Lisa Kleypas

Hathawayovi 03. Vábení za soumraku

LONDÝN HOTEL RUTLEDGE

KVĚTEN 1852

Její šance na výhodný sňatek se rozplynuly a to kvůli fretce.

Poppy Hathawayová ji pronásledovala přes půlku hotelu, než si uvědomila důležitou věc: fretka nikdy neběží rovně.

„Dodgere,” domlouvala zoufale chlupatému nezbedovi, „vrať se! Dám ti sušenku nebo jakoukoliv z mých stužek do vlasů, kterou si vybereš. Cokoliv! Hrome! Udělám si z tebe kožešinový límec!”

Zapřísáhla se, že jakmile zvířecího mazlíčka své sestry dostihne, zpraví vedení hotelu o tom, že Beatrix chová v rodinném apartmá divoké tvory, což je určitě v rozporu s ubytovacími pravidly. Přirozeně se může stát, že poté budou Hathawayovi okamžitě vystěhováni.

Ale o to se Poppy momentálně nestarala.

Dodger jí ukradl milostný dopis, jejž obdržela od Michaela Bayninga, takže jediné, na čem na celém světě doopravdy záleželo, bylo získat jej zpět. Ještě aby Dodger schoval předmět doličný na nějakém veřejně přístupném místě, kde ho někdo snadno objeví. Potom by Poppy nadobro přišla o naději, že se provdá za ctihodného a naprosto úžasného mladého muže.

Dodger pelášil přepychovými chodbami hotelu a mrštně uskakoval před rukama své pronásledovatelky. Osudný dopis svíral v zubech.

Poppy za ním klusala a v duchu se modlila, aby ji nikdo nezahlédl. Ačkoliv se hotel těší vynikající pověsti, pravá dáma ani zde nevychází z pokoje bez doprovodu. Naštěstí je její společnice, slečna Marksová, dosud v posteli, a Beatrix se vydala s Amélií na ranní projížďku.

„Dodgere, za tohle zaplatíš!”

Potměšilé zvířátko se domnívalo, že všechny věci slouží výhradně k jeho pobavení. Neváhalo převrhnout a prozkoumat každou krabici či košík a nevyplácelo se před ním nechávat bez dozoru punčochy, hřeben nebo kapesník. Dodger s potěšením odnášel předměty nejosobnější povahy a nechával je ležet pod židlemi a pohovkami nebo si s oblibou schrupl v zásuvce s čistým prádlem. Nejhorší na celé záležitosti byla skutečnost, že svými čtveráckými kousky rodinu báječně bavil, a tak Hathawayovi mívali sklon jeho řádění přehlížet.

Kdykoliv Poppy vznesla nějakou námitku, Beatrix se jí zkroušeně omluvila a slíbila, že Dodger už zmíněnou vylomeninu nikdy neprovede. Vzápětí upřímně žasla nad tím, že její kázání nemá na fretku sebemenší vliv. A protože Poppy svou mladší sestru vroucně milovala, snažila se soužití s vykutáleným zvířecím miláčkem vydržet.

Avšak tentokrát Dodger zašel příliš daleko.

Zastavil se v rohu, aby se přesvědčil, že je stále pronásledován, a ze samého vzrušení zatančil svérázný válečný tanec sestávající z několika výskoků, jimiž dával najevo potěšení. I ve svém současném rozpoložení, kdy by ho nejradši uškrtila, Poppy neochotně přiznávala, že je rozkošný. „Přesto jsi dál synem smrti,” sdělila mu a pokoušela se k němu co nejopatrněji přiblížit. „Dej mi ten dopis, Dodgere!”

Fretka se prosmýkla pod prosklenou kopulí podpíranou sloupy, jíž pronikalo světlo. Poppy blesklo hlavou, kam až bude nucena zvíře pronásledovat. Dodger je velice rychlý a mrštný a hotel zabírá rozlohu několika domů.

„Tohle se člověku stává, když se narodí jako Hathaway,” zamumlala si pro sebe. „Pronásledují ho smůla, divoká zvířata, požáry, prokletí, skandály…“

Dívka svoji rodinu milovala, ale zároveň toužila po klidu a obyčejném, ničím nerušeném životě, který, jak se zdá, zůstává Hathawayovým odepřen.

Dodger vběhl do prostoru vyhrazeného hotelovému personálu, jemuž kraloval vedoucí třetího podlaží, pan Brimbley. Byl to postarší pán s bílým knírem, jehož konce si pomocí vosku nakrucoval do špiček. Hathawayovy dobře znal z předchozího pobytu a každý jejich výstřelek hlásil nadřízeným. Jestli zjistí, co se děje, vynasnaží se, aby choulostivé psaní co nejdřív získal, a jeho ožehavý obsah si určitě nenechá pro sebe. Pak vyjde najevo, že se Poppy zapletla s Michaelem, avšak jeho otec, lord Andover, vztah svého syna nikdy neschválí, jelikož jej považuje za nepatřičný.

Vtom obávaný Brimbley vyšel ze své kanceláře v doprovodu dvou podřízených. Dívka bezděčně zadržela dech a couvla ke stěně.

„Okamžitě běžte na recepci, Harkinsi,” nařizoval Brimbley.

„Chci, abyste prověřil stížnosti pana W. na výši účtu. Vždycky proti konečné cifře protestuje, přestože všechny napočítané položky jsou v pořádku. Navrhuji, aby dneškem počínaje podepsal každou stvrzenku, kterou mu za požadovanou službu vystavíme.”

„Ano, pane Brimbleyi.” Trojice mužů se vzdalovala.

Dívka se opatrně přikradla k pootevřeným dveřím kanceláře, v níž Dodger zmizel, a nakoukla dovnitř. Zdálo se, že dvě vzájemně propojené místnosti zejí prázdnotou. „Dodgere,” zašeptala naléhavě. Spatřila ho, jak se krčí pod židlí. „Pojď sem!”

Za projevený zájem si vysloužila další veselé poskakování.

Kousla se do rtu a odvážila se překročit práh. Rozměrné kanceláři vévodil masivní psací stůl pokrytý lejstry a šanony. Stálo u něj polstrované křeslo barvy burgundského. Druhé bylo přistrčené ke krbu s mramorovou římsou.

Dodger vyčkával vedle stolu. Díval se na Poppy bystrýma očima, kýžený dopis svíral v zubech. Nehýbal se. Ostražitě sledoval, jak se k němu dívka blíží.

„Nic se neděje,” chlácholila ho a opatrně k němu natáhla ruku.

„Ty jsi ale hodný kluk. Moc hodný chlapeček… Já si teď vezmu ten dopis a odnesu tě zpátky. Pak ti dám… Hrome!”

Dříve než se stačila listu dotknout, Dodger s ním svižně vklouzl pod stůl.

Poppy, zrudlá hněvem, se rozhlížela po místnosti ve snaze vypátrat něco, čím by mohla fretku vyhnat z úkrytu. Na krbové římse spatřila svíčku ve stříbrném stojánku. Natáhla se po ní, ale voskovice se ani nepohnula. Stříbrný svícen byl zapuštěný do mramoru.

Vtom se přihodilo něco neuvěřitelného. Celá zadní stěna krbu se nehlučně odsunula. Dívka zalapala údivem po dechu. To, co vypadalo jako solidní cihlová zeď, byla ve skutečnosti dokonalá kamufláž.

Zlomyslný Dodger se přestal schovávat pod stolem a namířil si to přímo do záhadného otvoru.

„Kruci!” vyděsila se Poppy. „Dodgere, ať tě ani nenapadne tam vlézt!”

Avšak fretka na její protesty nedbala. A aby se situace ještě víc zkomplikovala, z chodby se ozval hluboký hlas pana Brimbleyho: „Pan Rutledge musí být samozřejmě informován. Dejte to do hlášení. A hlavně nezapomeňte…“

Na zvážení možností či případných následků nezbýval čas.

Poppy se prosmýkla tajnými dvířky a ta se za ní zavřela.

Obklopila ji temnota. Napínala sluch ve snaze zjistit, co se odehrává ve vedlejší místnosti. Její přítomnosti si zjevně nikdo nevšiml. Pan Brimbley nerušeně pokračoval v hovoru.

Poppy napadlo, že může čekat dlouho, než se hotelový úředník uráčí znovu vyjít ze své pracovny. Nezbývá než najít jinou cestu ven. Jistě, mohla by opět projít krbem a ukázat se panu Brimbleymu, ale jak by mu svoje počínání vysvětlila? To by byl skandál!

Otočila se a shledala, že se nachází v chodbě, do níž odněkud seshora proniká mdlé světlo.

Zaslechla šramot, jak se kolem ní proplížila fretka. „Dobrá, Dodgere,” špitla. „Ty jsi nás sem dostal, tak proč bys mi nepomohl najít cestu ven?”

Zvířátko poslušně zamířilo do chodby a vzápětí zmizelo ve stínech. Poppy jej s těžkým povzdechem následovala. Odmítala

propadnout panice. Zkušenost ji naučila, že ztrácet v tíživé situaci hlavu nikdy nikomu neprospěje.

Konečky prstů se přidržovala stěn a opatrně kráčela temnotou. Po několika metrech zaslechla zaškrábání. Zůstala stát a napínala sluch.

Kolem panovalo ticho.

Nervy měla zjitřené, srdce jí divoce tlouklo. Znenadání před sebou spatřila nažloutlou zář lampy, jež bez varování pohasla. Není v tajné chodbě sama.

Zaslechla kroky. Někdo se k ní blíží. Míří přímo k ní.

Teď je příhodný čas zpanikařit, usoudila. Otočila se na patě a vyrazila směrem, odkud přišla. Být pronásledována v temné chodbě neznámými lidmi tohle je i pro Hathawayovy něco nového. Proklela svoje těžké sukně. Hbitě si je vykasala a pokusila se utíkat, avšak pronásledovatel byl mnohem rychlejší.

Dostihl ji a pevně sevřel. Neubránila se výkřiku. Ocitla se v náruči urostlého chlapa, ke kterému se nedobrovolně tiskla zády.

„Kdo jste a co tu chcete?” zašeptal jí do ucha mrazivý hlas.

Poppy nedokázala jasně uvažovat. Mužovy ruce ji bolestivě tiskly a v uších jí zvonilo. „Je to nedorozumění,” podařilo se jí ze sebe vypravit. „Prosím…“

„Vaše jméno!” naléhal.

„Poppy Hathawayová. Mrzí mě to. Nechtěla jsem…“

„Poppy?” Sevření povolilo.

„Ano.” Oslovil ji, jako by ji znal. „A vy jste…? Patříte k hotelovému personálu?”

Neodpověděl. Zlehka jí přejel prsty po pažích a předním díle šatů, jako by něco hledal. V dívce byla malá dušička.

„Ne,” vydechla a pokusila se uhnout před jeho doteky.

„Co tu pohledáváte?” Otočil ji tváří k sobě. Nikdo z jejích známých se k ní takhle důvěrně nechoval. Seshora do chodby dopadalo slabé světlo, v němž Poppy spatřila ostře řezaný obličej s hluboko zasazenýma očima, které se ďábelsky třpytily.

Ostře se nadechla. „Pronásledovala jsem fretku. Zaběhla do kanceláře pana Brimbleyho a prosmýkla se otevřeným krbem sem. Šla jsem za ní a pak jsem se pokoušela najít cestu ven.”

Vysvětlení neznělo příliš důvěryhodně. „Fretku? Zvířecího mazlíčka vaší sestry?”

„Ano,” přiznala. „Jak to víte? Copak jsme se už někdy setkali? Ne, nedotýkejte se mě, prosím! Já… Au!” Prudký pohyb hlavou způsobil, že dívčinou šíjí projela silná bolest.

Muž nedbal na námitky a bez skrupulí se jal masírovat Poppyin namožený krk. „Nehýbejte se! Každý váš pokus o útěk je předem zmařený.”

Rozechvělá dívka se mu neochotně podrobila. Napadlo ji, zda se neocitla v rukou šílence. Zasténala na protest a energicky se zavrtěla. Ke svému úžasu shledala, že napětí ve strnulé šíji povolilo. Spokojeně vydechla a svěsila hlavu.

„Je to lepší?” otázal se neznámý. Oběma palci hladil zadní stranu jejího krku a neváhal jimi vklouznout pod krajku lemující výstřih šatů.

Dočista vynervovaná Poppy se rozhodla od něho odstoupit, ale okamžitě ji chytil za ramena. Odkašlala si a pokusila se o dotčený tón. „Pane, přála bych si, abyste mě odsud vyprovodil. Moje rodina vás za projevenou laskavost odmění a nikdo se nebude na nic ptát.”

„Jistěže.” Neochotně ji pustil. „Tuto chodbu lidé používají jen s mým svolením. Proto jsem předpokládal, že přítomnost cizí osoby neznamená nic dobrého.”

Poznámka vzdáleně připomínala omluvu, byť tón, jímž byla pronesena, ničemu takovému nenasvědčoval.

„Ubezpečuji vás, že jsem neměla v úmyslu nic jiného než odchytit to zlomyslné zvíře.” Cítila, jak se Dodger otřel o lem její sukně.

Neznámý se sklonil. Zvedl nezdárnou fretku a předal ji majitelce.

„Děkuji vám.” Tělíčko potměšilé šelmičky v dívčiných rukou pokorně zvláčnělo. Jak se dalo předpokládat, dopis byl pryč.

„Dodgere, ty vykutálený zloději, kde je? Co jsi s ním udělal?”

„S čím?”

„S dopisem. Dodger jej ukradl a odnesl sem. Někde tu musí být.”

„Najdeme jej později.”

„Je důležitý.”

„O tom nepochybuji. Stačí se podívat, jaké úsilí jste neváhala vyvinout, abyste ho získala zpět. Pojďte se mnou.”

Poppy se neochotně podvolila a nechala se odvést za loket.

„Kam jdeme?”

Odpovědi se nedočkala.

„Ocenila bych, kdyby se o tomto incidentu nikdo nedozvěděl,” prohodila.

„Věřím.”

„Mohu se spolehnout na vaši diskrétnost, pane? Za všech okolností se musím vyhnout skandálu.”

„Mladé ženy s tímto přáním by se měly držet v bezpečí svých apartmá,” zdůraznil zcela zbytečně.

„Jistě bych se tím řídila,” namítla dotčeně Poppy, „avšak Dodger mě donutil změnit plány. Potřebovala jsem to psaní. Moje rodina vás zaručeně bohatě odškodní za trable, které jsem vám způsobila, když…“

„Mlčte!”

Bez sebemenších obtíží kráčel potemnělou chodbou. Poppy se zdálo, že putují celou věčnost.

Konečně se zastavili před zdí, v níž se skrývala dvířka. Muž je otevřel. „Prosím.”

Poppy váhavě vstoupila do zářivě osvětlené místnosti, jež připomínala salon. Rada oken shlížela na ulici. Téměř všechny stěny lemovaly police s knihami. Samozřejmě nechyběl masivní psací stůl. Ve vzduchu se vznášela důvěrně známá směs vůní: vosku, kůže, inkoustu a knih. Vonělo to tu jako v otcově pracovně.

Poppy se otočila ke svému průvodci, který právě zavíral tajných vchod.

Odhadnout jeho věk nebylo vůbec lehké. Na první pohled se zdálo, že nedávno překročil třicítku, avšak celkově působil mnohem starším dojmem. Vzbuzoval zdání, že toho už hodně prožil a nic ho nemůže překvapit. Měl husté, dokonale ostříhané černé vlasy, které ostře kontrastovaly s bledou pokožkou, na níž se jaksi nepatřičně vyjímalo tmavé obočí. V neznámém se skrývalo ďábelské kouzlo, umocněné rovným nosem a výraznými ústy. Špičatá brada vypovídala o jeho odhodlanosti. Možná je to člověk, který všechno včetně sebe bere příliš vážně.

Poppy se zahleděla do mužových pozoruhodných očí a zrudla. Zaskočila ji jejich chladná zeleň stíněná vějíři temných řas. Pátravě si ji prohlížely, jako by se snažily vrýt si do paměti sebemenší detaily. Všimla si, že neznámý má pod očima tmavé kruhy, které neladily s jeho dokonalým, neproniknutelným zjevem.

Gentleman by se ji v podobné situaci pokusil něčím uchlácholit, cizinec však nepronesl ani slovo.

Proč na ni tak zírá? Co je zač?

Chtěla něco říct, aby prolomila nepříjemné napětí. „Vůně knih a včelího vosku,” spustila pošetile, „mi připomíná tatínkovu pracovnu.” Muž k ní přistoupil o krok blíž a Poppy se instinktivně přikrčila.

Oba se zarazili. Zdálo se, že ve vzduchu visí spousta otázek, jako by byly napsané neviditelným inkoustem.

„Váš otec před časem zemřel.” Neznámý hovořil se zajímavým přízvukem, který se k němu náramně hodil.

Poppy udiveně přikývla.

„A matka ho brzy následovala,” dodal.

„Jak to víte?”

„Součástí mé profese je dozvědět se o hotelových hostech co nejvíc.”

Dodger se zavrtěl. Poppy se sklonila a postavila ho na zem. Fretka skočila do křesla přistaveného ke krbu a uvelebila se na jeho měkkém sametovém potahu.

Dívka opět zvedla zrak k cizinci. Měl na sobě precizně ušitý tmavý oblek, jejž nosil s nedbalou elegancí. Jednoduchou černou vázanku nezdobil žádný špendlík, na košili se neblyštěly zlaté knoflíky. Zkrátka se na něm nenašlo nic, co by svědčilo o bohatství. Z kapsy šedé vesty visel řetízek od nepochybně obyčejných hodinek.

„Mluvíte jako Američan,” poznamenala.

„Pocházím z Buffala v New Yorku, ale už nějakou dobu žiju tady.”

„Pracujete pro pana Rutledge?” vyzvídala opatrně. Odpovědí jí bylo prosté přikývnutí.

„Předpokládám, že jste jedním z jeho zástupců.”

Z mužova obličeje se nedalo nic vyčíst. „Něco takového.”

Začala se opatrně sunout ke dveřím. „Potom vás nebudu déle zdržovat, pane…“

„Potřebujete někoho, kdo vás doprovodí k vašemu apartmá.” Poppy se zamyslela. Má ho požádat, aby poslal pro její společnici?

Kdepak. Slečna Marksová pravděpodobně dosud spí. Má za sebou neklidnou noc. Občas ji pronásledují zlé noční můry, z nichž se probouzí rozechvělá a vyčerpaná.

„Mám zavolat vaši gardedámu nebo komornou?”

Byla v pokušení souhlasit, avšak nechtěla v jeho společnosti prodlévat ani o minutu déle, než je bezpodmínečně nutné. Ani v nejmenším mu nedůvěřovala.

Všiml si její nerozhodnosti a posměšně se ušklíbl. „Kdybych vás chtěl kompromitovat, tak už bych to dávno udělal,” zdůraznil.

Jeho prostořekost způsobila, že dívka zrudla jako pivoňka.

„To tvrdíte vy. Ale copak já vím? Co když si pouze dáváte s obtěžováním načas?”

Nakrátko se odvrátil, a když se na ni znovu podíval, tvářil se pobaveně. „Jste v bezpečí, slečno Hathawayová.” Jemně se usmíval.

„Opravdu. Dovolte, abych poslal pro vaši komornou.”

Projev dobré nálady jeho obličej dočista změnil. Náhle z něho čišelo teplo a šarm. Tato proměna Poppy zaskočila natolik, že se jí prudce rozbušilo srdce. Pojednou čelila zcela novému pocitu.

Sledovala, jak muž přistupuje k táhlu zvonku. Vtom si vzpomněla na ukradený dopis. „Pane, zatímco budeme čekat, nemohl byste se poohlédnout v chodbě po mém psaní, prosím? Musím je dostat zpátky.”

„Proč?” otázal se.

„Z osobních důvodů.”

„Je od muže?”

