych totiž Winnifred požádal o ruku.”

Do Win jako by uhodil blesk. Podívala se přímo na Merripena a v duchu vykřikla. Přítel nehnul ani brvou, jeho obličej byl jako vytesaný z kamene.

Mlčel.

Vůbec nic neudělal.

Zkompromitoval ji a nyní dovolí jinému muži, aby vzal zodpovědnost na sebe. Zachrání ji někdo jiný. Zrada bolela mnohem víc než všechny potíže spojené s nemocí. Win začala Keva nenávidět. Bude ho proklínat do soudného dne.

Copak má na vybranou? Musí Julianovu nabídku přijmout. Bud to, anebo zničit sebe i mladší sestry.

Cítila, jak bledne, přesto se jí podařilo chabě usmát.

Pohlédla na bratra.

„Nuže, lorde Ramsayi. Neměli bychom vás nejprve požádat o svolení?”

„Máte mé požehnání,” ucedil bratr suše. „Koneckonců si nepřeji, abyste svým nepřístojným chováním poskvrnili mou křišťálově čistou pověst.”

Nato se Win obrátila k Julianovi. „Potom moje odpověď zní ano, doktore Harrowe,” pronesla vyrovnaným hlasem, „provdám se za vás.”

Paní Huntové naskočila na čele starostlivá vráska. Upřeně se na dívku zahleděla. Poté věcně přikývla. „Já nyní diskrétně rozhlásím, že to, co onen klevetník viděl, byl pouze pár snoubenců v objetí. Možná poněkud předčasném, ale s ohledem na okolnosti odpustitelném.”

„Půjdu s tebou,” prohlásil Simon a postavil se manželce po bok. Podal Julianovi ruku. „Blahopřeji vám, pane.” Hovořil srdečným tónem, ale bez špetky nadšení.

„Potkalo vás veliké štěstí.”

Jakmile Huntovi odešli, Cam přistoupil k Win. Přinutila se pohlédnout mu do vnímavých oříškově hnědých očí.

„Opravdu to chceš, švagrová?” otázal se tiše.

Jeho soucit ji málem rozplakal. „Ano.” Zatnula zuby, aby se jí nechvěla brada, a škrobeně se usmála. „Jsem ta nejšťastnější žena na světě.”

Potom se opatrně podívala Merripenovým směrem.

Odešel.

„Příšerný večer,” ulevila si Amélie, jen co ostatní opustili knihovnu.

„Souhlasím.” Cam ji odváděl do chodby. „Kam to jdeme?”

„Zpátky do sálu. Snaž se tvářit spokojeně a sebevědomě.” „Ach, proboha.” Pustila se manžela a přistoupila k velkému oknu. Přitiskla čelo na studené sklo

a ztěžka si povzdechla. Jala se bezděčně podupávat nožkou.

Cam k ní přistoupil a chlácholivě jí položil dlaně na ramena. Zena se zachvěla pod jeho dotykem.

„Kolibříku,” špitl jí do ucha a dlaní promnul manželčinu ztuhlou šíji. Jakmile napětí povolilo, dupání ustalo. Konečně se Amélie uklidnila natolik, aby se s ním dokázala podělit o své myšlenky.

„Všichni víme, že ten, kdo ji kompromitoval, byl Merripen,” prohlásila bez okolků. „Ne Harrow. Nemůžu tomu uvěřit. Po tom všem, čím Win musela projít, skončí v náruči muže, kterého nemiluje, a odjede s ním do Francie. Copak Merripen nehne ani prstem, aby ji zastavil? Co se to s ním děje?”

„To teď nezjistíme. Uklidni se, lásko. Win nikterak nepomůže, když uvidí, jak se kvůli ní trápíš.”

„Nemůžu si pomoct. Všechno je špatně. Och. Když si vzpomenu, jak se tvářila…”

„Ještě je čas to napravit,” zamumlal Cam.

„Zasnoubení není totéž co sňatek.”

„Ale je to závazek. Dobře víš, že lidé pohlížejí na zásnuby jako na smlouvu, z níž není lehké se vyvázat.”

„Takovou polovičatou,” připustil Rohan. „Ach, Came.” Amélii poklesla ramena. „Ty bys nikdy nedopustil, aby nás dva něco rozdělilo, že ne?”

Položila mu otázku natolik absurdní, že zpočátku nevěděl, co na to říct. Otočil manželku k sobě a s údivem shledal, že jeho praktická a rozumná choť nemá daleko k slzám. Přecitlivělost přičetl na vrub těhotenství. Třpytivá vláha v koutcích očí způsobila, že ho přemohla něha. Ochranitelsky manželku objal. „Ty jsi důvod, proč jsem na světě,” zašeptal a přivinul Amélii blíž. „Jsi moje

všechno. Nic mě nepřiměje tě opustit. A kdyby se někdo pokusil nás dva rozdělit, zabiju ho.” Vroucně manželku políbil, dokud mu nezvláčněla v náruči. „Zajímalo by mě, kde je ten skloník,” prohodil laškovně.

Amélie se zasmála skrze slzy. „Já si myslím, že drbů už bylo pro dnešní večer dost. Promluvíš si s Merripenem?”

„Určitě. Nebude mě chtít poslouchat, ale to mě nezastaví. N,i odmítání z jeho strany jsem ostatně zvyklý.”

„Myslíš, že…” Amélie se odmlčela, neboť chodbou se rozlehly kroky a ozvalo se šustění těžkých sukní. Spolu s Camem se uchy lili hlouběji do výklenku a přitiskli se k sobě. Cítila, jak se manžel usmívá do jejích vlasů. Naslouchali rozhovoru dvou dam.

„Proč je Huntovi vůbec zvali?” otázala se dotčeně jedna z nich.

Amélii napadlo, že ten hlas zná. Patří gardedámě se scvrklým obličejem, kterou odhadovala na něčí staropanenskou tetičku.

„Protože jsou nechutně bohatí?” navrhla její společnice.

„Řekla bych, že větší roli hraje šlechtický titul lorda Ramsaye.”

„Máte pravdu. Ani se neoženil.”

„To máte úplně jedno. Mají v rodině cikány! Jen si to představte! Člověk nemůže očekávat, že se takoví lidé budou chovat civilizovaně. Řídí se zvířecími instinkty. A po nás se chce, abychom se s takovými primitivy bratříčkovali, jako by byli jedněmi z nás.”

„Nezapomínejte, že Huntovi jsou buržousti. Co na tom, že Simonovi patří půlka Londýna? Pořád je to syn řezníka.”

„Mnozí zdejší hosté jsou stejní jako oni. Nikdy se nám nemohou vyrovnat. Nechápu, proč se s nimi vůbec stýkáme? Hádám, že dříve než tenhle ples skončí, dočkáme se dalších afér.”

„Souhlasím, je to hrozné.” Po krátkém mlčení druhá z žen zamyšleně dodala: „Doufám, že nás pozvou i příští rok.”

Hlasy zeslábly. Cam zamračeně pohlédl na Amélii. Nestará se o to, co kdo říká - na urážky byl dávno zvyklý

-, avšak vadilo mu, že jsou zlé narážky občas zamířeny na Amélii.

K jeho údivu se manželka usmívala.

Tázavě se na ni podíval. „Co tě tak pobavilo?”

Amélie si pohrávala s knoflíkem na jeho kabátci.

„Představila jsem si, jak se tyhle dvě osamělé slípky vracejí do svých studených postelí.” Darebácky se ušklíbla. „Zatímco já budu v té své mít prostopášného krásného Roma, který mě bude celou noc zahřívat.”

Kev vyčkával na vhodnou příležitost, aby se mohl přitočit k Simonu Huntovi. Tomu se právě podařilo ukončit rozhovor se dvěma chichotajícími se ženami.

„Smím s vámi mluvit?” otázal se ho tiše.

Hunta jeho žádost nikterak nepřekvapila. „Pojďme na terasu.”

Zamířili k francouzskému oknu. Vzadu několik mužů pokuřovalo doutníky, ve vzduchu se vznášela pronikavá vůně tabáku.

Pánové zvali nově příchozí mezi sebe. Simon se vlídně usmál .i zavrtěl hlavou. „Musíme spolu něco probrat,” vysvětlil. „Možná se k vám připojíme později.”

Opřel se o železné zábradlí a pohlédl na Keva. Merripen se s Huntem několikrát setkal v Hampshiru,

kam Simon jezdil navštěvovat svého přítele Westcliffa. Stačil si ho oblíbit. Především oceňoval jeho upřímnost. Hunt se nikterak netajil tím, že ho baví vydělávat peníze a zpříjemňovat si jimi život. Kromě toho se nebral příliš vážně a uměl si dělat legraci sám ze sebe.

„Předpokládám, že se mě chcete zeptat, co vím o Harrowovi?” vypálil bez úvodu. „Ano.”

„Ve světle nedávných událostí mi váš zájem připomíná pláč nad rozlitým mlékem. Navíc nejsem schopen svá slova ničím doložit. Avšak Lanhamovi vznesli proti Harrowovi vážná obvinění, která nelze brát na lehkou váhu.”

„Jaká obvinění?” zavrčel Kev.

„Dříve než Harrow vybudoval kliniku ve Francii, oženil se s Louisou, nejstarší dcerou Lanhamových. Prý byla velmi krásná, trošku rozmazlená a svéhlavá, avšak pro Harrowa sňatek s ní znamenal hotové terno. Přinesla mu obrovské věno a užitečné konexe.”

Hunt sáhl do náprsní kapsy a vytáhl stříbrné pouzdro na cigára. „Dáte si?” otázal se. Kev zavrtěl hlavou, Simon si posloužil.

„Podle Lanhamových,” pokračoval poté, co vyfoukl první obláček aromatického kouře, „se Louisa do roka změnila. Dočista ztratila jiskru, pohybovala se jako v mrákotách. Jako by úplně o všechno ztratila zájem. Když se na to Harrowa zeptali, prohlásil, že jeho žena konečně dospěla a dozrála.”

„Ale rodiče tomu nevěřili.”

„Ne. Avšak když se snažili vyzpovídat Louisů, dcera tvrdila, že je šťastná, a požádala je, aby se do jejího manželství nevměšovali.” Hunt pozvedl úzký doutník ke rtům. Zamyšleně sledoval světla Londýna. „V průběhu druhého roku začala Louisa chřadnout.”

Při zaznění slova „chřadnout” se Kev mimoděk zachvěl. Tento výraz se používal k označení nemoci, kterou lékaři neuměli popsat ani léčit. Postižený člověk se ztrácel před očima a nikdo tomu nedovedl zabránit.

„Louisa zeslábla, poklesla na duchu, nevstávala z lůžka. Nikdo pro ni nemohl nic udělat. Lanhamovi k ní povolali rodinného doktora, ale ani ten si nevěděl rady. Louisin stav se ustavičně zhoršoval a přibližně po měsíci zemřela. Rodina z její smrti vinila Harrova. Před sňatkem byla Louisa zdravá, veselá a plná života, a o dva roky později bylo po ní.”

„Takové věci se občas stávají,” poznamenal Kev. Zmocnil se ho dojem, že by si měl zahrát na ďáblova advokáta. „Nemusela to nutně být Harrowova vina.”

„Ne. Avšak jeho reakce přesvědčila rodiče o tom, že má na skonu jejich dcery svůj podíl a je za Louisů svým způsobem odpovědný. Manželčina smrt se ho nikterak nedotkla. Nehnul ani brvou. Uronil pouze několik krokodýlích slz a bylo po smutku.”

„Potom sbalil manželčino věno a odjel do Francie?”

„Ano.” Hunt pokrčil širokými rameny. „Nevyžívám se v drbech, Merripene, a málokdy je posílám dál, ale Lanhamovi jsou slušní lidé, kteří nemají ve zvyku přehánět.” Zamračil se a odklepl popel z doutníku.

„Navzdory velechvále, kterou na Harrowa pějí |eho

pacienti, cítím, že s ním není něco v pořádku. Ale neumím to správně pojmenovat.”

Kevovi se ulevilo, neboť Hunt mu mluvil z duše.

„Totéž napadlo i mě, když jsem se s ním poprvé setkal,” přiznal. „Ale jak se zdá, ostatní jsou z něho celí pryč.”

Simon se kysele zazubil. „Ano, já vím. Ovšem není to poprvé kdy jsem nesouhlasil se všeobecným míněním. Jenže tady jde o slečnu Hathawayovou, takže všichni, co ji mají rádi, by měli být ve střehu.”

15

Ráno byl Merripen pryč. Odhlásil se z hotelu a zanechal vzkaz, že odjíždí do Hampshiru.

Win se probudila se vzpomínkami na včerejší neuvěřitelný večer. Připadala si unavená a dotčená. Kev byl dlouho její součástí, nosila ho v srdci. Byla ho plná. Nyní na něho musí zapomenout a to je stejné, jako by měla pozbýt část sebe samé. Nicméně nemá na vybranou. Sám Merripen rozhodl o jejich vztahu a ona teď nemůže jinak.

S pomocí komorné se umyla, ustrojila a vlasy si zapletla do drdolu. Usoudila, že vést zbytečné hovory s kýmkoliv z rodiny nemá smysl. Nepomůže pláč ani pozdní lítost. Provdá se za Juliana a bude s ním žít daleko od domova. Snad jí tisíce mil pomohou najít ztracený klid.

„Ráda bych, abychom se co nejdřív vzali,” sdělila Julianovi později toho dopoledne, když si dopřávali čaj v salonu. „Stýská se mi po Francii a toužím se tam vrátit jako tvoje žena.”

Julian se usmál a špičkami prstů ji pohladil po líčku.

„Dobrá, má drahá.” Uchopil Win za ruku. „Mám v Londýně ještě nějakou práci. Vyřídím ji a v průběhu několika dní za tebou přijedu do Hampshiru. Tam všechno naplánujeme. Můžeme se nechat oddat v rodinné kapli, když budeš chtít.”

Kapli, kterou nechal Merripen opravit. „Výborně,” přisvědčila pevně Win.

„Dnes ti koupím prsten,” slíbil Julian. „Jaký kámen by se ti líbil? Safír, aby ti ladil k očím?”

„Potěší mě každý, který vybereš.” Oba se odmlčeli.

„Juliane,” zamumlala posléze, „vůbec ses mě nezeptal, co se včera odehrálo mezi mnou a Merripenem.”

„Nemám zapotřebí to zjišťovat,” odvětil, „neboť s výsledkem jsem nadmíru spokojený.”

„Já… Chtěla bych tě ubezpečit, že ti budu příkladnou ženou,” prohlásila upřímně, „a moje dětinské poblouznění…” „Časem pomine,” doplnil vlídně. „Ano.”

„Ale varuji tě, Winnifred… Jsem připraven poprat se o tvoji náklonnost. Dokážu ti, že dovedu být oddaným a velkorysým chotěm, takže v tvém srdci nezbude místo pro nikoho jiného.”

Napadlo ji připomenout otázku dětí. Zeptat se, zda by svolil k početí, kdyby se její zdravotní stav časem ještě zlepšil. Avšak dobře ho znala, proto věděla, že Julian svůj názor snadno nezmění. Kromě toho na tom nezáleží. Je v pasti.

Po dvou dnech příprav vyrazila rodina na cestu do Hampshiru. V prvním kočáře cestovali Cam, Amélie, Poppy a Beatrix, zatímco Leo, Win a slečna Marksová obsadili druhý. Vyjeli ještě před svítáním. Čekalo je dvanáctihodinové putování.

Jen Bůh ví, o čem si v druhém kočáře povídali. Cam doufal, že přítomnost zaražené Win zmírní otevřenou nevraživost panující mezi Leem a guvernantkou.

Mezi jeho společnicemi vzplála vzrušená debata, s čímž ostatně počítal. Dojalo ho a zároveň pobavilo, když Poppy s Beatrix spřádala plány, jak Win přesvědčit, aby se provdala za Merripena. Dívky se naivně domnívaly, že na překážku je pouze Kevova chudoba.

„Takže kdybychom mu věnovaly něco ze svých peněz,” spustila dychtivě Beatrix.

„Nebo část Leových,” doplnila pohotově Poppy s poznámkou, že by je stejně promrhal.

„Merripen by je dostal jako Winino věno,” navázala Beatrix. „Jeho hrdost by tím nikterak neutrpěla.”

„Stejně toho moc nepotřebují,” mínila Poppy. „Ani jeden z nich si nelibuje ve zbytečnostech a přepychu.”

„Zadržte! Obě.” Cam zvedl ruce v obranném gestu.

„Tohle není jen záležitost peněz. Problém je mnohem hlubší. Ne, přestaňte na chvilku brebentit a vyslechněte mě.” Usmál se na dví modroočky, které na něho vzrušeně zíraly. Jejich starost o Win a Merripena ho dojímala.

„Merripen toho může Win hodně nabídnout. Jako správce panství si slušně vydělává. Kromě toho snil neomezeně čerpat z rodinných zdrojů.”

„Proč si potom Win bere doktora Harrowa?” nechápala Beatrix.

„Merripen se domnívá, že by nebyl pro Win vhodným manželem.”

„Ale vždyť ji miluje!”

„Láska nevyřeší každý problém, Beo,” pravila mírně Amélie.

„Ty už mluvíš jako máma,” poznamenala s úsměvem Poppy, zatímco Beatrix otráveně zabručela.

„A co by řekl váš otec?” zajímal se Cam.

„Ten by se pustil do dlouhého filozofického výkladu podstaty lásky, což by prakticky nikam nevedlo,” mínila Amélie. „Ovšem byla by to fantastická přednáška.”

„Mně je fuk, jak komplikované to podle vás je,” naježila se Beatrix. „Win by se měla provdat za Merripena. Copak ty se mnou nesouhlasíš, Amélie?”

„Především to není naše věc,” odvětila sestra. „Kromě toho Win neměla na vybranou, neboť ten hlupák Merripen jí nedal šanci. Dokud nedostane rozum a nepožádá ji o ruku, nemůže Win vůbec nic dělat.”

„Nebylo by hezké, kdyby o ruku směly žádat i dámy?” zasnila se Beatrix.

„Proboha, jenom to ne!” vyděsila se Amélie. „V takovém případě by to měli pánové příliš snadné.”

„Ve světě zvířat jsou si obě pohlaví rovna,” kázala Beatrix. „Každá samice si může dělat, co chce.”

„Zvířata si mohou dovolit mnohé, co je nám, lidem, zapovězeno, má drahá. Kupříkladu se smějí na veřejnosti podrbat, předvádět se před atraktivním protějškem, nemluvě o… Inu, nemusíme to rozebírat.”

„Já bych v tom klidně pokračoval,” šklebil se Cam. Nato se obrátil na svoje mladičké švagrové.

„Poslouchejte, vy dvě. Ani jedna vás nebude na Merripena dotírat. Vím, že mu chcete pomoct, ale jedině ho tím rozčílíte.”

Dívky neochotně přikývly na souhlas a stáhly se každá do jednoho rohu kočáru. Venku panovala tma a pohupování kabiny je uspávalo. Během několika minut obě dřímaly.

Cam pohlédl na Amélii a shledal, že je stále vzhůru. Pohladil |i po tvářích a zahleděl se jí do temně modrých očí.

„Proč se neozval, Came?” zašeptala. „Vždyť Merripen Win doktoru Harrowovi prakticky předhodil!”

Manžel si dal s odpovědí načas. „Bojí se.”

„Čeho?”

„Jak by jeho láska k Win mohla skončit.” Amélie se nechápavě zamračila. „To nedává smysl. Merripen by jí přece nikdy neublížil.” „Záměrně ne.”

„Myslíš tím nebezpečí, že by otěhotněla? Ale Win s názorem doktora Harrowa nesouhlasí. Tvrdí, že ani on nedovede s určitostí říct, jak by to dopadlo.”

„Nejde jenom o to.” Cam si povzdechl a přivinul manželku úžeji k sobě. „Vyprávěl ti někdy Merripen o tom, že byl ašaribe?”

„Ne. Co to znamená?”

„Tenhle výraz se používá pro označení cikánského bojovníka. Pěti až šestiletí kluci jsou cvičeni k pouličnímu boji. Neexistují pro něj žádná pravidla. Cílem je protivníka co nejrychleji vyřídit, a to bez ohledu na následky. Ti, pro něž tito chlapci pracují, vybírají od publika peníze. Viděl jsem ašaribe, kteří tuhle zábavu odnesli vážným zraněním, přišli o zrak anebo zemřeli. V případě potřeby zápasí i s polámanými končetinami nebo žebry.” Nepřítomně pohladil Amélii po vlasech a dodal:

„U našeho kmene nikdo takový nebyl. Vajda rozhodl, že pouliční rvačky jsou příliš kruté. Samozřejmě jsme také bojovali, ale nikdy jsme si tím nevydělávali na živobytí.”

„Merripen…,” špitla Amélie.

„Vím jenom to, že si prošel peklem. Muž, který ho vychovával…” Výřečný Cam jako by náhle ztratil nit.

„Jeho strýc?” napověděla mu žena.

„Náš strýc.” S tím, že jsou s Merripenem bratři, se manželce dávno svěřil, avšak nepověděl jí všechno, co mu Suri prozradil. „Očividně se k němu choval jako k bojovému psovi.”

Amélie zesinala. „Co tím chceš naznačit?”

„Snažil se z něho udělat zlé a zákeřné zvíře. Trápil ho hlady, zle s ním zacházel, dokud se nezačal rvát jako zběsilý. Merripen se naučil přijímat veškerou trýzeň a svůj bezmocný vztek si vylévat na soupeři.”

„Chudáček,” hlesla žena. „To vysvětluje jeho chování v době, kdy k nám přišel. Ale to už je přece dávno. Jeho život se od té doby zásadně změnil. Chápu, že tenkrát trpěl, ale copak si nepřeje, aby byl nyní milován? Netouží po štěstí?”

„Takhle to nefunguje, zlato.” Cam se usmál jejímu udivenému obličeji. Nepřekvapovalo ho, že Amélie, jež vyrůstala v početné milující rodině, nemůže pochopit člověka, pro kterého se staly nejhorším nepřítelem jeho vlastní city. „Představ si, že by tě celý život učili, že jsi na světě jenom proto, abys ubližovala ostatním. Že to jediné, k čemu jsi dobrá, je násilí. Jak máš tohle stigma ze sebe dostat? Nejde to. Proto se snažíš zběsilost ve svém srdci co nejlépe zamaskovat, přestože dobře víš, že tam je.”

„Ale… Merripen se očividně změnil. Má spoustu obdivuhodných vlastností.”

„On by s tebou nesouhlasil.”

„Dobrá. Ale Win mu dala jasně na srozuměnou, že o něho stojí bez ohledu na minulost.”

„Ale to neznamená, že ho dostane. Merripen je odhodlaný chránit ji před sebou samým.”

Amélie nesnášela potíže, které nemají řešení. „Co tedy můžeme udělat?”

Cam ji políbil na špičku nosu. „Vím, že to nerada slyšíš, lásko, ale v podstatě nic. Je to na nich.”

Manželka zavrtěla hlavou a cosi zamumlala. „Cos to povídala?”

Zvedla k němu oči a usmála se. „Že mi vadí nechávat osud těch dvou v jejich rukách.”

Když Win a Leo naposledy viděli Ramsay House, byla to stará polorozpadlá barabizna obrostlá plevelem, kterou navíc poškodil požár. Na rozdíl od zbytku rodiny však neviděli jeho postupnou rekonstrukci.

V jižně položeném a bohatém Hampshiru lze najít přímořské oblasti, vřesoviště i prastaré lesy plné zvěře. Na rozdíl od většiny Anglie zde panuje mírné slunečné klima. Ačkoliv Win zde před odjezdem na kliniku dlouho nežila, zmocnil se jí pocit, že se vrací domů.

Počasí jako by se rozhodlo představit opravený dům v tom nejpříznivějším světle. Slunce svítilo, po obloze plulo jen pár nadýchaných obláčků.

Když kočár míjel strážní domek z šedomodrých cihel, slečna Marksová poznamenala: „Tomuto stavení se z pochopitelných důvodů říká Modrý dům.”

„Je rozkošný! Takové cihly jsem v Hampshiru dosud neviděla.”

„Staffordshirská modrá cihla,” poznamenal Leo. Mohl si vykroutit krk, jak důkladně si dům prohlížel. „Ted když se zboží lehko dopraví po železnici, není zapotřebí vyrábět stavební materiál přímo na místě.”

Dlouhou příjezdovou cestu lemovaly sametově zelené trávníky s pěšinkami vysypanými bílým štěrkem a mladé živé ploty spolu se záhony růží. „Proboha,” zadrmolil Leo, když se přiblížili k samotnému stavení. Sídlu ze světlého kamene dominovala střecha z modré břidlice s mnoha vikýři. Podobalo se předchozí budově, ovšem s mnoha moderními prvky. Starobylé se zde citlivě snoubilo s novým.

Leo nemohl od domu odtrhnout zrak. „Merripen povídal, že zachovali některé původní pokoje a výklenky, ale koukám, že přidali spoustu oken. A také přistavěli křídlo pro služebnictvo.”

Všude se to hemžilo řemeslníky, zahradníky a sloužícími. Ke kočárům spěchali komoří. Rezidence přímo kypěla životem.

Win sledovala bratrův profil a cítila neskonalou vděčnosti k Merripenovi, který všechno tohle dokázal. Leovi jenom prospěje, když se navrátí do takového domova. Alespoň bude mít motivaci k novému začátku.

„Musíme přijmout další členy domácího personálu,” hlásilo slečna Marksová, „ale ti, co najal pan Merripen, jsou nesmírní? výkonní. Je to vskutku mimořádně schopný správce. Navíc velice laskavý. Lidé se mohou přetrhnout, aby se mu zavděčili.”

Win s pomocí sluhy vystoupila a nechala se doprovodil k předním dveřím. Spodní část byla vyrobena z masivního dřeva, horní z olověného skla. Sotva dívka zdolala poslední schod, dveře se jakoby kouzlem otevřely a na prahu se objevila žena středního věku. Měla ryšavé vlasy a bledý obličej posetý pihami. Plnoštíhlou postavu halily černé šaty s vysokým límcem. „Vítejte, slečno Hathawayová,” pravila přívětivě. „Já jsem Barnstableová, hospodyně. Těší mě, že vás zase máme všechny zpátky v Hampshiru.”

„Děkuji vám,” zamumlala Win a následovala ženu do haly.

Když spatřila skvostný interiér, údivem vykulila oči. Vysoké místnosti plné světla a třpytu vévodilo světlé obložení. V zadní části se tyčilo schodiště z šedého

kamene, černé zábradlí z tepaného železa se jenom blýskalo. Všude to vonělo po mýdle a včelím vosku.

„Nádhera,” vydechla obdivem Win. „Vůbec to tady nepoznávám.”

Leo se postavil vedle ní. Pro jednou upustil od štiplavých poznámek a dal volný průchod upřímnému obdivu. „Tomu říkám zázrak,” prohlásil. „Jsem ohromen.” Otočil se k hospodyni. „Kde je Merripen, paní Barnstableová?”

„Je na naší pile, pane. Pomáhá s vykládáním dřeva. Klády jsou velmi těžké a dělníci se občas neobejdou bez jeho pomoci.”

„My máme pilu?” užasl Leo.

Odpověděla mu slečna Marksová. „Pan Merripen má v plánu vystavět domy pro nové pachtýře.”

„O tom slyším poprvé. Proč bychom jim měli dávat chalupy?” Leo neprojevoval nesouhlas, pouze se divil. Avšak guvernantka upjatě semkla rty, jako by se jí svým dotazem bůhvíjak dotkl.

„Většinu současných nájemců půdy sem přilákala nabídka bydlení. Jsou to zkušení zemědělci. Vzdělaní a otevření novým postupům. Pan Merripen věří, že budou pro panství přínosem ,i přispějí k jeho prosperitě. Ostatně, i naši sousedé budují příbytky pro své zaměstnance.”

„To je v pořádku,” přerušil ji Leo. „Nemusíte se hned ježit, Marksová. Bůh je mi svědkem, že nehodlám Merripenovi křížit plány. Stačí se podívat, co všechno dokázal.” Zaměřil se na hospodyni. „Kdybyste mě ráčila doprovodit, paní Barnstableová, rád bych se s Merripenem setkal. Třeba bych mu mohl pomoci skládat dříví.”

„Komoří vás doprovodí,” vyhrkla žena, „ale musím vás upozornit, že manipulace se dřívím je riskantní a nehodí se pro muže

vašeho postavení.”

Načež slečna Marksová ledabyle dodala: „Navíc je sporné, zda byste mu byl něco platný.”

Hospodyně otevřela údivem pusu.

Win musela potlačit úsměšek. Guvernantka o Leovi mluvila, jako by byl nějaký chcípáček a ne urostlý chlap.

Mladý muž se na ni sarkasticky zazubil. „Mám víc síly, než si myslíte, slečno Marksová. Nemáte ponětí, co se skrývá pod tímto

kabátcem.”

„Za což jsem hluboce vděčná.”

„Slečno Hathawayová,” zasáhla pohotově hospodyně, aby uťala hádku v samém zárodku, „smím vás doprovodit do vašeho pokoje?”

„Ano, děkuji vám.” Win zaslechla hlas svých sester, které spolu s Rohanem právě vstupovaly do haly.

„Nuže?” otázala se zvědavě Amélie a pro větší názornost rozhodila paže, jako by chtěla ukázat na přepych kolem sebe. „Taková nádhera se ani slovy nedá popsat!” odvětila Win. „Až se osvěžíme a spláchneme ze sebe prach po dlouhé cestě,

všude tě provedu.”

„Budu hotová za několik minut.”

Win se spolu s hospodyní vydala ke schodišti. „Jak dlouho zde pracujete, paní Barnstableová?” zeptala se, když vystoupaly do druhého patra.