Pokusila se napodobit zničující pohled, jímž slečna Marksová drtí dotěrné gentlemany. „Do toho vám nic není.”

„Všechno, co se děje v tomto hotelu, je i moje věc.” Pátravě si ji prohlížel. „Poslal vám jej nějaký muž, jinak byste s tím nedělala tolik tajností.”

Poppy se zamračila a otočila se k němu zády. Chtěla si zblízka prohlédnout polici, na níž stály zajímavé předměty.

Spatřila samovar zdobený smaltem a zlatem, dýku v pochvě z korálků, sbírku primitivních kamenných řezeb a hliněných nádob, egyptskou čelenku, mince z dalekých krajin, krabičky vyrobené z všemožných materiálů, železný meč s rezavou čepelí a lupu z benátského skla.

„Co je tohle za místnost?” neubránila se zvědavému dotazu.

„Kabinet kuriozit pana Rutledge. On takové věci sbírá, některé dostává darem od zahraničních hostů. Prohlédněte si je, jestli chcete.”

Jeho poznámka dívku zaujala. Představila si zástupy cizinců, mezi nimiž nechyběli evropští králové, vysoce urozená šlechta ani příslušníci diplomacie. Některé neobvyklé předměty jistě pocházejí od nich.

Její pozornost upoutala stříbrná soška koně zachyceného ve cvalu. „Je rozkošný.”

„Dárek od korunního prince Jizhua z Číny. Nebeský kůň.”

Poppy fascinovaně pohladila zvíře po zádech. „Nyní je z prince císař Xianfeng,” dodal muž vesele. „Celkem ironické panovnické jméno, že?”

Postavil se vedle dívky a nespouštěl z ní zrak.

„Proč to říkáte?”

„Protože Xianfeng znamená ,všeobecná prosperita’, což rozhodně není princův případ, uvážíme-li, že se lidé proti němu ustavičně bouří. Avšak troufám si tvrdit, že větší nebezpečí pro něho v současné době představuje Evropa.”

„Ano,” přisvědčila smutně Poppy. „Bůh ví, jak dlouho Číně vydrží její nezávislost.”

Muž stál u ní tak blízko, že cítila vůni vyprané košile i mýdla na holení. Upřeně na ni zíral. „Neznám mnoho žen, které jsou schopny hovořit o politice Dálného východu.”

Cítila, jak jí do tváří stoupá zrádná červeň. „V naší rodině se vedou velice neobvyklé polemiky. Alespoň podle mých sester. Já se jich ráda účastním. Moje společnice se domnívá, že podobné výstřelky v domácím prostředí nevadí, ale radí mi, abych na veřejnosti své vědomosti najevo nedávala. Prý bych tím odradila možné nápadníky.”

„V tom případě byste měla být nanejvýš opatrná,” prohlásil tiše. Usmíval se. „Byla by hrozná ostuda, kdybyste v nevhodném okamžiku utrousila nějakou inteligentní poznámku.”

Poppy se ulevilo, když zaslechla diskrétní zaklepání. Komorná se dostavila dříve, než čekala. Muž jí šel otevřít. Ve dveřích cosi zašeptal. Děvče se způsobně uklonilo a zmizelo.

„Kam se vytratila?” nechápala Poppy. „Měla mě doprovodit do pokoje.”

„Poslal jsem ji pro čaj.”

Dívka se zarazila. „Nemohu s vámi posvačit, pane.”

„Nepotrvá to dlouho. Vše potřebné nám z kuchyně pošlou výtahem.”

„O to tu nejde. I kdybych chtěla vaše pozvání přijmout, pravidla etikety to nedovolují. Určitě vám nemusím vysvětlovat, jak moc je takové chování nevhodné.”

„Stejně nevhodné jako procházet se po hotelu bez doprovodu,” ucedil a zamračil se.

„Neprocházela jsem se, nýbrž jsem pronásledovala uprchlou fretku.” Neobvyklá námitka pobavila i ji samotnou. Provinile zrudla a pokusila se o důstojný tón. „Ocitla jsem se v situaci, kterou jsem nezavinila, a jestliže se urychleně nevrátím do svého apartmá, budu čelit potížím mnohem horším. Pokud zde budu ještě chvíli otálet, může se stát, že do skandálu zatáhnu i vás, což by pan Rutledge rozhodně neschvaloval.”

„Pravda.”

„Potom prosím zavolejte služebnou zpátky.”

„Pozdě. Musíme počkat, až přinese čaj.”

Poppy si povzdechla. „Tohle dopoledne je vskutku za všechny drobné.” Vyčítavě pohlédla na fretku a ztuhla. Všetečné zvířátko se pilně činilo v křesle, od hlavy mu odlétaly chuchvalce chlupů a koňských žíní. „Dodgere, ne!”

„Co se děje?” Muž sledoval, jak se Poppy hrne k fretce.

„Roztrhal vám křeslo,” pravila zkroušená dívka a popadla záškodníka do náruče. „Tedy spíše panu Rutledgeovi. Dodger sv něm vybudoval pelíšek. Moc mě to mrzí.” V drahém přepychovém sametu zela pořádná díra. „Slibuji vám, že moje rodina škodu uhradí.”

„Není třeba,” namítl muž. „Hotel má v rozpočtu položku na opravy.”

Poppy se provinile shýbla a zastrčila do otvoru hrst vyškubaných žíní. „V případě potřeby vám dám písemné dobrozdání o průběhu této nehody.”

„Co vaše pověst?” otázal se vlídně cizinec a jemně ji přiměl, aby se napřímila.

„Co znamená moje reputace v porovnání s vaším živobytím? Za tohle vás mohou vyhodit. Určitě jste živitelem rodiny, máte manželku a děti, které na vás závisí. Já trochu ostudy přežiju, zato vy byste nemusel zavadit o nové zaměstnání.”

„Jste velice ohleduplná.” Vzal od ní fretku a položil ji zpátky do křesla. „Ale já rodinu nemám a vyhodit mě nikdo nemůže.”

„Dodgere!” rozzlobila se dívka, když se čiperné zvířátko opět zakouslo do polstrování. Náramně se bavilo.

„Křeslo je stejně zničené, tak ať si trošku užije.”

Poppy nechápala, jak může zaměstnanec hotelu s lehkou hlavou fretce přenechat kus drahocenného nábytku. „Jste úplně jiný než ostatní zdejší úředníci,” prohlásila.

„A vy jste zase úplně jiná než ostatní ženy.” Kysele se zazubila. „Říkají to o mně.”

Z oblohy barvy olova se spustil hustý déšť a srážel k zemi prach zvířený koly kočárů.

Dívka opatrně vykoukla z okna. Dávala si pozor, aby ji z ulice nikdo nezahlédl. Někteří chodci přidali do kroku, jiní otevřeli deštníky a pokračovali v důstojné chůzi.

Pouliční prodavači se nacpali do průjezdů a netrpělivými výkřiky nabízeli svoje zboží. Prodávali vše, co si člověk dokázal představit: svazky cibule, ulovené křepelky, čajníky, květiny, zápalky a pěnice a slavíky uvězněné v klecích. Poslední jmenovaná položka představovala pro Hathawayovy problém, neboť Beatrix byla odhodlána zachránit každého týraného tvora, kterého viděla. Mnohé pěvce proto skoupil její švagr, pan Rohan, a vypustil je na venkovském panství. Přísahal, že už zaplatil za polovinu opeřenců v Hampshiru.

Poppy se odvrátila od okna a shledala, že neznámý se opřel ramenem o knihovnu a založil si paže na hrudi. Soustředěně ji sledoval, jako by přemítal, kam ji zařadit. Navzdory jeho uvolněnému postoji měla Poppy nepříjemný pocit, že kdyby se pokusila o útěk, okamžitě by ji zadržel.

„Proč nejste s nikým zasnoubená?” zeptal se s ohromující přímočarostí. „Ve společnosti se pohybujete už dva nebo tři roky.”

„Tři,” přiznala pokorně dívka.

„Pocházíte z vážené rodiny. Dá se předpokládat, že obdržíte velkorysé věno. Váš bratr je vikomtem, v čemž vidím další výhodu. Proč ještě nejste vdaná?”

„Vždycky kladete osobní otázky lidem, které sotva znáte?” užasla Poppy.

„Vždycky ne. Jenom těm, kteří mě zajímají.”

Zvážila dotaz, který jí položil, a pokrčila rameny. „V průběhu uplynulých let jsem poznala spoustu pánů, ale žádného z nich jsem nechtěla. Ani jeden se mi nelíbil.”

„Jací muži se vám zamlouvají?”

„Sním o člověku, se kterým bych mohla sdílet klidný, obyčejný život.”

„Většina mladých dam dává přednost romantice a vzrušení.” Kysele se zakřenila. „Zřejmě umím ocenit nudu.”

„Zdá se mi, že jste nezvolila nejvhodnější místo. Londýn kypí životem.”

„Naprosto s vámi souhlasím, ale nejsem paní svého času.” Tady se měla odmlčet. Nebylo zapotřebí vysvětlovat víc. Jenže Poppy si ráda povídala s lidmi, proto nedokázala odolat příležitosti k rozhovoru, stejně jako Dodger nikdy neodolá zásuvce plné podvazků. „Potíže začaly ve chvíli, kdy můj bratr, lord Ramsay, zdědil šlechtický titul.”

Muž povytáhl obočí. „To je problém?”

„Ano,” přiznala upřímně Poppy. „Žádný z nás na to nebyl připravený. S předchozím lordem Ramsayem nás pojilo vzdálené pouto. Titul připadl Leovi pouze z toho důvodu, že ostatní dědicové předčasně zemřeli. Naše rodina neměla sebemenší ponětí o etiketě, o životě ve vyšších kruzích jsme nevěděli zhola nic. Žili jsme v Primrose Place a byli jsme šťastní.”

Vzpomněla si na krásné dětství a odmlčela se. Chalupu s doškovou střechou obklopovala zahrada, kde otec s láskou šlechtil růže. Na zadním dvorku chovali králíky s povislýma ušima, v koutech každé místnosti se tyčily stohy knih. Opuštěný domek se nyní zvolna rozpadá a zahrádka zarůstá plevelem.

„To už se nikdy nevrátí,” povzdechla si. Sklonila se k předmětu na spodní polici. „Co je to? Aha, astroláb.” Zvedla historický

astronomický přístroj vyrobený z mosazi. Skládal se ze dvou kruhových částí spojených ve středu čepem. Spodní díl obsahoval systém souřadnic.

„Víte, k čemu sloužil?”

„Samozřejmě. Používali jej astronomové a navigátoři. A také astrologové. Sloužil k určení aktuální polohy hvězd na obloze.” Poppy bedlivě studovala znaky vyryté na vrchní desce. „Tenhle pochází z Persie. Odhaduji, že je zhruba pět set let starý.”

„Pět set dvanáct,” upřesnil.

Poppy se spokojeně ušklíbla. „Otec se zabýval historií a měl sbírku podobných předmětů.” Opatrně pohnula diskem. „Kdy jste se narodil?”

Muž zaváhal, pak neochotně odpověděl: „Prvního listopadu.”

„Potom jste ve znamení štíra,” poznamenala.

„Vy věříte v astrologii?” zeptal se mírně podrážděným hlasem.

„Proč bych neměla?”

„Nemá žádný vědecký základ.”

„Otec mě učil, že člověk má být vnímavý ke všem názorovým proudům.” Pohrávala si s astrolábem. „Jistě víte, že štíři jsou nemilosrdní. Právě proto Artemis vyzvala jednoho z nich, aby uštkl jejího nepřítele Oriona. Za odměnu vynesla škorpiona na nebesa.”

„Nejsem takový. Pouze dělám to, co je třeba, abych dosáhl svého cíle.”

„Tedy vám připadá v pořádku hnát se bezohledně za svým?” smála se Poppy.

„Použila jste slovo ,nemilosrdný’ a to naznačuje určitou krutost.”

„Vy krutý nejste?”

„Jediné v případě nutnosti.”

Dívka zvážněla. „Krutost je vždycky zbytečná.”

„Asi toho o světě moc nevíte, když to říkáte.”

Poppy usoudila, že další debata nemá smysl. Stoupla si na špičky, aby prozkoumala obsah vedlejší police. Na první pohled to vypadalo, že je na ní uložena sbírka cínových figurek. „Co je to?”

„Mechanické hračky.”

„K čemu jsou dobré?”

Muž zvedl jeden z barevných kovových předmětu a podal jí ho.

Poppy si jej se zájmem prohlížela. Na kruhové podestě stálo několik miniaturních dostihových koní, každý z nich měl vlastní dráhu. Z boku podstavce vyčnívala šňůrka. Jemně za ni zatáhla, čímž uvedla zvířata do pohybu. Rozběhla se, jako by doopravdy závodila.

Dívka se potěšeně zachichotala. „Úžasné! Kéž by to viděla moje sestra Beatrix! Odkud tahle hračka pochází?”

„Vyrobil ji pan Rutledge. Ve volném čase se rád baví sestavováním podobných kousků.”

„Smím se podívat na další?” Poppy byla mechanickými strojky nadšená. Prohlížela si admirála Nelsona na zmítající se lodi, opici šplhající na banánovník, kočku, která si hrála s myší, a krotitele lvů, jenž švihal bičem, zatímco šelma opakovaně potřásala hlavou.

Zdálo se, že dívčin zájem muže těší. Ukázal jí obrázek na stěně. Znázorňoval tančící páry. Ty před očima užaslé dívky náhle ožily a tanečníci začali hladce klouzat po parketu. „Nebesa!” podivila se. „Jak je to možné?”

„Pohání je hodinový strojek.” Sňal obraz ze zdi a objevil se důmyslný mechanismus. „Zde je připevněn k setrvačníku. Pohyb obstarávají tyto drátky, které jsou na několika úrovních připevněné k čepům.”

„Vskutku pozoruhodné!” Ve svém nadšení zapomněla na veškerou obezřetnost. „Pan Rutledge je zjevně technický typ. Zrovna nedávno jsem četla životopis středověkého kněze Rogera Bacona. Můj otec velmi obdivoval jeho dílo. Bacon se věnoval fyzikálním pokusům, a proto ho někteří lidé obviňovali z čarodějnictví. Proslýchá se, že kdysi sestrojil mechanickou bronzovou hlavu, která…“ Poppy se překotně zarazila. Uvědomila si, že vzrušeně brebentí. „No prosím,” povzdechla si provinile. „Přesně tohle provádím na plesech a večírcích. Tady máte jeden z důvodů, proč nepatřím mezi vyhledávané dámy.”

Muž se pousmál. „Domníval jsem se, že debaty jsou při společenských setkáních vítané.”

„Ale ne takové, jakým dávám přednost já.”

Ťuk. Ťuk. Ťuk.

Oba se otočili. Dostavila se služka.

„Musím jít,” ošila se Poppy. „Moje společnice se bude zlobit, až se probudí a zjistí, že jsem zmizela.”

Tmavovlasý cizinec na ni dlouze zíral. „Ještě jsem s vámi neskončil,” prohlásil s ohromující ledabylostí. Vystupoval se sebejistotou člověka, kterému nikdy nikdo nic neodepřel. Jako by ji mínil držet ve své společnosti, dokud se jí nenabaží.

Dívka se zhluboka nadechla. „Ale já v každém případě odcházím,” oznámila mu věcně a zamířila ke dveřím.

Hravě ji dostihl a dlaní se opřel o dřevěné křídlo.

Poppy se lekla a prudce k muži vzhlédla. Stál příliš blízko, téměř se jí dotýkal. Instinktivně se přimkla ke stěně.

„Dříve než odejdete,” pravil tiše, „vám dám malou radu. Po hotelových chodbách se raději neprocházejte bez doprovodu. Pro mladou dámu je to nebezpečné. Už nikdy takhle hloupě neriskujte.”

Zarazila se. „Tento podnik se těší vynikající pověsti,” ohradila se. „Není se čeho bát.”

„Ale je,” zamumlal. „Právě to máte před sebou.”

A dříve než se vzmohla na jakoukoliv další reakci, sklonil hlavu a zmocnil se jejích úst.

Poppy dočista zkoprněla. Spalující polibek byl tak opojný a něžný, že by sama nedokázala říct, kdy bezděčně pootevřela rty. Muž ji jemně uchopil za bradu a zaklonil jí hlavu.

Objal dívku paží a přivinul k sobě. Poppy se točila hlava z jeho osobité vůně stoupající z naškrobené košile a vymydlené pleti. Mohla se pokusit se mu vymanit, ale… Jeho ústa ji sebejistě dobývala. Čišelo z nich nebezpečí a příslib dobrodružství. Dobyvačné rty sklouzly na hrdlo a putovaly stále níž a níž… Zanechávaly za sebou horkou stopu. Dívka se zachvěla a kvapně se odtáhla.

„Ne!” zaprotestovala chabě.

Muž ji přinutil, aby se na něho podívala. Ani jeden z nich se nepohnul. Kurážně čelila jeho pátravému pohledu a všimla si, že cizinec se tváří, jako by právě učinil nemilý objev.

Vtom ji pustil a energicky otevřel dveře. „Račte dál!” vyzval služku, jež přešlapovala na prahu s těžkým stříbrným podnosem v ruce.

Děvče bez váhání poslechlo. Nikterak nedalo najevo, že je udivila přítomnost mladé dámy.

Muž odešel pro Dodgera, který v křesle usnul. Podal Poppy ospalé zvířátko a ta je s nezřetelným zamumláním přivinula k hrudi. Pod špičkami prstů ucítila, jak šelmičce rychle tluče srdíčko.

„Potřebujete ještě něco, pane?” otázala se služebná.

„Ano. Doprovoďte tuto dámu do jejího apartmá. Pak se vraťte.”

„Ano, pane Rutledgei.”

Pane Rutledgei?

Poppy se málem zastavilo srdce. Ohlédla se po muži a shledala, že se mu ďábelsky třpytí oči. Její úžas si vysloveně užíval.

Harry Rutledge… Záhadný a samotářský vlastník hotelu. Vypadá úplně jinak, než si ho představovala.

Zmatená a zahanbená dívka se odvrátila. Slyšela, jak za ní zacvakly dveře. To je ale bídák! Náramně se pobavil na její účet. Utěšovala se tím, že už ho nikdy neuvidí.

V doprovodu služky kráčela chodbou a netušila, že se její život začíná od základu měnit.

Harry se zahleděl do ohně planoucího v krbu.

„Poppy Hathawayová,” zašeptal jako zaklínadlo.

Dvakrát ji zahlédl, ale pouze z dálky. Jednou, když nastupovala před hotelem do kočáru, a podruhé při příležitosti hotelového plesu, kterého se sice neúčastnil, zato si dopřál několikaminutové nerušené pozorování z balkonu. Přestože Poppy je líbezná dívka s vlasy barvy mahagonu, ihned ji pustil z hlavy.

Nicméně osobní setkání ho příjemně překvapilo.

Chtěl usednout do křesla, když vtom si všiml rozškubaného sametu a chuchvalců vytahaných žíní.

Potutelně se usmál a přesunul se do druhého.

Poppy. Jak byla bezelstná. Probírala se jeho poklady a vesele brebentila o astrolábech a františkánském mnichovi. Čišela z ní dobrá nálada i určitá mazanost, která by ho měla popuzovat, místo toho mu však přinášela dříve nepoznanou radost. Vyzařuje z ní něco, čemu Francouzi říkají espirit okouzlující bystrost a pohotovost. A ta tvář… Nevinná, a přece oduševnělá a vstřícná.

Zatoužil po ní.

Jay Harry Rutledge většinou dostal všechno dřív, než si vůbec stačil uvědomit, že něco chce. Jídlo mu přistálo přímo pod nosem, nové vázanky se objevily ještě předtím, než se na starých projevilo opotřebení, hlášení leželo na jeho stole, aniž o ně stihl požádat. Ženy se kolem něho jenom rojily a každá mu říkala to, co si podle ní přeje slyšet.