„Zhruba rok. Od té doby, co se dům stal obyvatelným. Před tím jsem působila v Londýně. Jenže starý pán

odešel na věčnost a jeho nástupce si přivedl vlastní personál. Tohle místo jsem potřebovala jako sůl.”

„Mrzí mě, čím jste musela projít. Zato nás potkalo náramní štěstí, že vás máme.”

„Byla to výzva,” přiznala žena. „Musela jsem všechny nové lidi zapracovat. Občas jsem pochybovala, že všechno zvládnu, ale pan Merripen mě nepřestával povzbuzovat.”

„Ano,” přisvědčila nepřítomně dívka, „jeho je těžké odmítnout.”

„Všem nám dodává jistotu. Častokrát jsem ho obdivovala. Řemeslníci i služebnictvo se na něho obraceli s všemožnými dotazy, dožadovali se jeho pozornosti a on dokázal vyřídit tucet potíží najednou. Nikdy neztratí hlavu. Bez něho bychom se neobešli. On je hybnou silou celého panství.”

Win mrzutě přikývla. Nakoukla do místností, které míjely. Spatřila další světlé ostění, nábytek z třešňového dřeva a čalounění ze světlého sametu, které bylo zrovna v módě. Zamrzelo ji, že si bude pohodlí domova užívat jen při zřídkavých krátkých návštěvách.

Paní Barnstableová ji zavedla do krásného pokoje s vyhlídkou do zahrad. „Tenhle je váš. Nikdo tu dosud nebydlel.” Dívčinu pozornost ihned upoutala světle modrá postel s bílým povlečením. V rohu stál psací stolek a naproti šatník z javorového dřeva se zrcadlem zasazeným ve dveřích.

„Tapetu vybíral osobně pan Merripen,” hlásila hospodyně. „Málem přivedl architekta k šílenství. Prohlédl si stovku vzorků a stále se nemohl rozhodnout.”

Na bílém podkladu byl vytištěný vzor sestavený z rozkvetlých větviček. Na některých z nich tu a tam seděla sýkorka.

Dívka přistoupila ke stěně a dotýkala se ptáčků špičkami prstů. Oči se jí zamžily.

V průběhu dlouhé rekonvalescence po prodělané spále, kdy byla natolik slabá, že ani neudržela v prstech knížku, hodiny pozorovala ptačí hnízdo za oknem. Přihlížela, jak se z modrých

Vajec klubou růžová ochmýřená mláďata. Sledovala, jak matka vytrvale krmí hladové krky. Win neuniklo ani to, jak mladí opeřenci jeden po druhém opouštějí svůj domov.

Navzdory strachu z výšek Merripen několikrát vyšplhal vzhůru po žebříku, aby okno v patře umyl a Win měla dobrý výhled.

Prohlásil, že kvůli ní by obloha měla být pořád modrá.

„Vy máte ráda ptáčky, slečno Hathawayová?” vyzvídala hospodyně.

Win přikývla, aniž se na ženu podívala. Bála se, aby ji neprozradila dojetím zrudlá líčka. „Zejména sýkorky,” zašeptala.

„Komorník vám zakrátko přinese zavazadla a služebná je vybalí. Mezitím se můžete opláchnout, pokud chcete. V umyvadle je čistá voda.”

„Děkuji vám.” Dívka přistoupila ke stojanu a omyla si obličej a hrdlo. Nedbala na kapky, které jí zmáčely živůtek. Když se otřela ručníkem, alespoň na okamžik ucítila úlevu od horka, které ji sužovalo.

Náhle zaskřípalo prkno v podlaze. Prudce se otočila. Na prahu stál Merripen a sledoval ji. Cítila, jak ji polévá sytý ruměnec.

Nejradši by se ocitla na opačné straně světa. Už nechtěla Keva nikdy vidět a zároveň po něm zoufale toužila. Stačilo na něho pohlédnout a opět ji zachvátila vášeň. Kéž by mohla přitisknout rty k jeho hebké pleti. Poslouchat, jak mu tluče srdce. Přála si, aby ji uchopil do náruče, odnesl na lůžko a bez okolků si ji vzal.

„Jaká byla cesta?” otázal se nevzrušeně.

„Odmítám s tebou vést jalové řeči.” Win zamířila k oknu a upřela pohled do dáli. „Líbí se ti ten pokoj?” Přikývla, aniž se na mladíka podívala. „Jestli něco potřebuješ…”

„Všechno mám,” skočila mu do řeči. „Děkuji ti.” „Rád bych si s tebou promluvil o…”

„To je v pořádku.” Snažila se o vyrovnaný tón.

„Nemusíš se omlouvat ani mi vysvětlovat, proč jsi nepožádal o moji ruku.” „Chci, abys věděla…”

„Já ti rozumím. A už jsem ti odpustila. Třeba se tvému svědomí uleví, když ti řeknu, že takhle na tom budu lépe.”

„Nestojím o tvoje odpuštění,” ohradil se ostře.

„Dobrá. Takže ti žádné neposkytnu. Jak si přeješ.” Věděla, li nevydrží v jeho společnosti už ani minutu. Kevova blízkost jí lámala srdce. Svěsila hlavu a vydala se ke dveřím.

Když mladíka míjela, zastavila se. Chtěla mu povědět jedinou věc, a to bez obalu.

„Mimochodem,” slyšela se říkat bezbarvým hlasem.

„Včera jsem v Londýně navštívila jistého vyhlášeného lékaře. Požádala jsem ho, aby zhodnotil můj zdravotní stav.” Vnímala sílu Merripenova pohledu, přesto pokračovala: „Podle jeho mínění není důvod, proč bych nemohla mít děti. Prohlásil, že těhotenství představuje

určité riziko pro každou ženu. Povedu plnohodnotný život. Budu plnit manželské povinnosti, a pokud pánbůh dá, jednoho dne se stanu matkou.” Odmlčela se, načež hořkým tónem dodala: „Julian bude mít radost, až mu to povím. Nemyslíš?”

Merripen se přestal ovládat. „Něco bys o něm měla vědět,” prohlásil tiše. „Lanhamovi, rodiče jeho první choti, se domnívají, že pomohl jejich dceři předčasně do hrobu.”

Win se k němu divoce otočila a přimhouřila oči.

„Nemůžu uvěřit, že bys klesl tak nízko! Julian mi o tom vyprávěl. Svou ženu miloval a dělal, co mohl, aby ji vyléčil. Když zemřela, ocitl se doslova na dně. Navíc ho ničilo, že mu rodina jeho ženy klade její smrt za vinu. Zkrátka ve svém zármutku museli na někoho ukázat prstem a Julian byl výborným obětním beránkem.”

„Lanhamovi tvrdí, že se po skonu své choti choval podivně. Ani v nejmenším prý nepřipomínal žalem zdrceného manžela.”

„Každý projevuje bolest jinak,” odsekla. „Julian je lékař. Povaha jeho práce vyžaduje určitý odstup. Je to tak nejlepší pro jeho pacienty. Bez ohledu na hloubku smutku se mu nesmí poddávat. Jak se vůbec opovažuješ ho soudit?”

„Copak si neuvědomuješ, že by ti mohlo hrozit nebezpečí?”

„Od Juliana? Muže, který mě uzdravil?” Zavrtěla hlavou a nevěřícně se rozesmála. „S ohledem na naše přátelství raději zapomenu, že ses něco takového opovážil vypustit z pusy, Keve.

Ale do budoucna si zapamatuj, že urážky na Julianovu adresu nehodlám tolerovat. Nezapomínej, že při mne stal i tehdy, když ty ses na mne vykašlal.“

Prosmýkla se kolem mladíka aniž počkala na jeho reakci. Spatřila, že se k ní chodbou blíží sestra. „Amelie, zvolala vesel „co kdybychom začaly s prohlídkou? Nemůžu se dočkat, až všechno uvidím.”

16

Ačkoliv Merripen dal všem jasně na vědomí, že pánem domácnosti je Leo, ne on, sluhové i řemeslníci se obraceli výhradně na něho. Leo byl s daným stavem věcí náramně spokojený. Tvrdil, že zodpovědnost převezme až poté, co se důkladně seznámí s chodem panství a všemi zaměstnanci.

„Ačkoliv to tak nevypadá, nejsem úplný idiot,” sdělil Merripenovi, když jednoho rána vyrazili na obhlídku panství. „Opatření, která jsi provedl, očividně fungují. Nemíním cokoliv pokazit tím, že jménem pána domu začnu něco vylepšovat. Ale když už jsme u toho… Měl bych několik návrhů, které se týkají ubytování pachtýřů.”

„Nuže?”

„Postačí několik drobných a finančně nenáročných změn a chalupy budou mnohem hezčí a pohodlnější. Kromě toho, když už plánujeme zřídit na panství novou vesnici, hodily by se nám nějaké náčrtky a model obce.”

„Chceš si to vzít na starost?” Merripena udivilo, že lhostejný Leo o něco projevuje zájem.

„Pokud nemáš žádné námitky.”

„Jistěže ne. Jsou to tvoje državy.” Tázavě se na něho podíval. „Zvažuješ návrat k někdejší profesi?”

„Ano. Přemýšlím o tom, že tu a tam přijmu nějakou zakázku a uvidíme, kam to povede. A že začnu trénovat na vlastních nájemcích, dává dokonalý smysl.” Zakřenil se. „Předpokládám, že mě budou kritizovat daleko méně než lidé zvenčí.”

K panství náležely husté hvozdy, v nichž bylo zapotřebí provést každých deset let důkladnou prořezávku. Podle Merripenových odhadů však byly lesy přinejmenším dvě dekády zcela zanedbávané, což znamenalo, že nyní mají k dispozici spoustu dřeva, které je nutno vytěžit.

K Leovu zděšení si Merripen vzal do hlavy, že svého pána dopodrobna seznámí s celou problematikou, takže nakonec toho Leo věděl o stromech víc, než mu bylo milé.

„Dobrá prořezávka napomáhá přírodě,” prohlásil Kev, když Leo příliš bručel. „Zbylé stromy potom mají víc prostoru, ke správnému růstu a výsledkem je mnohem kvalitnější dřevo.”

„Já bych je nechal, ať si to vyřídí mezi sebou,” brblal Leo.

Aby se Merripen dozvěděl co nejvíc a zároveň poučil Lea, dohodl setkání s několika lesníky. Ti je naučili, jak strom náležitě ohodnotit a spočítat jeho výtěžnost.

Aniž Leo věděl jak, náhle stál na žebříku a prováděl příslušná

měření.

„Smím se zeptat,” volal dolů na Merripena, „proč já tady nahoře riskuji krk, zatímco ty si hovíš dole?” „Je to tvůj strom,” zdůraznil Kev. „Ale taky můj krk!”

Leo si uvědomoval, že ho Merripen chce zapojit do chodu panství, a to ve všech směrech. Zdálo se, že mu v těchto dnech není dopřáno posedávat v knihovně a popíjet portské, aniž by přiložil ruku k dílu. Jistě, mohl by veškeré pravomoci svěřit správci a zaměstnancům, ale ti by mohli svého postavení zneužívat.

Týden plynul a seznam každodenních povinností se nezkracoval. Tehdy Leo naplno pochopil, jaký rozsah práce Merripen odvedl v uplynulých třech letech. Většina správců se učí od zkušených kolegů a synové majitelů panství jsou se svými úkoly seznamováni od dětství. Pozvolna se připravují na den, kdy převezmou majetek.

Merripen se těmto dovednostem učil za pochodu. Naštěstí dostal do vínku ideální předpoklady - sloní paměť, nezřízenou chuť do práce a neúnavný zájem o detaily.

„Přiznej se,” vyzval ho Leo po jednom obzvlášť otupujícím rozhovoru na téma zemědělství, „že ti tohle všechno občas leze krkem. Copak se ti nedělá zle z věčných debat o střídání plodin a o tom, jakou půdu potřebují obiloviny a jakou fazole?”

Merripen otázku důkladně zvážil, jako by ho zaskočila. „Ne,” připustil posléze. „Bez podobných řečí to jednoduše nejde.”

Tehdy Leo konečně pochopil. Jestliže se Merripen soustředí na určitý úkol, nic ho nezastaví ani neodradí. Jeho pracovitost se nyní bohatě zúročila. A Bůh pomáhej tomu, kdo se mu postaví do cesty.

Avšak i on má svoje slabiny.

Celá rodina věděla o mocné přitažlivosti, která panuje mezi ním a Win. Jenže nikdo se neodvážil o ní zmínit, aby zbytečně nečeřili beztak rozvířenou hladinu. Leo ještě nikdy neviděl dvojici, která tak zoufale potlačuje svoje city.

Donedávna by Leo považoval doktora Harrowa za báječného manžela pro svou sestru. Sňatek s cikánem by jí v očích světa na cti rozhodně nepřidal. V londýnské společnosti je považováno za normální vstoupit do

manželství z prestižních důvodů a lásku hledat jinde. Avšak v případě Win nepřichází nic podobného v úvahu. Duši má příliš čistou a její city jsou opravdové. Leo si dobře pamatoval, jak úporně bojovala o život a o navrácení zdraví. Projevila silný charakter a nikdy nezakolísala. Určitě si zaslouží muže podle svého gusta.

Třetího dne po příjezdu do Hampshiru se Amélie a Win vydaly na procházku. Panoval svěží den a louka byla pokrytá rozkvetlými kopretinami natolik hustě, že na první pohled připomínaly padlý sníh.

Amélie, která procházky zbožňovala, snadno srovnala s Win krok.

„Miluji Stony Cross,” lebedila si Win a plnými doušky vdechovala chladný vzduch. „Cítím se tu víc doma než v Primrose Pláce, přestože jsem tu nikdy dlouho nepobyla.”

„Ano. Na tomhle kraji je něco zvláštního. Kdykoliv se sem vrátíme, nesmírně se mi uleví.” Amélie smekla klobouk. Držela jej za stuhy a mírně jím pohupovala. Zdála se plně uchvácená okolní scenérií, všudypřítomnými květinami, bzučením včel a omamnou vůní stoupající ze sluncem prohřáté trávy. „Win,” ohlásila posléze neochvějným hlasem, „dobře víš, že odsud nemusíš odjíždět.”

„Ano, uvědomuji si to.”

„Naše rodina se vypořádá s každým skandálem.

Koukni se na Keva. Co ten toho přežil…”

„Když už jsme u toho,” přerušila ji kysele sestra,

„domnívám se, že jsem spáchala horší prohřešek než on.”

„Pochybuji, že je to vůbec možné, drahá.”

„Co si budeme nalhávat? Ztráta ženské ctnosti zničí rodinu daleko víc než ztráta té mužské. Není to spravedlivé, ale tak to

zkrátka chodí.”

„Ty jsi přece o čest nepřišla,” namítla dotčeně Amélie.

„Ne že bych se nesnažila. Věř mi, že jsem o to stála.” Pohlédla na otřesenou starší sestru a pousmála se.

„Copak si myslíš, že se mi tyhle pocity vyhýbají?”

„Inu… ano, zřejmě jsem si to myslela. Nikdy jsi nebláznila po hezkých chlapcích, nesnila o večírcích, plesech a budoucím manželovi.”

„Protože jsem měla Merripena,” přiznala Win.

„Ztělesňoval všechna má přání.”

„Ach Win,” špitla Amélie. „Tolik mě to mrzí.”

Dívka vystoupala po úzkých schůdcích v kamenném plotě, Amélie ji následovala. Travnatá pěšina je přivedla k lesní stezce, jež končila můstkem přes potok.

Amélie se do sestry zavěsila. „Ve světle toho, cos mi právě řekla, cítím daleko naléhavěji, že by sis neměla Harrowa brát. Chci tím říct - provdej se za něho, pokud si to doopravdy přeješ, ale nedělej to jenom kvůli obavám ze skandálu.”

„Opravdu o něho stojím. Líbí se mi. Věřím, že je to dobrý člověk. Když zde zůstanu, jenom se budu kvůli Merripenovi ustavičně trápit. Jeden z nás musí odejít.”

„Proč to musíš být ty?”

„Merripena tu potřebujete. Patří sem. Skutečně mi nezáleží na místě, kde žiju. Vlastně se domnívám, že mi prospěje začít znovu a jinde.”

„Cam s ním hodlá promluvit.”

„Kdepak, to nesmí! Kvůli mně ne!” vyděsila se dívka.

„Ne smíš mu to dovolit. Prosím!”

„Snažila jsem se, ale neposlouchá mě. Je toho názoru, že si musí s Merripenem pohovořit už kvůli němu

samotnému. Všichni se bojíme, co se s ním stane, až tě nadobro ztratí.”

„Už mě ztratil,” přiznala Win mdle. „Přišel o mě v okamžiku, kdy nevystoupil na moji obranu. Až odsud odjedu, bude úplně stejný jako dřív. Nikdy se nenechal ničím dojmout. Vlastně si myslím, že pohrdá vším, co mu přináší radost, neboť ji považuje za projev slabosti.” Cítila, jak jí trnou svaly v obličeji. Mimoděk si promnula bolavé čelo. „Čím víc mu na mně záleží, tím úporněji mě od sebe odstrkuje.”

„Ach ti muži!” povzdechla si Amélie a přešla přes můstek. „Merripen je přesvědčený, že mi nemá co nabídnout. Nepřipadá ti to trochu arogantní? On rozhodl, co je pro mě nejlepší, a nebere zřetel na moje pocity. Postavil mě na piedestal a zřekl se veškeré odpovědnosti.”

„Není to arogance, nýbrž strach,” podotkla sestra.

„Jenže já žiju jinak. Odmítám být otrokem strachu. Jeho či svého.” Jakmile si Win přiznala pravdu, konečně se uvolnila. „Miluji ho, ale pokud pohlíží na manželství jako na past, odmítám ho v ní věznit. Přeji si partnera, který do zmíněného svazku vstoupí dobrovolně.”

„Což ti zajisté nemůže nikdo vyčítat. Vždycky mě dráždí, když lidé říkají, že ženská někoho ulovila. Jako by pánové byli pstruzi, které navnadíme, zasekneme na háček a vytáhneme z vody.”

Dívka se navzdory rozmrzelosti usmála.

Ubíraly se zelenou krajinou prohřátou sluncem a oklikou se vracely k Ramsay House. Před vchodem spatřily stát jakýsi kočár. „Je tu Julian!” zaradovala se Win. „Přijel tak brzy! Musel vyrazit z Londýna ještě před

rozedněním.” Přidala do kroku a k povozu dorazila zrovna ve chvíli, kdy z něj pasažér vystupoval.

Julian vůbec nevypadal, že má za sebou dlouhou cestu. Popadl Win za obě ruce a pevně je stiskl. Vlídně se usmíval.

„Vítej v Hampshiru.”

„Děkuji ti, drahá. Byla ses projít?”

„Ve svižném tempu,” ubezpečila ho s úsměvem.

„Výborně. Něco pro tebe mám. Tady.” Sáhl do kapsy a vytáhl malý předmět. Win cítila, jak jí Julian navléká prstýnek. Pohlédla na rubín zasazený do zlata a obklopený diamanty. „Povídá se,” pošeptal jí Julian, „že rubín přináší svému nositeli spokojenost a klid.”

„Děkuji ti. Je nádherný,” zamumlala a sklonila k němu hlavu. Sotva se muž otřel rty o její čelo, semkla víčka. Spokojenost a klid. Když pánbůh dá, třeba je jednou najde.

Poté co se Cam rozhodl navštívit Merripena na pile, sám pochyboval o svém zdravém rozumu. Sledoval, jak bratr pomáhá třem dělníkům sundávat z povozu těžké klády. Byla to nebezpečná práce, kdy jediná chyba mohla skončit vážným zraněním či smrtí.

Muži pomocí dlouhých bidel a šikmo položených desek svalovali kulatinu z vozu. Bručeli námahou, svaly se jim napínaly, jak se snažili mít klády do poslední chvíle pod kontrolou. Merripen jako nejrobustnější a nejsilnější ze skupiny zaujal pozici uprostřed, kde by mu v případě, že by se něco zvrtlo, hrozilo největší riziko.

Cam se mu vydal na pomoc.

„Běž zpátky!” utrhl se na něho Merripen, sotva ho zachytil koutkem oka.

Rohan se ihned zarazil. Uvědomil si, že muži postupují naprosto promyšleně, a kdyby se jim v dobré víře pokusil pomoci, mohl by způsobit víc škody než užitku.

Raději se proto jen díval, jak klády přistávají na zemi. Jakmile skončili, dělníci se předklonili, opřeli si ruce o kolena a zhluboka oddechovali. Až na Merripena. Ten zabodl ostrý hák do dřeva a otočil se ke Camovi.

Vypadal jako ztělesněný ďábel. Brunátný obličej se leskl potem, oči mu svítily. Ačkoliv ho Cam znal tři roky, tenhle výraz ještě neviděl. Bratr mu připadal jako zatracená duše bez naděje či touhy po vykoupení.

Bůh mi pomáhej, pomyslel si. Kdo ví, co s ním bude, až Win provdá za doktora Harrowa. Vzpomněl si, jaké starosti měl s Leem, a v duchu zasténal.

Byl v pokušení umýt si nad celou touhle záležitostí ruce. Měl na práci lepší věci než přivádět bratra k rozumu. Jen ať se Merripen vypořádá s následky své volby sám.

Pak si ale představil, jak by se choval, kdyby hrozilo, že ztratí Amélii. Jistě by nebyl o nic lepší. Ač nerad, pocítil s bratrem soucit.

„Co chceš?” otázal se příkře Merripen. „Právě dorazil Harrow.” „Viděl jsem.” „Půjdeš ho přivítat?”

Merripen mu věnoval opovržlivý pohled. „Pánem domu je Leo. Ať si toho mizeru přivítá sám.”

„Zatímco ty se budeš schovávat na pile?”

Mladík přimhouřil oči. „Neskrývám se, pracuji. A ty mi překážíš.”

„Chci si s tebou promluvit, phral.”

„Neříkej mi tak. A nepleť se do mých věcí.”

„Někdo ti musí domluvit,” prohlásil tiše Cam. „Jenom se na sebe podívej, Keve. Chováš se přesně tak, jak si tvůj vajda přál.”

„Drž hubu!” obořil se na něho Merripen.

„Dovolil jsi mu, aby rozhodl o tvém životě,” trval na svém Cam. „Spoutal tě řetězy a ty je pevně držíš ve svých spárech.”

„Jestli nezavřeš tu svou nevymáchanou kušnu…”

„Kdybys ubližoval jenom sobě, tak ani neceknu. Ale ty ubližuješ i jí a je ti to šumafuk!”

Sotva zavřel pusu, Merripen na něho zaútočil takovou silou, že oba skončili na zemi. Navzdory blátu byl dopad tvrdý. Dvakrát třikrát se převalili, každý chtěl mít navrch. Merripen byl pekelně těžký.

Když si Cam uvědomil, že mu hrozí vážné zranění, mrštně se soupeři vymanil a čile vyskočil ze země. Šikovně se vyhnul dalšímu výpadu. Merripen řádil jako rozzuřený tygr.

Přiběhli k nim přítomní dělníci. Dva popadli Merripena, třetí se hrnul ke Camovi.

„Ty jsi takový idiot!” nadával Rohan bratrovi. Setřásl ze sebe chlápka, který se ho pokoušel zadržet. „Ty ses rozhodl všechno /.hatit, bez ohlednu na následky, vid?”

Merripen se po něm rozehnal, ve tváři vražedný výraz.

Dřeva-fi měli co dělat, aby ho zkrotili.

Cam znechuceně zavrtěl hlavou. „Doufal jsem, že si rozumně promluvíme, ale to je očividně nad tvoje síly.” Pohlédl na dělníky. „Pusťte ho! Já ho zvládnu. Přemoct chlapa, který podléhá emocím, je hračka.”

V ten okamžik se Merripen pokusil získat nad sebou kontrolu. Zběsilost v jeho očích vystřídala nenávist. Chlapi ho neochotně pustili.

„Své sis řekl,” sdělil Cam Merripenovi, „a zdá se, že si nedáš pokoj, dokud si neprosadíš svou. Dovol mi, abych tě ušetřil zbytečné námahy. Naprosto s tebou souhlasím. Nejsi pro ni dost dobrý.”

Nato odešel. Merripen ho propaloval pohledem.

Merripenova nepřítomnost u stolu vrhla stín na celou večeři, přestože se všichni snažili chovat přirozeně. Zvláštní. Zamlklý mládenec nikdy nebýval středem pozornosti, přesto všem citelně scházel, jako by došlo k porušení rovnováhy.

Julian se pokoušel vyplnit vzniklou mezeru. Vyprávěl zábavné historky, podělil se o zkušenosti ze své lékařské praxe, vysvětloval používané terapeutické metody, které pacientům tolik prospívají.

Win mu s úsměvem naslouchala a předstírala zdvořilý zájem. Navenek zachovávala klid, avšak v jejím nitru bouřily emoce. Svářily se v ní zlost, touha a zármutek.

Uprostřed večeře, mezi rybou a masitými pokrmy, vstoupil komorník a podal Leovi stříbrný podnos se vzkazem. „Pane.”

Všichni přítomní zmlkli a zvědavě sledovali pána domu. Leo si lístek přečetl, ledabyle jej zasunul do náprsní kapsy a tiše sluhu požádal, aby mu nechal osedlat koně.

Jakmile na sobě vycítil oči všech spolustolovníků, provinilo se usmál. „Všem se vám omlouvám,” pravil vyrovnaně. „Musím vyřešit jistou záležitost, která nesnese odklad.” Vesele pohlédl na Amélii. „Třeba bys mi mohla v kuchyni schovat dezert. Víš přece, jak miluji pusinky.”

„V obrazném či přeneseném smyslu?” opáčila sestra a zakřenila se.

„Obojího druhu, samozřejmě.” Vstal. „Omluvte mě, prosím.”

Win se zmocnily obavy. Věděla, že bratrův odchod nějak souvisí s Merripenem. Zamrazilo ji v kostech.

„Leo,” zeptala se přiškrceným hlasem, „jedná se o…?”

„Všechno je v pořádku,” ujistil ji kvapně.

„Neměl bych jít já?” Cam se na švagra tvrdě podíval.

Ocitli se ve zcela nové situaci. Leo řeší problémy.

„Ani náhodou,” odvětil tázaný. „Tohle si nenechám za nic na světě ujít.”

Šatlava se ve Stony Crossu nachází v ulici jménem Fishmonger Lane. Místní lidé o ní hovoří jako o „lochu”. Původ tohoto výrazu je třeba hledat až ve středověku. Kdysi dávno označoval ohradu, kam byla umísťována zatoulaná zvířata. Majitel si následně svou pohřešovanou krávu, ovci či kozu za poplatek vyzvedl. Nyní si zde rodiny stejným způsobem vyzvedávají opilé příbuzné nebo ty, kteří mírně překročili zákon.

Leo v lochu nocoval už mockrát, avšak pokud věděl, Merripen nikdy zákon neporušil. Ani se neopíjel. Až nyní.

Tentokrát si prohodili role, což Ramsaye docela těšilo. Obvykle to býval Merripen, kdo Lea vyzvedával z všemožných cel a žalářů, ve kterých skončil.

Ramsay se krátce setkal s místním Černíkem, jenž byl z vývoje událostí rovněž celý pryč.

„Smím se zeptat na povahu jeho prohřešku?” zeptal se ostýchavě Leo.

„Pořádně se zlinkoval a popral se s místními chlapy,” odvětil konstábl.

„Proč proboha?”

„Trousili nejapné poznámky o tom, že cikáni neumějí pít, a pan Merripen vyletěl.” Muž se poškrábal ve vlasech. „Hodně chlapů mu přispěchalo na pomoc - mají ho tu rádi -, ale on se pral i s nimi. Přesto za něho chtěli zaplatit kauci. Tvrdili, že tohle se mu vůbec nepodobá - aby se opil a takhle vyváděl. Já sám ho znám jako tichého chlapíka. Je úplně jiný než ostatní cikáni. Ale odmítl jsem ho pustit, dokud drobet nevychladne. Má zatraceně nebezpečné pěsti, takže ven se dostane, až vystřízliví.”

„Smím s ním mluvit?”

„Ano, pane. Je v první cele. Odvedu vás tam.”

„Neobtěžujte se,” usmál se Leo. „Cestu znám.”

Až na stoličku na krátkých nohách, prázdné vědro a slamník zela cela prázdnotou. Merripen seděl na slamníku, zády se opíral o dřevěnou stěnu. Jednou paží si objímal pokrčené koleno a skláněl k němu hlavu.

Když se Leo přiblížil k mřížím, vzhlédl. Obličej měl ztrhaný a zasmušilý. Vypadal, jako by nenáviděl celý svět i se všemi jeho obyvateli.

Leo tenhle pocit dobře znal. „Tomu říkám změna,” poznamenal vesele. „Obvykle ty stojíš venku a já tvrdnu uvnitř.” „Dej si odchod!”

„Tohle také říkám,” lebedil si Leo.

„Zabiju tě,” slíbil mu Merripen s hrozivou upřímností.

„Inu, v tom případě nečekej, že tě dostanu ven.” Leo si založil paže na hrudi a jal se vyhodnocovat daný stav věcí. Merripen už stačil vystřízlivět, avšak pekelně se proti všem zatvrdil. Bylo vidět, jak trpí. Na základě vlastních zkušeností Leo usoudil, že by s ním měl mít větší trpělivost. „Navzdory tomu tě vyplatím, protože tys pro mě mockrát učinil totéž.”

„Pak směle do toho.”

„Za chvilku. Chci ti něco říct. Jakmile se totiž tyhle dveře otevřou, vystřelíš odsud jako splašený kůň a já nebudu mít šanci cokoliv poznamenat.”

„Plácej si, co chceš, stejně tě neposlouchám.”

„Jenom se na sebe podívej. Jsi špinavý jako prase a trčíš v lochu. Kromě toho ode mě teď schytáš lekci slušného chování, abys věděl, kam až může chlap klesnout.”

Merripen mu zjevně nevěnoval pozornost. Leo se nedal odradit. „Na tohle nejsi stavěný, Merripene. Chlast ti neprospívá. Někteří muži - jako například já - jsou celkem milí a přátelští, když popíjejí. Zato z tebe se stává špatně naložený rapi.” Leo se odmlčel. Zvažoval, jak nejlépe přítele vyprovokovat. „Říká se, že kořalka ukáže, jací lidé doopravdy jsou.”

Tím ho dostal. Merripen po něm šlehl temným pohledem plným zlosti a bolu. Síla přítelovy reakce ho zaskočila, proto zaváhal, než pokračoval.

Dokonale Merripena chápal, byť ten by mu to asi nevěřil. Ačkoliv Leo neznal jeho tajemnou minulost ani prožitky, které zformovaly Kevův charakter a následně mu znemožnily milovat ženu, po níž touží, jedno věděl jistě. Život je zatraceně krátký.

„K čertu s tebou,” zamumlal Leo a jal se přecházet sem a tam. Nerad říkal trpké věty, které se mu draly na jazyk, avšak vycítil, že je zapotřebí uchránit Merripena před sebezničením. Proto je musí vyslovit.

„Kdybys nebyl takový tvrdohlavý osel,” vyčetl mu,

„mohl sis tyhle výstupy odpustit.” Merripen se na něho ani nepodíval.

Leo rozpačitě přešlápl z nohy na nohu a poškrábal se vzadu na krku. „Dobře víš, že o Lauře Dillardové nikdy nemluvím. Od té doby, co zemřela, jsem poprvé vyslovil její jméno. Ted ti o ní chci něco říct a to nejenom kvůli tomu, co všechno jsi udělal pro moje panství, ale i…”

„Přestaň, Leo.” Z tvrdě pronesených slov čišel mráz.

„Zbytečně se ztrapňuješ.”

„V tom jsem fakt dobrý. Kromě toho jsi mi nedal na vybranou. Tušíš vůbec, do čeho ses dostal, Merripene? Sám sis kolem sebe postavil vězení, a přestože tě odsud pustí, jako bys dál hnil v lochu. Pořád si budeš připadat jako v pasti.” Leo si vzpomněl na Lauru. Detaily její tváře si už nedokázal vybavit, avšak stále žila v jeho duši

- pomíjivý paprsek slunce v chladném a nevlídném světě. Peklo není jáma plná ohně a síry. Peklo je, když se muž probudí v prázdné posteli s vědomím, že se k němu

žena jeho srdce nikdy nevrátí.

„Od chvíle, co jsem ztratil Lauru,” přiznal Leo, „jsem pouze ubíjel čas. Nic mě nezajímalo. Avšak přinejmenším žiju s vědomím, že jsem o ni bojoval. Strávil jsem s ní všechen čas, který nám byl dopřán. Když umírala, věděla, že ji miluji.” Zastavil se a opovržlivě pohlédl na Merripena. „Jenže ty ses rozhodl všechno zahodit a zlomit mé sestře srdce jenom proto, že jsi zbabělec. Anebo hlupák. Jak můžeš…” Vzápětí se odmlčel, neboť Merripen se vrhl k mřížím. Lomcoval jimi jako šílenec.

„Drž hubu, sakra!”

„Umíš si představit, co se stane, až Win odjede s Harrowem?” naléhal Leo. „Ty zůstaneš ve svém vězení, to je jasné. Win na tom bude hůř. Sama. Bez rodiny. Provdaná na muže, který ji chce mít pouze pro okrasu. A

co se stane, až její půvab uvadne a přestane se manželovi líbit? Co s ní potom udělá?”

Merripen na místě zkameněl. Tvářil se zmučeně, z očí mu šlehaly blesky.

„Je to houževnaté děvče,” pokračoval Leo. „Strávil jsem s Win dva roky a sledoval, jak čelí všemožným výzvám. Po tom, co prožila, má nárok na vlastní rozhodnutí. Jestli si přeje mít dítě - a cítí se na to dostatečně silná -, má právo je mít. A pokud si vybrala tebe, tak se přestaň chovat jako idiot a neodháněj ji.” Leo si unaveně promnul čelo. „My dva jsme stejní zmetci,” zamumlal. „Klidně můžeš dál pracovat na panství, učit mě, jak se vedou účetní knihy a vyjednává se s pachtýři. Myslím, že spolu to zvládneme. Jenže budeme žít jenom napůl. Ostatně jako mnoho lidí. Rozdíl je v tom, že my dva si to uvědomujeme.”

Leo se odmlčel. Udivilo ho, že se mu zčistajasna stáhlo hrdlo, jako by mu na něm přistála oprátka.

„Amélie se mi kdysi svěřila s podezřením, které ji nějakou dobu hodně trápilo. Vyprávěla mi, že když jsme s Win dostali spálu, uvařil jsi jakýsi jedovatý lektvar. Bylo ho víc, než jsi potřeboval k léčbě. Uchovával jsi jej na Winině nočním stolku jako děsivou skleničku před spaním. Amélii napadlo, že kdyby Win nepřežila, neváhal by ses otrávit. Kvůli tomu jsem tě nenáviděl, protože mě jsi naopak přinutil žít bez milované bytosti, zatímco sám jsi neměl v úmyslu učinit totéž.”

Merripen neodpověděl. Nikterak nedal najevo, že vnímá Leova slova.

„Prokristapána, chlape!” oslovil ho přítel ochraptěle.

„Když bys měl odvahu spolu s ní zemřít, proč nemáš dost kuráže s ní

žít?”

Nato se Leo otočil na podpatku a odešel. Vyprovázelo jej hrozivé ticho. Zajímalo by ho, jaký dopad budou mít jeho upřímná slova.

Zastavil se v konstáblově kanceláři. „Můžete ho propustit. Ale až za pět minut. Nejprve musím prchnout do bezpečí.”

Po Leově odchodu zavládlo u stolu napětí. Nikdo nechtěl nahlas spekulovat o důvodu Merripenovy nepřítomnosti anebo proč Leo zčistajasna odešel, ale zdálo se, že mezi těmito dvěma událostmi existuje určitá souvislost.

Win krušily obavy. V duchu se nabádala, že nemá důvod se děsit a ani se to v souvislosti s Merripenem nehodí. Přinutila se pozřít několik soust, avšak ta jí uvízla v sevřeném hrdle. Vymluvila se na bolest hlavy a předčasně se odebrala na lůžko. Julian prohlásil, že ji doprovodí. U hlavního schodiště mu dovolila, aby jí dal pusu na dobrou noc. Jednalo se o dlouhý polibek plný příslibů. Ačkoliv se pod dívkou nezachvěla země, dal by se označit za velice příjemný.

Win se domnívala, že co se milování týče, bude Julian zkušeným a ohleduplným partnerem. Jenže ten se do tělesného sblížení vůbec nehnal, což jí přinášelo úlevu a zároveň i zklamání. Kdyby se na ni alespoň jednou podíval s toutéž touhou a dychtivostí jako Merripen, třeba by se dočkal z její strany vstřícné odpovědi.

Avšak věděla, že ačkoliv k ní Julian chová něžné city, hloubka jeho vášně se nerovná té Merripenově. Nevěřila, že by se Julian nechal strhnout žádostivostí a ztratil svoji obvyklou vyrovnanost. Neuměla si představit, jak vzdychá rozkoší a horoucně ji tiskne ke svému

zpocenému tělu. Instinktivně vytušila, že k podobné důvěrnosti se Julian nikdy nesníží.

Kromě toho věděla, že jí může být v budoucnu nevěrný, a to pomyšlení ji skličovalo. Avšak neodradilo ji od zamýšleného manželství. Cizoložství je koneckonců běžné. Přestože ve společnosti převládá názor, že muži by měli dodržovat manželskou přísahu, většina lidí nevěrné pány pohotově omlouvá. Všeobecně panuje názor, že manželka by měla mít pochopení a umět odpouštět.

Win se vykoupala, oblékla si bílou noční košili a posadila se na lůžko s úmyslem chvíli si číst. Román, který jí půjčila Poppy, se postavami a květnatými zápletkami přímo hemžil, z čehož se dalo soudit, že autor byl placený od slova. Po dvou kapitolách Win knížku zavřela a zhasla lampu. Položila se na záda a zírala do tmy.

Posléze ji přemohl spánek. Avšak později ji cosi probudilo. V místnosti stále panovala tma, navzdory tomu dívka vycítila něčí přítomnost. Zpočátku se domnívala, že je to tretka, která mívala občas ve zvyku čenichat po domě a krást drobné předměty.

Protřela si oči a chtěla se posadit, když vtom se u postele cosi pohnulo. Dopadl na ni velký stín. Dříve než počáteční zmatek stihl vystřídat strach, ozval se důvěrně známý šepot a na rtech jí přistály teplé prsty.

„To jsem já.” Kev.

Žaludek se jí stáhl, srdce se rozbušilo. Pořád se na něho zlobila. Skončila s ním. Jestli je jiného názoru, velice se plete. Chtěla mu to říct, avšak stalo se něco

neuvěřitelného. Merripen jí pevně převázal ústa šátkem a spoutal zápěstí.

Win zkameněla. Kev by přece nikdy nic takového neudělal! A přece to je on. K tomu, aby ho poznala, stačil pouhý dotek rukou. O co mu jde? Co se mu odehrává v hlavě? Zrychleně dýchal. Ted když si její oči zvykly na temnotu, shledala, že se mladík tváří vážně a přísně.

Stáhl jí z prstu zásnubní šperk s rubínem a položil jej na noční stolek. Nato uchopil její hlavu do dlaní a zahleděl se jí upřeně do očí. Ucedil pouhá dvě slova, avšak dokonale vysvětlovala jeho počínání.

„Jsi moje.” Zvedl dívku jako peříčko,přehodil si jí přes rameno a vynesl z ložnice.

Win semkla víčka. Chvěla se jako osika. Potlačila několi vzlyků, které však nepramenily z obav, či neštěstí, nýbrž z nezměrné úlevy. Tohle není impulzivní čin, je to rituál. Starobylý obřad, jímž cikáni projevují svoje city a rozhodně ne polovičatě. Merripen jí unese a zneuctí.

Konečně.

17

Únos neměl chybu. Ostatně, to se dalo v případě Merripena očekávat. Win předpokládala, že ji odnese do svého pokoje, ale překvapil ji tím, že zamířil před dům, kde na ně čekal kůň. Kev zabalil dívku do svého pláště, přivinul si ji k hrudi a vyrazili. Ale ne k bráně, nýbrž kolem lesa. Panovala ta nejčernější tma, jak tomu bývá těsně před svítáním. Po zemi se povalovaly cáry mlhy.

Win se k příteli důvěřivě tiskla, přesto byla nervózní. Merripen jí náhle připadal cizí. Zdálo se, že v něm nabývá vrchu ta část jeho osobnosti, kterou tak úporně potlačoval.

Zkušeně vedl koně porostem dubů a jasanů. Vtom se před nimi jako přízrak ze tmy vynořila bílá chaloupka. Win by zajímalo, komu patří. Jednalo se o nové, úhledné stavení. Z komína se kouřilo, v oknech plála světla, jako by domeček vítal návštěvníky.

Merripen sesedl, přitáhl si dívku do náruče a přenesl ji přes práh. „Ani se nehni!” přikázal jí. Poslušně stála na místě a sledovala, jak uvazuje koně.

Poté ji uchopil za svázaná zápěstí a odváděl dovnitř. Win s ním ochotně spolupracovala. Spoře zařízená světnice voněla dřevem a čerstvým nátěrem. Vyhlížela, jako by v ní dosud nikdo nebydlel.

Merripen vzal Win do ložnice, kde ji posadil na bíle povlečenou postel. Bosá chodidla se jí houpala ve vzduchu.

Mladík se nad dívkou hrozivě tyčil, na obličej mu dopadalo světlo z krbu. Nespouštěl z Win zrak. Svlékl se z kabátce a bez ohledu na drahou látku jej odhodil na podlahu. Nato si přetáhl přes hlavu košili a dívku udivila hra svalů na jeho snědé hrudi. Hladká pleť bez jediného chloupku se leskla jako satén. Win

bezděčně sevřela prsty, jak moc se jí toužila dotknout.

Cítila, jak rudne očekáváním. Pojednou jí bylo horko.

Merripen si všiml její reakce. Vycítila, že pochopil nevyřčenou prosbu. Odkopl boty stranou a přistoupil blíž. Prstem se zlehka dotkl krajkového lemu dívčiny noční košile. Pak sklouzl dlaní na oblá ňadra a labužnicky je potěžkal. Win se zatetelila slastí, její bradavky ihned zareagovaly na mužův dotek. Chtěla ho líbat. Prahla po polibcích natolik intenzivně, že se mimoděk zavrtěla a pod utaženým roubíkem pootevřela rty.

K její nesmírné úlevě ji Kev šátku pohotově zbavil a rozechvělé dívce se podařilo zašeptat: „Tohle není zapotřebí. Ani bych necekla.”

Merripen jí odpověděl vážným tónem, oči se mu divoce leskly. „Když si vezmu něco do hlavy, udělám to pořádně.”

„Ano.” Win se zalykala blahem, neboť ji pohladil po vlasech. „Já to vím.”

Uchopil její obličej něžně do dlaní a zlehka ji políbil. Když mu ochotně vyšla vstříc, požadoval víc. Dlouze ji líbal a rozněcoval v ní touhu. Dívka natolik propadla omámení a vášni, že chvíli trvalo, než si uvědomila, že leží spolu s Kevem na lůžku a svázané ruce drží nad hlavou.

Mužovy rty zabloudily na její hrdlo.

„Kde to jsme?” otázala se a vzápětí se zachvěla, neboť mladíkovy rty našly obzvlášť citlivé místečko. „V hájence.” „A kde je hajný?”

Kevův hlas zhrubl vášní. „Žádného zatím nemáme.”

Win se otřela tváří o jeho bujné kadeře. Nemohla se nabažit pocitu, že jsou spolu. „Jak to, že jsem tu nikdy nebyla?”

Merripen zvedl hlavu. „Protože tenhle dům je ukrytý uprostřed lesa, daleko od všeho hluku.” Jemně si pohrával s jejím ňadrem. „Hajný potřebuje ticho a klid, aby se mohl správně postarat o zvěř.”

Win cítila všechno možné, jenom ne klid a mír. Nervy měla napnuté k prasknutí, marně cloumala hedvábnými pouty. Toužila se Merripena dotknout a přivinout ho k sobě. „Rozvaž mě, Keve!”

Zavrtěl hlavou. Líně ji hladil, až se prohnula v zádech.

„Ach, prosím,” zasténala. „Keve…”

„Psst,” zamumlal. „Ještě ne.” Hladově ji políbil. „Na tohle jsem čekal tak dlouho… Moc tě potřebuji.” Opatrně uchopil do zubů dívčin spodní ret. „Stačí jediný tvůj dotek a je se mnou amen.”

„Ale já se tě chci dotýkat,” stěžovala si plačtivě. Věnoval jí pohled, pod jehož tíhou se zachvěla.

„Neboj se, lásko, brzy se mě dotkneš každou částí svého těla.” Přiložil dlaň tam, kde divoce bušilo její srdce. Sklonil hlavu, políbil Win na líčko a zašeptal: „Je ti jasné, co hodlám udělat?”

Přerývaně se nadechla. „Myslím, že ano. Amélie mě kdysi poučila. Kromě toho vím, co na jaře na pastvinách provádějí ovečky.”

Odměnou za vtipnou odpověď jí byl jeden z mladíkových vzácných úsměvů. „Jestli se ode mě očekává totéž, domnívám se, že nezklamu.”

Zajala ho do smyčky spojených paží a přitáhla si jeho hlavu. Zatímco ji Kev líbal, vklínil se kolenem mezi její stehna. Zvolna se sunul stále výš a výš, až ucítila příjemný tlak v klíně. Zavrtěla se blahem. Avšak omámenou myslí probleskla znepokojivá úvaha. Co když jí bude trapně? Náhle jí připadalo, že je mnohem snazší provádět zapovězené věci s úplným cizincem.

Začalo se rozednívat, do místnosti se vkradlo stříbřité ráno. Les se probouzel, ptáci zpívali. Win si vzpomněla na Ramsay House. Tamější obyvatelé brzy zjistí, že je pryč. Budou ji hledat. Pojednou ji zamrazilo. Když se vrátí jako panna, ocitne se její budoucnost s Merripenem opět v ohrožení.

„Keve,” vyhrkla zděšeně. „Asi by sis měl pospíšit.”

„Proč?”

„Bojím se, že nás někdo zastaví.”

Zvedl hlavu. „Nikomu se to nepovede. Klidně nás může obklíčit armáda a začít s ostřelováním. Stejně má smůlu.”

„Ale já si myslím, že bychom si měli pospíšit.”

„Skutečně?” Merripen se usmál natolik podmanivě, že se dívce málem zastavilo srdce. Náhle jí připadalo, že v životě nespatřila přitažlivějšího muže.

Zpřetrhal její úvahy zkušenými vášnivými polibky. Zároveň popadl do rukou její noční košili a rozerval ji tak snadno, jako by byla ušita z papírové krajky. Win zabručela na protest, ale ani se nepohnula.

Merripen se zvedl, popadl dívku za zápěstí a opět jí položil ruce za hlavu. Ňadra se tím vypnula v celé své

nádheře. Zíral na světle růžové bradavky. Tiše zavrčel a Win se zachvěla, když se sklonil nad bradavkou a obemkl ji horkým jazykem. Dívka sebou mimoděk trhla, jako by se popálila. Když pak mladík zvedl hlavu, byla bradavka červená a tuhá jako zrající malina.

S očima zastřenýma touhou obrátil pozornost k druhému ňadru. Win mu dychtivě vycházela vstříc, zalykala se rozkoší. Cítila, jak po jejím těle putují Merripenovy dlaně a zanechávají za sebou žhavou stopu.

Dospěly až k bělostným stehnům a pokusily se je rozevřít, avšak dívka je držela cudně u sebe. Její dychtivost poněkud umenšila vlhkost, jež se objevila tam, kde by ji nikdy nečekala. O něčem takovém jí nikdo nepověděl.

„Neříkalas něco o tom, že si mám pospíšit?” špitl jí Merripen do ucha. Lenivě přejížděl rty po jejím uzardělém obličeji. „Rozvaž mi ruce,” žebronila rozčileně. „Potřebuji něco… upravit.”

„Upravit?” Tázavě se na ni podíval, ale vyhověl jí.

„Myslíš tady v pokoji?”

„Ne. Myslela jsem… sebe.”

Mezi tmavým obočím se objevila vráska. Muž pohladil rýhu mezi dívčinými semknutými stehny a Win je ještě úporněji stiskla k sobě. Tehdy pochopil, v čem je problém. Přemožen náhlým přívalem něhy, nepatrně se pousmál. „Tohle tě trápí?” Donutil ji povolit sevření a opatrně se dotkl citlivého místa. „Vyděsila tě tahle vláha?”

Win zavřela oči a přikývla.

„Ale ne,” konejšil ji. „Nic se neděje. Takhle to má být. Snáze do tebe vstoupím a…” Dech se mu prohloubil.

„Ach Win. Jsi tak sladká… Dovol mi se tě dotýkat. Dopřej mi být s tebou…”

Ačkoliv se propadala hanbou, podvolila se jemnému naléhání. Pokusila se zůstat v klidu, avšak sotva spočinul dlaní na onom citlivém místě, zhoupla se v bocích. Merripen cosi zadrmolil. Připadal jí naprosto uchvácený. Jeho laskání přinášelo ještě víc horka a vlhkosti. Náhle do ní vklouzl zvědavý prst. Dívka ztuhla a zalapala ohromením po dechu. Dobyvatel ihned zmizel. „Bolelo to?”

Zvedla řasy. „Ne,” přiznala udiveně. „Žádnou bolest jsem necítila.” Nadzdvihla se, aby se podívala na prostěradlo. „Je tam krev? Asi bych měla…”

„Kdepak. Win…” Kev se zatvářil lítostivě. „To, co jsem právě udělal, nic není. Nebolí to ani nekrvácí.” Krátce se odmlčel. „Až přijde na řadu můj penis, bude to pravděpodobně ukrutně pálit.”

„Aha.” Chviličku o tom uvažovala. „Takhle říkáte svým tělesným partiím?”

„Takhle tomu říkají gádžové. Ovšem výrazů existuje víc.”

„Jak to nazývají cikáni?” „Kori.”

„Co to znamená?” „Trn.”

Win se plaše podívala na jeho mohutně se nadouvající kalhoty. „Na trn mi to připadá moc masivní. Očekávala bych, že Romové vymyslí výstižnější výraz. Avšak domnívám se…” Ostře se nadechla, když mužova dlaň opět přistála na jejím klíně. „Domnívám se, že kdo se chce kochat růžemi, nevyhne se občasnému píchnutí.”

„Chvályhodně filozofický přístup.” Jemně pokračoval v laskání.

Dívka slastně zavrtěla chodidly, v břiše se jí rozléval nesmírně libý pocit. „Keve, co mám dělat já?” „Nic. Pouze mi dovol tě potěšit.”

Celý svůj život po tom toužila, aniž přesně tušila, o co se jedná. Chtěla s Kevem splynout, úplně se mu odevzdat. Vzájemně se podvolit jeden druhému. Merripen se dál neuvěřitelně ovládal, avšak dával otevřeně najevo, že žasne nad jejím tělem. Win cítila, jak se jí zmocňuje žár a vzrušení.

Merripen nedovolil, aby před ním cokoliv skryla. Bral si, co chtěl. Líbal ji po celém těle, nevynechal jedinou křivku. Vášeň, která dívkou cloumala, se posléze přetavila v něco temného a virového co se bolestně dožadovalo naplnění.

Srdce jí bušilo jako zběsilé, cítila jeho ozvy v každém kunu své bytosti. Merripen v ní probudil živočišnost, která ji mučily Prosila ho, aby ji nechal vydechnout.

,,Ještě ne,” sdělil jí mezi jednotlivými vzdechy. V hlase si ozýval náznak triumfu, jemuž nerozuměla.

„Keve, prosím…

„Jsi už blízko, cítím to. Ach, proboha!” Sevřel její hlavu v dlaních a horoucně dívku líbal. „Nechtěj po mně, abych ted přestal.Ukážu ti proč.”

Zakvílela, když sklouzl mezi její stehna a sklonil se nad místem, jež dobýval prsty. Svými rty se dotkl Winina ženství a jazykem dobýval sladkou vláhu její studánky. Win by se nejradši posadila,, avšak zvláštní slabost ji položila zpátky do polštářů.

Připadala si jako pohanská oběť rozprostřená na oltáři, osvícená denním světlem proudícím do ložnice. Merripen ji uctíval horkými ústy. Zasténala.

Zabodla mu prsty do vlasů. Propadala se hanbou a zároveň požadovala víc. Vzápětí ji slast donutila vykřiknout. Celý vesmír jako by se soustředil v jediném bodě jejího těla. Napětí vystřídalo uvolnění doprovázené záchvěvy vyčerpaného těla.

Když odezněly, Win se uvolnila. Zmocnila se jí zvláštní únav a pocit nebývalého klidu, jenž zapovídal jakýkoliv pohyb. Merripen se od ní odpoutal jen na tak dlouho, aby se stačil svléknou! Pak se k Win vrátil, nahý a vzrušený. Nesmlouvavě ji uchopil do náruče a uvelebil se nad ní.

Ospale zvedla paže a milého objala. Pod bříšky prstů ucítila pevné svaly, které se ochotně podvolovaly jejím dotykům. Kev sklonil hlavu a otřel se drsnou tváří o dívčin obličej. Pokorně se mu podvolila. Doširoka rozevřela kolena a nabídla mu svůj klín.

Zpočátku ji dobýval něžně, avšak panenské lůno se útoku bránilo. Proto přidal na síle. Win zadržela dech, neboť ji přemohla pálivá bolest. Nespokojeně se zavrtěla, avšak Kev ji svou vahou přišpendli] k matraci. Šeptal vyděšené dívce, aby se nehýbala. Tvrdil, že se jí za chvíli uleví. Oba zrychleně oddechovali.

„Mám přestat?” zeptal se Merripen. V obličeji se mu zračilo napětí.

I v okamžiku největšího vzrušení mu záleželo především na partnerce. Win pochopila, kolik ho nevinný dotaz stojí sil a jak moc ji potřebuje. Láska ji dočista přemohla. „Ať tě ani nenapadne teď skončit,” odvětila šeptem. Nesměle ho pohladila po bocích, aby ho povzbudila. Zasténal a začal se váhavě pohybovat. Chvěl se vzrušením.

Ačkoliv ji bolel každý jeho pohyb, Win se pokusila vyjít mu co nejvíc vstříc. Pocit, že jsou konečně doopravdy spolu, za trochu toho nepohodlí stál.

Merripen se na ni díval, obličej měl brunátný, oči se mu třpytily. Připadal jí divoký, lačný a maličko duchem nepřítomný, jako by prožíval bytostně osobní vytržení. Teprve nyní Win naplno pochopila velikost jeho lásky, která se v něm navzdory snaze ji vymýtit po léta hromadila. Z důvodů, kterým dosud úplně nerozuměla, se zuby nehty bránil osudu. Avšak v této chvíli se zmocnil jejího těla s vážností a intenzitou, jež zastínila všechny ostatní pocity.

Konečně ji miluje jako ženu a nepřistupuje k ní s posvátnou bázní. Jeho city jsou prosté kompromisů, smyslné a přirozené. Třesně tak si to přála.

Objala ho pažemi i nohama a slastně se k němu přitiskla. Líbilo se jí, jak si Kev spokojeně pobrukuje a zrychleně dýchá. Vychutnávala si, že je zcela v jeho moci. Něžně ho hladila po zádech i bocích, zasypávala jeho krk polibky. Projevy přízně jako by ho povzbudily. Jeho pohyby se zrychlily, pevně semkl víčka. Pak se mohutně zhoupl v bocích a mocně se k Win přitiskl. Třásl se po celém těle.

„Win,” zasténal a zabořil obličej do jejích vlasů.

„Win.” Jediné slovo v sobě zahrnovalo víru i vášeň tisíce modliteb.

Minuty plynuly v naprostém tichu. Mladí milenci se dychtivě objímali, jako by se nechtěli nikdy pustit.

Win ucítila na tváři Merripenovy rty a usmála se. „Na žádný piedestal tě nepostavím,” zabručel.

Zavrtěla se a pohladila ho po krku. „Co tím myslíš?”

„Stěžovala sis, že tě stavím na piedestal. Pamatuješ?”

„Ano.”

„Takhle to nikdy nebylo. Vždycky jsem tě nosil ve svém srd Vždycky. Domníval jsem se, že s tím musím vystačit.”

Dojatá Win ho zlehka políbila. „Co se stalo, Keve?

Proč jsi změnil názor?”

18

Kev jí odmítl odpovědět, dokud se o ni řádně nepostará. Vstal z lůžka a odebral se do malé kuchyně vybavené sporákem, mosazným zásobníkem na vodu a trubkami procházejícími topeništěm, jež okamžitě poskytovaly horkou vodu. Naplnil džbán a spolu s čistým ručníkem jej přinesl do ložnice.

Při pohledu na Win se zastavil. Spočívala na boku zabalená v bílé dece, stříbřitě plavé vlasy jí splývaly na ramena. Ve tváři se jí usadil spokojený výraz, opuchlé růžové rty vypovídaly o bezpočtu polibků. O tom, že ji spatří, jak na něho čeká na lůžku, snil pouze ve svých nejtajnějších snech.

Okouzlen její krásou namočil ručník do vody a odhrnul pokrývku stranou. Po Win touží bez ohledu na okolnosti, ale v koutku duše ho těšilo, že se stal jejím prvním milencem. Nikdo se jí nedotýkal, nelaskal ji, nekochal se její spanilostí, až na…

„Win,” oslovil ji. Soustředěně se mračil, když tiskl teplou látku mezi její stehna. „Když jsi byla na klinice, doktor Harrow tě prohlížel v tom tvém cvičebním úboru?”

Ačkoliv zachovala vážný výraz, v modrých očích se objevilo pobavení. „Ptáš se, zda mě Julian někdy viděl nahou?”

Kev žárlil a oba to věděli. Ale ani to mu nezabránilo dál vyzvídat. „Ano.”

„Ne, neviděl,” prohlásila upjatě. „Zajímaly ho mé dýchací orgány, které jsou, jak dobře víš, úplně jinde než ty reprodukční.”

„Víc ho zajímaly tvoje plíce,” zabručel chmurně Kev.

Dívka se zazubila. „Jestli doufáš, že zapomenu na otázku, kterou jsem ti před chvílí položila, tak máš smůlu. Kam jsi včera večer zmizel?”

„Byl jsem v lochu.”

Vykulila oči. „V šatlavě? Takže proto Leo odešel?

Aby tě vy platil?”

„Ano.”

„Proč jsi prokristapána skončil za mřížemi?”

„Protože jsem se popral v hospodě.”

Několikrát nespokojeně zamlaskala. „To se ti nepodobá.”

Kev se málem rozesmál. Dobře se bavil a zároveň mu bylo tak mizerně, že nemohl mluvit. Musel se tvářit opravdu podivně, protože Win se na něho upřeně dívala. Dokonce se posadila a ňadra si zakryla pokrývkou. Konejšivě přítele pohladila po holém rameni. Nepřestávala ho laskat. Hladila ho po hrudi, krku, břiše a s každým něžným dotykem oslabovala Kevovu zdrženlivost.