Uvědomoval si, že je nejvyšší čas, aby se oženil. Přinejmenším ho o tom ubezpečovala řada jeho známých. On je však podezíral,

že když sami strčili hlavu do oprátky, chtějí, aby na tom byl stejně. Vyhlídka na manželský chomout ho rozhodně nenaplňovala nadšením. Ovšem půvabné Poppy Hathawayové bylo těžké odolat.

Sáhl do levého rukávu kabátce a vytáhl Poppyin dopis. Odesilatelem byl ctihodný Michael Bavning. Zamyslel se, co o dotyčném mladém muži ví. Studoval na univerzitě ve Winchesteru, jejíž učební program vyhovoval jeho zvídavé povaze. Na rozdíl od svých kolegů se nikdy nedostal do dluhů a nezpůsobil žádný skandál. Ženy přitahoval jeho příjemný vzhled a možná ještě víc šlechtický titul, který jednoho dne zdědí spolu s rozsáhlým rodinným majetkem.

Harry se zamračil a začal číst.

Nejdražší lásko,

rozjímal jsem nad naším posledním rozhovoření a líbal místo na svém zápěstí, kam dopadly Vaše slzy. Proč mi nevěříte, že opláču každý den, kdy nejsme spolu? Natolik jste mě okouzlila, že myslím jenom na Vás. Jsem do Vás úplný blázen, tak o tom prosím ani na vteřinu nepochybujte.

Když budete ještě chvilku trpělivá, vymyslím způsob jak promluvit se svým otcem. Jakmile pochopí, že Vás cele a bezvýhradně zbožňuji, určitě nám dá svoje požehnání. Otce a mě pojí těsné pouto. Naznačil mi, že si přeje, abych byl v manželství stejně šťasten, jako on býval s mou matkou, Bůh jí dopřej klidné spočinutí. Moc byste se jí líbila, Poppy. Ocenila by Vaši veselou otevřenou povahu, lásku k rodině i domovu. Kéž by tu byla a pomohla mi přesvědčit tatínka, že pro mě není na světě lepší žena, než jste Vy.

Čekejte na mě, Poppy, tak jako já čekám na Vás.

Zůstávám Vámi navždy okouzlen, M.

Harry si tiše povzdechl. Upřeně zíral do plápolajícího ohně, hlavu měl plnou naléhavých myšlenek. Hořící poleno hlasitě prasklo a rozlomilo se. Do komína se vznesl roj bílých jisker. Bayning chce, aby na něho Poppy čekala. Harry to nechápal. Zná ji teprve krátce a už po ní prahne.

Pečlivě dopis složil a zastrčil jej do kapsy.

Jakmile se Poppy ocitla v bezpečí rodinného apartmá, položila Dodgera do košíku vystlaného měkkým plátnem, pelíšku, který mu připravila Beatrix.

Pak se opřela zády o stěnu, zavřela oči a zhluboka si povzdechla. Proč to Rutledge udělal?

A co je důležitější proč mu to dovolila?

Takhle by muž nevinné děvče líbat neměl. Hrozila se pomyšlení, k čemu se propůjčila. Kdyby se tak choval někdo jiný, neváhala by ho odsoudit. Přece miluje Michaela a o svých citech nepochybuje.

Proč tedy podlehla vábení Harryho Rutledge?

Kéž by se mohla s někým poradit! Avšak instinkt ji varoval, že nejlepší bude na incident okamžitě zapomenout.

Přestala se tvářit ustaraně a zaklepala na dveře své společnice.

„Slečno Marksová?”

„Jsem vzhůru,” ozval se z ložnice ospalý hlas.

Dívka vstoupila do malého pokojíku. Slečna Marksová oděná v noční košili stála u stojanu s umyvadlem.

Vypadala příšerně. Pleť měla popelavou, klidné modré oči rámovaly temné kruhy podobné modřinám. Světlé vlasy, obvykle důkladně vykartáčované a upravené, jí zplihle visely kolem obličeje. Spolkla prášek a zapila jej douškem vody.

„Proboha,” zhrozila se Poppy. „Co pro vás mohu udělat?”

Mladá žena zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Nic. Ale děkuji za optání. Je od vás velice laskavé, že se staráte.”

„Opět vás trápily noční můry?” Dívka ustaraně sledovala, jak její společnice přistoupila k prádelníku, aby z něj vytáhla punčochy, podvazky a spodní prádlo.

„Ano. Neměla jsem tak dlouho spát. Odpusťte.”

„Není co odpouštět. Pouze bych vám přála příjemné sny.”

„Většinou příjemné jsou,” pousmála se slečna Marksová. „Někdy se mi zdá, že jsem zpátky na venkově, kvete černý bez, v živých plotech hnízdí brhlíci a všude vládne mír. Moc se mi po tom všem stýská.”

I Poppy se stýskalo po rodinném sídle. Londýn, navzdory všemožným druhům zábavy a společenského vyžití, se nedokázal Hampshiru vyrovnat. Nemohla se dočkat, až znovu spatří svoji starší sestru Win, jejíž manžel Merripen se staral o chod panství.

„Sezona je téměř za námi. Brzy se tam vrátíme.”

„Jestli se toho dožiji,” zamumlala společnice.

Dívka se na ni soucitně usmála. „Co kdybyste si ještě na chvilku lehla? Přinesu vám studeny obklad.”

„Kdepak, nesmím se tomu poddávat. Obléknu se a dám si šálek silného čaje.”

„Tušila jsem, že to řeknete,” poznamenala suše Poppy.

Slečna Marksová byla čítankovým příkladem takzvané typické britské povahy. Znamenalo to, že se ke všem sentimentálním či srdečním záležitostem stavěla se silným podezřením. Byla o málo starší než Poppy, avšak dostala do vínku téměř nadpřirozenou vyrovnanost, jež jí umožňovala bez mrknutí oka čelit všem katastrofám. Z míry ji dovedl vyvést jen Leo Hathaway, Poppyin nezdárný bratr, jenž svými břitkými komentáři slečnu Marksovou nesmírně rozčiloval.

Přede dvěma lety nastoupila na místo guvernantky. Dostala za úkol naučit děvčata všem finesám, jak vyhovět rozmarům etikety, které je provedou nástrahami vyšší společnosti. Posléze se stala placenou společnicí a gardedámou.

Bezpočet nepsaných pravidel Poppy i Beatrix zpočátku děsil.

„Pojmeme je jako hru,” prohlásila slečna Marksová a sepsala pro dívky několik říkadel, aby si poučky snáze zapamatovaly.

Například:

Chceš-li býti pravou dámou, uctivě se vždy drž stranou. Když usedneš k hostině,

věz, že na talíři není maso, nýbrž hovězí na víně!

Lžíce není na hraní, slouží jenom k papání. Totéž platí pro vidličku, tak si zapiš do notýsku:

u stolu se nekřičí, a co nabereš,

to také sníš!

Pro pohyb na veřejnosti platilo:

Dáma nikdy neběhá a sukénku nezvedá. Sukně cudně kryje nožku,

neukazuj ani trošku svou hedvábnou punčochu, neb neujdeš rozruchu.

Na známé lidi nehýkej,

a společnici na slovo poslouchej!

Pro Beatrix složila zvláštní dodatky:

Čeká-li tě role návštěvnice,

nikdy nezapomeň klobouk a rukavice. Zvířata do domu nepatří,

ať už mají dvě, čtyři nohy (nebo třeba tři)!

Nekonvenční přístup zabral a dodal oběma děvčatům tolik potřebné sebevědomí. Sestry hladce propluly společenskou sezonou, aniž by se jedinkrát znemožnily. Rodina guvernantku za její výkon pochválila. Až na Lea. Ten přičinlivé ženě sarkasticky sdělil, že básnířka Elizabeth Barrettová-Browningová se jí jako konkurentky bát nemusí. Slečna Marksová naopak vyslovila názor, že Leo není natolik duševně vyspělý, aby dokázal posoudit úroveň jakékoliv básně.

Poppy nechápala, proč se její společnice a bratr nemůžou navzájem ani cítit.

„Myslím, že tady platí ono známé: Co se škádlívá, rádo se mívá,”

mínila Beatrix.

Poppy nad jejím nápadem nejprve užasla a pak se rozesmála.

„Kdykoliv se ti dva ocitnou v jedné místnosti, což se naštěstí nestává moc často, vedou spolu regulérní válku. Jak tě mohlo napadnout, že si jsou potají sympatičtí?”

„Stačí vzít v úvahu namlouvací rituály některých zvířat, například fretek. Ty bývají někdy docela drsné a…“

„Přestaň, Beo!” napomenula ji Poppy a potlačila úsměšek. Její devatenáctiletá sestra ustavičně a s chutí porušovala pravidla etikety, před nimiž neměla valný respekt. „Je to vulgární. Ostatně, co ty víš o namlouvacích rituálech?”

„Píše se o nich v odborných knihách a čas od času některé spatřím na vlastní oči. Zvířata totiž nejsou zrovna diskrétní.”

„Nejspíš máš pravdu, ale radši si nech takové názory pro sebe. Kdyby tě slyšela slečna Marksová, napsala by pro nás další básničku, kterou bychom se musely naučit nazpaměť.”

Bea na ni pohlédla nevinnýma modrýma očima. „Mladé dámy se zásadně tváří, že nevidí, jak se čtvernožci páří.”

„Vtlouct jim to do hlavy lze považovat za malé vítězství, neb každé páření přivádí guvernantku k šílenství,” dokončila Poppy.

Beatrix se zakřenila. „Proč by se nemohli jeden druhému líbit? Leo je vikomt a docela mu to sluší, a slečna Marksová je inteligentní a hezká.”

„Jenže Leo o inteligentní ženy nestojí,” prohlásila Poppy. „Ale souhlasím s tebou, že to slečně Marksové poslední dobou velice sluší. Dříve byla moc hubená a bledá, ale teď se nám trochu zakulatila.”

„Přibrala, což jí velice prospělo,” souhlasila Beatrix. „Kromě toho působí šťastnějším dojmem. Když jsem ji poprvé spatřila, napadlo mě, že prožila něco strašného.”

„Myslela jsem si totéž. Zajímalo by mě, jestli se nám někdy podaří zjistit, oč tenkrát šlo.”

Poppy si tehdy nebyla jistá odpovědí. Ale teď, když hleděla do zdrchaného obličeje slečny Marksové, ji napadlo, že noční můry s největší pravděpodobností souvisejí s její tajemnou minulostí.

Přistoupila k šatníku, v němž visely dokonale vyžehlené šaty nevtíravých barev, všechny ozdobené tuhými bílými límečky a manžetami. „Které vám mám přinést?” otázala se.

„Kterékoliv z nich. Nezáleží na tom.”

Dívka vybrala ty z tmavě modré vlněné látky a položila je na pomačkané lůžkoviny. Taktně se odvrátila, když si její společnice přetáhla přes hlavu noční košili a začala se strojit.

Uvědomovala si, že mladou ženu bolí hlava, a nechtěla ji ještě víc trápit, ale usoudila, že se musí přiznat k pozdvižení,

které po ránu způsobila. Kdyby zvěst o jejím nevhodném setkání s Harrym Rutledgem prosákla na veřejnost, společnice by na to měla být připravená.

„Slečno Marksová,” spustila opatrně, „nechci vám přidělávat další potíže, ale musím vám něco říct.” Odmlčela se v okamžiku, kdy jí mladá žena věnovala krátký zmučený pohled.

„Co se děje, Poppy?”

Teď na to není vhodný čas, usoudila dívka. Ostatně, je vůbec její povinností něco hlásit? Vždyť s největší pravděpodobností Harryho Rutledge už nikdy nespatří. Rozhodně se neúčastní stejných společenských událostí jako Hathawayovi. Proč by dělal potíže děvčeti, které mu beztak nestojí za řeč? Poppy nepatří do jeho světa a on do jejího.

„Při večeři mi ukápla omáčka na živůtek růžových mušelínových šatů,” improvizovala Poppy, „a teď tam mám mastnou skvrnu.”

„Proboha.” Slečna Marksová se zarazila uprostřed zapínání háčků korzetu. „Pokusíme se ji vyčistit čpavkovou vodou. Doufejme, že pustí.”

„Myslím, že je to výborný nápad.”

Poppy ucítila nepatrné bodnutí viny. Zvedla odhozenou noční košili své společnice a úhledné ji složila.

Jake Valentine se narodil jako filius nullius, což je latinský výraz, který se dá přeložit jako „syn nikoho”. Jeho matka Edith byla služkou vyhledávaného advokáta z Oxfordu, který měl tu pochybnou čest stát se Jakeovým otcem. Aby se nastávající matky i dítěte elegantně zbavil, neváhal podplatit obhroublého chalupníka z blízké vesnice, aby se s Edith oženil. Když bylo Jakeovi deset let, měl už otčímova týrání a bití plné zuby. Odešel proto z domova a zamířil do Londýna.

Po deset následujících let pracoval v kovárně, kde patřičně zesílil. Navíc si vydobyl pověst spolehlivého dříče. Po ničem dalším netoužil. Břicho měl plné a okolní svět ho nezajímal.

Avšak jednoho dne vstoupil do kovárny černovlasý muž a ptal se po Jakeovi. Jeho dokonalé oblečení i vystupování naháněly mladíkovi strach, proto poctivě odpovídal na cizincovy početné otázky. Poté neznámý Jakea udivil návrhem, aby pro něho začal pracovat jako komorník, a nabídl mu odpovídající plat.

Jake se zatvářil podezřívavě. Proč by někdo nabízel prestižní post nevzdělanému a neotesanému mladíkovi, když se Londýn kultivovanými a ochotnými sluhy jenom hemží. Neváhal svoji námitku vyslovit nahlas. „Proč zrovna já?”

„Protože lidé, o nichž mluvíte, jsou nepoučitelní klevetníci. Znají se s domácím personálem význačných anglických i evropských rodin. O vás se povídá, že umíte držet jazyk za zuby, čehož si cením více než zkušeností. Kromě toho vypadáte, že se vyznáte v tlačenici a žádná rvačka vás nerozhodí.”

Mladík ostražitě přimhouřil oči. „Pročpak by se měl komorník umět prát?”

Muž se zazubil. „Budete pro mě vykonávat rozličné pochůzky. Některé hravě vyřídíte, jindy narazíte na potíže. Tak co? Berete, nebo ne?”

A tak začal Jake pracovat pro Jaye Harryho Rutledge nejprve jako jeho komorník, později tajemník.

S chlapíkem, jako je jeho pán, se nikdy dřív nesetkal. Výstřední Harry neskrýval, že rád manipuluje druhými a je velice náročný. Výtečně se vyznal v rozmanitosti lidské povahy. Stačilo mu několik minut, aby svého společníka dokonale odhadl. Věděl, jak ostatní přimět, aby skákali, jak on píská. Téměř vždy dosáhl toho, co si zamanul,

Zdálo se, že jeho bystrý mozek pracuje i ve spánku. Harry přetékal činorodostí. Proslul hladem po vědomostech, které si hravě ukládal do neselhávající paměti. Jakmile jednou něco spatřil, přečetl nebo slyšel, dopodrobna si to zapamatoval. Z toho důvodu mu lidé nemohli nic nalhávat, a kdykoliv se o to pokusili, tvrdě je za jejich troufalost potrestal.

Avšak uměl být laskavý a ohleduplný, málokdy se doopravdy rozzlobil. Leč ani Jake nedokázal určit, nakolik Rutledgeovi na ostatních záleží. V jádru byl velmi chladný. Přestože Jake věděl o svém pánovi takřka vše, uvědomoval si, že pro něho nadále zůstává záhadou.

Navzdory tomu by za něho Jake položil život. Hoteliér se postaral, aby si zajistil loajalitu všech, kteří pro něho pracovali. Slušně s nimi jednal a velkoryse jim platil. Oni naopak horlivě střežili jeho soukromí. Rutledge se znal s mnoha lidmi, avšak o jeho stycích téměř nikdo nevěděl. Mimoto si pečlivě vybíral, koho si připustí k tělu.

Ženy ho obletovaly a Harry se často zbavoval přebytečné energie v náruči té či oné krásky. Ale sotva vycítil první náznak toho, že se do něho dotyčná zamilovala, okamžitě jí poslal dopis se zprávou, že jejich románek skončil. Poté Jake čelil slzám, zlosti a výbuchům emocí, jež Rutledge nemínil tolerovat. Možná by odmítnuté dámy i litoval, avšak hoteliér neopomněl ke každému

listu přidat skvostný a drahý šperk, který sloužil jako odškodné za raněné city.

Existovaly určité oblasti Rutledgeova života, kam měly ženy vstup přísně zakázán. Nikdy je nezval do svého soukromí a žádné z nich neukázal svůj kabinet kuriozit. Právě zde se zaobíral svými nejtíživějšími problémy. Když nemohl spát, zabýval se sestrojováním mechanických hraček, čímž zaměstnával svůj přespříliš činorodý mozek.

A tak když služka Jakeovi důvěrně sdělila, že Harryho nachytala v kabinetu kuriozit s jakousi mladou dámou, pochopil, že se událo cosi významného.

Velmi rychle v hotelové kuchyni posnídal smažená vejce s křupavou slaninou. Za běžných okolností by si lahodný pokrm vychutnal, nicméně tentokrát spěchal na ranní schůzku se svým pánem.

„Ne tak rychle,” mírnil ho André Broussard, šéfkuchař, kterého Rutledge přede dvěma roky odlákal ze služeb francouzského velvyslance. Byl jediným zaměstnancem hotelu, který možná spal ještě méně než jeho majitel. Vědělo se o něm, že vstává ve tři hodiny ráno, aby se připravil na každodenní povinnosti. Osobně docházel na trh, kde vybíral nejlepší suroviny. Světlovlasý mladík působil křehce, avšak v jeho drobném těle se skrývala vůle a disciplina vojenského generála.

Přestal šlehat omáčku a pobaveně se zadíval na Jakea. „Co kdybys zkusil žvýkat, Valentine?”

„Na to není čas,” odvětil Jake a odložil ubrousek. „Soupis ranních pochůzek dostanu od pana Rutledge za…,“ pohlédl na kapesní hodinky, „dvě a půl minuty.”

„Aha, denní rozkaz.” Šéfkuchař napodobil svého zaměstnavatele:

„Valentine, chci po vás, abyste zařídil večírek na počest portugalského velvyslance. Bude se konat v úterý a zakončí jej ohňostroj. Poté zaběhnete do patentového úřadu s nákresem mého posledního vynálezu. Na zpáteční cestě se zastavte v Regent Street a kupte mi šest francouzských batistových kapesníků. Bílých, ne se vzorem. A probůh, ať na nich není žádná krajka!”

„Dost, Broussarde,” napomenul ho Jake. V koutcích mu cukalo, jak se snažil potlačit úsměv.

Šéfkuchař obrátil pozornost zpátky k omáčce. „Mimochodem, Valentine… Až zjistíš, kdo byla ta dívka, nezapomeň mi to říct. Na oplátku ti schovám tvoje oblíbené koláčky.”

Jake se na něho ostře podíval a přimhouřil hnědé oči. „Jaká dívka?”

„Dobře víš jaká. Ta, kterou ráno viděli ve společnosti pana Rutledge.”

Tajemník se zamračil. „Kdo ti o ní pověděl?”

„Za poslední půlhodinu se o ní zmínili přinejmenším tři lidé.

Všichni si o tom povídají.”

„Shánění drbů mají zaměstnanci hotelu přísně zakázáno,” prohlásil vážně Jake.

Broussard obrátil oči v sloup. „Ano, s cizími o podobných událostech mluvit nesmějí, ale hovořit o nich mezi sebou jim pan Rutledge nikdy nezakázal.”

„Nechápu, co je tak zajímavého na dívce, která navštívila kabinet kuriozit.”

„Hmmm. Možná to, že ostatním je vstup striktně zapovězen. Anebo si všichni zdejší zaměstnanci upřímně přejí, aby se Rutledge brzy oženil a přestal do všeho ustavičně strkat nos.”

Jake lítostivě zavrtěl hlavou. „O tom upřímně pochybuji. Jeho životní láskou se stal tenhle hotel.”

Šéfkuchař mu věnoval shovívavý pohled. „Ožení se, jen co najde tu pravou. Jak říkají moji krajané: ,Do žen a do melounů nevidíš.’” Sledoval, jak si kolega zapíná kabátec a upravuje vázanku.

„Zjisti to a dej mi vědět, mon ami.”

„Dobře víš, že o soukromí svého chlebodárce zásadně nemluvím.”

Broussard si povzdechl. „Přílišná loajalita škodí. Předpokládám, že kdyby tě Rutledge požádal, abys kvůli němu někoho zabil, bez váhání bys to udělal. Nebo se pletu?”

Ačkoliv byla otázka pronesena lehkovážným tónem, šedé oči mladého muže zůstaly vážné. Nikdo s určitostí nevěděl, co všechno se v majiteli hotelu skrývá, ani to, kam až je Jake ve své slepé věrnosti schopen zajít.

„Nic takového po mně nechtěl,” odvětil Jake. „Zatím,” dodal žertovně.

Nato odspěchal do třetího podlaží, kde se nalézalo apartmá jeho pána. Použil zadní schodiště určené pro personál. Cestou potkal mnoho svých podřízených. Někteří se ho pokusili zastavit, avšak odpověděl jim zavrtěním hlavy a zrychlil krok. Dával si pozor, aby na ranní schůzky s Rutledgem chodil včas. Konzultace bývaly většinou krátké, netrvaly déle než čtvrt hodiny, avšak zaměstnavatel trval na přesnosti.

Vchod do soukromých prostor se skrýval v malé zastrčené hale zkrášlené mramorem a cennými uměleckými díly. Nenápadná chodba vedla k diskrétně vestavěnému schodišti a postranním dveřím, jež Harrymu zajišťovaly pohyb po hotelu, aniž by ho kdokoliv spatřil. Rutledge s požitkem sledoval dění kolem sebe, avšak nesnesl, aby někdo okukoval jeho. Většinou jedl v soukromí a přicházel a odcházel, kdykoliv si zamanul, aniž by někomu naznačil, kdy se vrátí.

Jake zaklepal a počkal na vyzvání.

Poté vešel do apartmá, jež sestávalo ze čtyř navzájem propojených místností. Nicméně v případě potřeby či přání se jejich počet mohl rozrůst na patnáct. „Dobré ráno, pane Rutledgei,” pozdravil, sotva vstoupil do studovny.

Hoteliér seděl za masivním mahagonovým stolem, který dokonale ladil s ostatním nábytkem. Jako obvykle se všude kupily všemožné dokumenty a lejstra, dopisy, navštívenky a psací potřeby. Harry zrovna pečetil voskem obálku.

„Zdravím, Valentine. Jak proběhla schůzka personálu?”

Jake mu předal denní hlášení. „Hladce. Až na několik malých nesrovnalostí s diplomatickou reprezentací z Nagaraji.”

„Nuže?”

Maličké království Nagaraja, vklíněné mezi Barmu a Siam, se právě stalo britským spojencem. Británie nabídla tamějším lidem ochranu před obyvateli Siamu, kteří se pokoušeli nevelké území zabrat. Tak vznikl britský protektorát. Bylo to stejné, jako by vás k zemi přišpendlila lví tlapa a někdo vás informoval, že pod ní jste zcela v bezpečí. Jelikož Britové zrovna bojují s Barmou a přilehlými provinciemi, Nagarajové doufali, že si udrží nezávislost. Z toho důvodu se tamější panovník rozhodl vyslat do Anglie

tříčlennou diplomatickou misi, která královně Viktorii předá cenné dary.

„Přijeli včera odpoledne a recepční jim hned třikrát měnil pokoje,” hlásil Jake.

Rutledge povytáhl obočí. „Copak byl nějaký problém s místnostmi?”

„S místnostmi jako takovými ne, zato s jejich čísly, která hostům připadala nevhodná. Jsou totiž nebývale pověrčiví. Posléze souhlasili s číslem dvě stě osmnáct. Krátce poté úředník z druhého poschodí oznámil, že se ze zmíněného apartmá line kouř. Vzácní hosté prováděli nezbytný rituál související se vstupem na nové území, jenž se neobešel bez ohně. Naštěstí jej rozdělali na bronzovém podnosu. Bohužel se jim tak trochu vymkl z rukou a odnesl to koberec. Je propálený.”

Rutledge se usmál. „Pokud si dobře vzpomínám, tak Nagarajové mají rituály pro všechny situace. Pokus se pro ně najít vhodné místo, kde budou moci rozdělávat posvátné ohně, aniž by hrozilo, že podpálí hotel.”

„Ano, pane.”

Harry se probíral zprávami od jednotlivých úředníků. „Jaké máme procento obsazenosti?” otázal se, aniž vzhlédl.

„Devadesát pět procent.”

„Výborně.” Dál studoval hlášení.

Rozhostilo se ticho. Jake bloudil očima po desce stolu. Jeho pozornosti neušel dopis adresovaný slečně Poppy Hathawayové od ctihodného Michaela Bayninga.

Jak se dostal k Harrymu? Poppy Hathawayová… Příslušnice početné urozené rodiny, která zde pobývá po dobu společenské sezony. Nemají v Londýně vlastní sídlo, a tak jim nezbývá než si nějaké pronajmout anebo se ubytovat v přepychovém hotelu. Už tři roky patří ke stálým klientům. Je možné, aby Poppy byla tou dívkou, s níž Rutledge ráno viděli?

„Valentine,” prohodil ledabyle hoteliér, „jedno z křesel v kabinetu kuriozit potřebuje nové čalounění. Ráno došlo k drobné nehodě.”

Jake věděl, že se nemá na nic vyptávat, avšak tentokrát neodolal:

„Jaké nehodě, pane?”

„Uhnízdila se v něm fretka.”

Fretka?

Takže za incidentem vskutku stojí Hathawayovi.

„Je to zvíře dosud v pokoji?” zajímal se Jake.

„Ne, už bylo odchyceno.”

„Jednou z dam Hathawayových?” hádal Jake.

V mrazivých zelených očích se objevilo varování. „Ano.” Rutledge odložil hlášení stranou a opřel se v židli. Zdánlivě uvolněnou pózu narušovalo nervózní bubnování prstů položených na stole. „Mám pro vás několik pochůzek, Valentine. Nejprve zajdete k lordu Andoverovi. Bydlí v Upper Brook Street. Domluvte mi s ním brzkou schůzku, nejlépe v prostorách hotelu. Dejte mu jasně na srozuměnou, že se o ní nikdo nesmí dozvědět. Zdůrazněte její důležitost.”

„Ano, pane.” Jake neočekával žádné komplikace. Kdykoliv si Harry Rutledge přál s někým se setkat, všichni se cítili poctěni a vycházeli mu vstříc „Lord Andover je otcem Michaela Bayninga, že?”

„Ano.”

Co se tu k čertu děje?

Rutledge pokračoval: „Dále vyřídíte toto.” Podal mu tenkou složku převázanou koženým řemínkem. „Odneste to na ministerstvo války a předejte panu Geraldovi do vlastních rukou. Pak se zastavte ve firmě Watherston a syn. Kupte na můj účet nějaký pěkný náramek nebo náhrdelník a odneste jej paní Rawlingsové do její rezidence.”

„Mám jí vaším jménem poblahopřát?”

„Ne, dejte jí tenhle vzkaz.” Ukázal mu zapečetěný dopis.

„Chci se jí zbavit.”

Jakeův obličej povadl. Proboha! Čeká ho další srdceryvná scéna.

„Pane, radši bych se vypravil do východního Londýna a nechal si nabančit od pouličních zlodějů.”

Rutledge se zazubil. „To tě pravděpodobně čeká koncem týdne.” Jake věnoval svému zaměstnavateli výmluvný pohled a odešel.

Poppy si uvědomovala, že coby potenciální nevěsta má své klady i zápory.

V její prospěch svědčilo rodinné bohatství, jež bylo příslibem velkého věna.

Jenže navzdory Leovu titulu Hathawayovi nepatřili k takzvaným

„lepším” či urozeným rodinám. Další klad: je moc hezká.

Ale také upovídaná a rozpačitá. Někdy současně, z čehož vyplývala následná nervozita, jež oba nedostatky násobila.

Nahrává jí společenská situace aristokracie dávno není tím, čím kdysi bývala. Zatímco vliv šlechticů slábne, slovo průmyslníků a obchodníků nabývá na síle. Z toho důvodu přibývá sňatků mezi zchudlou aristokracií a zbohatlíky bez kapky modré krve. Stále častěji se stává, že se šlechta musí obrazně řečeno chytit za nos a přijmout mezi sebe obyčejné lidi.

V Poppyin neprospěch bohužel hovořila skutečnost, že otec Michaela Bayninga, sám vikomt, patřil ke staromilcům s vysokými nároky, které vzrůstaly, kdykoliv se týkaly jeho syna.

„Nezbude mu než možnost vašeho sňatku zvážit,” mínila slečna Marksová. „Ano, Andoverové sice mají vynikající rodokmen, jenže majetek se podle všeho zvolna rozplývá. Michael se bude muset dříve či později oženit s bohatou dědičkou. Proč by to nemohla být Hathawayová?”

„Doufejme, že máte pravdu,” odvětila Poppy.

Nepochybovala, že by byla po Michaelově boku šťastná. Je inteligentní, vstřícný a má smysl pro humor. Narodil se jako gentleman. Má ho ráda. Nehoří vášní, ale cítí se v jeho přítomnosti příjemně. Líbí se jí Michaelův temperament a sebevědomí, které se obejde bez arogance. Kromě toho mu to moc sluší. Má husté kaštanové vlasy a vlídné hnědé oči. Je vysoký a svalnatý.

Sotva se s ním seznámila, okamžitě propadla jeho kouzlu.

Snad až příliš snadno…

„Doufám, že si se mnou jen nezahráváte,” prohodil Michael jednoho večera, když se spolu procházeli v soukromé umělecké galerii jisté význačné rodiny. „Chci tím říct, že… Věřím, že

se z vaší strany nejedná o pouhou zdvořilost.” Zastavil se před rozměrnou olejomalbou. „Pravda je taková, slečno Hathawayová…, Poppy…, že každá minuta strávená ve vaší společnosti mě naplňuje takovou radostí, že téměř nesnesu odloučení.”

Užasle na něho zírala. „Jak je to možné?” zašeptala.

„Že vás miluji?” Kysele se zazubil. „Poppy Hathawayová, vás je nemožné nemilovat.”

Přerývaně se nadechla. Prožívala ničím nezkalené štěstí. „Slečna Marksová mě opomněla naučit, jak se má dáma zachovat v téhle situaci.”

Michael se ušklíbl a naklonil se k dívce blíž, jako by se s ní dělil o důvěrné tajemství. „Očekává se od vás, že mě diskrétně povzbudíte k dalšímu dvoření.”

„Také vás miluji.”

„Tohle moc diskrétní nebylo.” Zajiskřilo mu v očích. „Ale krásně se to poslouchá.”

Jenže dvořit se jí musel opatrně. Lord Andover nespouštěl ze syna ostříží zrak. Podle Michaelova názoru je to dobrý člověk, avšak příliš upjatý. Prý bude vyžadovat víc času, než se ho podaří přesvědčit, aby se sňatkem souhlasil. Poppy byla ochotná počkat tak dlouho, jak bude třeba.

Nicméně ostatní příslušníci rodiny tak trpěliví nebyli. Domnívali se, že Poppy je nádherná bytost, jež si zaslouží ctitele, který se o ni bude ucházet otevřeně a hrdě.

„Mám si s Andoverem promluvit?” otázal se Cam Rohan, když rodina po obědě odpočívala v salonu hotelového apartmá. Rozvaloval se na pohovce vedle Amélie, která chovala jejich půlroční děťátko. Oficiálně se chlapeček jmenoval Rohan Cole, ale v rodině mu říkali jeho cikánským jménem Rye.

Poppy a slečna Marksová seděly proti nim, zatímco Beatrix si na podlaze u krbu hrála s ježkem, kterému dala jméno Medúza. Dodger trucoval ve svém košíku. Bolestně se poučil, že s Medúzou je lepší si nic nezačínat.

Poppy se zamračila a vzhlédla od vyšívání. „Nemyslím, že by to pomohlo,” sdělila lítostivě švagrovi. „Vím, že dokážeš být velice přesvědčivý, ale Michael chce tuhle záležitost vyřídit sám.”

Cam se zamyslel. Černé vlasy mu spadaly přes límec, pleť barvy medu se leskla. V uchu se mu třpytil diamant. Víc než úspěšného obchodníka připomínal prince z dalekých krajů. Poté, co se oženil s Amélií, se de facto stal hlavou rodiny. Nikdo jiný by tolik svérázných osobností nedokázal zvládnout.

„Švagrová,” oslovil vlídně Poppy, aniž z ní spustil pronikavý zrak, „Romové říkají, že strom, jemuž chybí slunce, nerodí žádné ovoce. Nevidím důvod, proč by Bayning nemohl požádat otce o svolení a zcela veřejně se ti dvořit, jak je zvykem v jeho kruzích.”

„Came,” odvětila opatrně, „vím, že Romové jsou v těchto záležitostech přímočařejší…”

Nato Amélie vyprskla smíchy. Cam jej ignoroval. Slečna Marksová se zatvářila nechápavě. Očividně neměla ponětí, že tradiční cikánské dvoření kromě jiného zahrnuje i únos vyvolené přímo z její postele.

„Stejně jako my všichni dobře víš,” pokračovala Poppy, „že šlechta přistupuje k této záležitosti mnohem delikátněji.”

„Z vlastní zkušenosti víme,” prohlásila suše Amélie, „že pojetí aristokratických námluv se svou romantičností vyrovná bankovní transakci.”

Poppy se na ni zamračila. „Na čí jsi straně, Amélie?”

„Z mého hlediska tu jde výhradně o tebe.” Sestřiny modré oči byly plné nelíčeného zájmu. „Proto mi vaše tajná dostaveníčka tak vadí. Scházíte se v ústraní jako zloději. Michael tě nikdy nepozve spolu s gardedámou na projížďku. Chová se, jako by se za tebe styděl. Jako byste se něčím provinili.”

„Chceš tím říct, že pochybuješ o jeho záměrech?”

„Vůbec ne. Jenom se mi nelíbí jeho přístup.”

Poppy si krátce povzdechla. „Nejsem vhodná nevěsta pro syna šlechtice, proto musí pan Bayning postupovat nanejvýš opatrně.”

„Ty jsi ta nejvhodnější osoba z celé naší rodiny,” protestovala Amélie.

Sestra na ni chmurně pohlédla. „Tím bych se zrovna nechlubila.”

Svým výrokem Amélii popudila. Podívala se na guvernantku a spustila: „Slečno Marksová, má sestra zřejmě propadla přesvědčení,

že naše rodina je natolik výstřední a neobvyklá, až by se za ni musel její ctitel stydět. Proto se za Poppy musí plížit jako podloudník, místo aby přišel za svým otcem a na rovinu mu sdělil:

,Tati, hodlám se oženit se slečnou Hathawayovou a tímto tě žádám o požehnání.’ Můžete mi prosím vysvětlit, proč je ze strany pana Bayninga nutná tato mimořádná opatrnost?”

Slečně Marksové se pro jednou nedostávalo slov.

„Neuváděj mou společnici do rozpaků, Amélie,” zasáhla Poppy.

„Fakta jsou fakta. Ty a Win jste se provdaly za cikány, Leo je notorický zhýralec, Beatrix má víc zvířat než Královská zoologická společnost a já jsem tak nemožná, že bez trapasu nezvládnu ani jednu společenskou konverzaci, i kdyby na tom závisel můj život. Copak je tak těžké pochopit, že za daných okolností musí Michael k otci přistupovat zatraceně citlivě?”

Amélie se zatvářila, jako by se chtěla začít hádat. Místo toho zavrčela: „Společenská konverzace je podle mě velice nudná.”

„Souhlasím,” přisvědčila nevesele Poppy, „a právě v tom je ta potíž.”

Beatrix vzhlédla od ježka, který se jí v dlaních svinul do kuličky. „A povídání s panem Bayningem je zábavné?”

„Kdyby se odvážil přijít k nám na návštěvu, nemusela by ses ptát,” poznamenala Amélie.

„Navrhuji,” zasáhla chvatně slečna Marksová dřív, než Poppy stačila sestře odpovědět, „abychom jménem rodiny pozvali pana Bayninga na květinovou výstavu v Chelsea. Koná se pozítří. Strávíme s ním celé dopoledne a možná se nám podaří získat nějaké ujištění o jeho záměrech.”

„Podle mě je to báječný nápad!” zvolala nadšeně Poppy. Společná návštěva výstavy působí mnohem nevinněji a diskrétněji, než kdyby za nimi Michael přišel do hotelu. „Věřím, že rozhovor s panem Bayningem rozptýlí tvoje obavy, Amélie.”

„V to doufám,” ucedila oslovená, ale neznělo to moc přesvědčivě. Mezi jejím tenkým obočím naskočila nepatrná vráska. Obrátila pozornost ke slečně Marksové. „Jako Poppyina gardedáma znáte zmíněného tajného ctitele lépe než já. Co si o něm myslíte?”

„Podle mě,” spustila společnice opatrně, „je pan Bayning slušný muž s vynikající pověstí. Není o něm známo, že by sváděl

ženy, přespříliš utrácel anebo se pral na veřejnosti. Stručně řečeno

je pravým opakem lorda Ramsaye.”

„Což hovoří v jeho prospěch,” prohlásil vážně Cam. Pohlédl na svou manželku a oči se mu zatřpytily. „Co kdybys mu zaslala pozvání?”

Amélie se pochybovačně usmála. „Ty bys šel dobrovolně na výstavu květin?”

„Mám květiny rád,” odvětil bezelstně.

„Ano, ty, které rostou na loukách a vřesovištích. Ovšem pro upravené záhony a květináče pochopení nemáš.”

„Jedno odpoledne jsem ochoten je tolerovat,” ubezpečil ji. Pohrával si s uvolněnou kadeří, která spadla ženě na krk. „Myslím, že Bayning za tu námahu stojí.” Usmál se a dodal: „Alespoň jeden ctihodný muž by se nám v rodině určitě hodil.”

Hned následující den poslali Michaelu Bayningovi pozvání a ten je k Poppyině radosti ihned přijal. „Je pouze otázkou času, kdy se stanu paní Bayningovou,” sdělila nadšeně své sestře. „Jak já ho miluji! Miluji úplně každého a všechno na světě! Dokonce i pach té tvé staré fretky!”

Později se Poppy a Beatrix ustrojily do vycházkových šatů. Panoval jasný teplý den a hotelové zahrady protkané úhledně uhrabanými pěšinkami rozkvetly do krásy.

„Nemůžu se dočkat, až budeme venku.” Poppy stála u okna a shlížela na rozlehlý park. „Všechny ty nádherné květy mi připomínají Hampshire.”

„Mně ne,” oponovala Beatrix. „Všechno je tu příliš dokonalé. Ale ráda se procházím v růžové zahradě. Sladce to tam voní. Před několika dny jsem hovořila s místním vrchním zahradníkem a on mi prozradil tajemství zdejších velkých zdravých poupat. Používá velice zvláštní postřik.”

„Jaký?”

„Směs rybího vývaru, octa a trošky cukru. Pokropí jím růže těsně před rozkvětem. Prý to milují.”

Poppy nakrčila nos. „Odporný lektvar.”

„Vrchní zahradník povídal, že starý Rutledge růže zbožňuje. Hosté mu přivážejí darem exotické druhy. Například ty levandulové pocházejí z Číny a ty, kterým říká Panenský ruměnec, zase z Francie. A…”

„Starý Rutledge?”