„Dokud jsem se nedostal do vaší rodiny,” prohlásil přiškrceným hlasem, „žil jsem jenom proto, abych bojoval a ubližoval. Stal se ze mě… netvor.” V dívčiných očích se zračil upřímný zájem.

„Vyprávěj mi o tom,” vyzvala ho tiše. Zavrtěl hlavou. Po zádech mu přeběhl mráz. Win ho objala kolem krku.

„Povídej!” naléhala. Kev byl ztracen. Už jí nedokázal nic odepřít. Věděl, že jeho zpověď v dívce probudí odpor, přesto jí nehodlal nic zatajit.

Nemilosrdně jí odhalil svoji duši, aby pochopila, s kým má tu čest. Vykládal jí o chlapcích, které ztloukl do bezvědomí, i o těch, kteří možná později zemřeli. O jejich dalším osudu se nic nedozvěděl. Vylíčil jí, že žil jako zvíře. Jedl zbytky, kradl, zalykal se vztekem. Stal se tyranem, zlodějem i žebrákem. Odhalil jí všechny krutosti i ponížení, které si měl nejspíš nechat pro sebe.

Slova z něho prýštila jako voda z protržené hráze. Ztratil nad sebou kontrolu. Stačilo, aby ho Win nepatrně povzbudila, a už se jí zpovídal jako odsouzenec knězi.

„Jak bych se tě mohl dotknout těmato rukama?” zeptal se rozčileně. „Jak bys mi to mohla dovolit? Proboha, kdybys věděla, jaké věci jsem prováděl!”

„Miluji tvoje ruce,” zamumlala.

„Nejsem pro tebe dost dobrý. Nikdo není. Většina mužů, dobrých nebo špatných, má svoje hranice, kam až je ochotná kvůli zbožňované bytosti zajít. Já je nemám. Nevěřím v Boha, nedržím se žádných pravidel, nevěřím vůbec na nic. Kromě tebe. Moje víra jsi ty. Udělal bych pro tebe cokoliv. Bojoval, kradl, zabíjel. Já bych…”

„Psst! Mlč už! Prokristapána,” vydechla ohromeně.

„Není třeba porušit veškerá přikázání, Keve.”

„Ty tomu nerozumíš,” namítl a poodtáhl se, aby na ni lépe viděl. „Jestli alespoň částečně věříš tomu, co ti povídám…”

„Chápu tě.” V té chvíli vypadala jako anděl. „A naprosto ti věřím, ale nesouhlasím se všemi závěry, k nimž jsi dospěl.” Uchopila jeho obličej do dlaní. „Jsi hodný člověk plný lásky. Vajda se pokoušel zlomit tvou duši, ale nepovedlo se mu to. Protože jsi silnější a máš dobré srdce.”

Položila se na lůžko a stáhla Keva k sobě. „Bud klidný,” zašeptala mu. „Tvůj strýc byl odporný tyran a to, co provedl, musí být pohřbeno spolu s ním. Tušíš, co tím myslím?”

Zavrtěl hlavou.

„Nech minulost konečně za sebou a dívej se dopředu. Jedině tak najdeš novou cestu. Nový život. Touhle radou se řídí křesťané, ale určitě platí i pro tikány.”

Merripenovi dávalo její ponaučení větší smysl, než se Win domnívala. Co se týče smrti a zemřelých, jsou Romové nesmírně pověrčiví. Likvidují veškerý majetek zesnulých a zřídkakdy vysloví jejich jméno. Dělají to pro dobro živých i mrtvých. Zabrání tím zlým duchům v návratu do pozemského světa. Nech mrtvé v klidu odpočívat… Avšak Merripen neměl ponětí, zda to dokáže.

„Zapomenout je těžké,” přiznal neochotně.

„Ano.” Pevně ho objala. „Proto se postaráme, abys přemýšlel jenom o samých krásných věcech.”

Kev dlouho mlčel a tiskl ucho k srdci své milované.

Poslouchal, jak pravidelně tluče.

„Když jsem tě poprvé spatřila, okamžitě jsem pochopila, že sehraješ v mém životě zásadní roli,” svěřovala se dívka. „Byl jsi divoký, vzteklý kluk, ale já si tě ihned zamilovala. Také jsi to cítil, že?”

Nepatrně přikývl, vychutnával si vzájemnou blízkost.

„Chtěla jsem tě zkrotit,” pokračovala. „Ale jenom trochu. Pouze natolik, abychom si mohli být blízcí.” Prohrábla mu vlasy. „Neurvalý chlape. Co tě to napadlo mě unášet, když bych s tebou byla šla dobrovolně?”

„Udělal jsem to schválně,” prohlásil tiše.

Dívka se zachichotala a pohladila ho po vlasech.

„Pochopila jsem. Musíme se vrátit?”

„Chce se ti?”

Zavrtěla hlavou. „Ačkoliv… Nevadilo by mi něco sníst.” „Předem jsem připravil něco k jídlu.” Škádlivě špičkou prstu obkroužila okraj jeho ucha. „Ty jsi ale chytrý dareba. Znamená to, že zde můžeme zůstat celý den. „Ano.”

Zatetelila se blahem. „Bude nás tu někdo hledat?”

„Pochybuji.” Kev z ní stáhl pokrývku a mazlil se s údolíčkem mezi jejími ňadry. „Kromě toho zabiju každého, kdo se opováží překročit práh.”

Win se tiše zasmála.

„Čemu se směješ?”

„Jenom jsem si vzpomněla na všechny ty roky, kdy jsem se snažila utéct z postele, abych mohla být s tebou. Pak jsem se vrátila domů a myslela naopak jen na to, jak se do té postele zase dostat. S tebou.”

K snídani si dali silný čaj a topinky se sýrem. Win seděla u stolu v kuchyni oblečená do Merripenovy košile. S potěšením sledovala hru svalů na Kevových zádech, když naléval vodu do sedací vany. S úsměvem si vhodila do úst poslední sousto. „Unos a zneuctění zvyšují chuť k jídlu,” prohlásila.

„Totéž platí i pro únosce.”

Nevelká chalupa se proměnila ve velebnou svatyni. Win si náhle připadala jako očarovaná. Bála se, že se jí všechno jenom zdá. Ze se ráno probudí sama ve své posteli. Avšak Merripenova přítomnost byla příliš hmatatelná. Rozbolavělé tělo poskytovalo jasný důkaz o tom, že přestala pojídat panenská jablíčka.

„Nyní to už všichni vědí,” pronesla nepřítomně a vzpomněla si na osazenstvo Ramsay House. „Chudáček Julian. Musí být vzteky bez sebe.”

„A co zlomené srdce?” Merripen postavil vědro a přistoupil k dívce. Na sobě měl pouze kalhoty.

Win se zamyšleně mračila. „Myslím, že bude zklamaný. Určitě mu na mně záleží, ale srdce jsem mu nezlomila.” Opřela se tváří o Kevovo břicho. Pohladil ji po vlasech. „Nikdy po mně netoužil tak jako ty.”

„Každý chlap, který po tobě nešílí, musí být eunuch.” Zadržel dech, když ho Win políbila na pupík. „Řekla jsi mu, co ti pověděl ten doktor z Londýna? Že jsi dost zdravá na to, abys mohla mít děti.”

Přikývla.

„Co na to Harrow?”

„Prohlásil, že co lékař, to jiný názor. Mnozí jistě nebudou váhat můj nápad podpořit, ale on by mi doporučoval zůstat bezdětná.”

Merripen ji přiměl, aby se postavila. Tvářil se nevyzpytatelně. „Nechci tě vystavit riziku a zároveň nevěřím Harrowovi a jeho mínění.”

„Protože ho považuješ za soka?”

„Částečně,” přiznal. „Ale instinkt mi napovídá, že s ním není něco v pořádku. Je na něm něco falešného.”

„Třeba je to tím, že je doktor,” navrhla Win a zachvěla se, když jí Merripen svlékl košili. „Muži, kteří vykonávají tohle povolání, obvykle působí rezervovaně, někdy dokonce odměřeně. Ale to je nezbytné, protože…”

„V tom to není.” Merripen dovedl dívku k sedací vaně a pomohl jí usadit se v ní. Vzápětí Win zalapala po dechu. Na vině nebyla jen horká voda, ale i zahanbující pozice, v níž se ocitla. V sedací vaně se totiž dá

odpočívat jen s roztaženýma nohama, což je v soukromí pohodlné, zato nesmírně trapné, když se na vás někdo dívá. O další rozpaky se postaral Kev, když před Win poklekl a začal ji omývat. Avšak jeho úsporné pohyby postrádaly

jakoukoliv smyslnost, pouze své milé poskytoval péči, proto se zakrátko uklidnila.

„Vím, že Juliana podezříváš, že ublížil své první ženě,” spustila Win, „ale jeho úkolem je lidi uzdravovat. Nikdy by nikomu neublížil, natož vlastní manželce.” Odmlčela se. Pokoušela se odhadnout, co na to Kev. „Ty mi nevěříš. Myslíš si o něm jenom to nejhorší.”

„Domnívám se, že se cítí být oprávněný pohrávat si se životem a smrtí. Jako bůh ze starobylých legend, které máte ty a tvoje sestry tak rády.”

„Na rozdíl ode mě Juliana neznáš.” Merripen neodpověděl.

Sledovala jeho snědý vážný obličej. Připomínal jí babylonského válečníka. „Nemá význam ho hájit,” povzdechla si nešťastně. „Ty na něho názor stejně nezměníš, že?”

„Ne,” přiznal.

„Ale kdybys ho považoval za lepšího člověka, připustil bys, aby se se mnou oženil?”

Všimla si, jak bezděčně zatnul svaly na krku, než odpověděl: „Ne.” Sám se za tuto odpověď styděl. „Na to jsem příliš sobecký. Nikdy bych to nedovolil. Kdyby došlo na nejhorší, neváhal bych tě ve svatební den unést.” Win mu toužila říct, že si před ní nemusí hrát na ušlechtilého. Tahle láska jí přináší spoustu štěstí a vzrušení. Je v ní mnoho vášně, jež neponechává prostor

pro nic jiného. Avšak než stačila otevřít pusu, Merripenova ruka jí vklouzla do rozbolavělého klína.

Dotýkal se jí láskyplně a majetnicky. Přimhouřila víčka. Vklouzl do ní prstem, volnou rukou ji objal kolem ramen a ona se k němu důvěřivě při tulila. I tahle malá invaze pálila. Na milostné dobývání si teprve zvykala. Avšak horká voda ji konejšila a Merripen byl nesmírně něžný.

Zhluboka vdechovala ranní vzduch prosycený párou, vůní mýdla, dřeva a mědi. A omamnou přítomností milence. Otřela se rty o svalnaté rameno a vychutnávala si slanou příchuť potu.

Šikovné prsty hrály na její tělo jako na loutnu, snadno objevily, kde jsou nejžádanější. Popadla Merripena za zápěstí. Vstoupil do ní dvěma prsty, palcem smyslně kroužil kolem rozvíjejícího se ženství.

Voda šplouchala, když Win začala rytmicky dorážet na jeho ruku. K dobývání se připojil třetí prst. Dívka se zarazila a vyjekla na protest. Bránila se, že tři jsou moc, že to nevydrží, avšak Merripen zašeptal, že musí, a další námitky umlčel horoucím polibkem.

Win cítila, jak se dostavuje uvolnění. Otvírala se smyslnosti, která ji obklopovala. Připadala si lačná a divoká, rozhodnutá dopřát si tolik slasti, kolik jen může. Maličko Keva poškrábala, když ho zběsile přimkla k sobě, ale on kupodivu slastně zamručel. Když se dostavilo vyvrcholení, krátce vykřikla. Snažila se opano-vat, ale nešlo to. Chvěla se, voda šplouchala a milostné pohyby neustaly, dokud celá udýchaná nezvláčněla muži v náruči.

Merripen ji opřel o vysoké opěradlo a na několik minut odešel. Byla natolik omámená, že tomu

nevěnovala valnou pozornost. Mladík se vrátil s velkou osuškou a zvedl dívku z vany. Bez hnutí před ním stála a nechala se osušit jako dítě. Všimla si, že její nehty zanechaly na jeho pleti krvavou stopu. Měla by se mu omluvit, avšak věděla, že nevydrží a udělá to znovu, přestože se jí neurvalé chování nepodobá.

Merripen ji odnesl do ložnice a uložil do čerstvě povlečených lůžkovin. Vklouzla hluboko pod přikrývku. Dřímala. Kev se také vykoupal a uklidil vanu. Win si vychutnávala zážitek, jaký roky nezakusila - opojný pocit ničím nezkalené radosti, jaký zakouší dítě o Vánocích. Tiše spočívala na lůžku a hřálo ji vědomí, že ji čeká jen to dobré. Srdce měla lehké očekáváním.

Když Merripen ulehl vedle ní na matraci a přimkl se k dívce svým teplým tělem, Win rozlepila víčka. Při tulila se k němu a zhluboka si povzdechla. Zvolna ji hladil po zádech. „Budeme mít také takovou chalupu?” zamumlala. Kev už měl vypracovaný plán. „Rok, anebo spíše dva, budeme žít v Ramsay House, dokud rekonstrukce neskončí a Leo se nepostaví na nohy. Potom si najdu vhodné hospodářství a vybuduji tam pro tebe dům. Předpokládám, že bude o něco větší, než je tenhle.” Sklouzl dlaní na její zadničku. „Nepovedeme rozmařilý život, zato pohodlný. Budeš mít kuchařku, komorníka i kočího.

Neusadíme se daleko, takže budeš moci pohodlně navštěvovat

svoji rodinu, kdykoliv se ti zlíbí.”

„To zní nádherně.” Příval štěstí způsobil, že dívka stěží dýchala. „Ocitnu se v ráji.” Nepochybovala, že se o ni Merripen vzorní postará a ona ho učiní šťastným.

Povedou spokojený život, který bude mít daleko k obyčejnosti.

„Jestliže se za mě provdáš, nikdy nebudeš dámou z lepší společnosti,” upozornil ji věcně.

„Zato budu tvou ženou, což je mnohem důležitější.”

Vděčně ji k sobě přimkl. „Jenže já si pro tebe vždycky přál něco víc.”

„Lháři,” zašeptala. „Vždycky jsi mě chtěl pro sebe.”

„Ano,” přiznal se smíchem.

Nato zmlkli a užívali si vzájemné blízkosti. Už dříve mezi nimi panovala zvláštní spřízněnost, dobře se znali, přestože si zůstávali cizí. Fyzická důvěrnost dodala jejich vztahu další rozměr. Win se zdálo, že Merripen jí kromě těla věnoval část své duše. Nechápala, jak se lidé mohou s někým milovat bez lásky. Jak prázdný a marný musí být takový vztah!

Bosými prsty u nohou přejížděla po Kevově svalnaté chlupaté noze. „Myslel jsi na mě, když jsi byl s nimi?” zeptala se opatrně.

„S kým?”

„Se ženami, s kterými jsi spal.”

Merripen ztuhl a Win pochopila, že se mu tahle otázka vůbec nelíbí. Odpověděl jí provinile: „Ne. Hlavu jsem měl dočista prázdnou.”

Win ho hladila po široké hrudi, pohrávala si drobnými bradavkami. Pak se opřela o loket a prohlásila na rovinu:

„Nesnáším pomyšlení, žes to dělal s jinou.”

Přikryl její dlaň svojí. Dívka cítila, jak mu buší srdce.

„Nic pro mě neznamenaly. Byl to obchod. Rychlý a neosobní.”

„Tím hůř. Takhle využívat ženy, ke kterým nic necítíš…”

„Dostaly štědře zaplaceno,” podotkl sarkasticky, „a přišly za mnou dobrovolně.”

„Měl sis najít nějakou dámu, které by na tobě záleželo a naopak. Bylo by to rozhodně lepší než obchodní transakce.”

„Nemohl jsem.” „Cos nemohl?”

„Někoho si najít. V srdci ses mi usídlila ty.” Jeho odpověď dívku nesmírně potěšila, i když si v duchu vysnila za přílišné sobectví.

„Odjela jsi,” svěřil se Merripen, „a já si myslel, že zešílím. Nikde jsem nenacházel klid. O nikoho jsem nestál. Přál jsem si, aby ses uzdravila - položil bych za tebe život. Ale zároveň jsem ti vy-i dal, že mě opouštíš. Všechno jsem nenáviděl. Dokonce i vlastní srdce za to, že tluče. Naživu jsem zůstal jenom proto, abych tě zase uviděl.”

Upřímnost jeho prohlášení Win dojala. Je nezkrotný jako bouře. Bude ji vášnivě milovat, jak se mu zlíbí.

„Pomohly ti ty ženy?” vyzvídala. „Ulevilo se ti?”

Zavrtěl hlavou. „Naopak se mi přitížilo, protože jsi to nebyla ty.”

Přitulila se k němu, její zlatisté vlasy dopadly na mužova ramena a hruď. Zírala mu zpříma do očí. „Přeji si, abychom si byli věrní,” prohlásila vážným tónem.

„Ode dneška až navěky.”

Rozhostilo se ticho. Jako by se svědkem jejich přísahy stala jakási neviditelná bytost.

Merripen se zhluboka nadechl. „Budu ti věrný.

Navždycky.”

„Já tobě taky.”

„Kromě toho mi slib, že už mě nikdy neopustíš.” Win ho políbila na prsa. „Slibuji.”

Byla připravená a dychtivá zpečetit jejich přísahu, avšak Kev zastával jiný názor. Přál si, aby si odpočinula, a když protestovala, umlčel ji polibky. „Spi,” zašeptal. Neochotně ho poslechla a kupodivu usnula sladkým spánkem.

Světla ubývalo, sněhobílá barva záclon se postupně měnila v máslově žlutou. Kev svíral Win hodiny v náruči, avšak po celý ten čas nespal. S láskou se na ni díval a necítil potřebu si odpočinout. Není to poprvé, co si ji takhle prohlíží. Podobně ji hlídal, když churavěla. Avšak nyní je to jiné. Konečně mu patří.

Dříve ho ničila nenaplněná touha. Miloval Win, ačkoliv věděl, že z jeho lásky nic nevzejde. Náhle zakouší nikdy nepoznanou euforii. Políbil svou milou, neschopen odolat elegantnímu oblouku obočí a růžové křivce líčka. Nosík má natolik půvabný, že by si zasloužil, aby se na něj pěly ódy. Zbožňuje každou část jejího těla. Napadlo ho, že zatím nezlíbal její prsty u nohou a měl by to napravit.

Win spala s nohou přehozenou přes Merripenova kolena. Blonďatým klínem se bezděčně otírala o jeho bok. Mužovo tělo na tento podnět prudce zareagovalo.

Dívka se zavrtěla a pootevřela oči. Nejprve ji udivilo, za jakých okolností se probouzí, pak si ale na všechno vzpomněla a dostavila se známá spokojenost. Něžnými dlaněmi zkoumala tajemná zákoutí Kevova vzrušeného těla.

Počínala si s blaženou bezelstností. Netušila, jak mocně ho tím svádí. Jednou ručkou mu zabloudila do rozkroku.

Merripen ji přerývaně oslovil. Pokoušel se ji odstrčit, aby ho dál nemučila, avšak plácla ho přes prsty. To ho nebývale vzrušilo.

Odvážně uchopila jeho penis a opatrně jej stiskla. Kev zatínal zuby, jako by ho místo laskání čtvrtila.

Hladila ho po celé délce mužství, avšak podle Merripena si počínala příliš jemně. Kdyby to dokázal, požádal by ji, ať přitlačí. Avšak vzmohl se jen na bezmocné zalapání po dechu. Win sklonila hlavu a lapila ho do záplavy svých vlasů jako do lesknoucí se sítě. K Merripenově bezmeznému údivu ho začala líbat na ztopořený úd. Mazlila se s ním, zatímco se zalykal slastí a ohromením.

Dotýká se ho svými nádhernými rty… Merripen v ten okamžik propadl dojmu, že určitě blahem zemře, anebo přinejmenším zešílí. Byla příliš nezkušená, aby věděla, jak pokračovat, avšak Kev byl z jejího snažení přímo u vytržení. A co teprve když ho opatrně vzala do úst! Cosi zamumlal, uchopil dívku za boky a přitáhl je vzhůru. Zabořil obličej do jejího klína a dobýval jej jazykem, do-kud se mu Win nevrtěla v náruči jako lapená mořská panna.

Vychutnával si její vzrušení a nořil se hloub a hloub. Dívčiny nohy ztuhly, jako by se blížila k vyvrcholení. Avšak Kev si přál tento okamžik, kdy její tělo zachvátí vlna extáze, plně vychutnat. Proto ji opatrně převalil a podložil oblé boky polštářem.

Zasténala, když jí rozevřel kolena. Další povzbuzení nepotřeboval. Hladce do ní vklouzl. Nahmatal drobný hrbolek v jejím klíně a jemně jej masíroval. Zrychlil rytmus, nořil se stále hlouběji. Jakmile jej celého přijala, dostavilo se vyvrcholení a Win zavzdychala rozkoší.

Aby Kev taktéž dosáhl vyvrcholení, musel akt prodloužit. Nejradši by pokračoval věčně. Pohladil milou po štíhlých zádech. Vděčně se prohnula pod jeho dotykem a zašeptala Merripenovo jméno. Nepřestával ji laskat. Pokračoval ve svém snažení, líbal ji na vášní zarudlou pleť, dokud i on nepodlehl divoké extázi.

Poté se svalil stranou a uchopil dívku do náruče. Zběsile lapal po dechu. Ozvy splašeného srdce cítil až v uších, proto si nevšiml, že někdo klepe na dveře.

Win ho popadla za tváře a přinutila ho vnímat.

Zděšeně kulila

oči. „Někdo tu je,” špitla.

19

Kev zaklel, nasoukal se do kalhot a košile a bosky se vydal ko dveřím. Prudce je otevřel a spatřil Cama Rohana, jenž zde nonšalantně postával. V jedné ruce nesl kufřík, v druhé košík zakrytý šátkem.

„Zdravím.” Oříškově hnědé oči se mu čtverácky třpytily. „Přinesl jsem vám pár věcí.”

„Jak jsi nás našel?” zeptal se klidně Kev.

„Věděl jsem, že nejsi daleko. Nechybějí žádné tvoje věci či zavazadla. A protože ve strážním domku byste byli moc na ráně napadlo mě, že vás najdu tady. Copak mě nepozvete dál?”

„Ne,” ucedil bryskně Kev a Cam se zakřenil.

„Kdybychom si prohodili role, phral, byl bych vstřícnější. V košíku máte jídlo a v kufru oblečení.”

„Děkuji ti.” Kev věci převzal. Když se napřímil, zapátral v bratrově obličeji po nějaké známce odsouzení. Žádnou nenašel.

„Všechno v pořádku?” otázal se Cam.

„Ano,” přisvědčil tiše Kev.

„Nic nepotřebuješ?”

„Ne. Zřejmě poprvé ve svém životě,” přiznal upřímně Merripen.

Cam se usmál. „Dobrá.” Zastrčil ruce do kapes a opřel se o veřeje.

„Jaká vládne v Ramsay House atmosféra?” vyzvídal Kev. Odpovědi se zpola hrozil.

„Ráno nakrátko vypukl chaos, když zjistili, že jste oba pryč.” Následovala diplomatická odmlka. „Harrow trval na tom, že Win byla odvlečena proti své vůli. Dokonce vyhrožoval, že to nahlásí Četníkům. Tvrdí, že když se do večera nevrátíte, podnikne rázná opatření.”

„Jaká?” otázal se chmurně Kev.

„Nemám tušení. Ale mohl jsi myslet na nás ostatní. My s ním musíme vydržet pod jednou střechou, zatímco ty si užíváš s jeho snoubenkou.”

„Ted je to moje snoubenka. A zpátky ji přivedu, až budu mít chuť.”

„Chápu.” Cam se ušklíbl. „Doufám, že si ji hodláš brzy vzít.” „Brzy ne,” zavrčel Kev. „Okamžitě.”

„Díkybohu. Tohle je trochu moc i na Hathawayovy.” Důkladně si Merripena prohlédl. „Těší mě, že jsi konečně spokojený. Kdyby se nejednalo o tebe, neváhal bych říct, že jsi dokonce šťastný.”

Ač to neměl ve zvyku, byl Kev v pokušení se bratrovi svěřit. Avšak nenacházel správná slova. Zjistil, že láska k ženě zcela změnila jeho pohled na svět. Anebo že křehká Win, kterou od prvopočátku instinktivně ochraňoval, je ve skutečnosti mnohem silnější než on.

„Rohane,” oslovil bratra tiše, aby ho Win neslyšela.

„Chci se tě na něco zeptat.” „Ano?”

„Proběhla tvoje svatba podle cikánských nebo gádžovských zvyklostí?”

„Převážně podle gádžovských,” odvětil tázaný bez váhání. „Jinak by to ani nešlo. Amélie není typem ženy, nad níž by se mohl muž povyšovat. Ale jako správný Rom jsem si vyhradil právo ji ochraňovat a pečovat o ni, jak uznám za vhodné.” Pousmál se. „Určitě se vám stejně jako nám podaří najít zlatou střední cestu.”

Kev si prohrábl vlasy a ostražitě se otázal: „Zlobí se na mě Hathawayovi za to, co jsem provedl?”

„Že jsi unesl Win?”

„Ano.”

„Zaslechl jsem jedinou stížnost - že ti to trvalo dlouho, než ses rozhoupal.”

„Vědí, kde se skrýváme?”

„Pokud je mi známo, tak ne.” Camův úsměv poněkud zhořkl. „Zajistím ti několik hodin navíc, phral, ale do večera ať jste zpátky. Když pro nic jiného, tak abychom umlčeli Harrowa.” Maličko se zamračil. „Je to divný patron, ten gádžo.”

Kev se na něho ostražitě podíval. „Proč to říkáš?”

Cam pokrčil rameny. „Většina mužů by v jeho situaci dávno něco podnikla. Cokoliv. Rozbila nějaký nábytek. Šla někomu po krku. Kdybych já hledal svoji ženu, touhle dobou bych obrátil Hampshire vzhůru nohama. Ale Harrow jenom žvaní a žvaní.”

„O čem?”

„Ustavičně mele o svých nárocích, co je oprávněn udělat, o tom, jaká zrada ho postihla… Ale o Win dosud nepadlo ani slovo. Vůbec se o ni nestrachuje ani nepřemítá o tom, co si jeho snoubenka vlastně přeje. Chová se jako dítě, kterému někdo sebral hračku a ono ji chce zpět.” Cam se ušklíbl. „I na gádža je zatraceně trapný.” Nato hlasitě vykřikl: „Odcházím. Přeji příjemný den, drahá švagrová!”

„Nápodobně, pane Rohane!” zazněla veselá odpověd. Vybalili obsah piknikového koše a uspořádali hostinu.

Cam jim přinesl pečené kuře, několik salátů, ovoce a kusy sezamového koláče. Po jídle se uvelebili na dece před krbem. Win, oblečená do Kevovy košile, seděla

mezi milencovýma nohama a on jí trpělivě rozplétal zacuchané vlasy. Uhlazené prameny se leskly jako stříbro.

„Co kdybychom si vyšli na procházku, když teď máme šaty?” navrhla Win.

„Jak si přeješ.” Kev odhrnul stranou její hřívu a políbil ji na krk. „A potom zpátky do postele.”

Pobaveně se zachichotala. „Netušila jsem, že v ní trávíš tolik času.”

„Až v poslední době. Mám totiž dobrý důvod.” Odložil kartáč stranou a přitáhl milou k sobě. Líně ji líbal. Nechala se strhnout touhou, vinula se k němu stále blíž a blíž. „Klídek,” chlácholil ji. „Nezačínej s tím zase.”

„Právě jsi vyslovil přání vrátit se na lůžko.”

„Abychom si odpočinuli.”

„My už se nebudeme milovat?”

„Dnes ne,” odvětil vlídně. „Už to stačilo.” Pohladil ji po rtech opuchlých od líbání. „Kdybychom se neovládli, nemohla bys zítra chodit.

Ale jak se vzápětí přesvědčil, každá narážka na Wininu kondici se střetla s okamžitým odporem. „Jsem naprosto v pořádku,” trvala paličatě na svém a usedla mu na klín. Zasypala mužův obličej a krk polibky. „Ještě jednou mě pomiluj, než se vrátíme. Potřebuji to, Keve.”

Umlčel ji svými ústy. Vycházela mu vstříc natolik dychtivě, až se musel usmát. „Ty se mi směješ?” otázala se dotčeně.

„Kdepak. Já jenom, že… Jsi obdivuhodná. Mám z tebe radost, ty moje vášnivá malá gádži.” Konejšivě ji líbal, avšak Win se mrštně vysvlékla z košile a položila mužovy ruce na své tělo.

„Proč jsi tak nenasytná?” zašeptal a položil se vedle ní na přikrývku. „Ne…, počkej, Win. Odpověz mi.”

Zmrtvěla mu v náruči a zamračila se. „Bojím se návratu,” přiznala. „Mám takový dojem, že se stane něco zlého. Jako by nám nebylo souzeno být spolu.”

„Nemůžeme se věčně skrývat.” Kev ji pohladil po vlasech. „Nic se nestane, lásko. Zašli jsme příliš daleko a není cesty zpět. Nyní jsi moje a na tom nikdo nic nezmění. Děsíš se Harrova, to je ten problém?”

„Nedá se říct, že z něho mám strach, ale rozhodně se na setkání s ním netěším.”

„Samozřejmě že ne,” přiznal tiše Kev. „Pomůžu ti.

Nejprve s ním promluvím.”

„Nemyslím, že je to moudré,” namítla.

„Trvám na tom. Zachovám klid. Ale převezmu zodpovědnost za svůj čin. Tentokrát nepřipustím, abys následkům čelila beze mě.”