„No… Zahradník ho tak nenazýval, ale já si ho představuju jako dedka.”

„Proč?”

„Protože je tak tajuplný. Nikdo ho nikdy neviděl, což mi připomíná historky o letitém králi Jiřím, který se před světem ukrýval na zámku Windsor.” Beatrix se zakřenila. „Třeba tu drží pana Rutledge v podkroví.”

„Beo,” zašeptala naléhavě Poppy. Přemohla ji potřeba někomu se svěřit. „Musím ti něco říct, ale slib mi, že to zůstane jenom mezi námi.”

Sestřiny oči zahořely nelíčeným zájmem. „Oč jde?”

„Napřed odpřisáhni, že to nikomu neprozradíš.”

„Slibuji, slibuji!”

„Přísahej na něco!”

„Přísahám na svatého Františka, patrona všech zvířat.” Když spatřila sestřiny rozpaky, dodala: „Nikdo ze mě nic nedostane, ani kdyby mě zajala banda pirátů a nutila mě chodit po prkně nad mořem plným hladových žraloků.”

„Dobrá, přesvědčilas mě,” zazubila se Poppy. Odvedla sestru stranou a zašeptala: „Setkala jsem se s panem Rutledgem.”

Beatrix vykulila modré oči. „Skutečně? Kdy?”

„Včera ráno.” Nato sestře celou událost barvitě vylíčila. Vynechala pouze polibek, na který bylo lepší rovnou zapomenout. Jako by se nic nestalo.

„Omlouvám se za Dodgerovo nepřístojné chování,” kála se upřímně Beatrix. „Mrzí mě, co ti provedl.”

„To je v pořádku, Beo. Jenom kdyby nezašantročil ten dopis…

Dokud jej nikdo nenajde, tak se nic neděje.”

„Takže pan Rutledge není šílenec sešlý věkem?” zeptala se zklamaně Beatrix.

„Proboha ne!”

„Jak vypadá?”

„Docela mu to sluší. Je velmi vysoký a…”

„Vysoký jako Merripen?”

Kev Merripen žije s Hathawayovými od dětství. Před mnoha roky našli zraněného cikánského chlapce a vzali jej k sobě. Nedávno se oženil s Winnifred, druhou nejstarší ze čtyř sester.

Merripen na sebe vzal zodpovědnost za chod rodinného panství. Novomanželé se ochotně nabídli, že po dobu společenské sezony zůstanou v Hampshiru a užijí si soukromí Ramsay House.

„Merripena hned tak někdo nepřekoná,” připustila Poppy,

„ale ani pan Rutledge nem žádný prcek. Má tmavé vlasy a pronikavé zelené oči.” Stačilo si na něho vzpomenout a žaludek se jí sevřel vzrušením.

„Líbil se ti?”

Poppy zaváhala. „Byla jsem z něho nervózní. Je okouzlující, ale člověk má pocit, že je schopen téměř čehokoliv. Připadal mi jako padlý anděl z básně Williama Blakea.”

„Kéž bych ho mohla vidět!” přiznala toužebně Beatrix. „Ale ještě víc by mě zajímal ten jeho kabinet kuriozit. Závidím ti, Poppy. Mně se nic pozoruhodného dlouho nepřihodilo.”

Oslovená se tiše rozesmála. „Jak to můžeš říct? Vždyť máme za sebou skoro celou společenskou sezonu.”

Beatrix znuděně zakoulela očima. „Ta je asi tak zábavná jako šnečí dostihy. V lednu. S mrtvými šneky.”

„Děvčata, jsem hotová!” zazněl veselý trylek slečny Marksové. Guvernantka vstoupila do pokoje. „Nezapomeňte na slunečníky. Určitě nechcete mít snědou pleť.”

Dámy důstojně vykročily do chodby. Jakmile se přiblížily k hlavnímu schodišti, upoutal je neobvyklý ruch.

Zaslechly mužské hlasy, některé vzrušené, jiné rozčilené. Provázel je cizí přízvuk, tlumené bouchání a kovově znějící rachot.

„Co se to k čertu…,” zamumlala tiše slečna Marksová.

Sotva zabočily za roh, zůstaly ohromeně stát. U jídelního výtahu se tísnil hlouček osob. Kdosi pronikavě vypískl.

„Žena?” zeptala se Poppy a zbledla. „Dítě?”

„Zůstaňte tady,” nabádala je slečna Marksová. „Já to zjistím.”

Vzápětí sebou všechny tři trhly, neboť se ozvalo několik vyděšených výkřiků.

„Je to dítě,” prohlásila Poppy a navzdory zákazu energicky vykročila kupředu. „Musíme nějak pomoci.”

Beatrix ji předběhla. „Není to děcko,” prohodila přes rameno,

„takhle vřeští opice!”

Málokteré činnosti se Harry věnoval s takovým nadšením jako šermu. Možná proto, že se jednalo o prastaré umění. Meče dávno vyšly z módy nejen jako zbraně, ale i jako doplňky, a šermu se věnovali zejména vojenští důstojníci a hrstka amatérských nadšenců. Harrymu se líbila elegance tohoto sportu, v němž se přesnost snoubí s tělesnou a duševní ukázněností. Šermíř musí plánovat několik výpadů dopředu, což bylo pro Harryho naprosto přirozené.

Před rokem vstoupil do šermířského klubu, který měl zhruba sto členů. Ti se rekrutovali z řad šlechty, bankéřů, herců, politiků a vojáků. Třikrát týdně se scházel s několika přáteli a pod bedlivým dozorem trenéra nacvičoval bojové umění s fleretem či dlouhou holí.

Zmíněné dopoledne se tužil obzvlášť tvrdě, neboť mistr je učil, jak se bránit dvěma útočníkům najednou. Ačkoliv se jednalo o pouhý nácvik, muži se nechali strhnout, a tak potyčka skončila několika modřinami a bezbřehou únavou. Harry schytal několik pádných úderů do hrudi a paže. Pot z něho jenom lil.

Do hotelu se vrátil v bílém šermířském oděvu, stáhl si pouze ochranné vycpávky. Těšil se do sprchy, avšak záhy pochopil, že očista musí počkat.

Sotva vstoupil zadním vchodem do hotelu, hrnul se k němu jeden z úředníků, obrýlený mladík jménem William Cullip. Přetékal vzrušením. „Pane Rutledgei,” pravil omluvně, „byl jsem požádán panem Valentinem, abych vás ihned po příchodu informoval o… určitých potížích.”

Harry na něho mlčky zíral, nutil se do klidu. Na Cullipa se nesmí spěchat, jinak hrozí, že začne koktat a člověk se nic nedozví.

„Týká se to diplomatů z Nagaraji,” pokračoval mladík.

„Založili další požár?”

„Kdepak, pane. Jde o jeden z darů, který chtějí zítra předat královně. Zmizel.”

Harry se zamračil. Vzpomněl si na drahé kameny, umělecká díla a vzácné látky, které Nagarajové přivezli. „Uskladnili jsme je v suterénním sejfu a zamkli. Jak mohlo něco zmizet?”

Cullip přerývaně vydechl. „Očividně to uteklo z vlastní vůle.” Harry povytáhl obočí. „Co se k čertu děje?”

„Mezi dary pro královnu byl i pár vzácných zvířat, modrých makaků, kteří žijí výlučně v nagarajském týkovém pralese. Měli být předáni zoologické zahradě v Regenťs Parku. Každý makak dostal k dispozici vlastní klec. Bohužel, jeden z nich se naučil ji otevřít a…”

„Cože?” Hněv bryskně vystřídalo ohromení. Navzdory tomu se Harrymu podařilo ztišit hlas. „Smím se zeptat, proč se nikdo neobtěžoval mě informovat, že hostím ve svém hotelu párek

opic?”

„Zdá se, že v tomto bodě došlo k určitému zmatku. Pan Lufton z recepce si je jistý, že vložil tento údaj do hlášení, nicméně pan Valentine tvrdí, že nikdy nic podobného nečetl. Velice se rozčílil a vyděsil komornou a dva sluhy. Nyní všichni zmíněnou opici pilně hledají a zároveň se snaží nepoplašit hosty.”

„Cullipe,” Harry zaskřípal zuby a pokoušel se opanovat, „jak dlouho je makak pohřešován?”

„Přibližně tři čtvrtě hodiny.”

„Kde je Valentine?”

„Naposledy se pohyboval ve třetím patře. Opice byla spatřena poblíž jídelního výtahu.”

„Opice hopsá poblíž jídelního výtahu!” Harry nevěřil svým uším. Prokristapána! Ještě aby někoho vyděsila k smrti, anebo, nedejbůh, pokousala!

Odchytit uprchlé zvíře nebude vůbec snadné. Rozsáhlý hotel je jedno velké bludiště, sestávající ze spleti chodeb, tajných dveří a pasáží. Pozdvižení způsobené opicí může trvat celé dny. Nejenom

že podniku zhrozí ztráta dobré pověsti a z toho vyplývající krach, ale Harry se navíc stane terčem posměchu a lidé si z něho budou roky utahovat.

„Za tohle budou padat hlavy,” prohlásil výhružně, až sebou mladík mimoděk trhl. „Cullipe, zaběhněte do mého apartmá a přineste mi dreyse. Najdete ho v mahagonové skříni v mé kanceláři.”

Úředník se zatvářil nechápavě. „Říkal jste dreyse, pane?”

„Pušku. Je to ve skříni jediná zadovka s odklopným závěrem.”

„Zadovka?”

„Je hnědá,” vysvětloval trpělivé Harry, „a z boku jí trčí taková velká západka.”

„Ano, pane!”

„Ale proboha živého, na nikoho nemiřte! Je nabitá.”

Harry se rozběhl po zadním schodišti, v ruce stále svíral svůj fleret. Schody bral po dvou. Mrštně se prosmýkl kolem dvou ohromených služebných s košíky prádla v rukou.

Ve třetím podlaží zamířil k jídelnímu výtahu, kde zastihl Valentinea, všechny tři velvyslance z Nagaraji a Brimbleyho, vedoucího zmíněného patra. Všichni pánové nakukovali do temné šachty.

„Valentine,” Harry přistoupil ke svému tajemníkovi, „našli jste ji?”

Jake mu věnoval utrápený pohled. „Vyšplhala nahoru po provaze. Sedí na zdviži, a když se ji pokusíme spustit dolu, pověsí se na lano a houpe se nad námi.”

„Je natolik blízko, abych na ni dosáhl?”

Valentine se podíval na fleret v Harryho ruce a pochopil. Užasle vytřeštil zrak. Harry je rozhodnutý opici probodnout, aby jí zabránil potulovat se po hotelu.

„Nebude to snadné,” poznamenal. „Pravděpodobně ji jenom rozdráždíte.”

„Zkusil jste ji nalákat na potravu?”

„Nevezme si ani sousto. Podával jsem jí jablko a málem mě kousla do ruky.” Zalétl očima k výtahu, kde se cizokrajní diplomaté marně snažili přivolat zpupné zvíře k sobě.

Přistoupil k nim jeden z Nagarajců, štíhlý muž středního věku, který měl přes lehký oděv přehozený pestrobarevný šátek s bohatými vzory. V obličeji se mu zračilo napětí. „Vy jste pan Rutledge? Dobrá. Děkuji vám, že jste nám přišel pomoci s nejvzácnějším darem pro Její Výsost královnu. Je to velmi cenný makak. Nesmí se mu nic stát.”

„Vy jste kdo?” zeptal se ho úsečně Harry.

„Niran,” odvětil diplomat.

„Pane Nirane, chápu vaše obavy o zmíněné zvíře, na mně však leží zodpovědnost za zdejší hosty.”

Oslovený se zamračil. „Je mi líto, ale když makakovi ublížíte, strašlivě se vám to vymstí.”

Harry mu oplatil tvrdý pohled. „Jestli se vám do pěti minut nepodaří dostat to zvíře zpátky do klece, udělám si z něj kebab.”

Za svoje stanovisko si vysloužil pohled plný nefalšovaného pohrdání. Niran odspěchal zpátky k výtahu. Opice zavřískla vzrušením a pak si něco broukala.

„Sice nevím, co je kebab,” prohodil Valentine, „ale předpokládám, že té opici se to líbit nebude.”

Dříve než mu Harry stačil odpovědět, Valentine se ohlédl a zasténal: „Hosté!”

„Sakra!” ulevil si Rutledge a otočil se čelem k příchozím, aniž tušil, co jim řekne.

Blížily se k němu tři ženy. Zarazil se v okamžiku, kdy v nich poznal Catherine Marksovou a Poppy Hathawayovou. Nato usoudil, že nejmladší z dívek bude Beatrix. Snažila se prodrat mezi svými společnicemi, aby byla co nejdřív u jídelního výtahu.

Harry jí zastoupil cestu. „Dobré ráno, slečno. Obávám se, že dál nemůžete. Ani byste o to nestála.”

Děvče se zastavilo a pohlédlo na něho sytě modrýma očima, jaké má i její starší sestra. Catherine zachovávala bohorovný klid, zatímco Poppy se ostře nadechla a zrudla.

„Vy moji sestru neznáte, pane,” prohlásila Poppy, „ale kdykoliv se ocitne poblíž divokého zvířete, chce je vidět.”

„Co vás vede k přesvědčení, že se v mém hotelu ukrývá divoké zvíře?” otázal se Harry, jako by se jednalo o zcela absurdní nápad.

Právě v ten okamžik se makak připomněl hlasitým zavřeštěním.

Poppy se posměšně ušklíbla, aniž spustila z muže zrak. Navzdory nepříjemné situaci, která se mu vymkla z rukou, se Harry neubránil a úsměv jí oplatil. Připadala mu ještě krásnější, než si ji pamatoval, chrpově modré oči jí přímo zářily. V Londýně žije spousta líbezných žen, ale v žádné se inteligence nesnoubí s rozkošnou bezprostředností. Nejradši by se s Poppy někam zavřel a měl ji jenom pro sebe.

Rychle se opanoval. Uvědomil si, že si nebyli oficiálně představeni, tudíž se vlastně neznají. Zdvořile se uklonil a zadrmolil:

„Harry Rutledge, k vašim službám.”

„Já jsem Beatrix Hathawayová,” vyhrkla nejmladší z dívek,

„a tohle je moje sestra Poppy a naše společnice, slečna Marksová. Do jídelního výtahu se schovala opice, že?” Její pozoruhodně prozaické konstatování vyznělo, jako by se exotická zvířata vyskytovala v hotelu běžně.

„Ano, ale…”

„Takhle ji ven nikdy nedostanete,” mínila.

Harry nebyl zvyklý, aby mu někdo skákal do řeči, přesto se mu na rty dral úsměv. „Ujišťuji vás, že máme situaci pevně v rukou, slečno…”

„Potřebujete pomoct,” sdělila mu Beatrix. „Za chvilku jsem zpátky. Neudělejte nic, čím byste tu opici podráždili. A nepokoušejte se do ní šťouchat tím kordem, mohl byste jí nechtěně ublížit.” Nato se otočila na podpatku a pospíchala, odkud přišla.

„Nebylo by to nechtěné,” zabručel Harry.

Slečna Marksová bezděčně otevřela pusu a zděšeně pohlédla z hoteliéra na svou svěřenku. „Beatrix, po chodbách se neběhá! Ihned s tím přestaňte!”

„Podle mě má něco za lubem,” poznamenala Poppy. „Asi byste za ní měla raději jít, slečno Marksová.”

Guvernantka jí věnovala prosebný pohled. „Pojďte se mnou.” Avšak Poppy se ani nepohnula a jen nevinně poznamenala:

„Počkám tu na vás, slečno Marksová.”

„Nehodí se, aby…” Společnice se zarazila. Poppy se ani nepohnula, zato Beatrix jí kvapně mizela z očí. Usoudila, že větší problém

představuje mladší z dívek. Strašlivě zaklela, což se k dámě vůbec nehodí, a rozběhla se za ní.

Harry zůstal ve společnosti Poppy, kterou na rozdíl od její sestry makakovo řádění vůbec nepohnulo. Dívali se jeden na druhého. On svíral v ruce fleret, ona slunečník.

Dívka zaostřila na mužův bílý šermířský oblek, a místo aby plaše mlčela a dávala najevo patřičnou nervozitu, neboť zůstala bez gardedámy, zapředla rozhovor. „Můj otec nazýval šerm fyzickým šachem,” prohodila. „Velice tento sport obdivoval.”

„Jsem stále začátečník,” přiznal Harry.

„Podle mého táty vtip spočívá v tom držet fleret tak jemně, jako byste v dlani svíral holoubka pevně, aby vám nevyklouzl, ale zároveň opatrně, abyste ho nerozdrtil.”

„Dával vám lekce?”

„Ano. Povzbuzoval mě i sestry, abychom si šerm vyzkoušely. Povídal, že nezná sport, který by ženám vyhovoval lépe.”

„Chápu. Ženy jsou mrštné a rychlé.”

Poppy se provinile zazubila. „Ale ne dost na to, aby se vám vyhnuly.”

Vtipná poznámka ho pobavila.

Náhle stáli blízko sebe, ačkoliv Harry by nedokázal říct, kdo učinil první krok. Do nosu se mu vtírala omamná vůně parfému a mýdla. Vzpomněl si, jak sladký byl jejich polibek, a bolestně zatoužil dívku znovu líbat. Ohromením zadržel dech.

„Pane!” vytrhl ho z myšlenek Valentinův hlas. „Makak šplhá vzhůru po provaze.”

„Nemá kam utéct,” odvětil úsečně. „Pokuste se vytáhnout kabinu nahoru a uvězněte jí opici u stropu.”

„Vždyť jí ublížíte!” zvolal Nagarajec.

„V to doufám,” odsekl Rutledge, jehož nevítané vyrušení podráždilo. Nechtěl, aby ho někdo otravoval kvůli uprchlé opici. Toužil zůstat s Poppy Hathawayovou sám.

Vtom se objevil William Cullip. V rukou opatrně nesl pušku.

„Tady ji máte, pane.”

„Děkuji.” Chystal se po ní natáhnout, jenže právě v té chvíli Poppy polekaně ucouvla a zavrávorala. Harry ji pohotově zachytil, aby neupadla. Cítil, jak sebou dívka trhla. Pojednou byla

bledá jako stěna. „Co je vám?” otázal se jí tiše. „Snad se nebojíte zbraní?”

Mlčky přikývla.

Harryho zaskočila síla vlastní reakce. Pojednou si přál slečnu Hathawayovou chránit. Chvěla se jako osika, dlaň si tiskla k srdci. „Všechno je v pořádku,” zamumlal. Nevzpomínal si, že by u něho někdo hledal útěchu. Možná k tomu nikdy nedošlo. Nejradši by k sobě Poppy přivinul a uchlácholil ji. Znenadání mu připadalo, jako by na takovou příležitost podvědomě celý život čekal.

Tiše zamumlal: „Cullipe, puška nebude třeba. Odneste ji zpátky do kabinetu.”

„Ano, pane Rutledgei.”

Poppy v jeho náruči zakolísala a svěsila hlavu. Vystavila tím na odiv své ouško. Připadalo mu tak něžné… Dráždil ho jemný závan jejího parfému. Zatoužil prozkoumat každé místečko jejího těla a mazlit se s ní tak dlouho, dokud se celá neuvolní. „Nic se neděje,” zašeptal a pohladil ji po zádech. „Zbraň je pryč. Mrzí mě, že jsem vás vyděsil.”

„Kdepak, omluvit bych se měla já.” Poppy se odtáhla a tváře jí zahořely studem. „Obvykle tak vystrašená nebývám. Jenom… Trochu jste mě zaskočil. Kdysi dávno…” Vtom se zarazila a rozpačitě se zavrtěla. „Ne, raději nebudu nic říkat.”

Harry si přál, aby pokračovala. Poppy ho nesmírně zajímala, aniž by dokázal vysvětlit proč.

„Povězte mi to,” vyzval ji tiše.

Dívka bezmocně mávla rukou a kysele se zazubila, jako by ho chtěla upozornit, že ho předem varovala. „Jako malá jsem zbožňovala strýce Howarda, tatínkova bratra. Nebyl ženatý a neměl žádné děti, takže veškerou pozornost věnoval nám.”

Milá vzpomínka přičarovala na její rty potutelný úsměv.

„Strýček Howard se mnou měl nadlidskou trpělivost. Moje ustavičné brebentění lezlo ostatním na nervy, ale on si na mě vždycky udělal čas, aby mě vyslechl. Jednou k nám přijel na návštěvu. Otec byl zrovna s muži z vesnice na lovu. Když jsme spatřili, že se vracejí a nesou ulovené koroptve, šli jsme jim se strýčkem naproti. Pak zazněl výstřel. Nevím, zda někomu nešťastnou náhodou

53

upadla puška, nebo ji měl špatně zajištěnou. Zaslechla jsem ohlušující ránu a ucítila štípání v paži a rameni. Otočila jsem se k strýčkovi, abych mu to řekla, avšak viděla jsem, jak se pomalu kácí k zemi. Zatímco já schytala jen několik odražených broku, on byl smrtelně zraněný.”

Poppy zaváhala, oči se jí leskly. „Všude kolem něho byla krev. Sklonila jsem se k němu, uchopila jeho hlavu do dlaní a ptala se, co pro něho můžu udělat. Zašeptal, že musím být za všech okolností hodná holčička, abychom se jednou setkali v nebi.” Odkašlala si a krátce si povzdechla. „Odpusťte. Už zase moc mluvím. Neměla bych.”

„Kdepak.” Harryho zaskočil dříve nepoznaný pocit. „Mohl bych vás poslouchat celý den.”

Udiveně zamrkala. Melancholie se začala rozplývat. Plaše se usmála. „Kromě strýce Howarda mi tohle ještě nikdo neřekl.”

Vyrušily je výkřiky mužů civících do výtahové šachty. Makak vyšplhal ještě výš.

„Hrome!” ulevil si hoteliér.

„Vydržte chvíli,” naléhala dívka. „Moje sestra to se zvířaty umí. Dostane ho ven, aniž by utrpěl zranění.”

„Má zkušenosti s opičáky?” otázal se pochybovačně Harry.

Poppy se zamyslela. „Máme za sebou celou londýnskou společenskou sezonu. Počítá se to?”

Harry se upřímně rozchechtal, což se stávalo poměrně zřídka.

Valentine i Brimbley na něho užasle pohlédli.

Beatrix se k nim rychle vracela, cosi svírala v rukou. Zamračenou slečnu Marksovou, která za ní pospíchala, nebrala na vědomí. „Už jsem tady!” hlásila vesele.

„Proč neseš nádobu na bonbony?” nechápala Poppy.

„Na jídlo už jsme ji lákali,” poznamenal Valentine. „Nic si nevezme.”

„Ale vezme.” Beatrix sebevědomě přistoupila k dvířkům výtahu.

„Jenom jí tu sklenici pošlete.”

„Přidala jste do těch bonbonů něco?” otázal se Valentine s nadějí v hlase.

Všichni tři velvyslanci vyděšeně vypískli. Nechtěli, aby makaka někdo omámil nebo otrávil.

„Ne ne ne,” bránila se Beatrix. „Mohl by spadnout do šachty a poranit se.”

Cizincům se očividně ulevilo.

„Jak ti můžu pomoct, Beo?” starala se Poppy.

Mladší sestra jí podala dlouhou těžkou hedvábnou šňůru.

„Uvaž ji kolem hrdla nádoby, prosím. Tvoje uzly jsou vždycky lepší než moje.”

„Co takhle lodní smyčku?” navrhla Poppy.

„Výborně!”

Jake Valentine dívky pochybovačně sledoval. Podíval se na Harryho. „Pane Rutledgei…”

Harry mu naznačil, aby zmlkl, a nechal sestry Hathawayovy pokračovat. Báječně se bavil bez ohledu na to, zda jejich nápad zabere nebo ne.

„Dokázala bys na opačném konci vytvořit nějaké poutko, za které bych mohla provaz uchopit?”

Poppy se zamračila. „Zakončovací uzel. Kéž bych si vzpomněla, jak na něj.”

„Dovolíte?” nabídl se Harry.

Dívka mu ochotně podala konec šňůry.

Muž si ji ovinul kolem prstů, pak volný konec několikrát obřadně provlékl vzniklým okem a jediným plynulým pohybem utáhl.

„Hezké,” přikývla Poppy. „Jak se tomu říká?”

„Shodou okolností proslul jako Opičí pěst.”

Dívka se zazubila. „Opravdu? Ne, jenom si děláte legraci.”

„O uzlech nikdy nežertuji. Povedený uzel lze totiž povýšit na umění.” Předal šňůru Beatrix a sledoval, jak staví nádobu na horní část jídelního výtahu. Vtom mu došlo, co má za lubem. „Chytré,” pochválil ji.

„Možná to nevyjde,” varovala ho dívka. „Uvidíme, zda opice nakonec nebude chytřejší než my.”

„Odpovědi se docela bojím,” podotkl suše Harry. Sáhl do výtahové šachty a zvolna tahal za lano. Nádoba na bonbony stoupala k makakovi, zatímco Beatrix držela hedvábnou šňůru.

Všichni ztichli. Bezděčně zadrželi dech a vyčkávali.

Bum!

Opice skočila na stříšku výtahové klece. Šachtou zaznělo několik zvědavých výkřiku a zamručení. Následovalo zarachocení a pak ticho, které vzápětí rozptýlil uražený vřískot a tupé údery do výtahu.

„Máme ho!” zavýskla Beatrix.

Harry převzal provaz, který držela, zatímco Valentine spustil jídelní klec. „Ustupte, prosím, slečno Hathawayová.”

„Dovolte, abych to udělala já,” naléhala. „Makak s větší pravděpodobností zaútočí na vás než na mě. Zvířata mi důvěřují.”

„Nemohu riskovat, že některý z našich hostů utrpí zranění.”

Poppy a slečna Marksová odvedly dívku stranou. Všechny tři zalapaly údivem po dechu, když se v otvoru objevil velký modročerný opičák s legrační čupřinou chlupů nad lysým obličejem. Vyděšeně třeštil kulaté oči. Byl statný a svalnatý. Hněvivě svraštil drobnou tvář a vycenil bílé zuby. Zlověstně se zaleskly.

Přední packu měl uvězněnou v nádobě na bonbony. Zuřivě se ji snažil vyprostit. Marně. Důvodem neúspěchu byla jeho vlastní sevřená pěst, jak odmítal pustit ukořistěné sladkosti.

„Ten je nádherný!” zvolala Beatrix.

„Třeba je to samice,” poznamenala zamyšleně Poppy.

Harry v jedné ruce svíral šňůru připevněnou ke sklenici, v druhé držel fleret. Makak byl mohutnější, než očekával. Jistě by dokázal způsobit značnou škodu. Očividně zvažoval, koho má napadnout nejdřív.

„Tak pojď domů, kamaráde.” Harry se pokusil zvíře nasměrovat do přistavené klece.

Beatrix sáhla do kapsy, vylovila několik bonbonů a vhodila je dovnitř. „Tady máš, mlsoune! Tvoje laskominy jsou uvnitř. Přestaň povykovat a běž si pro ně.”

Opičák ji jako zázrakem poslechl, ovšem sklenici s bonbony nesl s sebou. Nenávistně se podíval na Harryho, vlezl do klece a volnou rukou kvapně sbíral pohozené cukroví.

„Dej mi tu nádobu,” požádala ho klidně Beatrix. Jemně zatáhla za šňůru a vytáhla sklenici ven. Vysypala z ní bonbony, hodila je opici a zaklapla dvířka klece. Nagarajci pospíchali klec zamknout.

„Zabezpečte ji třemi řetězy a tu druhou taky,” přikázal Harry Valentineovi. „A pak je supem pošlete do Regenťs Parku.”

„Ano, pane.”

Poppy přistoupila k sestře a vroucně ji objala. „Výborně, Beo,” zvolala. „Jak jsi věděla, že opice bonbony nepustí?”

„Protože je mi známo, že primáti jsou stejně hrabiví jako lidé,” odvětila šibalsky dívka a Poppy se rozesmála.

„Dámy,” oslovila je tiše guvernantka. „Tohle nemá obdoby.

Musíme pryč.”

„Ano, zajisté,” přisvědčila Poppy. „Omlouvám se, slečno Marksová. Pokračujme prosím v procházce.”

Avšak guvernantčin pokus o nápravu prekérní situace dokonale zmařili Nagarajci, kteří obklopili Beatrix.

„Prokázala jste nám neocenitelnou službu,” sdělil dívce Niran, vrchní velvyslanec. „Naše země i náš král jsou vám nesmírně zavázáni. Zmíníme se o vaší chrabrosti před královnou Viktorií…”

„Není třeba,” zasáhla pohotově slečna Marksová. „Slečna Hathawayová si nepřeje být před nikým zmiňována v souvislosti s uprchlou opicí. Pošramotili byste jí pověst. Jestli se jí skutečně chcete odměnit za její nezištnou službu, tak o její účasti laskavě pomlčíte.”

Následovaly další připomínky a horlivé přikyvování.

Beatrix si povzdechla. Sledovala, jak makaka odnášejí pryč.

„Také bych si přála mít opici,” pronesla zamyšleně.

Slečna Marksová se utrápeně podívala na Poppy. „Kéž by stejně dychtivě prahla po manželovi!”

Poppy potlačila úsměšek a pokoušela se tvářit, jako že s ní naprosto souhlasí.

„Nechte jídelní výtah pořádně vyčistit,” nařídil Harry Valentineovi a Brimbleymu. „Ať služky vydrhnou každý centimetr.”

Muži okamžitě spěchali splnit rozkaz. Brimbley se hnal spustit výtah do přízemí, zatímco Valentine rázoval dlouhými kroky pryč.

Harry pohlédl na trojici žen. Nejdéle spočinul očima na upjaté tváři slečny Marksové. „Děkuji vám za spolupráci, dámy.”

„Není zač,” odvětila Poppy. Oči jí tančily. „A kdybyste měl někdy v budoucnu potíže se vzpurnými opicemi, neváhejte pro nás poslat.”

Zrychlil se mu tep při představě, jak se k němu dívka tiskne, má ji uvězněnou pod svým tělem. Její úsměv patří pouze jemu, zamilovaně mu špitá do ucha. Temnotou prosvítá její hebké, slonovinově bílé tělo, pleť pálí, každý dotek vyburcuje smysly.

Stojí za každou námahu, pomyslel si. Upsal bych kvůli ní duši ďáblu.

„Přeji vám dobrý den,” slyšel se říkat zdvořilým, odměřeným tónem, a přinutil se odkráčet.

„Nyní chápu, o čem jsi prve mluvila,“ prohlásila Beatrix, když slečna Marksová odešla cosi vyřídit. Poppy se usadila na lůžku, zatímco mladší z dívek před krbem otírala ručníkem Dodgera, jehož předtím vykoupala. „Už vím, co ses mi pokoušela naznačit o panu Rutledgeovi,” pokračovala. „Není divu, že tě rozhodil.” Usmála se na fretku, která se spokojeně vrtěla v nahřáté osušce.

„Dodgere, ty si čistotu užíváš, co? Po koupeli tak nádherně voníš!”

„To tvrdíš vždycky, přestože páchne pořád stejně.” Poppy se opřela o loket. Vlasy jí splývaly po ramenou. Na to, aby si dokázala zdřímnout, byla příliš rozčilená. „Takže i tobě připadá pan Rutledge vzrušující?”

„Ne, ale rozumím, proč ty ho za vzrušujícího považuješ. Kouká se po tobě jako lítá šelma. Myslím tu, která číhá někde v úkrytu a chystá se zaútočit.”

„Ó jak dramatické!” chichotala se Poppy. „Není to lítá šelma, Beo, ale pouhý člověk.”

Sestra neodpověděla a dál vysoušela Dodgerovi kožich. „Poppy,” zamumlala posléze, „bez ohledu na to, jak se mě slečna Marksová pokouší umravnit a já se opravdu snažím -, stále mám vlastní pohled na svět. Podle mě se lidé od zvířat příliš neliší. Všichni jsme přece Boží tvorové. Nebo ne? Kdykoliv se s někým setkám, ihned vím, jaké by z něho bylo zvíře. Například u Cama jsem hned poznala, že je lišák.”

„Přiznávám, že se mu podobá,” přisvědčila pobaveně Poppy.

„Co je Merripen? Medvěd?”

„Kdepak. Bezesporu kůň. A Amélie je slepice.”

„Já bych řekla sova.”

„Jenom si vzpomeň na kvočnu, co jsme ji měli v Hampshiru. Pamatuješ, jak se pustila do krávy, která se příliš přiblížila k jejímu hnízdu? Celá Amélie.”

Poppy se ušklíbla, „Máš pravdu.”

„Win je labuť.”

„A já? Také jsem pták? Skřivánek? Červenka?”

„Ne, ty jsi králík.”

„Králík?” Poppy protáhla obličej. „To se mi nelíbí. Proč jsem králík?”

„Jsou to krásná heboučká zvířata, která se ráda mazlí. Jsou velmi společenská, ale nejlépe jim je v páru.”

„Ale jsou plaší,” bránila se sestra.

„Ne za všech okolností. Jsou natolik stateční, aby se stali společníky jiných čtvernožců. Dokonce psů nebo koček.”

„Dobrá,” povzdechla si odevzdaně Poppy. „Pořád lepší než například ježek.”

„Ježek je slečna Marksová,” mínila vážným tónem Beatrix.

„A ty jsi fretka, že, Beo?”

„Ano, ale chtěla jsem říct něco jiného.”

„Promiň, pokračuj.”

„Pan Rutledge je kocour. Osamělý lovec, který má očividně spadeno na králíka.”

Poppy užasle zamrkala. „Ty si myslíš, že má zájem o… Ale Beo, já toho názoru nejsem. Mimoto už ho nikdy neuvidím.”

„Doufám, že se nemýlíš.”

Poppy pozorovala mladší sestru v mdlé záři světla z krbu. Po zádech jí přeběhl mráz a zmocnil se jí neklid. Ne proto, že by se Harryho Rutledge obávala. Naopak. Moc se jí líbil.

Catherine Marksová věděla, že Harry má něco za lubem. Vždycky mu o něco jde. Určitě se jí nehodlá vyptávat, jak se jí daří. Na jejím blahu mu nesejde. Vybavování s lidmi považuje za ztrátu času a Catherine není v tomto směru výjimkou.

Ať už mu krev rozpumpuje cokoliv, srdce to rozhodně není.

Za léta, co se znají, od něho nikdy nic nežádala. Jakmile Harry někomu prokázal laskavost, uložil si to do své geniální paměti, a bylo pouze otázkou času, kdy bude požadovat protislužbu. Lidé měli dobrý důvod se ho obávat. Harry měl mocné přátele i vlivné nepřátele, avšak málokdo tušil, do které kategorie jednotliví lidé spadají.

Komorník, anebo snad tajemník, ji zavedl do hoteliérova přepychového apartmá. Odměřeně mu poděkovala. Usadila se v přijímacím salonu s rukama položenýma v klíně. Zařízení pokoje mělo v příchozím vyvolat stísněný pocit, proto převažovaly hladké světlé látky, chladný mramor a plno obrazů starých mistrů.

Když Harry vstoupil, vysoký a přitažlivý, jako vždy z něho čišelo sebevědomí. Jeho elegantní oblečení bylo bez jediné chybičky.

Zastavil se před návštěvnicí a nestoudně si ji prohlížel uhrančivýma zelenýma očima. „Cat, vypadáš báječně.”

„Táhni k čertu,” odvětila tiše.

Sklonil zrak k nervózně propleteným prstům a líně se usmál.

„Předpokládám, že z tvého hlediska ďábla ztělesňuji já.” Ukázal bradou na místo vedle ní. „Smím?”

Krátce přikývla a počkala, až se uvelebí. „Proč jsi pro mě poslal?” zeptala se příkře.

„Ráno jsme se docela dobře pobavili, že? Ti tvoji Hathawayovi jsou vskutku rozkošní. Rozhodně se nedají označit za obyčejné nudné nafoukance z lepší společnosti.”

Catherine zvolna zvedla zrak a zahleděla se do hlubokých očí svého společníka. Snažila se nehnout ani brvou. Jestli Harry něco umí, pak skrývat svoje pocity. Avšak dnes ráno zíral na Poppy s očividným zájmem. Jenže její svěřenka nemá sebemenší ponětí, jak se ubránit takovému muži, jako je on.

Doufala, že se jí podaří udržet nesmlouvavý tón. „O Hathawayových s tebou odmítám diskutovat. Naopak tě chci varovat, aby ses od nich držel dál.”

„Tys mě přišla varovat?” užasl Harry, v očích se mu zračil výsměch.

„Nedovolím, abys ubližoval mé rodině.”

„Tvé rodině?” Povytáhl tmavé obočí. „Ty žádnou rodinu nemáš.”

„Myslela jsem rodině, pro kterou pracuji,” upřesnila s mrazivou důstojností v hlase. „Svoje svěřenky. Zejména Poppy. Všimla jsem si, jak ses na ni díval. Jestli se jí pokusíš nějakým způsobem ublížit…”

„Nemíním nikomu ubližovat.”

„Jenže se to stává. Bez ohledu na tvé ušlechtilé záměry. Nebo se pletu?” Potěšilo ji, když mimoděk přimhouřil oči. „Poppy je pro tebe moc dobrá,” pokračovala. „Kromě toho je mimo tvůj dosah.”

„Můžu mít, cokoliv si zamanu, Cat,” prohlásil beze stopy samolibosti. Zdálo se, že má pravdu. O to větší strach Catherine měla.

„Poppy je prakticky zasnoubená,” odsekla ostře. „Je zamilovaná…”

„… do Michaela Bayninga.”

Srdce se jí poplašeně rozbušilo. „Jak to víš?”

Harry její otázku ignoroval. „Opravdu si myslíš, že vikomt Andover, který je pověstným zastáncem tradičních hodnot, připustí, aby se jeho syn oženil s Hathawayovou?”

„Myslím. Na synovi mu záleží, proto velkoryse přehlédne skutečnost, že Poppy pochází z poněkud nekonvenční rodiny. Lepší matku svých budoucích dědiců si nemůže přát.”

„Je to šlechtic. Modrá krev pro něho znamená všechno a Poppy má k urozené nevěstě daleko.”

„Její bratr je vikomt,” namítla Catherine.

„Stal se jím pouhou shodou náhod. Hathawayovi jsou velmi vzdálení příbuzní rodu Ramsayů. Titul jim sice připadl, ale ve skutečnosti jsou stejně urození jako ty nebo já. Což Andover moc dobře ví.”

„Ty jsi ale snob!” podotkla Catherine co nejopovržlivějším tónem.

„Vůbec ne. Mně plebejský původ Hathawayových nevadí. Vlastně je mám o to víc rád. Všechny ty aristokratické bledule… Žádná z nich nesahá těm dvěma, co jsem ráno viděl, ani po kotníky.“

Vlídně se zazubil. „Tomu říkám dvojka. Chytit divokou opici na sklenici bonbonů a hedvábnou šňůru.”

„Nech je na pokoji!” požádala ho důrazně Catherine. „Pohráváš si s lidmi jako kočka s myší. Bav se někým jiným. Bůh ví, že nedostatkem zájmu ze strany žen rozhodně netrpíš a mnohé udělají, co ti na očích vidí.”

„Právě proto se s nimi nudím,” odvětil vážně. „Ne, ještě neodcházej! Chci se tě na něco zeptat. Říkala o mně Poppy něco?”

Guvernantka nechápavě zavrtěla hlavou. „Pouze se zmínila, že bylo zajímavé konečně se setkat s tajuplným majitelem hotelu.” Upřeně na něho zírala. „Co jiného mi měla povědět?”