Win se opřela tváří o jeho rameno. „Víš určitě, že si mě chceš vzít, a nic tě neodradí?”

„Nic na světě mě nezadrží. Odvedu si tě k oltáři.” Cítil, jak je napnutá, proto přejel dlaněmi po jejím těle. Zastavil se tam, kde vzrušeně bušilo dívčino srdce. Jal se ono místo hladit, jako by je tím mohl uklidnit. „Co mám udělat, abych ti ulevil?” zeptal se něžně.

„Už jsem ti to řekla, ale tys mi odmítl vyhovět,” odsekla trucovitě. Zasmál se tomu.

„Tak ať je po tvém,” zašeptal. „Ale půjdeme na to pomalu, abych ti neublížil.” Políbil ji na něžná zákoutí za ušními lalůčky a na hladká ramena i hrdlo. Ještě něžněji se mazlil s oblinami jejích ňader, na nichž červeně zářily hroty bradavek. Opatrně vzal jednu z nich do úst.

Win sebou nepatrně škubla a sykla bolestí, z čehož usoudil, že ji laskání pálí. Avšak dychtivě ho objala rukama kolem krku a dala mu tím najevo, že si nepřeje, aby přestal. Zvolna kroužil jazykem kolem přecitlivělých bradavek, dokud Win slastně ne-zasténala a neprahnula se v bocích, čímž mu mlčky sdělovala, že požaduje víc.

Přitáhla si jeho ústa do klína a otevřela se před ním jako lastura. Kev se nenechal dvakrát pobízet a ponořil se do hedvábné hlubiny. Win se zalykala slastí. Šeptala jeho jméno, což Keva velice vzrušovalo.

Když mu výmluvnými pohyby boků naznačila, že je připravená, doširoka jí rozevřel stehna a vstoupil do její svatyně. Nato Win pevně obemkl pažemi a přivinul k sobě, ale schválně se nehýbal.

„Miluj se se mnou,” vyzvala ho vzrušená dívka, ale on odmítl

„Prosím,” žebronila.

„Ne.”

Po chvíli přemlouvání se nepatrně rozvlnil v bocích. Win se zachvívala rozkoší, jak se nořil stále hlouběji a hlouběji. Konečně se dostavilo spásné vyvrcholení. Win několikrát vykřikla úlevou, divoce se chvěla. Kev nevydal ani hlásku, neboť zakoušel extázi, která ho úplně ochromila.

Přinesla s sebou dříve nepoznanou radost, jež mu vehnala slzy do očí a otřásla jím do morku kostí. Krucipísek, pomyslel si. Uvědomil si, že se v jeho nitru cosi zásadně změnilo. Zmizelo něco, co se už nikdy nevrátí. Ochrannou zeď, kterou kolem sebe roky stavěl, zdolala jediná mrňavá žena.

Ve chvíli, kdy se oblékali, slunce již zapadalo za lesy.

Oheň dohořel, v domku zavládlo šero a chlad.

Když kráčeli ke koni, Win pevně svírala Merripenovu ruku. „Zajímalo by mě, proč štěstí vždycky trvá tak krátce,” prohodila. „Kdykoliv si vzpomenu, čím prošla naše rodina - rodiče zemřeli, já onemocněla, Leo ztratil Lauru, vyhořeli jsme -, zřetelně si uvědomím, jak snadno člověk ztratí to, na čem mu záleží. Stačí vteřina a život se dramaticky změní.”

„Ale některé věci zůstávají. Navždycky.”

Win se k němu otočila. Zastavila se a objala ho kolem krku. Okamžitě ji přimkl ke svému robustnímu tělu. Zabořila mu obličej do hrudi. „ V to doufám,” přiznala.

„Opravdu jsi můj, Keve?”

„Vždycky jsem byl tvůj,” zamumlal jí do ucha.

Win se připravila na povyk, který ztropí její sestry. O to víc se jí ulevilo, když po návratu zjistila, že v Ramsay House vládne naprostý klid. Neobvyklý a podezřelý. Všichni se zjevně dohodli, že se budou chovat, jako by se nic nepřihodilo. Amélii, Poppy, slečnu Marksovou a Beatrix nalezla v horním salonu. První tři se věnovaly ručním pracím, Beatrix jim předčítala.

Když Win nesměle vklouzla dovnitř, odmlčela se.

Všechny ženy na příchozí zvědavě pohlédly.

„Zdravím, drahá,” zahlaholila vesele Amélie.

„Doufám, že se výlet s Merripenem vydařil.” Chovala se, jako by si její sestra vyrazila na piknik nebo projížďku kočárem.

„Ano, děkuji za optání.” Win se zazubila na Beatrix.

„Pokračuj, Beo. Zní to napínavě.”

„Je to senzační knížka,” hlásila Beatrix. „Velice vzrušující. Děj se odehrává ve starobylém ponurém domě. Služebnictvo je divné a za táflováním se skrývají

tajná dvířka.” Dramaticky ztišila hlas. „Někdo bude zavražděn.”

Win se posadila vedle Amélie a Bea se znovu pustila do čtení. Win cítila, jak ji starší sestra uchopila za ruku. Čerpala z tohoto nepatrného gesta nezměrnou útěchu. Amélie jí tím mlčky sdělovala, jak moc ji miluje, chápe a stojí při ní. „Kde je Kev?” špitla Amélie.

Ačkoliv Win nehnula ani brvou, trápily ji pochyby, které pečlivě skrývala. „Šel si promluvit s doktorem Harrowem.”

Améliino sevření zesílilo. „Dobrá,” odvětila kysele,

„určitě to bude živá konverzace. Mám takový dojem, že tvůj Harrow mu má určitě co říct.”

„Vy krutý stupidní sedláku!” Harrow byl bílý jako stěna, přesto se ovládal. Kev ho zastihl v knihovně.

„Nemáte ponětí, co jste udělal. Pospíšil jste si, abyste si vzal to, po čem prahnete, ale nedbal jste na následky. A nedáte si pokoj, dokud nebude příliš pozdě. Dokud ji nezabijete.”

Kev předvídal, co mu Harrow vmete do očí, proto měl odpověď předem připravenou. Kvůli Win snese jakýkoliv příval urážek či obvinění. Doktor si poví své a jeho slova po Merripenovi sklouznou jako voda po kachním peří. Vyhrál, proto bude velkorysý. Win je jeho a na ničem jiném nezáleží.

Přesto to nebylo snadné. Harrow představoval dokonalé ztělesnění dotčeného romantického hrdiny. Postaral se, aby se Kev cítil jako prvotřídní ničema. Jeho poslední slova: dokud ji nezabijete, ho zamrazila do morku kostí.

Ublížil mnoha bezmocným chlapcům. Člověk s jeho minulostí si nezaslouží dívku, jako je Win. Ačkoliv mu všechno odpustila, on sám to nesvede.

„Nikdo jí neublíží,” prohlásil. „Vím, že kdyby se za vás provdala, žila by si jako v bavlnce, ale ona o to nestojí. Sama se rozhodla.”

„Pod nátlakem!”

„K ničemu jsem ji nenutil.”

„Jistěže ano,” ucedil opovržlivě Harrow. „Unesl jste ji, abyste demonstroval svou brutální sílu. Zeny považují podobné předvádění za vzrušující a romantické. Dají se lehko ovládnout a jsou ochotné přistoupit téměř na cokoliv. Win vám nikdy nic nevyčte. Dokonce ani v okamžiku, kdy bude v ukrutných bolestech umírat při porodu. Avšak zodpovědnost bude ležet na vás!” Když spatřil, jak se Kev tváří, drsně se zachechtal. „Copak jste takový primitiv, že nechápete, o čem mluvím?”

„Vy jste přesvědčený, že není schopna donosit dítě,” prohlásil Kev, „ale ona se poradila s jistým londýnským lékařem a ten tvrdí…”

„Ano, já vím. A řekla vám Winnifred jméno toho felčara?” Z Harrowových šedých očí mrazilo, hovořil blahosklonným tónem.

Merripen zavrtěl hlavou.

„Trval jsem na tom, aby mi je prozradila,” pokračoval Julian. „Ihned jsem pochopil, že si ho vymyslela. Taková hanba! Avšak pro jistotu jsem prověřil všechny registrované doktory v Londýně. Lékař uvedeného příjmení mezi nimi nebyl. Obelhala vás, Merripene.” Rozčileně si prohrábl vlasy, neklidně přecházel sem a tam. „Když si ženy chtějí prosadit svou, jsou vynalézavé jako děti. S vámi se dá hravě manipulovat, že?”

Kev se nevzmohl na slovo. Win bezvýhradně věřil, nikdy mu nelhala. Ošálila ho jenom jednou a to tenkrát, když chtěla docílit, aby si vzal medicínu proti bolesti. Tehdy utrpěl hlubokou popáleninu a neskutečně trpěl. Později pochopil, proč to udělala, a okamžitě jí odpustil. Avšak pokud ho obelhala v tak zásadní věci… Hněvem se mu zpěnila krev.

Nyní rozuměl tomu, proč byla před návratem tolik nervózní. Harrow se zastavil u stolu a opřel se o něj.

„Pořád o ni stojím,” přiznal tiše, „a věřím, že ji dostanu. Tedy za předpokladu, že není těhotná.” Odmlčel se, když mu Kev věnoval vražedný pohled. „Mračte se na mě, jak chcete, pravdu nemůžete popřít. Jenom se na sebe podívejte! Čím chcete svůj zločin ospravedlnit? Snad je-nom tím, že špinavé cikány odjakživa přitahují líbivé cetky.”

Nespouštěl Merripena z očí a pokračoval: „Jsem si jist, že ji máte rád, ale ne tak, jak ona potřebuje. Jste příliš živočišný a ne-omalený. Svým způsobem vás lituji. Winnifred je zřejmě přesvědčena, že na ni vzhledem k vazbám z dětství máte větší nárok než ostatní muži. Dlouho žila opečovávaná a ochraňovaná v ústraní. Nemá potřebné vědomosti ani zkušenosti, sama se v sobě nevyzná. Jestliže se za vás provdá, je pouze otázkou času, kdy se vás nabaží. Touží dostat víc, než jí vy můžete nabídnout. Běžte a najděte si nějakou holku z vesnice, Merripene. Anebo ještě lépe -cikánku, která bude blahem bez sebe ze života, který jí můžete dopřát. Sápete se po slavíkovi, přestože by vám víc prospěl pěkně vykrmený holub. Udělejte správnou věc, chlape. Přenechejte Win mně. Ještě není pozdě. Se mnou bude v bezpečí.”

Kevovo srdce bušilo jako zběsilé, jeho ozvy slyšel až v uších. Proto stěží vnímal vlastní slova: „Na to bych se měl zeptat Lanhamových, zda s vaším prohlášením souhlasí.”

Nato odešel z knihovny, aniž se podíval, jaký dopad má jeho výrok na soka v lásce.

Nadešel večer a dívčina nervozita vzrostla. Win vydržela v salonu spolu se sestrami a guvernantkou, dokud se Beatrix nenabažila četby. Napětí, které cítila, zmírňovalo dovádění Dodgera, čilé fretky, která si navzdory zjevné antipatii - anebo právě proto - oblíbila slečnu Marksovou. Dodger se k ní ustavičně kradmo plížil a pokoušel se jí ukrást pletací jehlici. Guvernantka ho sledovala výhružně přimhouřenýma očima.

„Ani o tom neuvažuj,” varovala slečna Marksová ledovým hlasem přičinlivě zvířátko. „Nebo ti uříznu ocas.”

Beatrix se zakřenila. „Myslela jsem, že takhle se trestají jen slepé myšky, slečno Marksová.”

„Platí to na všechny otravné hlodavce,” odsekla vztekle žena. „Fretky mezi hlodavce nepatří,” poučila ji Beatrix. „Řadíme je do čeledi mustelidae - lasicovitých. Nicméně s trochou fantazie by se dalo říct, že fretka je vzdálená sestřenice myši.”

„Tohle nejsou zrovna rody, které by mě zajímaly,” přiznala Poppy.

Dodger se rozvalil na područce křesla a vrhal zamilované pohledy na slečnu Marksovou, která ho ignorovala.

Win se usmála a protáhla se. „Jsem unavená, proto vám teď všem popřeju dobrou noc.”

„Já jsem také unavená,” přidala se Amélie, přikryla si ústa dlaní a na důkaz svých slov zívla.

„Asi bychom měly jít všechny na kutě,” mínila slečna Marksová a hbitě schovala pletení do košíčku.

Ubíraly se ke svým pokojům. Win děsilo hrozivé ticho panující na chodbě. Kde je Merripen? Co se odehrálo mezi ním a Julianem?

V její ložnici tlumeně plála lampa, avšak slabé světlo marně bojovalo s všudypřítomnými stíny. Dívka několikrát zamrkala. V koutě seděla jakási postava. Merripen.

„Ach,” vydechla překvapeně. Nespouštěl z ní zrak.

„Keve?” spustila váhavě. Po zádech jí přeběhl mráz. Rozhovor nedopadl dobře. Něco se zvrtlo. „Co se děje?” otázala se úpěnlivě.

Merripen se postavil, z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. „Jak se jmenuje ten doktor, cos ho navštívila v Londýně? Kdo ti ho doporučil?”

Tehdy pochopila. Žaludek se jí sevřel, musela se několikrát nadechnout, aby se uklidnila. „Žádného lékaře jsem nenavštívila,” přiznala, „bylo to zbytečné.”

„Považovala jsi další vyšetření za zbytečné?” opakoval zvolna Merripen.

„Ano. Julian kdysi řekl, že můžu běhat od jednoho doktora k druhému, až narazím na takového, který mi potvrdí to, co si přeju. V tom se nemýlil.”

Merripen dlouze vydechl a zavrtěl hlavou.

„Ježíšikriste!” Win ho nikdy neviděla takhle zdrceného. Už ani nedokázal zuřit. Přistoupila k němu s prosebně vztaženýma rukama. „Keve, prosím… Dovol mi, abych ti to…”

„Prosím tě, nech toho.” Očividně se stěží ovládal.

„Moc mě to mrzí,” kála se upřímně. „Tolik jsem po tobě toužila a chystala jsem se provdat za Juliana… Napadlo mě, že když ti povím o ujištění jiného lékaře, trošku tě popostrčím požadovaným směrem.”

Odvrátil se od ní, bezmocně zatínal pěsti. „Není v tom žádný rozdíl.” Win se snažila hovořit věcně. Srdce jí splašeně tlouklo, zoufale pátrala po správných slovech.

„Nic se nemění. Zejména po dnešku ne.”

„Jestli jsi mi lhala, pak v tom rozdíl je,” oponoval. Cikánští muži nesnesou, aby jimi jejich ženy manipulovaly. Win zradila Merripenovu důvěru v době, kdy byl zranitelný. Polevil v ostražitosti a pustil si ji k tělu. Ale co jiného jí zbývalo? Jinak by ho nezískala.

„Domnívala jsem se, že nemám na vybranou,” přiznala. „Když si postavíš hlavu, nikdo s tebou nehne. Nevěděla jsem, jak na tebe.”

„Tak jsi mi zase zalhala. A ani tě to nemrzí.” „Mrzí mě, že se zlobíš. Chápu, jak moc…”

Náhle se odmlčela, neboť Merripen k ní svižně přistoupil, popadl ji za ramena a přitiskl ke stěně.

„Kdybys byla tak chápavá, věděla bys, že bych tě nikdy nepřivedl do jiného stavu za předpokladu, že by dítě mohlo znamenat tvou smrt.”

Celá rozechvělá mu zírala do temných očí. Jako by se utápěla v jejich hlubině. Zalapala po dechu, ale tvrdošíjně trvala na svém. „Dobrá, navštívím tolik doktorů, kolik si budeš přát. Shromáždíme všechny možné názory a ty z nich můžeš vypočítat, jakou mám šanci. Uvědom si však, že budoucnost ti nikdo přesně ne-předpoví. Kromě toho jsem rozhodnuta žít svůj život po svém a nikdo mi do toho nebude mluvit. A co se tebe týče - nabízím ti

všechno nebo nic. Odmítám být dál invalidou. I kdyby to mělo znamenat, že tě ztratím.”

„Ultimáta neberu,” ohradil se a jemně dívkou zatřásl.

„A tím méně od ženy.”

Win se zamžily oči, avšak nebrala na slzy zřetel. Zachvátila ji beznaděj. Proč jí osud nedopřeje vést úplně obyčejný život, který ostatní berou jako samozřejmost?

„Ty arogantní cikáně!” ohradila se dotčeně. „Tohle není tvoje volba, nýbrž moje! Ve hře je moje tělo, to já riskuji! Možná už je stejně na rozumování pozdě. Třeba jsem těhotná…”

„Ne!” Chytil ji za hlavu, opřel se svým čelem o její a zaléval ji horoucím dechem. „Tohle nemůžu udělat,” prohlásil ztěžka. „Nenechám se přinutit, abych ti ubližoval.”

„Jenom mě miluj.” Win si neuvědomila, že pláče. Došlo jí to až v okamžiku, kdy jí Merripen začal z líček slíbávat slzy. Tiskl se k ní a ona i přes vrstvy oblečení cítila, jak moc je vzrušený. Její tělo na Keva ihned zareagovalo. Zatoužila mít ho tak blízko, jak to jenom lze, a vášnivým milováním rozptýlit vzrůstající tíseň.

„Odnes mě do postele, Keve,” zaprosila.

Avšak dočkala se prudkého odstrčení a tiché kletby.

„Keve…!”

Mladík jí věnoval mrazivý pohled a práskl za sebou dveřmi.

20

Ranní vzduch byl svěží, avšak zakaboněná obloha slibovala déšť. Pootevřeným oknem vnikaly do ložnice manželů Rohanových poryvy studeného větru. Cam se zvolna probíral ze spánku. Cítil, jak se k němu vine měkké tělo jeho ženy. Amélie si libovala v cudných nočních úborech z bílého batistu s bezpočtem sámků a volánků. Tyhle na první pohled fádní hábity ho nevýslovně vzrušovaly, neboť věděl, jaké smyslné křivky se pod nimi skrývají.

Košile se Amélii během spánku vysoukala, jednu nahou nožku měla přehozenou přes Camovu, koleno spočívalo poblíž jeho rozkroku. Kulatícím se bříškem se tiskla k jeho boku. Těhotenství zvýraznilo její ženskou postavu, připadala mu neodolatelná. Amélie jako by celá zářila a zároveň mu připadala ještě víc zranitelná. Probouzela v něm potřebu ochraňovat ji. Vědomí, že má podíl na změnách, které se s ní právě dějí, a že v ní roste část jeho samotného, Cama nesmírně vzrušovalo.

Nikdy by ho nenapadlo, že bude dočista pryč z těhotné ženské. Podle cikánské tradice je všechno spojené s rozením dětí tnahrime, nečisté. A protože o Irech je známo, že když dojde na rozmnožování, jsou nesmírně prudérní a nedůvěřiví, nedokázal by říct, kde se v něm bere nadšení pro manželčino těhotenství. Avšak neuměl si pomoct. Amélie je ta nejkrásnější a nejúchvatnější by-tost, jakou kdy potkal.

Ospale ji pohladil po oblém boku. Touha milovat se s ní byla k nevydržení. Povytáhl noční košili ještě víc vzhůru a jal se manželku hladit po holé zadničce. Políbil ji na rty, pak na bradu a vychutnával si její hebkou pleť.

Žena se zavrtěla. „Came,” zamumlala ospale. Roztáhla nohy, čímž ho ponoukla k dalšímu průzkumu.

Rohan se usmál s ústy přitisknutými k jejímu líčku.

„Ty jsi ale poslušná manželka,“ zašeptal. Pohladil ženu po hřejivém těle. Amélie se protáhla a zavrněla. Mazlil se s ní, líbal ji na ňadra, laskal v klíně. Odpověděla mu tichým sténáním. Vyhoupl se nad ni a ona ho pohladila po zádech. Cam hladověl po jejím horkém vstřícném klíně.

Vtom se ozvalo zaklepání a tiché: „Amélie?” Manželé se zarazili.

Nesmělý dívčí hlas se ozval znovu. „Amélie?”

„Moje milovaná sestřička,” zašeptala žena.

Cam tlumeně zaklel. „Ta tvoje rodina…,” spustil hněvivě.

„Já vím.” Amélie odhodila pokrývku. „Velice se ti omlouvám.” Odmlčela se ve chvíli, kdy spatřila, jak moc je vzrušený. „Jejda,” hlesla provinile.

Za jiných okolností tolerantní Cam nikterak neskrýval rozladění.

„Pošli ji pryč a vrať se ke mně.”

„Ano, pokusím se.” Kvapně se zahalila do županu a pospíchala ke dveřím sousedního salonu.

Cam spočíval na boku a natahoval uši. Ozvalo se vrznutí dveří a kdosi vcupital dovnitř. Následovala Améliina otázka a rozčilená odpověď. Win, hádal Cam. Usoudil, že Poppy či Beatrix by takhle časně vstaly jen pod hrozbou skutečné katastrofy.

Jedna z věcí, kterou Cam na Amélii upřímně obdivoval, byla starostlivost o veškeré druhy potíží jejích sourozenců. Chovala se jako kvočna, rodina jí byla nade vše. Což mu vyhovovalo, cikánské ženy bývají stejné. Dobře si na to pamatoval z doby, kdy žil se svým kmenem. Nic proti rodinné pospolitosti neměl, avšak ve chvílích, jako byla tahle, se o Amélii dělil jen nerad.

Uplynulo několik minut a ženské brebentění neustávalo. Došlo mu, že se manželka tak honem nevrátí. Povzdechl si a vyhrabal se z lůžka.

Oblékl se a zamířil do salonu. Amélie seděla na pohovce spolu s Win. Švagrová se tvářila zdrceně.

Byly natolik zabrané do hovoru, že si Camova příchodu sotva všimly. Uvelebil se proto na židli a poslouchal. Pochopil, že Win Merripenovi zalhala. Mladík se rozzlobil a jejich vztah je pravděpodobně v troskách.

Amélie rozpačitě nakrčila čelo a obrátila se k manželovi. „Win mu neměla lhát, ale má právo rozhodovat sama za sebe.” Zatímco mluvila, držela sestru za ruku. „Dobře víš, že si ze srdce přeju před vším ji ochránit a nepřipustit, aby ji potkalo cokoliv zlého, přestože vím, že něco takového není v mých silách. Merripen se musí smířit s vědomím, že Win chce vést úplně normální manželský život se vším všudy.”

Cam si promnul obličej a potlačil zívnutí. „Ano, ale to neznamená, že jím může svévolně manipulovat.” Pohlédl dívce zpříma do tváře. „Švagrová, měla bys vědět, že na cikány ultimátum neplatí. Příčí se jim, když jim ženské přikazují, co mají dělat.”

„Já jsem mu neporoučela,” bránila se sklíčeně Win.

„Jenom jsem mu řekla…”

„…že nezáleží na tom, co si myslí nebo cítí,” dopověděl kvapně Cam. „Že si bez ohledu na okolnosti stůj co stůj povedeš vlastní život.”

„Ano,” přiznala, „ale tím jsem nechtěla naznačit, že mi nezáleží na jeho pocitech.”

Cam se smutně usmál. „Obdivuji sílu tvého nezdolného ducha. Dokonce s tebou souhlasím. Ale takto s Romem nic nesvedeš. Dokonce i tvoje sestra, o níž je známo, že rozhodně není mistrem diplomacie, ví, že nemá smysl tlačit mě do kouta.”

„Náhodou umím být diplomatická, když chci,” namítla Amélie. Zamračila se a krátce se ušklíbla. „Nicméně manžel má pravdu.”

Win chvíli mlčela a vstřebávala obsah jejich slov. „Co mám tedy dělat? Jak to mám napravit?”

Obě ženy se podívaly na Cama.

Poslední, o co stál, bylo plést se mezi Win a Merripena. Bratr bude určitě milý jako poraněný medvěd. Jediné, co si Cam přál, bylo zalézt si zpátky do postele a pomilovat se se svou manželkou. A možná si kapku přispat. Jenže sestry ho nepřestávaly propalovat nevinnýma modrýma očima. Nešťastně si povzdechl.

„Promluvím s ním.”

„Už je určitě vzhůru,” prohlásila Amélie s nadějí v hlase. „Vždycky vstává brzy.”

Cam chmurně přikývl. Vyhlídka, že se bude se svým nerudným bratrem bavit o ženách, ho vůbec netěšila.

„Požene mě svinským krokem,” prohlásil pochmurně. „A já mu to nemůžu zazlívat.”

Jakmile se umyl a oblékl, sešel Cam do ranního salonku, kde Merripen obvykle snídal. Minul příborník,

na němž voněly párky smažené v těstíčku, šunka s míchanými vejci, rybí filety, toasty a zapečené fazole.

Od jednoho z kulatých stolků byla odstrčena židle. Zůstal zde prázdný šálek a malá stříbrná nádoba, z níž se kouřilo. Ve vzduchu se vznášelo silné aroma kávy.

Cam pohlédl na prosklené dveře vedoucí na zadní terasu a spatřil Merripena. Zdálo se, že civí do ovocného sadu, rozprostírajícího se za zahradou. Z držení hlavy a ramen vyčetl, že bratr má náladu pod psa.

Kruci! Nemá ponětí, co mu řekne. Přece jenom si navzájem příliš nedůvěřují. Ať Merripenovi dá jakoukoliv radu, bratr ho pravděpodobně pošle ke všem čertům.

Vybral si plátek opečeného chleba, rozetřel na něj lžíci pomerančové marmelády a zamířil na terasu.

Merripen se na něho krátce podíval, poté se opět zaměřil na krajinu.

V dálce stoupal k obloze sloupec kouře. Dalo se odhadnout, že se line z místa poblíž řeky, kde smějí tábořit cikáni projíždějící Hampshirem. Cam osobně vyřezal do kmenů stromů symboly značící oblast, kde se k Romům chovají přátelsky. Pokaždé, když se poblíž usadil nový kmen, neváhal jej navštívit v naději, že se setká s někým ze své ztracené rodiny.

„Prochází tudy další kumpáni,” prohlásil jakoby mimochodem. „Co kdybychom je zašli přivítat?”

Merripen odvětil odtažitým a nevlídným tónem:

„Zedníci budou omítat nové křídlo. Když si vzpomenu, jak to posledně zpackali, udělám lépe, když na ně budu dohlížet.”

„Pravda je, že špatně přitloukli síťované pletivo,” souhlasil Cam.

„Já to vím!” utrhl se na něho Merripen.

„Fajn.” Rohan si promnul obličej. Byl ospalý a podrážděný. „Podívej, nerad strkám nos do cizích věcí, ale…” „Tak to nedělej.”

„Neublíží ti, když si poslechneš nezaujatý názor.” „Na tvoje názory kašlu.”

„Kdybys nebyl tak zahleděný do sebe, možná by sis všiml, že tu nejsi zdaleka jediný, koho něco trápí. Copak tě nikdy nenapadlo, že i já se soužím obavami, zda Améliino těhotenství dobře dopadne?”

„Té se nic nestane,” mávl Kev ledabyle rukou.

Cam se zachmuřil. „V téhle rodině se všichni domnívají, že Amélie je nezničitelná. I ona je o tom přesvědčená. Avšak platí pro ni tatáž rizika jako pro všechny ženy v jejím stavu. Skutečností zůstává, že těhotenství je vždycky trochu hazard.”

Merripenovy tmavé oči se nepřátelsky blýskaly. „Win je na tom hůř.”

„Možná ano, ale ona je připravená tohle riziko podstoupit. Je to její rozhodnutí.”

„V tomhle se neshodneme, Rohane, protože já…”

„Protože ty riskovat nehodláš, že? Už takhle jsi na tom mizerně - zamiloval ses do ženské, která nepřipustí, abys ji choval ve vatičce. Že jo, phral?”

„Ještě jednou mě takto oslovíš a utrhnu ti hlavu.”

„Směle do toho! Zkus to!”

Kdyby se v té chvíli neotevřely dveře a na terasu nevstoupil další člověk, Merripen by po Camovi určitě skočil. Rohan se ohlédl po vetřelci a v duchu zasténal.

Byl to Harrow, jako vždycky naprosto vyrovnaný a ve formě. Merripena dočista ignoroval a přistoupil ke

Camovi. „Dobré ráno, Rohane. Přišel jsem vám oznámit, že odpoledne odjíždím.

Tedy za předpokladu, že se mi nepodaří slečnu Hathawayovou přimět k rozumu.”

„Jistě,” přisvědčil oslovený, avšak zachoval si zdvořilý odstup. „Pokud je zde něco, čím bychom vám mohli váš odjezd ulehčit, dejte mi vědět.”

„Chci pro ni pouze to nejlepší,” zamumlal doktor, aniž se podíval na Merripena. „Pořád pokládám za nejmoudřejší, aby mě následovala do Francie. Avšak rozhodnutí je na Winnifred.” Odmlčel se. „Doufám, že využijete svého vlivu a podpoříte mě. Očekávám, že všem zúčastněným stranám vysvětlíte, co je v sázce.”

„Domnívám se, že jsme s celou situací dobře obeznámeni,” prohlásil Cam s vlídností, jež měla zamaskovat náznak sarkasmu.

Harrow na něho podezřívavě zíral, pak krátce přikývl.

„Tedy nebudu rušit vaši diskusi.” Poslední slovo schválně jízlivě zdůraznil, jako by věděl, že se schylovalo k rvačce. Nato odešel a zavřel za sebou dveře.

„Jak já toho mizeru nenávidím,” ucedil Merripen.

„Ani já si ho neoblíbil,” přiznal Cam. Unaveně si promnul ztuhlý krk, aby se zbavil nepříjemného napětí.