Harry se zatvářil jako neviňátko. „Nic. Pouze mě napadlo, zda jsem na ni učinil dojem.”

„Poppy tě skoro nevzala na vědomí. Její city patří panu Bayningovi, který je, na rozdíl od tebe, ctihodný muž.”

„Teď ses mě dotkla. Naštěstí, co se záležitostí lásky týče, se většina žen nechá přesvědčit, aby dala přednost bídákovi před gentlemanem.”

„Kdybys věděl něco o lásce,” poznamenala kousavě Catherine,

„pak by ti bylo jasné, že Poppy dala srdce jinému, a k ostatním mužům je slepá.”

„Srdce ať si klidně ponechá, hlavně když já budu mít zbytek,” poznamenal ledabyle Harry.

Catherine se uraženě zvedla k odchodu. Nedostávalo se jí slov. Muž přistoupil ke dveřím. „Dovol, abych tě vyprovodil. Bezpochyby se vrátíš ke své rodině a začneš bít na poplach. Doufám, že to bude něco platné.”

Uplynula již pěkná řádka měsíců od chvíle, kdy Catherine naposledy pocítila tak bezbřehý hněv. Opravdu dostal Harry zálusk na Poppy, anebo se jedná o krutý žert?

Kdepak, tohle není hra. Nelítostný Rutledge zatoužil po bezelstné Poppy, jejíž vlídnost a bezprostřednost se absolutně nehodí do světa plného přetvářky a falše. I on si od něj potřebuje oddechnout. Ale jakmile se Poppy jednou zmocní, připraví ji o všechno štěstí a kouzlo nevinnosti, které ho zpočátku tolik přitahovalo.

Catherine netušila, co si počít. Nemůže vyrukovat s pravdou ven a Harry to ví.

Musí se postarat, aby se Poppy veřejně zasnoubila s Michaelem Bayningem, a to co nejdřív. Zítra se Bayning setká s rodinou a doprovodí ji na výstavu květin. Poté Catherine vymyslí způsob, jak dvoření urychlit. Sdělí Camovi a Amélii, že podle jejího názoru by se měla tato záležitost co nejdřív vyřešit.

A jestliže k žádným zásnubám nedojde příšerná představa! -, navrhne, že odjede s Poppy na výlet do zahraničí. Třeba do Francie nebo Itálie. Dokonce je ochotna strpět přítomnost protivného lorda Ramsaye, pokud se rozhodne jet s nimi. Udělá cokoliv, aby svou svěřenku udržela dál od Harryho Rutledge.

„Vstávej, ospalče!” Amélie vešla do ložnice v županu bohatě zdobeném krajkou. Tmavé vlasy si zapletla do úhledného copu, který jí spadal přes rameno. Nakrmila svého synka, nechala ho v péči chůvy a vydala se probudit manžela.

Camovou přirozeností bylo probdít většinu noci a procitnout až v poledne, zatímco Amélie představovala jeho pravý opak. Probouzela se za rozbřesku.

Přistoupila k oknu a energicky rozhrnula závěsy, aby do místnosti vpustila denní světlo. Manžel nespokojeně zaúpěl. „Dobré jitro!” zacvrlikala vesele. „Za chvilku přijde komorná, aby mi pomohla s oblékáním, takže bys na sebe měl něco hodit.”

Nato odspěchala k prádelníku, aby si vybrala vyšívané punčochy. Koutkem oka sledovala, jak se Cam protahuje. Tělo měl štíhlé a pružné, pleť se leskla jako med z lučních květů.

„Pojď ke mně,” vábil ji hlasem zastřeným spánkem a výmluvně nadzvedl přikrývku.

V ženině hrdle zaklokotal smích. „V žádném případě. Máme spoustu práce. Všichni už jsou na nohou až na tebe.”

„I já míním přetékat činorodostí, ale až ke mně přijdeš. Moniša, nenuť mě, abych se s tebou musel za kuropění hádat.”

Amélie se na muže vážně podívala a přistoupila k lůžku. „Tak brzy zase není. Když okamžitě nevstaneš, neumyješ se a neoblékneš, tak přijdeme pozdě na výstavu.”

„Copak nám kytky utečou?” Cam s úsměvem zavrtěl hlavou jako pokaždé, když jeho žena prohlásila něco, co považoval za nesmysl. Jeho ospalé oči přímo pálily. „Pojď blíž.”

„Později.” Bezmocně vyprskla smíchy, když ji obratně chytil za ruku. „Přestaň, Came.”

„Dobrá romská manželka svého chotě nikdy neodmítne,” škádlil ji.

„Komorná…,” bránila se chabě, když ji manžel přitáhl k sobě na matraci a zakryl hřejivým tělem.

„Může počkat.” Rozepnul ženě župan, dlaní vklouzl za krajkový okraj a špičkami prstů ji pohladil po kyprých ňadrech.

Amélie se přestala chichotat. Dobře ji znal a neváhal této výhody využít. Zavřela oči a objala Cama kolem krku. Zamilovaně se probírala jeho hedvábnými kadeřemi.

Něžně ji líbal na šíji, zatímco kolenem se prodíral mezi její stehna. „Buď se pomilujeme tady,” zamumlal, „anebo na výstavě květin za rododendronem. Vyber si.”

Maličko se zavrtěla. Ne na protest, ale vzrušením. „Came,” vydechla, když se muž sklonil nad jejími obnaženými ňadry,

„přijdeme strašně pozdě…”

Neposlouchal ji. Vyznával se ze své touhy. Hovořil romsky jako vždy, když ho přepadla žádostivost. Na několik dalších minut si ji přivlastnil, bral si ji a opájel se jí, a to zcela bez zábran, nicméně s nesmírnou něhou.

„Came,” otázala se, když bylo po všem a ona ho objímala,

„hodláš panu Bayningovi dnes něco říct?”

„Myslíš o maceškách a petrklíčích?”

„O jeho záměrech s mou sestrou.”

Zazubil se na ni a jal se pohrávat s uvolněnou kadeří jejích vlasů. „Vadilo by ti to?”

„Naopak, přeji si to.” Zamračila se a mezi obočím jí naskočila vráska. „Poppy trvá na tom, že nikdo nesmí pana Bayninga kritizovat za to, že dosud nepožádal svého otce o svolení, aby se jí směl dvořit.”

Cam uhladil drobnou rýhu bříškem palce. „Otálí příliš dlouho. Romové o lidech, jako je on, říkají, že chtějí ochutnat rybu, ale bojí se namočit.”

Amélie se nevesele zasmála. „Vadí mi, že chodí kolem mé sestry jako kolem horké kaše. Kéž by jednoduše zašel za svým otcem a všechno mu řekl.”

Cam, jenž o aristokracii něco věděl z dob, kdy vedl přepychový pánský klub, suše odpověděl: „Muž v jeho postavení musí postupovat obezřetně. Nezapomínej, že má jednoho dne převzít velké dědictví.”

„To je mi fuk! Probudil v mé sestře velké očekávání, a pokud se její naděje promění v dým, bude zničená. Kromě toho zabránil, aby se jí dvořili jiní muži. Promeškala kvůli němu celou společenskou sezonu.”

„Pššt!” Cam se převalil na bok a strhl ji s sebou. „Souhlasím s tebou. Tohle pokoutní namlouvání musí přestat. Postarám se, aby Bayning pochopit, že je načase přistoupit k činu. A pokud nebude vyhnutí, promluvím s vikomtem.”

„Děkuji ti.” Amélie se k manželovi vděčně přitulila. „Až se tohle vyřeší, spadne mi ze srdce velký kámen. V poslední době se nemohu zbavit pocitu, že Poppy a pan Bayning si nejsou souzeni. Doufám, že se mýlím. Tolik si přeji, aby Poppy byla šťastná a… Co si počneme, jestli jí zlomí srdce?”

„Postaráme se o ni,” zamumlal, zatímco se s Amélií mazlil.

„Dáme jí najevo, že ji máme rádi. Od toho je rodina.”

Poppy se točila hlava vzrušením. Brzy přijede Michael a doprovodí rodinu na výstavu květin. Tohle je první krok k otevřenému dvoření.

Oblékla se s velkou péčí. Vybrala si žluté vycházkové šaty obroubené černou sametovou lemovkou. Sukni zdobily černé mašle. Beatrix zvolila podobný model, ale modrý.

„Jste rozkošné,” pochválila je slečna Marksová, sotva vstoupily do salonu. „Budete nejelegantnější mladé dámy široko daleko.” Poupravila Poppy jednu z vlásenek. „Pan Bayning od vás nedokáže odtrhnout zrak, má milá,” dodala.

„Má zpoždění,” povzdechla si Poppy, „To se mu nepodobá.

Doufám, že se mu nic nepřihodilo.”

„Jsem si jistá, že každou chvíli dorazí.”

Vtom vstoupili do místnosti manželé Rohanovi. Uzardělá Amélie přímo zářila.

„Dnes je nádherný den jako stvořený na procházku,” zvolala, modré oči se jí potěšené třpytily. „Ačkoliv v tvém případe, Poppy, upřímně pochybuji, že si květin vůbec všimneš.”

Oslovená si položila dlaň na břicho a usouženě si povzdechla.

„Jsem ze všeho tak nervózní.”

„Já vím, drahá.” Amélie ji spěchala obejmout. „Netušíš, jak jsem ráda, že jsem nemusela projít společenskou sezonou. Postrádám totiž tvoji trpělivost. Opravdu, londýnští staří mládenci by měli platit daně, dokud se neožení, což by namlouvací proces určitě urychlilo.”

„Nechápu, proč se lidé vůbec berou,” mínila Beatrix. „Adam s Evou přece také nebyli manželé. Normálně spolu žili. Proč se tedy musíme trápit s nějakými sňatky, když oni se jimi také neobtěžovali?”

Poppy se nervózně zasmála. „Hlavně o tom nemluv, až dorazí pan Bayning, Beo. Obávám se, že není zvyklý na naše… no…”

„Barvité diskuse,” přichvátala jí na pomoc slečna Marksová.

Amélie se zakřenila. „Neboj se, Poppy. Budeme se chovat, jak se sluší a patří. S nudnějšími patrony se určitě nesetkal.”

„Děkuji vám.” Poppy přetékala vděčností.

„I já musím být nudná?” zeptala se Beatrix slečny Marksové, která nesmlouvavě přikývla.

Dívka si povzdechla. Přistoupila ke stolku, který stál v rohu, a začala vyprazdňovat obsah svých kapes.

Ozvalo se zaklepání a Poppy se sevřel žaludek. „Je tady,” hlesla.

„Půjdu otevřít,” nabídla se slečna Marksová. Povzbudivě se usmála na svou svěřenku. „Dýchejte, drahá.”

Poppy přikývla a pokusila se uklidnit. Všimla si, že Cam a Amélie si vyměnili pohled, kterému zcela nerozuměla. Zdálo se, že ti dva si navzájem dovedou číst myšlenky.

Vzpomněla si na výrok své mladší sestry, že králíci jsou nejšťastnější v páru, a málem se pousmála. Beatrix má pravdu. Poppy z hloubi duše prahla po tom být milována a stát se polovinou páru. Čekala dlouho. Její vrstevnice jsou dávno vdané a mají dvě nebo tři děti. Vypadá to, že osudem Hathawayových je nalézt lásku spíš později, než dříve.

Ze zamyšlení ji vytrhl Michael, který vstoupil do místnosti a uklonil se. Chtěla si úlevně oddechnout, ale zarazil ji mladíkův výraz. Michael se chmuřil. Takového jej neznala. Byl bledý a oči měl zarudlé, jako by nespal. Působil dojmem nemocného člověka.

„Pane Bayningu,” přivítala ho tiše, srdce jí splašeně tlouklo.

„Jste v pořádku? Co se stalo?”

Michaelovy hnědé oči postrádaly obvyklou vlídnost. Přelétly po jednotlivých členech její rodiny. „Odpusťte,” spustil ochraptěle.

„Sám nevím, co v téhle situaci říct.” Hlas se mu zachvíval.

„Ocitl jsem se v potížích a… Ne, takhle to nejde.” Podíval se na

Poppy. „Musím s vámi mluvit, slečno Hathawayová. Směl bych s vámi strávit pár minut v soukromí?”

„Obávám se, že by se to nehodilo, pane Bayningu,” podotkla slečna Marksová. „Musíme brát ohled na dívčinu pověst.”

„Zajisté.” Mladík si otřel zpocené čelo a Poppy neuniklo, že se mu třesou prsty.

Něco se zatraceně zvrtlo.

Zčistajasna se jí zmocnil ledový klid. „Amélie,” oslovila sestru hlasem, který i jí zněl cize, „mohla bys tu zůstat?”

„Jistěže.”

Zbytek rodiny, včetně slečny Marksové, se vzdálil.

Poppy cítila, jak jí po zádech stékají stružky ledového potu a v podpaží se tvoří vlhké skvrny. Uvelebila se na pohovce a sledovala Michaela doširoka otevřenýma očima. „Můžete se posadit,” vyzvala ho.

Zaváhal a pohlédl na Amélii, která se postavila k oknu.

„Posaďte se, prosím,” vyzvala hosta, aniž odvrátila zrak od rušné ulice. „Jako bych tu nebyla. Mrzí mě, že vám nemohu poskytnout víc soukromí, avšak obávám se, že slečna Marksová má pravdu. Musíme chránit sestřinu pověst.”

Ačkoliv její připomínka postrádala jakýkoliv káravý podtón, Michael sebou viditelně škubl. Rozpačitě klesl vedle Poppy, uchopil ji za ruce a sklonil hlavu. Jeho prsty studily. „Včera večer jsem se krutě pohádal s otcem,” spustil tiše. „Zdá se, že mu někdo donesl, že o vás mám zájem. Doslechl se o mém úmyslu oženit se s vámi a… byl vzteky bez sebe.”

„To muselo být příšerné!” zhrozila se Poppy. Věděla, že Michael se s otcem pře pouze zřídka. Choval k němu téměř posvátnou bázeň a úporně se snažil za všech okolností ho potěšit.

„Bylo to ještě horší.” Přerývaně se nadechl. „Ušetřím vás podrobností. Na závěr dlouhé ošklivé hádky mi vikomt dal ultimátum. Když se s vámi ožením, přestane mi vyplácet apanáž. Už mě nebude považovat za syna a vydědí mě.”

V místnosti se rozhostilo takové ticho, že slyšeli, jak Amélie zadržela dech.

Poppy cítila, jak se jí bolestivě svírá hruď. „Jaký uvedl důvod?” hlesla.

„Pouze ten, že nejste hodna naší rodiny.”

„Třeba časem vychladne a změní názor. Jsem ochotna počkat, Michaeli. Budu na vás čekat věčně.”

Mladík zavrtěl hlavou. „Tohle po vás nemůžu chtít. Otec své stanovisko těžko změní. Mohlo by trvat roky, než by vás vzal na milost. Možná se toho nikdy nedočkáme. A vy si zasloužíte šanci na štěstí.”

Poppy na něho upřeně zírala. „Já mohu být šťastná jen s vámi.”

Michael zvedl hlavu. Tmavé oči se mu leskly. „Moc mě to mrzí, Poppy. Odpusťte mi, že jsem ve vás probudil naději, byť naše manželství od prvopočátku nepřicházelo v úvahu. Mám pouze jedinou omluvu domníval jsem se, že svého otce znám. Mýlil jsem se. Věřil jsem, že ho dokážu přesvědčit, aby přijal ženu, kterou miluji. Doufal jsem, že můj úsudek postačí. Ale…” Hlas se mu zlomil. Ostře polkl. „Miluji vás. Já… Krucifix! Tohle mu nikdy neodpustím.” Pustil její ruce, sáhl do náprsní kapsy a podal jí svazek dopisů převázaný stužkou. Byly to ty, které mu napsala.

„Čest mi velí je vrátit.”

„Já vám ty vaše nedám.” Roztřesenou rukou listy převzala.

„Chci si je ponechat.”

„Na to máte samozřejmě právo.”

„Michaeli,” přiznala rozechvěle. „I já vás miluji.”

„Já… Nemůžu vás konejšit falešnou nadějí.”

Oba se odmlčeli a jeden na druhého zoufale zírali.

Nepříjemné ticho přerušila Amélie. Jako vždy zachovala chladnou hlavu. „Otcovy námitky by vás neměly zastavit, pane Bayningu. Jednoho dne převezmete jeho titul a s ním spojený majetek. V tom vám jistě nemůže zabránit. Nebo se pletu?”

„Ne, ale…”

„Odvezte mou sestru do Gretna Greenu. Zajistíme vám kočár. Poppy dostane velké věno. Oběma vám bohatě postačí. Když budete potřebovat víc, můj manžel vám zvýší apanáž.” Amélie si muže upřeně měřila. „Jestli o mou sestru stojíte, pane Bayningu, tak se s ní ožeňte. Možná se strhne bouře, ale Hathawayovi vám pomohou ji se ctí přestát.”

Poppy nikdy nemilovala Amélii víc než v daném okamžiku. Zírala na ni s nejistým úsměvem na rtech, do očí jí vstoupily slzy.

Avšak její úsměv se rozplynul v okamžiku, kdy Michael dutě odvětil: „Titul a s ním spojený majetek mi připadne až po otcově smrti. Do té doby bych byl odkázán na vlastní prostředky, které nemám. Nedovedu si představit, že bych žil z milodarů rodiny své ženy.”

„Jaképak milodary? Byli bychom jedna rodina,” namítla Amé-

lie.

„Zřejmě nechápete, jak to u Bayningových chodí,” prohlásil

Michael. „Je to záležitost cti. Jsem jediný syn. Odmalička mě vychovávali k tomu, abych jednoho dne převzal odpovědnost spojenou se svým stavem a titulem. Nic jiného jsem nepoznal. Nemohu žít jako vyvrhel, jemuž je zapovězeno pohybovat se v kruzích, na které byl zvyklý. Nemůžu způsobit skandál a sledovat, jak mě každý odsuzuje.” Svěsil hlavu. „Dobrý Bože, mám už hádek plné zuby. Celou noc o tom přemýšlím.”

Poppy spatřila ve tváři své sestry netrpělivost. Věděla, že Amélie za ni bude vytrvale bojovat. Podívala se jí do očí a nepatrně zavrtěla hlavou. Vyslala k ní tím tichý vzkaz: Nemá to smysl. Michael se již rozhodl. Nikdy se otci nevzepře. Hádky nikam nevedou, pouze v něm posilují pocit provinění.

Amélie zavřela ústa a opět se zahleděla z okna.

„Promiňte,” hlesl po dlouhém mlčení Michael. Stále svíral Poppyiny ruce. „Nikdy jsem vás nemínil podvést. Všechno, co jsem vám povídal o svých citech, byla pravda. Pouze lituji, že jsem vás připravil o čas, který má pro dívku ve vaší pozici cenu zlata.”

Ačkoliv svá slova nemínil jako urážku, Poppy se ušklíbla. Dívka v její pozici.

Dvacet tři let. Po třetí sezoně neprovdaná. Přebrané zboží.

Opatrně se vymanila z Michaelova sevření. „Nepromarnili jsme ani vteřinu,” podařilo se jí ze sebe vysoukat. „I já jsem bohatší, neboť jsem vás směla poznat, pane Bayningu. Ničeho nelitujte, ani já nelituji.”

„Poppy,” pravil procítěně hlasem prodchnutým bolestí, čímž ji málem dohnal k slzám.

Děsilo ji pomyšlení, že se rozpláče. „Odejděte, prosím.”

„Kéž byste pochopila…”

„Pochopila jsem. Úplně všechno. Vlastně se nic…” Odmlčela se a ztěžka polkla. „Běžte už, prosím.”

Připadala si jako v mrákotách. Vzdáleně si uvědomovala, že k nim přistoupila Amélie a cosi Michaelovi řekla. Chtěla ho vystrnadit ze salonu dřív, než se její sestra sesype.