„Ted půjdu do cikánského tábora. Ale jestli ti to nevadí, nejprve si dám šálek toho tvého ďábelského nápoje, na kterém si tak pochutnáváš. Nemám jej rád, avšak potřebuji něco, co mě udrží vzhůru.”

„V konvici ještě něco zůstalo. Klidně si posluž. Já jsem probuzený víc, než mi je milé.”

Cam přikývl a vydal se ke dveřím. Na prahu se zastavil a uhladil si vlasy vzadu na krku. „Nejhorší na lásce je to, Merripene,” pravil tiše, „že vždycky budou

existovat věci, před nimiž Win neochráníš. Je bezpočet okolností, které se vymykají tvé kontrole. Strach, který cítíš, tě nikdy neopustí. Ale pokud chceš zažívat to dobré, musíš se smířit i s tím špatným.”

Kev se na něho mrazivě podíval. „Co myslíš tím dobrým?” Cam se pousmál. „Přece všechno ostatní,” prohlásil a vstoupil dovnitř.

„Pod hrozbou smrti mě varovali, abych nic neříkal,” spustil Leo, sotva se k Merripenovi připojil v jednom z pokojů východního křídla. Dva zedníci přeměřovali stěnu, kterou se chystali omítat, další řemeslník připravoval lešení.

„Užitečná rada,” ucedil Kev. „Měl by ses jí řídit.”

„Doporučení na mě nikdy neplatila, užitečná nebo ne.

Naopak podporovala mé odhodlání.”

Navzdory pochmurné náladě se Kev neubránil úsměvu. Ukázal na vědro plné světle šedé kaše. „Co kdybys tohle rozmíchal, aby v tom nebyly hrudky?”

„Co je to?”

„Vápenná omítka.”

„Rozkošné blátíčko.” Leo poslušně popadl připravený klacek a jal se jím kroužit v nádobě. „Ženské jsou pryč,” hlásil. „Odjely do Stony Cross Manoru navštívit lady Westcliffovou. Beatrix mi nakázala, abych ohlídal její fretku, ale ta, jak se zdá, někam zmizela. Zůstala tu jen slečna Marksová.” Zamyšleně se odmlčel. „Podivné stvoření, nemyslíš?”

„Fretka nebo slečna Marksová?” Kev pečlivě přemístil dřevěnou lať a přitloukl ji ke stěně.

„Marksová. Napadlo mě… Je misandristka, anebo nesnáší lidi jako takové?”

„Co je to misandristka?”

„Ženská, která nenávidí chlapy.”

„To se mi nezdá. Ke mně a k Rohanovi je vždycky milá.”

Svou odpovědí Lea upřímně zaskočil. „Chceš tím říct, že nenávidí jenom mě?”

„Vypadá to tak.”

„Vždyť k tomu nemá důvod!”

„Co například tvoje arogance a přezíravost?”

„To je součást mého aristokratického kouzla,” bránil se Leo.

„Zdá se, že na slečnu Marksovou jím plýtváš zbytečně.” Kev povytáhl obočí a Leo se zamračil.

„Copak na tom sejde? Přece ti na ní nezáleží. Nebo ano?”

„Samozřejmě že ne,” ohradil se dotčeně Leo. „To bych si radši vzal do postele ježka naší Beatrix. Jenom si představ ty špičaté lokty a kolena! Ta ženská je samý ostrý úhel. Chlap, který se s ní zaplete, riskuje, že se vážně zraní.” Energicky míchal obsahem vědra. Očividně si představoval všemožné úrazy, které muži hrozí při milování s guvernantkou.

Keva napadlo, že se jimi zabývá až příliš.

Je to hanba, přemítal Cam, zatímco s rukama v kapsách kráčel po zelené louce, být součástí semknuté rodiny a nemoci se podělit o své pověstné štístko s těmi, kteří je nejvíc potřebují.

Starosti na něho útočily natolik úporně, že si nedokázal vychutnat krásy jarní krajiny probuzené sluncem. Ve vzduchu se vznášel zápach kouře z nedalekého cikánského tábora. Třeba se mu dnes konečně podaří najít někoho ze svého bývalého kmene. V den, jako je tenhle, je možné úplně všechno.

Má nádhernou ženu, která čeká jeho dítě. Miluje ji víc než svůj život. Má hodně co ztratit. Avšak Cam nedovolil obavám, aby ho připravily o radost anebo mu zabránily v bezmezné lásce. Strach… Zvolnil krok. Zčistajasna se mu prudce rozbušilo srdce, což ho udivilo. Tlouklo, jako by bez přestávky uběhl několik mil. Pohlédl přes pole a spatřil, že tráva je nepřirozeně zelená.

V hrudním koši se mu rozlila bolest, jako by ho někdo opakovaně kopal. Zmateně se zarazil a bezděčně si přitiskl ruku na prsa. Ježíšikriste, slunce tak pálí! Slzely mu oči. Otřel si je rukávem a vzápětí se podivil, proč klečí na zemi.

Cekal, až bolest pomine. Srdce se přece musí uklidnit. Jenže to naopak tlouklo mnohem úporněji. Bojoval o každé nadechnutí, pokoušel se vstát. Avšak tělo ho neposlouchalo. Zhroutil se do trávy, stébla ho bodala do tváře. Zakoušel hotová muka. Hrozilo, že jeho srdce samou námahou pukne.

Cam si s úžasem uvědomil, že umírá. Nechápal proč, ale především ho trápila otázka, kdo se postará o Amélii. Manželka ho potřebuje, nemůže ji opustit. Někdo na ni musí dávat pozor, masírovat jí chodidla, když je unavená. K smrti vyčerpaná, jako právě ted on. Nedokázal zvednout hlavu nebo paži ani pohnout nohama, avšak svaly sebou škubaly nezávisle na jeho vůli. Připadal si jako loutka na provázcích. Amélie, nechci tě opustit! Bože, nenechávej mě zemřít! Ještě je příliš brzy. Avšak bolest na něho úporně dorážela, utápěl se v ní, připravovala ho o dech.

Amélie. Toužil vyslovit její jméno, ale nedokázal to. Připadalo mu nesmírně kruté, že opouští tento svět, aniž může naposledy vyslovit tyto milované slabiky.

Po hodině přitloukání pletiva a zkoušení rozličných omítkových směsí muži konečně stanovili správný poměr jednotlivých ingrediencí.

Leo projevil o tento proces nebývalý zájem, dokonce navrhl některá vylepšení. Co se týkalo správy panství, finanční záležitosti šly mimo něj, zato ho fascinovalo vše, co nějak souviselo se stavebnictvím.

Zrovna když Leo slézal z lešení, objevila se na prahu hospodyně, paní Barnstableová, s jakýmsi chlapcem v závěsu. Kev na něho pohlédl s nebývalým zájmem. Hoch byl zhruba jedenáctiletý nebo dvanáctiletý, avšak Merripena upoutal především jeho romský původ.

„Pane,” omlouvala se hospodyně, „nerada vás ruším při práci, ale přiběhl sem tenhle kluk, cosi brebentí a nenechá se odbýt. Napadlo nás, že mu třeba budete rozumět.”

Z brebentění se vyklubala dokonale srozumitelná cikánština.

„Droboy tume Romale,” pravil zdvořile chlapec.

Kev na pozdrav odpověděl krátkým přikývnutím.

„Mišto avilan.” Rozhovor probíhal v cikánštině.

„Přicházíš z tábora od řeky?”

„Ano. Posílá mě vajda se vzkazem, že jsme na louce našli ležet Roma oblečeného jako gádžo. Napadlo nás, že může pocházet odsud.”

„Ležel na louce?” Keva se zmocnila zlá předtucha. Okamžitě věděl, že se stalo něco strašného, avšak snažil se zachovat klid. „Odpočíval?”

Kluk zavrtěl hlavou. „Je nemocný a úplně bez sebe.

Takhle se třese.” Názorně předvedl.

„Řekl vám svoje jméno?” vyzvídal Kev. „Mluvil s vámi?” Ačkoliv stále hovořili cikánsky, Leo i paní Barnstableová pochopili, že se něco přihodilo.

„Co se děje?” vyzvídal Leo.

Chlapec odpověděl: „Kdepak, nemůže mluvit. A srdce mu bije jako splašené.”

„Odved mě k němu.” Kev ihned pochopil, že situace je vážná. Cam Rohan nikdy nezastonal a byl ve skvělé kondici. Ať už ho postihlo cokoliv, jistě se nejedná o běžné onemocnění.

Kev se obrátil k Leovi a hospodyni. „Rohan onemocněl. Je v cikánském táboře. Navrhuji, aby se lokaj okamžitě rozjel do Stony Cross Manoru pro Amélii. Vy, paní Barnstableová, pošlete pro doktora. Já přivezu Rohana.”

„Máte na mysli doktora Harrowa?” otázala se zmateně žena.

„Ne,” vyhrkl Kev. Instinkty ho nabádaly, aby Juliana vynechal. „Ten se nesmí dozvědět, že se něco děje. Prozatím je nutné tuto záležitost ututlat.”

„Ano, pane,” přikývla hospodyně, třebaže jeho požadavku nerozuměla. Avšak neodvážila se zpochybňovat Kevovu autoritu. „Ráno mi pan Rohan připadal naprosto v pořádku,” poznamenala. „Co se mu mohlo stát?”

„My to zjistíme.” Aniž čekal na cokoliv dalšího, popadl chlapce za rameno a vystrkal ho ze dveří.

„Jdeme.”

Cikánské rodině tábořící u řeky se očividně dobře dařilo. Měla dva obytné vozy, několik zdravě vypadajících koní a oslů. Sympatického vajdu charakterizovaly dlouhé černé vlasy a vlídné hnědé oči. Z

nevysokého štíhlého muže čišela autorita. Keva udivilo, jak je mladý. Kmenovými vůdci se většinou stávali zkušení starci, avšak tomuhle táhlo teprve na čtyřicítku. Jeho postavení svědčilo o značném respektu.

Zdvořile se pozdravili a vajda odvedl příchozího ke svému vozu. „Je to tvůj přítel?” zeptal se Rom se zjevným zájmem.

„Bratr,” přiznal Kev. Vajda na něho zvědavě pohlédl.

„Dobře, žes přišel. Možná je to naposled, co ho vidíš na tomto světě.”

Keva zaskočila vlastní reakce. V nitru pocítil hněv a zároveň smutek. „On nezemře,” prohlásil ochraptěle. Zrychlil krok a vyhoupl se na vůz.

Přivítal ho typický cikánský interiér s kamny u vchodu a dvěma napříč postavenými lůžky na opačném konci, umístěnými nad sebou. Na spodním spočíval Cam Rohan, obuté nohy mu visely přes okraj. Trápily ho křeče, hlavou zmítal ze strany na stranu.

„Prokristapána,” vyděsil se Kev. Nemohl pochopit, že se člověk dokáže zakrátko takhle změnit. Camův obličej byl bílý jako papír, rty šedivé a rozpukané. Kvílel bolestí jako zraněný pes.

Kev k němu přisedl a položil mu dlaň na ledové čelo.

„Came, Came, to jsem já, Merripen. Otevři oči. Pověz mi, co se stalo.”

Rohan se pokusil ovládnout záškuby a zaostřit pohled, avšak nepodařilo se mu to. Chtěl něco říct, ale vydával pouze nesrozumitelné zvuky.

Kev přitiskl ruku k bratrovu hrudníku a zaznamenal rychlé, nepravidelné bušení srdce. Bezmocně zaklel. Věděl, že takový rytmus nemůže namáhaný sval dlouho vydržet.

„Musel pozřít nějakou bylinu, aniž tušil, že je jedovatá,” prohlásil vajda. Tvářil se zkroušeně.

Kev zavrtěl hlavou. „Bratr se v léčivkách vyzná. Takovou chybu by nikdy neudělal.” Zíral do Rohanova ztrhaného obličeje a zakoušel hněv i soucit. Kéž by mohl bratrovi věnovat svoje srdce! „Někdo ho otrávil.”

„Pověz mi, co mám dělat,” vyzval ho tiše vajda.

„Nejprve musíme jeho tělo zbavit co největšího množství jedu.”

„Zvracel, než jsme ho sem přinesli.”

Dobrá zpráva. Avšak Camův stav se nelepší, což znamená, že požitý jed byl obzvlášť prudký. Postižené srdce jako by mělo každou chvíli nemocnému vyskočit z hrudi. Za okamžik ho zachvátí křeče. „Musíme mu zpomalit pulz a zastavit ten třas,” rozhodl Kev. „Máš něco na uklidnění?”

„Syrové opium.”

„Výborně. Rychle je přines.”

Vajda vyštěkl rozkaz na dvě ženy postávající poblíž. Vzápětí mu podávaly lahvičku. Obsahovala hustou tekutinu získanou z nedozrálých makovic. Kev ji nanesl na špičku lžíce a pokusil se ji Camovi podat.

Zuby zacvakaly o kov, hlava sebou zmítala, opium skončilo na polštáři. Avšak Kev se nevzdal. Podepřel Rohana paží a zvedl ho. „Came, to jsem já. Přišel jsem ti pomoct. Vezmi si tuhle medicínu. Udělej to pro mě.” Nato mu vstrčil lžíci do úst a chvíli ji přidržel. „A je to,” zamumlal spokojeně, když ji vytáhl. Položil teplou ruku na bratrovo hrdlo a jemně je masíroval. „Spolkni to, phral. Ano, výborně.”

Účinky opia se projevily se zázračnou rychlostí. Chvění začalo slábnout, Cam přestal bezmocně lapat po

vzduchu. Kev si neuvědomoval, že podvědomě zadržuje dech, dokud jej hlasitě nevypustil z plic. Nesmírně se mu ulevilo. Přiložil dlaň k bratrovu srdci. Konečně zpomalilo.

„Pokus se do něho dostat nějakou vodu,” radil vajda a podal Kevovi dřevěný pohárek. Ten přitiskl jeho okraj ke Camovým rtům a přemlouval bratra, aby se napil.

Husté řasy se zvedly, Rohan s nesmírným úsilím zaostřil na Merripena. „Keve…”

„Jsem tady, bratříčku.”

Rohan nervózně pomrkával. Popadl Merripena za košili, zoufale na něm visel. „Modré,” vysoukal ze sebe přerývaně. „Všechno je… modré.”

Kev ho pevně podepřel a pohlédl na vajdu. Usilovně přemýšlel. O podobných příznacích už slyšel - postižený všechno viděl jakoby v modrém oparu. K těmto případům docházelo poté, co se pacient předávkoval lékem na posílení srdce. „Mohl by to být digitális,” zamumlal, „ale netuším, z čeho se získává.”

„Z náprstníku,” odvětil vajda věcně, avšak v obličeji se mu zračilo silné rozrušení. „Je prudce jedovatý. Zabíjí zvířata.”

„Jaká je protilátka?” otázal se ostře Kev.

„Žádnou neznám,” odpověděl tiše vajda. „Netuším, jestli vůbec nějaká existuje.”

21

Jakmile poslal komořího pro vesnického lékaře, rozhodl se Leo navštívit cikánský tábor a zjistit, jak se daří Camovi. Nedokázal jenom tak otálet a čekat. Pomyšlení na nemocného Rohana ho krušilo. Uvědomil si, že švagr je oporou celé rodiny.

Zrovna spěchal po hlavním schodišti do přízemí, když si všiml, že se k němu blíží slečna Marksová. Táhla za sebou nešťastnou služku, pevně ji držela za zápěstí. Pobledlé děvče mělo zarudlé oči.

„Pane,” prohlásila upjatě, „žádám vás, abyste nás doprovodil do salonu. Je zde něco, co byste měl okamžitě vyřešit.”

„S ohledem na vaši znalost etikety byste měla vědět, Marksová, že svému nadřízenému nesmíte za žádných okolností poroučet.”

Guvernantka netrpělivě zkřivila rty. „Etiketu ať vezme čert! Tohle je důležité.”

„Dobrá. Určitě se dobře bavíte. Nicméně já na salonní řečičky nemám čas, takže ven s tím.”

„Povím vám to až tam,” trvala na svém.

Leo obrátil oči ke stropu, pak dámy neochotně následoval. „Ale varuji vás. Pokud se jedná o nějakou banalitu, ponesete následky. Právě teď musím odejít v naléhavé záležitosti a…”

„Jistě,” odsekla guvernantka. Svižně před ním rázovala. „Já o tom vím.”

„Cože? Krucipísek, paní Barnstableová měla mlčet!”

„Co se týče služebnictva, tajemství udrží jenom málokdo, pane.”

Leo nespouštěl zrak z guvernantčiných předpisově rovných zad. Jako vždycky se ho v její přítomnosti zmocnilo podráždění.

Připomínala mu onu pověstnou osinu v zadku. Nějak s tím souvisely světle hnědé vlasy stažené do přísného uzlu na zátylku, drobná postava, vosí pas umocněný šněrovačkou i bezchybná bělost její pleti. Vždycky si představil, s jakou chutí by jí porozpínal pečlivě zapnuté háčky a rozcuchal hladký účes. Sebral jí brýle. Prováděl by jí takové věci, až by se pýřila.

Ano, je to tak. Chce ji trápit. Opakovaně. Prokristapána, co se to s ním děje?

V salonu za nimi slečna Marksová důkladně zavřela dveře a štíhlou rukou poplácala děvče po paži. „Tohle je Sylvia,” sdělila Leovi. „Ráno spatřila něco neobvyklého a bála se to komukoliv říct. Avšak poté, co se dozvěděla o stavu pana Rohana, se mi se vším svěřila.”

„Proč s tím otálela?” nechápal Leo. „Nepatřičnosti se mají ihned hlásit.”

Slečna Marksová mu odpověděla s klidem, který mu lezl na nervy: „Služebnictvo, které nechtěně zahlédne něco, co nemá, se hravě dostane do vážných potíží a nikde nenajde žádné zastání. Sylvia je rozumná dívka a rozhodně se nemínila stát obětním beránkem. Dáváte nám své slovo, že neponese zodpovědnost za to, co vám nyní svěří?”

„Ano. Ven s tím, Sylvie.”

Služka přikývla a opřela se o slečnu Marksovou, jako by v ní hledala záštitu. Byla o hodně mohutnější než

guvernantka. Jaký div, že obě neupadly. „Pane,” dívka zaváhala. „Ráno jsem vyleštila rybí příbory a odnesla je do salonku, kde ráčíte snídat. Když jsem vstoupila dovnitř, spatřila jsem pana Merripena a pana Rohana. Stáli venku na terase a povídali si. V místnosti pobýval jen doktor Harrow. Sledoval je…”

„A?” pobízel Leo rozechvělou dívku.

„Zdálo se mi, že doktor Harrow něco nasypal do konvice pana Merripena. Sáhl pro to do kapsy. Vypadalo to jako taková ta malá lékovka od apatykáře. Ale počínal si velice rychle, moc jsem toho neviděla. Potom se otočil a všiml si, že jdu dovnitř. Dělala jsem jakoby nic. Nechtěla jsem se dostat do potíží.”

„Napadlo nás, že pan Rohan vypil otrávený nápoj.” Leo zavrtěl hlavou. „Pan Rohan kávě neholduje.”

„Nemohl dnes ráno učinit výjimku?”

Náznak sarkasmu v ženině hlase ho popuzoval.

„Je to možné, ale byla by to zatracená náhoda.” Leo si povzdechl. „K čertu se vším! Pokusím se zjistit, co Harrow prováděl. Pokud se vůbec něčeho dopustil. Děkuji vám, Sylvie.”

„Není zač, pane.” Služebné se zjevně ulevilo.

Leo se odporoučel z místnosti. K jeho velkému rozčilení jej slečna Marksová následovala. „Nelezte za mnou!” odbyl ji.

„Potřebujete mou pomoc.”

„Běžte štrikovat. Nebo časovat slovesa - zkrátka něco, co guvernantky dělávají.”

„Šla bych,” poznamenala jízlivě, „kdybych si byla jistá, že tuhle situaci zvládnete. Avšak zkušenost mě nutí o tom velice pochybovat.”

Lea by zajímalo, zda i jiné guvernantky odmlouvají svým zaměstnavatelům. Osobně si to nemyslel. Proč si sestry nemohly místo téhle zmije vybrat za společnici nějakou tichou nenápadnou osůbku? „Disponuji schopnostmi, o nichž naštěstí nemáte tušení, Marksová.”

Zena pochybovačně broukla a dál se ho držela jako klíště.

Dospěli k Julianovu pokoji. Leo zběžně zaklepal a vstoupil. Skříň zela prázdnotou, na posteli ležel otevřený kufr. „Odpusťte, že vás ruším, Harrowe,” zahlaholil domácí pán s předstíranou zdvořilostí, „ale situace je vážná.”

„Skutečně?” Lékař neprojevil patřičný zájem, což bylo podezřelé.

„Někdo onemocněl.”

„To mě mrzí. Rád bych vám pomohl, ale právě odjíždím. Do půlnoci musím být v Londýně. Obraťte se na jiného doktora.”

„Copak jste zapomněl na Hippokratovu přísahu, jíž jste se zavázal pomáhat lidem ohroženým na zdraví?” užasla slečna Marksová.

„Zmíněná přísaha není závazná. A ve světle nedávných událostí mám na odmítnutí plné právo. Obraťte se na jiného lékaře, ať mu pomůže.”

Jemu?

Leo se nemusel na guvernantku ani podívat, aby věděl, že si podřeknutí také všimla. Rozhodl se, že Harrowa přiměje k dalšímu hovoru. „Merripen získal srdce mé sestry zcela po právu, příteli. Ti dva k sobě měli blízko dávno předtím, než jste se objevil na scéně. Není spravedlivé jim cokoliv zazlívat.”

„Já jim nic nezazlívám,” odsekl Harrow. „Za všechno můžete vy.”

„Já?” ohradil se dotčeně Leo. „Proč já? Nemám s tím nic společného.”

„Moc si svých sester nepovažujete, když připustíte, aby se vám do rodiny vetřeli hned dva cikáni.”

Leo koutkem oka zaznamenal jakýsi pohyb. Po koberci se plížil Dodger. Všetečná šelmička docupitala k židli, přes niž byl přehozen tmavý kabátec. Postavila se na zadní nohy a jala se čenichat v jeho kapsách.

Slečna Marksová zrovna rázně říkala: „Pánové Merripen a Rohan jsou nesmírně charakterní lidé. Lord Ramsay má spoustu chyb, ale přátelství s těmi dvěma mezi ně nepatří.”

„Jsou to cikáni,” prohlásil opovržlivě Harrow.

Leo se chystal něco namítnout, ale guvernantka ho předešla. Ještě neskončila s kázáním. „Člověk má být posuzován podle svých skutků, doktore Harrowe. Podle toho, jak se chová, když se nikdo nedívá. Pohybuji se v těsné blízkosti obou zmíněných pánů už dlouho, proto můžu místopřísežně prohlásit, že jsou to ryzí gentlemani a čestní lidé.”

Dodger vytáhl z kapsy jakýsi předmět a vítězoslavně se zavrtěl. Nato se začal opatrně krást pryč, ostražitě přitom pozoroval doktora Harrowa.

„Odpusťte, ale od ženské, jako jste vy, žádná místopřísežná prohlášení neberu,” vmetl Harrow slečně Marksové do očí. „Povídá se o vás, že jste se v minulosti neváhala o ryzosti mužských povah záhy přesvědčit, a to pěkně zblízka.”

Guvernantka zesinala hněvem. „Jak se opovažujete?”

„Podle mě je vaše poznámka naprosto nevhodná,” oznámil Leo Harrowovi. „Žádný soudný chlap se s Marksovou nezaplete.” Jakmile shledal, že Dodger je u dveří, popadl guvernantku za paži. „Pojďme, Marksová. Necháme doktora v klidu balit.”

V témže okamžiku si Julian všiml fretky nesoucí v tlamě tenkou fiólu. Úlekem vyvalil oči a zesinal. „Dej mi to!” křikl na zvíře a vrhl se kupředu. „To je moje!”

Leo skočil na doktora a strhl ho na podlahu. Harrow jej překvapil pohotovým pravým hákem, avšak četné hospodské potyčky Lea zocelily. Rozdával ránu za ranou a svižně se s Julianem převaloval po podlaze.

„Co jste mu k čertu nasypal do toho kafe?” bručel Leo.

„Nic.” Doktor ho popadl za hrdlo. „Nevím, o čem to mluvíte.”

Leo ho praštil pěstí a sevření rázem povolilo. „Jasně že víte!” zasípal a udeřil Juliana kolenem do rozkroku. Tenhle podlý uskok odkoukal v jedné z londýnských knajp.

Harrow se zhroutil na bok. Bolestí lapal po dechu.

„Tohle… gentlemani… nedělají.”

„Stejně jako nesypou svým bližním do hrnků jed!” Leo jej popadl pod krkem. „Povězte mi, co to bylo!”

Navzdory utrpení se Julian vítězoslavně ušklíbl.

„Odmítám Merripenovi jakkoliv pomoct.”

„Merripen ten utrejch nevypil, vy idiote! Schytal to Rohan! Ted mi prozraďte, co jste mu přidal do kafe, nebo vám zlomím vaz!”

Doktor se zatvářil ohromeně. Pevně semkl rty a odmítal mluvit. Leo do něho bušil zleva i zprava, ale odpověď z něj nevytloukl.

Záchvat bezmocného hněvu zažehnal až jasný hlas slečny Marksové. „Okamžitě s tím přestaňte, lorde Ramsayi! Potřebuji vaši pomoc.”

Leo vytáhl Harrowa vzhůru, mrštil jím do prázdné skříně a pro jistotu otočil klíčem v zámku. Pak se podíval na slečnu Marksovou.

Nakrátko se střetli očima. Ty její byly kulaté jako čočky brýlí a ostražité. Avšak podivné napětí, které je v té chvíli spojovalo, přerušilo Dodgerovo vítězoslavné pobrukování.

Fretka předváděla na prahu jakýsi osobitý válečný tanec, sestávající ze série uskoků do strany. Očividně se radovala ze své nové kořisti i z vědomí, že po ní touží i slečna Marksová.

„Pusťte mě ven!” křičel tlumeným hlasem Harrow a zároveň divoce bušil do dvířek šatníku.

„Ta zatracená lasička!” zamumlala slečna Marksová.

„Tohle je její oblíbená hra. Hodiny nás bude tou fiólou dráždit, ale dobrovolně nám ji nevydá.”

Leo ze šelmičky nespouštěl zrak. Posadil se na koberec a ledabylým hlasem zvolal: „Poběž ke mně, ty zablešená předložko! Když mi dáš svou novou hračku, slibuji, že dostaneš tolik sušenek s cukrovou polevou, kolik sníš.” Tiše zapískal a mlaskl jazykem.

Avšak lichotky nezabraly. Dodger ho mazaně sledoval korálkovýma očima a dál svíral fiólu v tlapkách.

„Dejte mu jeden ze svých podvazků,” nařídil Leo slečně Marksové.

„Prosím?” otázala se mrazivě.

„Slyšela jste. Stáhněte si podvazek a nabídněte jej Dodgerovi. Výměnný obchod. Něco za něco. Jinak

budeme to zatracené zvíře honit po celém domě. Pochybuji, že Rohan ocení naše zpoždění.”

Guvernantka věnovala Leovi útrpný pohled. „Tento ústupek učiním pouze kvůli panu Rohanovi. Otočte se!”

„Prokristapána, Marksová, skutečně si myslíte, že někdo stojí o pohled na ty vaše vysušené klacíky, kterým říkáte nohy?” Avšak poslušně ženě vyhověl. Guvernantka usedla na židli. Následovalo šustění sukní.

Shodou okolností se Leo ocitl přímo před oválným zrcadlem, jež bylo nakloněno tak, aby mu poskytlo ničím nerušenou podívanou na slečnu Marksovou. A pak se stala nadmíru zvláštní věc - nabídlo mu pohled na neuvěřitelně půvabné nohy. Leo pobaveně zamrkal a spodničky se snesly k zemi.

„Tady máte.” Slečna Marksová mu hodila podvazek.

Mladík se pohotově otočil a zachytil jej ve vzduchu.

Dodger scénu sledoval s nebývalým zájmem.

Leo si svůdně natáčel podvazek na prst. „Podívej, Dodgere. Modré hedvábí lemované krajkou. Používají všechny guvernantky tak rozkošné doplňky? Zdá se, že se zvěsti o vaší divoké minulosti zakládají na pravdě, Marksová.”

„Děkuji vám, že o mně smýšlíte jen v tom nejlepším, lorde.”

Dodger nakláněl hlavičku, jak sledoval každý pohyb podvazků. Uchopil fiólu do zubů jako pes a mučivě pomal” se plížil k Leovi.

„Uzavřeme spolu dobrý obchod, starouši,” sdělil mu Leo. „Něco za něco a pěkně z tlamy do ruky.”

Dodger opatrně položil skleněnou nádobku a vrhl se po podvazku. Leo mu jej podal a současně chňapl po

lahvičce. Byla z poloviny plná jemného zeleného prášku. Muž na fiólu upřeně zíral a převaloval ji v prstech.

Slečna Marksová vmžiku klečela u něho. „Je označená?” vyhrkla bez dechu.

„Ne. Kčertu!” Lea popadl bezmocný vztek.

„Počkejte, podívám se na ni.” Vyškubla mu nádobku z prstů.

Leo ihned vyskočil z podlahy a hnal se ke skříni. Zabušil do ní oběma pěstmi. „Zatraceně, Harrowe, co je to? Co je to za svinstvo? Povězte mi to, nebo vás nechám v tom šatníku navěky!”

Odpovědí mu bylo děsivé mlčení.

„Bůh je mi svědkem, že vás…,” soptil Leo, ale slečna Marksová přerušila jeho řádění.

„Je to digitális, prášek ze sušených listů náprstníku-” Leo se na ni krátce podíval. Opatrně čichala k lahvičce.

„Jak to víte?”

„Moje babička jej užívala na srdce. Digitális voní jako čaj a barva se nedá s ničím splést.” „Jaká je protilátka?”

„Nemám ponětí.” Guvernantka se zatvářila zděšeně.

„Ale je to silná droga. Větší dávka spolehlivě zastaví srdce.”

Leo se obrátil ke skříni. „Harrowe,” vyštěkl, „jestli chcete přežít, vyklopte, jaký protijed máme použít.”

„Napřed mě pusťte ven!”

„Přestaňte vyjednávat a povězte mi, čím máme zvrátit účinek náprstníku.” „Nikdy!”

„Leo?” Na prahu se objevily Amélie, Win a Beatrix.

Zíraly na bratra, jako by se pomátl na rozumu.

Amélie se vzpamatovala jako první. „Mám na tebe dvě otázky, bratře. Proč jsi pro mě nechal poslat a proč se hádáš se skříní?”

„Protože je tam Harrow.”

Sestra vytřeštila zrak. „Co tam pohledává?”

„Pokouším se ho přimět, aby mi sdělil, jak se dá léčit otrava náprstníkem.” Záštiplně zamžoural na šatník. „A jestli mi to neprozradí, zabiju ho.”

„Kdo se předávkoval?” Z Améliina obličeje se vytratila barva.

„Chtěl otrávit Merripena,” žaloval tiše Leo, „ale odnesl to Cam.”

Amélie přidušeně vykřikla. „Ach, proboha! Kde je?”

„V cikánském táboře. Merripen je tam s ním.” Amélii vyhrkly slzy. „Musím za ním.”

„Bez protilátky mu nebudeš nic platná.”

Vtom se kolem nich energicky prosmýkla Win. Namířila si to k nočnímu stolku. Vzala z něj olejovou lampu a krabičku zápalek. Poté přistoupila k šatníku.

„Co to děláš?” nechápal Leo. Napadlo ho, že sestře přeskočilo. „Posvítit si skutečně nepotřebuje.”

Win ho ignorovala. Sňala skleněný cylindr a hodila jej na lůžko. Totéž provedla s mosazným hořákem. Zbyla jen nádržka na olej. Bez váhání vychrstla její obsah na skříň. Vzduch se okamžitě nasytil pronikavým odérem hořlaviny.

„Zbláznila ses?” uhodil na sestru Leo. Nezaskočila ho jen svým podivným činem, ale i nezvyklým klidem, který z ní sálal.

„V ruce držím krabičku sirek, Juliane. Pověz mi, co máme dát panu Rohanovi, nebo ten šatník zapálím.”

„Toho se neopovážíš!” vykřikl Harrow.

„Win,” domlouval jí Leo, „podpálíš tenhle barák, sotva jsme ho přestavěli. Dej mi ty zápalky.” Odmítavě zavrtěla hlavou.

„Copak zavádíme nový rituál?” otázal se Leo.

„Každoroční vypálení domu? Vzpamatuj se, holka!” Dívka se zahleděla na dvířka skříně. „Bylo mi řečeno,

že jsi zavraždil svou první ženu, Juliane. Pravděpodobně jsi ji otrávil. Stejně jako mého švagra. Jestli nám teď nepomůžeš, upeču tě tady jako králíka.” Otevřela krabičku se sirkami.

Leo si uvědomil, že sestra jenom blafuje. Proto ji neváhal podpořit. „Zapřísahám tě, Win,” spustil teatrálně,

„nedělej to! Skutečně toho není zapotřebí… Prokristapána!”

Win škrtla zápalkou a skříň vzplála.

Myslí to vážně! pomyslel si omámeně Leo. Ona toho ničemu vážně upálí!

Sotva olej vzplál jasným plamenem, ozvalo se ze skříně vyděšené zavřeštění. „Dobrá! Pusťte mě ven! Chci ven! Je to tanin, tříslovina duběnková! Mám ji v lékařském kufříku! Pusťte mě ven!”

„Dobrá, Leo,” hlesla Win, „můžeš uhasit oheň.”

Navzdory stoupající panice bratr nedokázal potlačit hysterický smích. Můžeš uhasit oheň. Ona mu to řekne, jako by po něm chtěla sfouknout svíčku. Sundal si kabátec, přiskočil k šatníku a jal se utloukat plíživé plameny. „Ty jsi šílenec,” sdělil tiše sestře, když ji míjel.

„Jinak by nám to neřekl,” odsekla Win.

Povyk přilákal několik členů domácího personálu. Byl mezi nimi i komorník, který neváhal svléknout livrej a přidat se k Leovi. Ženy mezitím hledaly černý kožený lékařský kufřík.

„Není tříslovina i v čaji?” otázala se Amélie, když rozechvělými prsty bojovala s přezkou.

„Doktor hovořil o tříslovině duběnkové, která se získává z dubových listů, ne o taninu obsaženém v čaji.” Guvernantka pohotově natáhla ruce, neboť rozčilená Amélie kufřík málem povalila. „Opatrně. Nesmí se nám vysypat. Harrow si neoznačuje lékovky.” Jakmile kabelu otevřely, spatřily úhledné řady fiól obsahujících různé druhy prášků a tekutin. Ačkoliv nebyly popsané, stály v průřezech označených písmeny. Slečna Marksová si je pečlivě prohlédla, poté vytáhla tu se žlutohnědým práškem. „To je ona.”

Win nádobku převzala. „Odnesu ji,” prohlásila. „Vím, kde tábor hledat, a Leo má spoustu práce se skříní.”

„Postarám se o to já,” namítla vehementně Amélie.

„Cam je můj manžel.”

„Ano. A ty jsi těhotná. Jestli spadneš z koně, Cam ti nikdy neodpustí, žes ohrozila život jeho dítěte.”

Amélie se na ni zmučeně podívala, rty se jí třásly.

Přikývla. „Pospěš si, Win.”

„Mohl bys z plachty a kůlů vyrobit nosítka?” požádal Merripen vajdu. „Musím bratra dostat do Ramsay House.”

Muž přikývl a křikl příslušné rozkazy na skupinku svých lidí, lelkujících poblíž. Ihned se rozešli. Nato se otočil zpátky k Merripenovi. „Za chvíli to bude.”

Kev přikývl. Zíral do Camovy popelavé tváře. Rozhodně mu není dobře, ale přinejmenším už ho netrápí křeče a bušení srdce. Působí nesmírně mladě a bezbranně.

Je zvláštní, že jsou bratři. Mají za sebou kus života a navzájem o sobě nevěděli. Kev se schválně dlouho držel dál od ostatních, avšak v poslední době se jeho postoj změnil. Chtěl se o Camovi dozvědět víc, povídat si s ním

o tom, co oba prožili. Zatoužil po sourozenci. Odjakživa vím, že nejsem na světě sám, prohlásil Cam v den, kdy zjistili, že jsou bratři. Kev cítil totéž, jenom nebyl schopen to vyslovit.

Otřel bratrovi zpocený obličej. Cam tiše zakvílel jako dítě, které sužuje noční můra.

„Všechno je v pořádku, phral,” zamumlal Kev. Položil Camovi dlaň na hrud, aby se přesvědčil, že mu pravidelně tluče srdce. „Brzy se uzdravíš. Zůstanu u tebe.”

„Vidím, že jste si s bratrem blízcí,” poznamenal vajda.

„To je dobře. Máte ještě další příbuzné?”

„Žijeme s gádži,” přiznal Kev a varovně se podíval na cikána pro případ, že by s jeho výrokem nesouhlasil. Vajda se dál tvářil přátelsky a vlídně. „Bratr se oženil s jednou z nich.”

„Doufám, že není hezká,” prohodil vajda.

„Je,” namítl Kev. „Proč by neměla?”

„Protože když si člověk vybírá manželku, měl by se řídit ušima, ne očima.”

Kev se pousmál. „Velmi moudré.” Pohlédl na Cama a napadlo ho, že vypadá hůř. „Jestli potřebují s těmi nosítky pomoct, tak..,”

„Není třeba. Moji lidé jsou rychlí. Brzy budou hotoví. Nosítka musí být pevná, mají-li unést takhle vysokého chlapa.”

Cam zatínal prsty do přikrývky, kterou přes něho přehodili. Kev sevřel jeho studenou ruku ve své. Pokoušel se ji zahřát a zároveň bratra ukonejšit.

Vajda zíral na tetování na Camově předloktí, kde svá křídla rozpínal černý přízračný kůň.

„Kdy ses s Rohanem setkal?” zeptal se tiše.

Kev se na něho udiveně podíval a pevně stiskl bratrovu dlaň. „Jak víš, že se tak jmenuje?”

Vajda se usmál, oči mu přívětivě jiskřily. „Vím toho ještě mnohem víc. Dlouho jste žili každý zvlášť.” Ukazováčkem se dotkl tetování. „Ty je máš taky.”

Kev na něho tupě civěl.

Venku se ozvaly kroky a do vozu někdo vstoupil. Žena. Kev s úžasem a znepokojením zaznamenal, že se její vlasy zlatě lesknou. „Win!” zvolal, položil bratrovu ruku a napřímil se, co mu nízký strop dovolil. „Doufám, žes nepřijela sama. Není to bezpečné. Proč jsi…?”

„Snažím se pomoci.” Energicky k němu vykročila, cosi svírala v dlani. Na vajdu se ani nepodívala, cele se soustředila na Keva. „Tady to máš.” Zhluboka oddechovala, tváře měla zarudlé.

„Co je to?” Kev převzal skleněnou lékovku naplněnou práškem a pohladil dívku po zádech.

„Protilátka,” vyhrkla. „Rychle mu ji dej.”

„Jak víš, co Camovi schází?”

„Přiměla jsem Harrowa, aby mi to řekl.”

„Co když schválně lhal?”

„Kdepak. Jsem si jistá, že ne, protože v té chvíli skoro… Zkrátka se pod nátlakem přiznal.”

Kev sevřel fiólu v prstech. Neměl na vybranou. Pravda, mohl počkat a poradit se s důvěryhodným lékařem, avšak Camovi nezbývalo příliš mnoho času. A když nic nepodnikne, rozhodně ho nespasí.

Proto rozpustil malé množství látky v trošce vody. Usoudil, že nejlepší bude začít se slabým roztokem. Nerad by bratra opět přiotrávil. Zvedl bezvládného mladíka do sedu. Cam slabě protestoval, bolel ho každý pohyb namožených svalů.

Win mu přispěchala na pomoc. Promasírovala Rohanovi ztuhlý obličej a přiměla ho otevřít ústa. Jakmile mu do nich nakapala lžíci nahnědlé tekutiny, přinutila jej polknout. Cam se otřásl hnusem a zhroutil se Kevovi do náruče.

„Díky,” zašeptala dívka a pohladila švagra po zavlhlých vlasech. Pak přiložila dlaň k jeho chladné líci.

„Za chvíli se ti uleví. Jenom klidně lež.” Keva napadlo, že nikdy nebyla krásnější než právě v tomto okamžiku. Po několika minutách tiše poznamenala: „Vrací se mu barva.”

Kromě toho se mu prodloužil a prohloubil dech. Tělo se uvolnilo, zatnuté svaly povolily, účinky jedu se zmírnily.

Cam se zavrtěl, jako by se probouzel z dlouhého snu.

„Amélie,” pravil ochraptěle.

Win ho popadla za ruku. „Amélie je v pořádku a čeká na tebe doma.”

„Doma,” zopakoval vyčerpaně.

Kev ho opatrně položil na lůžko a jal se ho důkladně zkoumat. Děsivou bledost zvolna nahrazoval přirozený růžový odstín zdravé pleti. Bratr se zotavoval s pozoruhodnou rychlostí.

Rozlepil víčka a zamžoural na něho. „Merripene,” oslovil ho jasným tónem a Kevovi spadl kámen ze srdce.

„Ano, phral?”

„Jsem mrtvý?”

„Nejsi.”

„Musím být.”

„Proč?” otázal se pobaveně Kev.

„Protože…” Cam si olízl okoralé rty. „Protože ty se usmíváš. A kromě toho jsem před chvilkou spatřil bratrance Noaha.”

22

Vajda přistoupil blíž a poklekl vedle lůžka. „Ahoj Camlo,” zamumlal.

Cam na něho užasle pohlédl. „Noahu, tys ale zestárl!” Bratranec se uchechtl. „Jasně. Když jsem tě naposledy viděl, byls mi sotva po prsa, a nyní jsi skoro o hlavu vyšší.” „Nikdy ses pro mě nevrátil.”

„A nikdy jsi mu neřekl, že má bratra,” přidal se dotčeně Kev.

Noah se provinile usmál. „Nemohl jsem to udělat. Už kvůli vám dvěma.” Pak se podíval na Keva. „Řekli nám, že jsi mrtvý, Keve. Jsem moc rád, že to není pravda. Jak se ti podařilo přežít? Kdes byl?”

Oslovený se na něho mračil. „Na tom nezáleží. Zato Rohan tě celé roky hledal. Pátral po odpovědích. Ted máš šanci mu vysvětlit, proč jste ho vyhnali z kmene a co znamená to zatracené tetování. Hlavně si nenechávej nic pro sebe.”

Zdálo se, že Kevova panovačnost Noaha trochu zaskočila. Coby rodový vůdce nebyl zvyklý, aby mu někdo poroučel.

„Takový je vždycky,” sdělil Cam Noahovi. „Nezbývá ti než si na to zvyknout.”

Noah sáhl pod lůžko a vytáhl odtamtud dřevěnou krabici. Prohrabával se jejím obsahem.

„Co víš o našem irském původu?” dožadoval se Kev vysvětlení. „Jak se jmenoval náš otec?”

„Moc toho nevím,” přiznal Noah. Konečně našel to, co hledal, a pohlédl na Cama. „Babička mi na smrtelné posteli řekla všechno, co věděla, a dala mi tohle.”

Zvedl zčernalý stříbrný nůž.

V Kevovi se probudily instinkty bojovníka a pohotově popadl vajdu za zápěstí. Win tiše vykřikla a Cam se neúspěšně pokusil opřít o loket.

Noah tvrdě zíral Kevovi do očí. „Klid, bratránku. Camovi bych nikdy neublížil.” Povolil sevření. „Vezmi si jej. Patřil tvému otci. Jmenoval se Brian Cole.”

Kev předmět převzal a Noaha pustil. Se zájmem si prohlížel dvoubřitou dýku s deseticentimetrovým ostřím. Měla stříbrnou rytou rukojeť. Vypadala starobyle a určitě má velkou cenu. Avšak to, co Keva udivilo nejvíc, byl námět zmíněné rytiny - dokonalý irský ptike.

Ukázal jej Camovi a ten na okamžik zadržel dech.

„Vaše občanská jména zní Cameron a Kevin Coleovi,” prohlásil Noah. „Tenhle kůň je symbolem vaší rodiny - měla jej v erbu. Když jsme se rozhodli vás dva rozdělit, označili jsme vás tímto znamením. Nejenom proto, abychom vás v budoucnu poznali, ale zároveň jsme se tím obraceli na druhého Moshtova syna s žádostí, aby vás ochraňoval.”

„Kdo je Moshto?” otázala se Win.

„Cikánský bůh.” Kevovi připadalo, že jeho hlas zní cize. „Přináší nám vše dobré.”

„Hledal jsem…,” spustil Cam s pohledem upřeným na nůž, ale pak se odmlčel. Byl ještě příliš slabý.

Kev se ozval místo něho. „Bratr najal odborníky na heraldiku a požádal je, aby zapátrali v irských rodových kronikách. Slídili po tomto znamení, ale nic neobjevili.”

„Myslím, že Coleovi se okřídleného koně zbavili už před třemi sty lety, kdy se anglický král prohlásil za hlavu irské církve. Púke je pohanský symbol. Bezpochyby by ohrozil jejich postavení v očích církve. Avšak Coleovi pro něj měli slabost. Vzpomínám si, že váš otec nosil velký stříbrný prsten právě s tímto znamením.”

Kev pohlédl na bratra. Přesně věděl, jak se cítí. Jako by celý svůj dosavadní život strávil v uzavřené místnosti a nyní se konečně pootevřely dveře.

„Váš otec, Brian,” pokračoval Noah, „byl synem lorda Cavana, irského šlechtice, který zasedal ve Sněmovně lordů. Brian byl jeho jediným dědicem. Avšak dopustil se té chyby, že se zamiloval do romského děvčete jménem Soňa. Navzdory protestům své rodiny si snědou krásku vzal za ženu. Dlouho spolu žili v ústraní, Soňa porodila dva syny. Bohužel po Camově narození zemřela.”

„Vždycky jsem se domníval, že jsem její smrt zavinil já,” přiznal Kev. „Netušil jsem, že mám mladšího bratra.”

„Bůh ji k sobě povolal až po druhém dítěti,” pravil vážným tónem Noah. „Vzpomínám si na den, kdy Cole vás dva přivedl a svěřil do babiččiny péče. Prohlásil, že vést život ve dvojím světě je peklo, a on se vrací tam, kam od prvopočátku patří. Svoje děti nechal u kmene a už se nikdy neukázal.”

„Proč jste nás rozdělili?” zeptal se Cam. Pořád byl vyčerpaný, ale rychle se vzpamatovával.

Noah se zvedl a přešel ke kamnům. Začal připravovat čaj. Zatímco odpovídal, sypal suché lístky do konvice s vroucí vodou. „Po několika letech se váš otec znovu oženil. Od ostatních kmenů jsme se dozvěděli, že

gádžové hledají dva polocikánské chlapce. Slibují za ně peníze a vyhrožují těm Romům, kteří s nimi odmítají spolupracovat. Došlo nám, že se vás chce otec zbavit, protože máte zákonné právo na šlechtický titul. Nezapomínejte, že si pořídil novou ženu, která mu jistě porodila bílé potomky.”

„A my jim stáli v cestě,” dopověděl chmurně Kev.

„Vypadá to tak.” Noah přecedil čaj do hrnku, přidal do něj kousek cukru a podal jej Camovi. „Napij se, Camlo. Potřebuješ vyplavit jed z těla.”

Cam se posadil a opřel se zády o stěnu. Sevřel šálek v roztřesených dlaních a opatrně usrkával. „Napadlo vás, že když nás rozdělíte, snížíte riziko, že dopadnou nás oba. Mě jste si ponechali, Keva svěřili strýci.”

„Ano, strýci Povovi.” Noah se zamračil a odvrátil od Keva zrak. „Soňa byla jeho sestra. Viděl se v ní. Domnívali jsme se, že právě proto bude výborným ochráncem jejího syna. Nikdo neočekával, že vinu za smrt své sestry svalí na její děti.”

„Nenáviděl gádže,” přiznal tiše Kev. „A já jsem napůl jedním z nich.”

Noah se přinutil na něho pohlédnout. „Jakmile jsme se doslechli o tvé smrti, napadlo nás, že Camovi hrozí v táboře nebezpečí. Z toho důvodu jsem ho odvezl do Londýna a pomohl mu najít práci.”

„V hráčském doupěti?” ušklíbl se pochybovačně Cam.

„Nejlepší skrýše bývají ty, které mají lidé přímo na očích,” zazněla Noahova prozaická odpověď.

Cam nechápavě zavrtěl hlavou. „Vsadím se, že moje tetování spatřila půlka Londýna. Divím se, že někdo nedal echo lordu Cavanovi.”

Noah se zamračil. „Přece jsem ti nařídil, že je nemáš nikomu ukazovat.”

„Ne, nenařídil.”

„Ale ano,” hádal se Noah a unaveně si položil ruku na čelo, „jenže tys nikdy moc neposlouchal.”

Win tiše seděla vedle Merripena. Poslouchala, o čem muži hovoří, a zvědavě se rozhlížela kolem sebe. Starý obytný vůz byl pečlivě zařízený a všude vládla čistota a pořádek. Stěny jako by nasákly kouřem a vůněmi mnoha jídel, která se zde vařila. Venku si hrály děti, smály se a hašteřily. Připadalo jí zvláštní, že tohle je jediné útočiště několika lidí před vnějším světem. Stísněný prostor je nutil žít většinou venku. Ačkoliv jí tento styl připadal cizí, skrývala se v něm určitá svoboda.

Uměla si představit Cama, že se tomuto způsobu života přizpůsobí, ale Keva ne. Je v něm něco, co ho nutí kontrolovat a ovládat svoje okolí. Stavět, organizovat. Dlouho bydlel s bílými a naučil se jim rozumět. A od porozumění byl jen krůček k tomu, aby si je oblíbil.

Zajímalo by ji, jak se teď cítí. Jeho romská minulost je odhalena, tajemství jsou vysvětlena. Působí dokonale klidným a vyrovnaným dojmem, avšak podobný prožitek by zamával s každým.

„Od té doby uplynula spousta času,” říkal právě Cam.

„Zajímalo by mě, zda jsme stále v ohrožení. Je náš otec dosud naživu?”

„Dokud vás lidé budou považovat za cikány, nic vám nehrozí,” mínil Noah. „Ale pokud Kev vznese nárok na Cavanův titul, dostane se do potíží.”

Merripen opovržlivě ohrnul rty. „Proč bych to dělal?”

Bratranec pokrčil rameny. „Rom o společenský úspěch nestojí, ale ty jsi napůl gádžo.”

„Nechci titul ani to ostatní,” prohlásil neochvějně Kev.

„Já totiž odmítám mít s Coleovými, lordem Cavanem i vším irským cokoliv společného.”

„Hodláš přehlížet polovinu své osobnosti?” zeptal se Cam.

„Až do dneška jsem o irské krvi neměl ponětí, takže na ni zase lehko zapomenu.”

V ten okamžik jim přiběhl malý chlapec oznámit, že nosítka jsou hotová.

„Výborně,” prohlásil energicky Merripen. „Já ho vynesu ven a…”

„Nepřichází v úvahu,” mračil se Cam. „Nenechám se do Ramsay House přinést jako pytel brambor.”

Merripen mu věnoval posměšný pohled. „A jak se tam míníš dostat?”

„Na koni.”

Bratr svraštil obočí. „Na to nemáš dost sil. Ještě spadneš a zlomíš si vaz.”

„Zvládnu to!” trval Cam paličatě na svém. „Není to daleko.”

„Ublížíš si!”

„Na nosítka mě nedostanete. Amélii byste tím vyděsili k smrti.”

„O Amélii ti vůbec nejde. Horší je tvoje poraněná pýcha. Poneseme tě a bašta!”

„Kašlu na tebe!” obořil se na bratra Cam.

Win a Noah si vyměnili starostlivý pohled. Hrozilo, že se bratři do sebe pustí pěstmi.

„Jakožto vajda mám povinnost vaši půtku rozsoudit,” spustil diplomaticky bratranec, avšak umlčelo ho rázné:

„Ne/” pronesené současně oběma mladíky.

„Keve,” zkusila to Win, „co kdyby jel se mnou? Sedne si za mě a bude se mě držet.”

„Ano, to by šlo,” přidal se pohotově Rohan. „Uděláme to tak.” Merripen se na oba mračil.

„Doprovodím vás,” usmíval se Noah. „Nařídím synovi, aby mi osedlal koně.” Odmlčel se. „Můžete se chvilku zdržet? Máte tu spoustu příbuzných, kteří by se s vámi rádi setkali. Chci vám představit svoji ženu a děti…”

„Později,” přerušil ho Merripen. „Ted musím bratra odvézt k manželce.”

„Dobrá.”

Noah zmizel venku, Cam nepřítomně civěl do hrnku.

„Na co myslíš?” zeptal se ho Merripen.

„Zajímalo by mě, zda má náš otec se svou druhou chotí nějaké děti, a pokud ano, kolik jich je. Máme nevlastní sourozence, které vůbec neznáme.”

Merripen přimhouřil oči. „Co na tom záleží?”

„Jsme rodina.”

Kev se dramaticky plácl dlaní do čela, což se mu vůbec nepodobalo. „Máme Hathawayovy a venku běhá víc než tucet Romů, kteří jsou našimi bratranci a sestřenicemi. Kolik příbuzných bys ještě chtěl?”

Cam se jenom usmíval.

Není divu, že v Ramsay House panovalo pozdvižení. Ve vstupní hale se shromáždili Hathawayovi, slečna Marksová, služebnictvo, místní konstábl a doktor. Krátká jízda připravila Cama o poslední zbytky sil, proto byl nucen opřít se o Merripena.

Rodina ho ihned obklopila, ovšem jako první se k němu přihnala Amélie. Vzlykla úlevou a úporně bojovala se slzami. Pohladila manžela po hrudi a tváři. Cam se o ni důvěřivě opřel, sklonil hlavu k jejímu rameni. Utvořili

tichý ostrůvek uprostřed povykujícího davu. Amélie zabořila svému choti prsty do vlasů, on jí cosi šeptal do ucha. Vtom zakolísal a žena ho sevřela ještě pevněji. Kev ho pro jistotu vzal za ramena.

Cam zvedl hlavu a podíval se na manželku. „Ráno jsem se napil kávy. Nějak mi nesedla.”

„Slyšela jsem.” Chlácholivě ho pohladila po hrudi. Vrhla na Keva ustaraný pohled. „Má nepřirozeně rozšířené zornice.”

„Je trochu mimo,” připustil Kev. „Než Win přinesla protilátku, dali jsme mu syrové opium.”

„Odvedeme ho nahoru.” Amélie si otřela mokré oči rukávem. Nato zvýšila hlas a oslovila vousatého muže, který se držel opodál. „Doktore Martine, doprovoďte nás do patra, prosím. Byla bych ráda, kdybyste manžela vyšetřil.”

„Nepotřebuji doktora,” bránil se Cam.

„Na tvém místě bych si nestěžovala,” vyčetla mu Amélie. „Jsem v pokušení povolat k tobě půl tuctu lékařů, včetně specialistů z Londýna.” Poté obrátila pozornost k Noahovi. „Vy jste ten pán, který manželovi pomohl? Jsme vám hluboce zavázáni.”

„Ani v nejmenším, sestřenko,” odvětil Noah.

„Sestřenko?” Oslovená nevěřícně vykulila oči.

„Později ti to vysvětlím,” zadrmolil Cam a nejisté vykročil. Noah jej okamžitě podepřel z jedné strany, Merripen z druhé. Zpola ho vedli, zpola nesli k hlavnímu schodišti. Rodina je následovala, vzrušeně přitom štěbetala.

„Tohle jsou ti nejužvaněnější gádžové, jaké jsem kdy viděl,” poznamenal Noah.

„To ještě nic není,” odvětil Cam. Cestou do schodů se zadýchával. „Obvykle jsou mnohem hlučnější.”

„Proboha!” vyděsil se bratranec a zavrtěl hlavou. Camovi nebylo dopřáno soukromí ani poté, co ho

Amélie uložila do postele. Marně se snažila vyhnat příbuzné z místnosti. Umanutě se vraceli zpátky, zvědaví, co se bude dál dít. Jakmile lékař pacienta důkladně prohlédl, nechal se slyšet, že se podle jeho názoru pan Rohan brzy uzdraví. Pro případ, že by v noci trpěl bušením srdce, předepsal mu medicínu na uklidnění.

Kromě toho Camovi doporučil pít hodně vody, jíst výhradně dietní stravu a dva tři dny odpočívat. Pravděpodobně zaznamená ztrátu chuti k jídlu a bolesti hlavy, ale až se organismus zbaví posledních stop jedu, všechno se vrátí k normálu.

Jakmile se Kev přesvědčil, že bratrovi už nehrozí žádné nebezpečí, přistoupil k Leovi přešlapujícímu v koutě a tiše se ho otázal: „Kde je Harrow?”

„Mimo tvůj dosah/’ odvětil tázaný. „Odvezli ho do vězení, ještě než jste se vrátili. Hlavně se nepokoušej k němu dostat. Upozornil jsem konstábla, že se nesmíš k žaláři přiblížit ani na sto metrů.”

„Měl jsem za to, že si to s ním s chutí vyřídíš jako první,” podotkl Merripen. „Pohrdáš jím stejně jako já.”

„Máš pravdu. Ale pevně věřím, že mu to u soudu pořádně spočítají. Kromě toho nechci zklamat Beatrix. Na proces se vyloženě těší.”

„Proč?”

„Chce uvést Dodgera coby svědka.”

Kev zvedl oči ke stropu a unaveně se opřel o stěnu. Poslouchal, jak Černík klade otázky a Hathawayovi vykládají své verze událostí. Pozornosti neunikl ani

Noah, a tak došlo na odhalení Camovy a Merripenovy minulosti. Brebentění nebralo konce.

Rohan spokojeně odpočíval na lůžku, Amélie ho starostlivě obskakovala. Hladila ho po vlasech, dávala mu napít, urovnávala mu přikrývky a opakovaně ho chlácholila. Zívl, oči držel stěží otevřené. Potom se převalil na bok a semkl víčka.

Nato Kev obrátil pozornost k Win, která seděla na židli poblíž postele. Až na mírně rozcuchané vlasy působila vážným a důstojným dojmem. Člověk by neřekl, že je schopná podpálit skříň. Natož s doktorem Harrowem uvnitř. Jak prohlásil Leo, v té chvíli ztratila body za inteligenci, zato si jich hodně připsala za nemilosrdnost. Nicméně dívkou zvolená metoda skutečně zabrala.

Keva dokonce mrzelo, že Leo vytáhl Harrowa ven sice trochu očouzeného, ale nezraněného.

Vzápětí Amélie oznámila konec návštěv s tím, že Cam si potřebuje odpočinout. Až na příslušníky rodiny se všichni poslušně rozešli.

„Myslím, že Dodger je pod postelí.” Beatrix si klekla na podlahu, aby se o tom přesvědčila.

„Chci zpátky svůj podvazek,” prohlásila chmurně slečna Marksová a klesla vedle dívky. Leo se na guvernantku kradmo podíval.

Kev měl plnou hlavu Win.

Zdálo se, že ho láska úplně pohltila a působí na něho opojněji než všechna lákadla světa. Marně jí vzdoroval.

Cam má pravdu. Jeden nikdy neví, co se mu přihodí.

Jediné, co může udělat, je Win naplno milovat.

Dobrá.

Přestane se kontrolovat a poskytne své vyvolené všechno, co si přeje. Podvolí se. Nadobro vystoupí ze stínů. Zvolna se nadechl a zhluboka vypustil vzduch z plic.

Miluji tě, pomyslel si s očima upřenýma na Win. Miluji každou část tvé osobnosti, každou myšlenku i slovo. Úplně všechno. Fascinuješ mě. Zbožňuji tě z deseti různých důvodů najednou. Líbí se mí všechny tvé podoby. Obdivuji tě a vím, že po tobě budu prahnout i v letech, která teprve přijdou. S každým rokem pro mě budeš krásnější. Miluji tě, protože jsi odpovědí na každou otázku, již položí moje srdce.

Jakmile sám před sebou kapituloval, všechno se náhle zdálo snadné, přirozené a správné.

Kev si nebyl jist, zda se poddává Win anebo vášni, kterou k ní cítí. Věděl jen to, že už se ničemu nebrání. Vezme si ji a dá jí vše, co má. Věnuje jí každou část své duše, včetně rozbitých kousků.

Bez mrknutí na ni zíral. Obával se, že sebemenší pohyb způsobí, že se přestane ovládat. Mohl by se k ní vrhnout a odnést ji odsud v náruči. Lákavé pomyšlení. Však se brzy dočká.

Win vycítila jeho pohled a opětovala jej. Ať už vyčetla z Kevova výrazu cokoliv, rozpačitě zamrkala a zrudla. Bezděčně se pohladila po hrdle, jako by chtěla ukonejšit zběsilý tep, což mužovu touhu po vzájemné blízkosti jen prohloubilo. Jak rád by přitiskl ústa k uzardělé pleti a vstřebával její žár rty a jazykem! Upřeně na dívku zíral a v duchu ji vybízel, aby se pohnula.

„Omluvte mě.” Win noblesně vstala ze židle. Vrozenou elegancí přiváděla Merripena k šílenství. Nervózně za třepotala prsty svěšené ruky. Kev by k ní

nejradši přiskočil a zlíbal je. „Nechám tě v klidu odpočívat, drahý,” pravila k Rohanovi.

„Děkuji ti, švagrová,” ozvalo se z postele. „Děkuji ti za…”

Win se zakřenila. „Rozumím. Dobře se vyspi.”

Nato zvážněla a kradmo se podívala na Keva. Pak kvapně opustila ložnici.

Mladík jí byl okamžitě v patách.

Win svižně kráčela ke svému pokoji. Ačkoliv věděla, že je sledována, neodvážila se ohlédnout. Silný koberec tlumil zvuk kroků.

Dívka se zastavila u zavřených dveří a stiskla kliku. Aniž se otočila, prohlásila: „Trvám na svých podmínkách.”

Kev pochopil. Pokud nepřistoupí na pravidla, která Win stanovila, nic mezi nimi nebude. Ačkoliv zbožňoval její neústupnost, v duchu se naježil. Dosud ho zcela neovládla. Energicky otevřel, postrčil dívku přes práh, vstoupil za ní a zamkl.

Dříve než se stačila nadechnout, sevřel její hlavu v dlaních a vášnivě ji políbil. Chuť malinových rtů v něm zažehla požár, avšak přinutil se nikam nespěchat. Cítil, jak se k němu Win tiskne, co jí nabíraná sukně a spodničky dovolí.

„Už mi nikdy nelži,” zabručel.

„Nebudu. Slibuji.” Modré oči se láskyplně třpytily.

Zatoužil dotknout se jejího hebkého těla. Pustil se do rozepínání titěrných zdobených knoflíčků na dívčiných zádech. Ty, co vzdorovaly, jednoduše utrhl. Konečně živůtek povolil a záplava růžové látky se snesla Win k nohám. Kev po ní lhostejně šlapal. Nedočkavě se natáhl

po tkanicích spodního prádla. Dívka mu ochotně pomáhala.

Pohled na její nahé tělo ho připravil o dech. Štíhlé nožky vězely v bílých punčochách, které přidržovaly jednoduché podvazky. Tvořily smyslný kontrast s obnaženým tělem. Muž poklekl do růžového mušelínu, aby je rozepnul. Win pokrčila nohu v koleni, aby mu pomohla, avšak mimoděk ho tím přivedla v ještě větší pokušení. Sklonil se nad jejím kolenem a líbal ji na vnitřní stranu stehen. Pokusila se mu vymanit, ale uchopil ji za boky a přinutit klidně stát. Něžně se mazlil se světlými kudrlinkami v dívčině klíně. Opatrně jej dobyl jazykem. Win tiše zasténala.

„Třesou se mi kolena,” zašeptala. „Upadnu.”

Kev její poznámku ignoroval. Hasil živočišnou žízeň v ženině lůně. Dotíral na ně tak dlouho, dokud se nedočkal odezvy probouzejícího se těla.

Teprve poté se postavil. Win se tvářila omámeně. Upírala na něho zamžený pohled, jako by ho neviděla. Celá se chvěla. Objal ji a přimkl k sobě. Zatímco si rozepínal kalhoty, jemně přejížděl špičkou jazyka po dívčina hrdle a rameni.

Milá se ho pevně přidržela. Zvedl ji, podepřel paží a přitiskl ke stěně. Připadala mu neuvěřitelně lehoučká. V obličeji se jí zračil údiv, jelikož pochopila, co má Kev za lubem. Sebejistě do ní vstoupil.

Ovinula mu nohy kolem pasu. Zoufale k němu mula jako cestující k lodi zmítané bouří. Kev se stal jejím neochvějným záchranným kruhem. Kalhoty se mu svezly ke hlenům. Na okamžik se odvrátil a ušklíbl se. Napadlo ho, zda by nebylo lepší na chvilku přestat a úplně se svléknout, avšak sílící chtíč zastínil všechno ostatní.

Win s každým pohybem potěšeně zavzdychala. Merripen se k ní hladově přisál a dychtivě ji líbal. Když se opět rozvlnil v bocích, nabyly jeho pohyby na intenzitě. Dívka pevně semkla víčka, v klíně jí divoce pulzovalo.

Kev se nořil stále hlouběji a blížil se vyvrcholení. Cítil, jak ho drtí bělostná stehna. Náhle Win ztuhla a vykřikla. Projevy vášně vmžiku utlumil polibky. Avšak nepřestala sténat blahem a tetelit se slastí. I Keva přemohla extáze, napětí se přeměnilo v uvolnění a jeho životodárná tekutina si našla cestu do sametové hlubiny jejího těla.

Opatrně spustil dívčiny nohy na podlahu. Jejich těla k sobě vlhce lnula, ústa si vmlouvala konejšivá políbení. Win vklouzla dlaněmi pod Merripenovu košili a vděčně ho hladila. Do nosu se jim vtírala vůně milování. Kev se jí dychtivě opájel.

„Me voliv tu,” zašeptal „Když Rom vyzná ženě lásku, nikdy se nejedná o platonický vztah.” Vyjadřuje tím svou touhu. Žádostivost.”

Jeho přiznání Win potěšila “Me voliv tu” opakovala.

„Keve…”

„Ano, lásko?”

„Jak vlastně probíhá cikánská veselka?”

„Stačí si před svědky podat ruce a složit přísahu. Ale my dva si necháme vystrojit svatbu, jakou pořádali gádžové” Sundal dívce podvazky a pečlivě sroloval punčochy. Masíroval jí prsty u nohou, dokud nezačala vrnět blahem.

Přivinula si jeho hlavu na prsa a výmluvně mu nabídla ňadro. Poslušně vzal do úst růžovou bradavku a dorážel na ni jazykem, dokud se nezahrotila.

„Netuším, co ted mám dělat,” přiznala malátně Win.

„Klidně lež a já se postarám o zbytek.”

Zachichotala se. „Kdepak. Myslela jsem, že netuším, co lidé dělávají, když nakonec všechno dobře dopadne.”

„Snaží se, aby jim tenhle stav vydržel co nejdéle.” Něžně se mazlil s jejím ňadrem. Fascinovala ho jeho oblost a hebkost.

„Věříš na šťastné konce?” naléhala. Maličko zalapala po dechu, když ji hravě kousl.

„Jako v pohádkách? Vzali se a žili spolu šťastně až do smrti. Ne.”

„Ne?”

Zavrtěl hlavou. „Věřím, že se najdou dva lidé, kteří se upřímně milují.” Pousmál se. „Těší je sdílet spolu každodenní život. Chodí spolu na procházku. Dohadují se, jak dlouho se mají správně vařit vejce naměkko. Jak jednat se služebnictvem. Anebo se handrkují o výši účtu od řezníka. Každou noc spolu uléhají a ráno se probouzejí.” Zvedl hlavu a pohladil dívku po tváři.

„Vždycky jsem začínal den tím, že jsem přistoupil k oknu a pohlédl na oblohu. Ale od nynějška už nebudu muset.”

„Proč?” otázala se tiše.

„Modř na mě zazáří z tvých očí.”

„Ty jsi ale romantický,” zamumlala s úsměvem a jemně ho políbila. „Ale neboj se, nikomu to neprozradím.”

Merripen se s ní začal opět mazlit. Byl svou milou natolik uchvácený, že si nevšiml slabého zarachocení zámku ve dveřích.

Win mu nakoukla přes rameno a spatřila Dodgera, jak se pokouší vytáhnout klíč. Chtěla něco říct, avšak Kev ji

horoucně políbil na pootevřené rty. Později se o tom zmíním, pomyslela si omámeně. Nikterak se nestarala, že mrštná fretka právě mizí pode dveřmi s kýženou kořistí v zubech.

Zakrátko na ni dočista zapomněla.

Ačkoliv pliaška, tradiční cikánské zásnuby, trvají několik dní, Kev rozhodl, že mu ke spokojenosti postačí jediná noc.

„Zamkli jsme všechno stříbro?” otázal se Cama, když se do domu začali trousit obyvatelé tábora oblečení v pestrých šatech a ověšení blyštivými cetkami.

„Phral,” pokáral ho vesele Rohan, „toho přece není zapotřebí. Jsou to naši příbuzní.”

„Právě proto mi záleží na tom, aby stříbro zůstalo pod zámkem.”

Podle Kevova názoru si Cam zásnuby až příliš užíval. Před několika dny se prohlásil za bratrova zmocněnce a jal se s Leem vyjednávat cenu za nevěstu. Oba se náramně bavili. Jako dva kramáři navzájem vychvalovali přednosti ženicha i nevěsty a handrkovali se, kolik by ženichova rodina měla zaplatit za poklad, jako je Win. Posléze za bujarého veselí dospěli k závěru, že nevěsta, která vydrží žít po Merripenově boku, stojí za všechny prachy. Kev se po celou dobu zle kabonil, což je ještě víc rozjařovalo.

Jakmile splnili nezbytnou formalitu, pustili se do příprav samotných zásnub. Po obřadu vypukne bohatá hostina. Na jídelníčku bude prase na rožni, hovězí pečeně, různé druhy drůbeže a brambory smažené na bylinkách a se spoustou česneku. Z úcty k Beatrix cikáni upustili od konzumace oblíbených ježků.

Tanečním sálem se vznášel zvuk kytar a houslí. Hosté utvořili kruh. Doprostřed se postavil Cam oděný do volné bílé košile a kožených kalhot přepásaných červenou šerpou. V ruce držel láhev omotanou hedvábím. Kolem hrdla měla ovinutou šňůru, na níž cinkaly zlaté mince. Naznačil přítomným, aby zmlkli, a muzikanti poslušně ztichli.

Win stála vedle Merripena. Užívala si barevné pozdvižení a naslouchala Rohanovi, který pronesl několik poznámek v cikánštině. Na rozdíl od bratra zvolil Kev ustrojení gádžů, avšak upustil od naškrobeného límce a vázanky. Dívku fascinovalo jeho hladké snědé hrdlo. Nejradši by k němu přitiskla rty tam, kde divoce pulzovala žilka. Avšak musela se spokojit s diskrétním pohlazením prstů. Merripen nerad projevuje city na veřejnosti, zato v soukromí…

Zvolna ji uchopil za ruku a palcem pohladil po zápěstí.

Po stručné řeči Cam přistoupil k Win. Zručně sundal z lahve šňůru s mincemi a pověsil ji dívce kolem krku. Byly těžké a chladily ji na kůži. Vesele cinkaly. Dávaly všem přítomným na vědomí, že je zasnoubená a kromě Merripena se k ní mohou muži přiblížit jen na vlastní nebezpečí.

Rohan dívku vroucně objal a cosi jí pošeptal do ucha. Potom ji vyzval, aby se napila z lahve. Opatrně usrkla silného červeného vína a předala je Merripenovi. I on si zavdal. Hosté rovněž obdrželi poháry s vínem. Zaznělo přání dobrého zdraví a všichni na počest snoubenců pozvedli sklenice.

Nato vypukla oslava. Zazněla hudba, víno teklo proudem.

„Zatanči si se mnou,” vyzval Merripen Win, čímž ji překvapil.

Dívka se smíchem zavrtěla hlavou. Se zájmem pozorovala temperamentní tanečníky kolem sebe. Ženy se divoce vrtěly v bocích, muži podupávali a tleskali. Páry se navzájem nespouštěly z očí a vyzývavě na sebe zíraly.

„Já nevím,” zrozpačitěla.

Merripen si stoupl za ni, překřížil paže před jejím tělem a přimkl ji k sobě. Postaral se tím o další překvapení. Nikdy dřív se jí přede všemi nedotýkal. Avšak zdálo se, že si jich nikdo nevšímá.

Ovál její ouško horkým dechem. „Chvíli je sleduj. Vidíš, jak málo místa jim postačí? Jak krouží jeden kolem druhého? Když cikán tančí, zvedá ruce k obloze, avšak podupáváním dává najevo spojení se zemí a pozemskými vášněmi.” Usmál se a obrátil Win tváří k sobě. „Pojď.” Chytil ji v pase a pobízel kupředu.

Plaše ho následovala. Takového jej neznala. Neočekávala, že je tak sebejistý. Že ji vtáhne doprostřed živočišného tance a bude na ni vrhat smyslné pohledy. Pobízel ji, aby zvedla paže, luskala prsty a švihala sukněmi. Win se rozjařeně chichotala. Tančili ve strhujícím rytmu a navzájem se sváděli.

Uprostřed jedné otočky ji Kev chytil v pase a přitáhl k sobě. Vůně jeho pleti a pohyb hrudníku způsobily, že Win ihned vzplála touhou. Merripen si opřel čelo o její a zíral na ni tak dlouho, dokud se nezačala utápět v hlubině jeho očí.

„Líbej mě,” zaprosila. Nestarala se, kde jsou a kdo by je mohl vidět.

Usmál se na ni. „Když s tím začnu, nebudu vědět, kdy skončit.”

Kouzlo bylo vzápětí zlomeno omluvným zakašláním.

Merripen pohlédl na Cama.

Rohan schválně dělal jakoby nic. „Nerad vás ruším, ale právě za mnou přišla paní Barnstableová. Máme nečekaného hosta.” „Že by další příbuzní?” „Ano, ale tentokrát z otcovy strany.” Merripen udiveně zavrtěl hlavou. „Kdo je to?” Cam ztěžka polkl. „Lord Cavan. Náš dědeček.”

Bratři se rozhodli, že se s ním sejdou v soukromí. Odebrali se do knihovny a vyčkávali. Dva lokajové zatím pilně vynášeli z kočáru vše potřebné: polštáře, sametem potažený podnožník, přikrývku, ohřívač nohou a stříbrný podnos s pohárem. Jakmile složité přípravy skončily, komoří oznámil příchod lorda Cavana a jmenovaný vstoupil do místnosti.

Nevysoký křehký stařec na první pohled nepůsobil nikterak impozantním dojmem. Avšak choval se jako sesazený monarcha. Zarudlou pleš zakrývaly načechrané a důmyslně sčesané vlasy. Vousy lemující přísná ústa připomínaly lví hřívu. Vychytralé hnědé oči si lhostejně prohlížely oba mladíky.

„Vy jste Kevin a Cameron Coleovi.” Nejednalo se o otázku, nýbrž o věcné konstatování. Hovořil s patrným irským přízvukem.

Bratři mlčeli.

„Kdo z vás je starší?” prohodil Cavan a uvelebil se v křesle. Sluha mu ihned přistrčil podnožník.

„On.” Cam ukázal na Keva. Ten se na něho hněvivě podíval. Rohan výhrůžku ignoroval. „Jak jste nás našel, pane?” zeptal se opatrně.

„Nedávno mě v Londýně vyhledal jeden historik, zabývající se heraldikou. Oznámil mi, že jste ho pověřil pátráním po jistém symbolu. Zjistil, že se kdysi nacházel v erbu Coleových. Když mi ukázal náčrt vašeho tetování, ihned jsem pochopil, o koho jde a proč vás onen znak zajímá.”

„Proč, smím-li se zeptat?” vyzvídal vlídně Cam.

„Jde vám o společenský a finanční prospěch. Přejete si, aby vás Coleovi uznali za své.”

Cam se nevesele zazubil. „Věřte mi, že ani o jedno z toho nestojíme. Pouze mě zajímal náš původ.” V očích se mu objevilo podráždění. „Ten zatracený vědátor dostal peníze za to, aby informoval mě, a ne vás. Ještě mu to spočítám.”

„Proč jste tak náhle zatoužil nás vidět?” obořil se na příchozího Kev. „Nic po vás nechceme a vy nežádejte nic od nás.”

„Možná by vás zajímalo, že váš otec zemřel. Odešel na věčnost před několika týdny. Nehoda na projížďce. S koňmi to nikdy neuměl. Nakonec mu přinesli smrt.”

„Upřímnou soustrast,” zadrmolil Cam. Kev jen pokrčil rameny.

„Takhle reagujete na úmrtí svého otce?” obořil se na ně stařec.

„Je mi líto, avšak neznali jsme ho natolik dobře, abychom za něho prolévali slzy,” ucedil sarkasticky Kev.

„Nikdo se vás neprosí, abyste ho oplakávali.”

„Proč potom všechny ty řeči?” podivil se nahlas Cam.

„Můj syn po sobě zanechal ženu a tři dcery. Jediní jeho synové jste vy.” Hrabě semkl kostnaté prsty.

„Panství smí připadnout pouze mužskému dědici a v naší rodové linii bohužel široko daleko žádný takový není. Po

mé smrti rod zanikne.” Pevně semkl rty. „Nedovolím, aby úsilí mých předků přišlo vniveč kvůli vašemu nemožnému otci, který nebyl schopen řádného plození.”

Kev povytáhl obočí. „Dva synové a tři dcery - podle mě byl schopný ažaž.”

„Dcery se nepočítají. A vy dva jste napůl cikáni. Rozhodně nemůžu říct, že by můj syn splnil svou povinnost a náležitě zabezpečil rodinný majetek. Na tom teď nezáleží. Vzniklá situace vyžaduje značnou míru tolerance. Koneckonců jste legitimní potomci.” Kysele se odmlčel. „A jediní mí dědici.”

Nyní se naplno projevil rozdíl mezi oběma kulturami, z nichž přítomní muži vzešli. Kdyby lord Cavan oznámil tuto zprávu typickému gádžovi, sklidil by bouřlivý vděk. Jenže polocikánští vnuci o jeho titul a majetek upřímně nestáli, takže se nedočkal kýžené reakce.

Na mladíky jeho řeč neučinila sebemenší dojem.

Proto se Cavan podrážděně obrátil na Keva. „Nyní jsi vikomtem Morningtonem, dědicem panství v hrabství Meath. Po mé smrti dále obdržíš Knotford Castle v Hillsboroughu, panství Fairwall v County Downu a Watford Park v Hertfordshiru. Říká ti to něco?”

„Ani ne.”

„Jsi poslední v nástupnické linii,” naléhal ostře Cavan.

„Kořeny našeho rodu sahají až do roku devítistého třicátého šestého. Jsi příslušníkem velice staré dynastie a v žilách ti koluje víc modré krve než třem čtvrtinám šlechticů v této zemi. Copak to pro tebe nic neznamená? Chápeš vůbec, jaké se na tebe usmálo štěstí?”

Kev všemu až moc dobře rozuměl. Věděl, že panovačný dědeček, který mu kdysi usiloval o život, nyní očekává, že se mu kvůli nevyžádanému dědictví samou

vděčností vrhne k nohám. „Nechtěl jste se nás kdysi zbavit jako párku nevítaných štěňat?”

Cavan se zamračil. „Tato otázka je nyní zcela bezpředmětná.”

„Což znamená ano,” sdělil Cam Kevovi.

„Okolnosti se změnily,” přiznal stařec. „Ted jste mi užitečnější živí než mrtví. Což byste měli ocenit.”

Kev se zrovna chystal hraběti sdělit, kam si má svůj titul i s panstvím strčit, když do něho Cam hrubě strčil.

„Omluvte nás na okamžik,” prohodil přes rameno.

„Musíme si promluvit.”

„Já si povídat nechci!” oponoval Merripen.

„Mohl bys mě pro jednou vyslechnout?” otázal se ho Cam mírně, avšak varovně mhouřil oči.

Kev si založil paže na hrudi a nachýlil hlavu stranou.

„Než ho odsud vyhodíš, chci, abys zvážil několik věcí,” domlouval mu vlídně Cam. „Zaprvé, dědek má víceméně na kahánku. Zadruhé, pachtýři na jeho pozemcích jistě zoufale potřebují podporu a správné vedení. Určitě bys pro ně dokázal hodně udělat. Mohl bys dál žít tady v Anglii a do Irska tu a tam odjet. Zatřetí - mysli na Win. Zabezpečil bys jí bohatství a postavení. Jako hraběnka by se těšila všeobecné úctě. Začtvrté. Ať se nám to líbí nebo ne, získali jsme nevlastní matku a tři sestry, o které se musí někdo postarat, až starý pán zaklepe bačkorama. Zapáté.

„Nemusíš se namáhat, já to vezmu.”

„Cože?” Cam udiveně povytáhl obočí. „Ty se mnou souhlasíš?”

„Ano.”

Rohanovy připomínky byly logické a opodstatněné, ale dočista by stačilo zmínit se pouze o Win. Jakožto

hraběnku ji společnost přijme mnohem lépe než jako manželku bezvýznamného cikána.

Stařec sledoval Keva s kyselým výrazem v obličeji.

„Zřejmě jsi dospěl k mylnému závěru, že máš na vybranou. Věz však, že tě o nic nežádám. Pouze tě informuji o tom, jaké tě potkalo štěstí. Ovšem vyplývají z toho i jisté povinnosti. Dále…”

„Stačí, jsme dohodnuti,” skočil mu Cam chvatně do řeči. „Lorde Cavane, buďte ubezpečen, že nyní máte svého dědice a nástupce. Navrhuji, abychom se pro tuto chvíli rozloučili a zvážili nové okolnosti. Pokud budete souhlasit, zítra se opět sejdeme a probereme podrobnosti.”

„Platí.”

„Smím vám a vašemu služebnictvu nabídnout ubytování?” „Jsem hostem manželů Westcliffových. Zřejmě jste o hraběti již slyšeli. Úctyhodný člověk. Býval jsem přítelem jeho otce.” „Ano,” přisvědčil vážně Cam.

„O Westcliffovi jsme již slyšeli.”

Cavan mrzutě semkl rty. „Vypadá to, že vám ho budu muset jednoho dne představit.” Znechuceně si bratry přeměřil pohledem. „Pokud se mi podaří napravit váš nevkusný styl a nevhodný přístup k aristokracii. Nemluvě o nedostatečném vzdělání. Bůh nám všem pomáhej.” Luskl prsty a lokajové začali pohotově sbírat jeho propriety. Majestátně se zvedl z křesla a nechal si obléknout kabátec. Otráveně se podíval na Keva, zavrtěl hlavou a zamumlal: „Ustavičně si připomínám, že je lepší něco než nic. Takže zítra.”

Sotva se stařec odporoučel, přistoupil Cam ke karafě s brandy a nalil dvě štědré dávky. Jednu z číší podal bratrovi. Tvářil se pobaveně. „O čem přemýšlíš?”

„O tom, jakého budeme mít laskavého dědečka.”

Cam se rozesmál natolik bujaře, až se málem zakuckal.

O hodně později Win spočívala Kevovi v náručí. Vinula se k mužově hrudi, její dlouhé vlasy ho zakrývaly jako stříbrný závoj. Až na náhrdelník z penízků byla nahá. Kev jí šperk opatrně přetáhl přes hlavu a položil na noční stolek.

„Nedělej to,” bránila se.

„Proč?”

„Líbí se mi ho nosit. Připomíná mi, že jsem zasnoubená.”

„Postarám se, abys na to nikdy nezapomněla,” slíbil a převalil dívku tak, aby mu spočívala po boku.

„Připomenu ti to tak často, jak budeš chtít.”

Usmála se a špičkami prstů se dotkla jeho rtů. „Mrzí tě, že vás lord Cavan našel?”

Políbil ji a nad otázkou se zamyslel. „Ne,” prohlásil nakonec. „Je to zahořklý starý páprda a nikterak se netěším na čas strávený v jeho společnosti, avšak přinejmenším jsem dostal odpověd na otázky, které mě dlouho trápily. A…” Zaváhal, než se rozpačitě přiznal:

„Nikterak mi nevadí, že se jednoho dne stanu hrabětem.”

„Tobě to nevadí?” užasla.

Kev přikývl. „Myslím, že ze mě bude dobrý pán a šlechtic.”

„Naprosto s tebou souhlasím,” přiznala Win spikleneckým šepotem. „Vím, že ohromíš spoustu lidí, až jim s přehledem vysvětlíš, jak si mají počínat.”

Kev se zakřenil a vlepil jí pusu na čelo. „Řekl jsem ti, co mi Cavan pověděl, než jsme se rozloučili? Prý si ustavičně opakuje, že vždycky je lepší mít něco než nic.”

„Ten starý protiva!” Win objala muže kolem krku.

„Strašlivě se mýlí,” dodala, než se jejich rty střetly.

„Protože, má lásko, ty jsi nejlepší ze všech!” Na dlouho se odmlčeli.

EPILOG

Podle lékařova dobrozdání to byl první porod, kdy měl větší starost o nastávajícího tatínka než o rodičku a novorozeně.

V jeho průběhu si Kev vedl celkem dobře, přestože občas reagoval nepřiměřeně. Ostatně, plašil se po celé manželčino těhotenství. Zcela přirozené obtíže a nesnáze ho natolik děsily, že zhusta nechával naprosto zbytečně posílat pro doktora, byť jej od toho Win ustavičně odrazovala.

Avšak přicházely i báječné chvíle. Například klidné večery, kdy Kev sedával vedle své ženy s rukou položenou na vypouklém bříšku a užíval si kopání děťátka. Anebo letní odpoledne, kdy se procházeli hampshirskou krajinou a cítili souznění s okolní pří-rodou. S údivem zjistili, že manželství, jehož se oba tolik obávali, jim přináší spoustu lehkosti a veselí.

Kev se často a rád smál. Náhle projevoval dříve netušenou rozvernost a hravost, s gustem Win otevřeně projevoval náklonnost. Zamiloval si svého synovce Rohana, syna Cama a Amélie, a s chutí černovlasého hošíka rozmazloval.

Nicméně když se těhotenství jeho ženy blížilo k závěru, nikterak neskrýval narůstající strach. Potomek se začal hlásit na svět uprostřed noci. V tu chvíli se Merripena zmocnila čirá hrůza a nic ho nedokázalo uklidnit. S každým dalším stahem a bolestným syknutím

víc a víc bledl, až si Win uvědomila, že je na tom daleko lépe než on.

„Prosím,” zašeptala Amélii pokradmu do ucha, „udělej s ním něco.”

A tak Cam spolu s Leem odvlekli nastávajícího tatínka do knihovny, kde ho po většinu času nalévali prvotřídní irskou whisky.

Když příští lord Cavan spatřil světlo světa, lékař prohlásil, že je zdravý jako buk, a nahlas si přál, aby všechny porody šly takhle hladce. Amélie a Poppy sestru omyly, převlékly do čisté noční košile a miminko zabalily do povijanu. Potom poslaly pro Keva. Jakmile se novopečený otec přesvědčil, že matka i dítě jsou v naprostém pořádku, úlevou se rozplakal. Pak se svalil k Win na postel a usnul.

S láskou se dívala na svého zmoženého muže, v náruči chovala vytoužené děťátko. Chlapeček byl malý, ale dokonalý. Měl bledou pleť a čupřinu hustých tmavých vlásků. O barvě očí se zatím mohli jenom dohadovat, avšak Win soudila, že budou modré. Přivinula kojence blíž, aby dosáhla na jeho drobné ouško a v souladu s cikánskou tradicí mu pošeptala jeho tajné jméno.

„Jsi Andrej. Tohle je jméno vhodné pro válečníka. Syn Keva Merripena si je právem zaslouží. Avšak pro gádže budeš Jason Cole. A tvoje kmenové jméno je…”

„Jádo,” ozval se manželův ospalý hlas.

Win se na Keva zamilovaně podívala a pohladila ho. Obavy byly pryč, tvářil se klidně a spokojeně. „Co to znamená?” „Ten, který nežije s Romy.”

„To sedí.” Natáčela si na prsty manželovy kadeře. „Ov yilo isi?” otázala se tiše.

„Ano,” přisvědčil anglicky Kev. „Ale zanechal u nich svoje srdce.”

Win se usmála a on se zvedl, aby ji políbil.