Kvočna vyhání krávu, napadlo ji a smutně se zachichotala, přestože se jí z očí řinuly horké slzy.

Sotva Amélie zavřela za Michaelem dveře, přisedla si k nešťastné Poppy a vzala ji za ramena. Upřeně se jí zadívala do uslzených očí. „Zachovala ses jako pravá dáma,” prohlásila hlasem zjihlým dojetím. „Jednala jsi s tím bídákem mnohem laskavěji, než si zasloužil. Jsem na tebe hrdá. Doufám, že mu jednoho dne dojde, o co všechno se připravil.”

„On za to nemůže.”

Amélie vytáhla z rukávu kapesník a podala jí ho. „To je sporné. Ale nebudu ho kritizovat, stejně nám to nikterak nepomůže. Přesto si neodpustím malou poznámku. Podle mě se vzdal příliš snadno.”

„Je to poslušný syn,” pípla Poppy a otřela si oči.

„Dobrá. Pro příště bych ti radila poohlédnout se po muži s vlastními finančními prostředky.”

Poppy zavrtěla hlavou a obličej zabořila do kapesníku. „Žádný jiný už nebude.”

Cítila, jak ji sestra objala. „Ale ano, bude, to ti slibuji. Někdo na tebe čeká. Jednoho dne tě najde a Michael Bayning zůstane jen mlhavou vzpomínkou.”

Poppy přemohl zármutek a usedavě se rozvzlykala. „Bože,” zalykala se. „Tolik to bolí. Bojím se, že se z toho nikdy nevzpamatuji.”

Amélie sestru přivinula k sobě a políbila ji na uslzené líčko.

„Já vím,” přiznala. „Také jsem tím jednou prošla. Pamatuji si, jaké to bylo. Budeš plakat, potom se zlobit, nakonec si začneš zoufat a beznaděj posléze vystřídá vztek. Ale i na zlomené srdce existuje lék.”

„Jaký?” Poppy si unaveně povzdechla.

„Čas, modlitba, ale úplně ze všeho nejdůležitější je milující rodina. Vždycky tě budeme zbožňovat a chránit, Poppy.”

Dívka se pokusila o úsměv. „Díkybohu za sestry,” zašeptala a v pláči se zhroutila na Améliino rameno.

Bylo již hodně pozdě v noci, když na dveře apartmá Harryho Rutledge někdo rázně zaklepal. Jake Valentine, který zrovna svému pánovi připravoval čisté oblečení na druhý den, se zarazil. Přistoupil ke dveřím, otevřel je a ocitl se tváří v tvář dámě, která mu byla povědomá. Byla malá a štíhlá, měla světle hnědé vlasy, šedomodré oči a na nose brýle. Zpočátku netušil, kam ji zařadit.

„Smím vám pomoci?”

„Ráda bych mluvila s panem Rutledgem.”

„Bohužel není doma.”

Žena se mimoděk ušklíbla. Tuhle otřepanou frázi velmi dobře znala. Služebnictvo ji běžně používá, když si panstvo nepřeje být rušeno. „Naznačujete tím, že mě odmítá přijmout, anebo doopravdy někam odešel?”

„Na interpretaci nezáleží,” prohlásil nesmlouvavě Jake. „Stejně se s ním nesejdete. Doopravdy tu není. Mám mu něco vyřídit?”

„Ano. Povězte mu tohle: Kéž by shnil v pekle za to, co provedl Poppy Hathawayové! A jestli se k ní ještě někdy přiblíží, bude ho to zatraceně mrzet!”

Jake nehnul ani brvou. Výhrůžky na adresu jeho pána byly víceméně na denním pořádku. „Smím vědět, kdo jste?”

„Jenom mu to vyřiďte. On už bude vědět.”

Dva dny po zbabělém přiznání Michaela Bayninga navštívil Hathawayovy Leo, lord Ramsay. Podobně jako ostatní muži v jeho postavení si v Londýně po dobu společenské sezony pronajímal nevelký dům v Mayfairu a koncem června odjížděl na své venkovské sídlo. Ačkoliv mohl spolu s rodinou pobývat v hotelu, dával přednost soukromí.

Nikdo nemohl popřít, že Leo je pohledný muž. Měl široká ramena, tmavě hnědé vlasy a pronikavé oči, na rozdíl od sester bledě modré. Ovšem visely pod nimi tmavé kruhy. Leo působil dojmem štvance či životem unaveného muže. Záměrně si pěstoval pověst zhýralce, který se o nikoho a o nic nestará. Nicméně přicházely okamžiky, kdy mu tato maska spadla. Tehdy se objevil

muž s citlivou duší. A právě tyto vzácné okamžiky naplňovaly Catherine největší úzkostí.

Když pobývali v Londýně, býval Leo obvykle v jednom kole a s rodinou netrávil moc času, za což mu byla Catherine vděčná. Ti dva se od prvopočátku nesnášeli, a kdykoliv se setkali, znepokojivě to mezi nimi jiskřilo. Někdy spolu vedli otevřenou slovní válku, v níž vyhrával ten, kdo toho druhého víc urazil. Ustavičně se špičkovali, provokovali a hledali, kde je druhý zranitelný. Jako by nedokázali odolat a bez přestání si museli navzájem ubližovat.

Někdo zaklepal. Catherine šla otevřít a vzápětí sebou trhla, neboť za dveřmi stál Leo. Oblékl si slušivý černý kabátec se širokými klopami, volné kalhoty a vestu s pestrobarevným vzorem a stříbrnými knoflíky.

Podíval se na guvernantku mrazivýma očima a zkřivil ústa v samolibém úsměvu. „Dobré odpoledne, Marksová.”

Catherine zachovala kamenný výraz. „Lorde Ramsayi,” odsekla odměřeně, „překvapuje mě, že jste si dokázal odříct zábavu na tak dlouho, abyste stihl navštívit svou sestru.”

Věnoval jí pohled plný posměchu. „Zač jsem si vysloužil takovou nelibost? Dobře víte, Marksová, že kdybyste se naučila držet jazyk za zuby, podstatně byste zvýšila svou šanci, že k sobě přivábíte nějakého toho chlapa.”

Zlostně přimhouřila oči. „Proč bych k sobě měla někoho lákat?

Nechápu, k čemu jsou muži vlastně dobří.”

„Když pro nic jiného,” ucedil jedovatě Leo, „tak se určitě hodíme k produkci dalších žen.” Odmlčel se. „Jak se daří mé sestře?”

„Má zlomené srdce.”

Mladík se zachmuřil. „Pusťte mě dál, Marksová. Chci ji vidět.” Catherine neochotně ustoupila stranou.

Vstoupil do přijímacího pokoje, kde si Poppy o samotě četla knížku. Spočinul na dívce očima a zarazilo ho, jak je bledá a ztrhaná. Připadala mu úplně vyčerpaná a jako by zármutkem zestárla.

Vzedmul se v něm hněv. Záleželo mu jen na několika lidech a Poppy mezi ně patřila.

Považoval za nespravedlivé, že ti, kteří nejvíc touží po lásce a pilně ji hledají, bolestně zjišťují, jak je prchavá a přelétavá.

Nechápal, proč zrovna Poppy, nejkrásnější dívka v Londýně, není dávno vdaná. V duchu prošel seznam svých známých, avšak zjistil, že žádný z nich se pro sestru nehodí. Když nepostrádal ten správný temperament, byl s odpuštěním mírně prostoduchý anebo sešlý věkem. Pak se zde vyskytovali společenští parazité, zhýralci a budižkničemové. Bůh mu pomáhej, aristokracie se stává zavrženíhodnou sbírkou ztroskotanců. Přirozeně se k nim počítal.

„Zdravím, sestřičko,” pravil vlídně. „Kde jsou ostatní?”

Poppy se pokusila o mdlý úsměv. „Cam šel za obchodem, Amélie a Beatrix se procházejí v parku. Vozí malého Rye v kočárku.” Zvedla nohy z pohovky, aby si bratr mohl přisednout. „Jak se ti daří, Leo?”

„To nestojí za řeč. Jak jsi na tom ty?”

„Nikdy jsem se necítila lépe,” prohlásila statečně.

„Ano, to vidím.” Leo se uvelebil vedle zkroušené dívky a přivinul ji k sobě. Hladil ji po zádech. „Ten mizera,” zašeptal. „Chceš, abych ho kvůli tobě zabil?”

„Kdepak!” vyděsila se. „Nebyla to jeho vina. Upřímně si mě chtěl vzít. Jednal v dobrém úmyslu.”

Bratr ji políbil do vlasů. „Nikdy nevěř mužům s dobrými úmysly. Vždycky tě zklamou.”

Odmítla se jeho vtipkování zasmát. Odtáhla se, aby se na něho mohla podívat. „Chci jet domů, Leo,” oznámila mu plačtivě.

„Chápu tě, zlato, ale zatím to nejde.”

„Proč ne?” otázala se ostře slečna Marksová a usadila se na židli.

Leo se na ni krátce zamračil a dál se věnoval Poppy. „Šíří se klepy,” prohlásil na rovinu. „Včera večer jsem se zúčastnil slavnosti, kterou pořádala manželka španělského velvyslance. Je to taková akce, kam se chodí proto, aby člověk mohl říct, že tam byl. Ani bych nespočítal, kolikrát se mě někdo ptal na tebe a Bayninga. Každý zřejmě žije v přesvědčení, žes do něho byla po uši zamilovaná, a on tě odmítl, protože si jeho otec myslí, že nejsi pro jeho synáčka dost dobrá.”

„To je pravda.”

„Poppy, tohle je londýnská společnost, kde tě pravda může přivést do potíží. Když jednu odhalíš, vzápětí musíš vyrukovat s další, abys za sebou stačila zametat stopy.”

Za svůj výrok si vysloužil nefalšovaný úsměv. „Pokoušíš se mi radit?”

„Ano. Vždycky sice dodávám, že nemáš moje připomínky raději brát vážně, ale tentokrát bych ti doporučoval, aby ses jimi řídila. Poslední významnou událostí sezony je ples pořádaný hrabaty z Norbury. Koná se příští týden…”

„Právě jsme sepsaly zdvořilou omluvu,” skočila mu do řeči Catherine. „Poppy se odmítá zúčastnit.”

Leo ji zpražil pohledem. „Už jste ten dopis odeslaly?”

„Ne, ale…”

„Tak ho roztrhejte. Je to rozkaz!” Leovi neušlo, jak společnice jeho sestry zkoprněla, a pocítil zlomyslnou radost.

„Ale, Leo,” bránila se Poppy, „já tam jít nechci. Lidé mě budou na každém kroku sledovat, jestli…”

„S tím počítej. Budou se k tobě slétat jako supi. Právě proto musíš na plese být. Pokud nesebereš odvahu, staneš se námětem všech drbů a na začátku příští společenské sezony budeš terčem posměchu.”

„Je mi to fuk,” broukla sestra. „Žádné už se nezúčastním.”

„Třeba si to časem rozmyslíš a já chci, abys v takovém případě měla šanci. Proto musíš na ten bál, Poppy. Oblékneš si svoje nejpěknější šaty, do vlasů si zapleteš modré stuhy a všem dáš zřetelně najevo, že je ti nějaký Bayning ukradený. Budeš tančit a smát se, a to prosím s hrdě vztyčenou hlavou.”

„Tohle nezvládnu,” zasténala zmučeně dívka.

„Ale zvládneš! Potřebuješ si pozvednout sebevědomí.”

„Nemám být na co pyšná.”

„Já taky ne,” opáčil Leo, „ale to mě přece nezastaví, že?” Poppy se tvářila odmítavě, proto se obrátil ke guvernantce, z jejíž tváře se nedalo nic vyčíst. „Vysvětlete jí, že mám pravdu. Musí tam jít, nemyslíte?”

Catherine zaváhala. Ačkoliv se jí příčilo to přiznat, Leo se nemýlil. Jestliže se Poppy ukáže na veřejnosti očividně spokojená a plná smíchu, sebere tím pomlouvačům vítr z plachet. Jenže intuice ji nabádala, aby nešťastnou dívku co nejdříve odvezla do bezpečí, jež představuje Hampshire. Musí co nejrychleji zmizet z dosahu Harryho Rutledge.

Na druhou stranu… Harry se podobných událostí nikdy neúčastní. Čelil by totiž útokům zoufalých matek, které se snaží vnutit své neprovdané dcery posledním dosažitelným starým mládencům. K návštěvě plesu hrabat z Norbury by se Harry nikdy nesnížil už z toho důvodu, že by jeho příchod vyvolal pravé pozdvižení.

„Ano, máte pravdu,” přiznala neochotně. „Nicméně vaši sestru čeká těžká zkouška. Jestli na plese ztratí glanc když například podlehne smutku -, utrhne si ještě větší ostudu.”

„Zachovám dekorum,” slíbila Poppy. „Všechny slzy jsem už vyplakala.”

„Hodná holka,” pochválil ji Leo. Pohlédl na zakaboněnou guvernantku a zazubil se. „Konečně jsme se na něčem shodli, Marksová. Ale nebojte se. Jsem si jist, že už se to nikdy nestane.”

9

Ples hrabat z Norbury se konal v Belgravii, tiché čtvrti v srdci Londýna. Když člověka přemohl ruch Knightsbridge či Sloanne Street, stačilo přejít na Belgrave Square a ocitl se v oáze klidu. Bylo to místo velkolepých mramorových vil a sídel, jejichž vchody střeží vysocí lokajové s napudrovanými parukami či podsadití vážní majordomové a kam kočáry přivážejí unylé mladé dámy s jejich vykrmenými psími miláčky.

Ty šťastné, kteří v Belgravii bydleli, zbytek Londýna nezajímal. Hovořilo se většinou o místních záležitostech kdo převzal ten který dům, která ulice potřebuje opravit anebo jaká událost se chystá v sousední rezidenci.

K Poppyině zděšení Cam i Amélie souhlasili s Leem. Jestli chce sestra učinit přítrž neblahým řečem týkajícím se Michaela Bayninga, musí všem ukázat, že je šťastná a spokojená. „Takové malichernosti si lidé dlouho pamatují,” prorokoval Cam. „Bůh ví, proč smetánka klade takový důraz na události, které zůstaly bez následků. Vždyť se vlastně vůbec nic nestalo.”

„Jedná se o jediný večer,” domlouvala sestře Amélie. „Myslíš, že to zvládneš?”

„Ano,” přisvědčila dutě Poppy. „Když tam budete se mnou, tak určitě.”

Nicméně stačilo stanout na vstupním schodišti a už ji obcházela hrůza. Dala si na kuráž sklenku vína, které ji nyní pálilo v žaludku, a škrtil ji korzet.

Pro tuto příležitost zvolila bílé šaty z nabíraného saténu a světlounce modrého šifonu. Vosí pas zdobila široká saténová stuha,

hluboký výstřih decentně halil nadýchaný modrý šifon. Do důmyslně vyčesaných kadeří Amélie mistrně vpletla modrou stuhu.

Leo dodržel slib, že rodinu doprovodí. Nabídl Poppy rámě a vedl sestru do schodů. Ostatní je následovali. Vstoupili do přetopeného sídla plného květin, hudby a šumu nespočetných rozhovorů. Nastrojenými hosty se to všude jenom hemžilo.

Hathawayovi se způsobně postavili do řady, aby se přivítali s hostiteli.

„Podívejte, jak jsou všichni důstojní a zdvořilí,” prohodil Leo, zatímco očima pročesával dav. „Tady dlouho nevydržím. Ještě by na mě někdo mohl mít dobrý vliv.”

„Slíbils, že vydržíš do první přestávky,” připomněla mu Poppy.

Odevzdaně si povzdechl. „Že jsi to ty… Ó, jak já tyhle maškarády nenávidím!”

„Já taky,” broukla chmurně slečna Marksová. Svým prohlášením všechny udivila. I ona se kradmo rozhlížela kolem sebe, jako by se ocitla na nepřátelském území.

„Proboha! Další věc, na které jsme se shodli,” ucedil posměšně Leo a opovržlivě se na Catharine podíval. „Musíme s tím přestat, Marksová. Zvedá se mi z toho žaludek.”

„Odpusťte si ten výraz, prosím.”

„Jaký? Žaludek? Proč?”

„Nesluší se, aby se člověk zmiňoval o svém těle.” Znechuceně na něho zamžourala. „Ujišťuji vás, že nikoho nezajímá.”

„Myslíte? V tom případě bych vás chtěl upozornit, Marksová, že ženy si houfně pochvalují můj…”

„Ramsayi,” napomenul ho Cam a věnoval mu varovný pohled.

Jakmile měli za sebou vstupní rituál, prošli halou a pak se rodina rozdělila. Leo a Cam se vydali do karetního salonku, zatímco dámy zamířily ke stolům s připraveným jídlem. Amélii okamžitě obklopila skupina brebentících přítelkyň.

„Nemůžu nic pozřít,” ucedila Poppy a s odporem pohlédla na nabízenou studenou pečeni, šunku a humrový salát.

„Já mám hlad,” pronesla omluvně Beatrix. „Nevadilo by ti, kdybych si něco dala?”

„Vůbec ne. Počkáme na tebe.”

„Dejte si lžíci salátu,” špitla slečna Marksová Poppy do ucha.

„Jenom symbolicky. A usmívejte se.”

„Takhle?” Poppy se pokusila povytáhnout koutky úst.

Beatrix na ni pochybovačně zírala. „Nevypadá to moc hezky.

Připomínáš mi lososa.”

„Taky se jako losos cítím. Vařený, rozkrájený na kusy a vzorně naservírovaný.”

Hosté se přesouvali ke stolům s pohoštěním a stavěli se do zástupu. Lokajové jim nakládali na talíře vybrané pokrmy a odnášeli je ke stolům.

Poppy stále čekala na obsloužení, když vtom k ní přistoupila lady Belinda Wallscourtová, pohledná dívka, s níž se spřátelila v průběhu společenské sezony. Sotva se objevila, ihned se jí začalo dvořit několik přitažlivých gentlemanů a brzy se zasnoubila.

„Poppy,” pozdravila ji lady Belinda vřele, „ráda vás opět vidím. Nikdo přesně nevěděl, zda vůbec přijdete.”

„Vždyť je to poslední ples sezony!” podivila se oslovená s vynuceným úsměvem na rtech. „Jak bych si jej mohla nechat ujít?”

„Těší mě, že jste tady.” Přítelkyně na ni soucitně pohlédla a spiklenecky ztišila hlas. „To, co se vám stalo, je příšerné. Nesmírně mě to mrzí.”

„Není čeho litovat,” zacvrlikala vesele Poppy. „Vždyť se nic nestalo!”

„Jste velice statečná,” mínila Belinda. „Věřte, že jednoho dne potkáte žabáka, který se promění v prince.”

„Výborně!” zaradovala se Beatrix. „Protože až dosud měla co dočinení s princi, ze kterých se vyklubali žabáci.”

Belinda se zatvářila zmateně, rozpačitě se zazubila a odešla.

„Pan Bayning není žabák,” namítla Poppy.

„Máš pravdu,” přisvědčila Beatrix. „Musíme být k žabákům spravedliví, jsou to roztomilí tvorové.”

Poppy se už už chystala něco namítnout, když vtom si všimla slečny Marksové, která úporně potlačovala smích. Stačil jediný pohled, aby se vesele rozchechtala, čímž k sobě přitáhla zvědavé pohledy.

Jakmile se Beatrix najedla, vydaly se do tanečního sálu. Nahoře na galerii nepřetržitě vyhrával malý orchestr. Prostornou místnost osvětlovalo osm křišťálových lustrů, ve vzduchu se vznášela vůně růží.

Poppy ji vychutnávala po malých doušcích, neboť těsně utažený korzet jí nedovolil pořádně se nadechnout. „Je tu moc horko,” postěžovala si.

Slečna Marksová pohlédla na její zpocený obličej, rychle vytáhla kapesník a doprovodila svoji svěřenku k nejbližší židli. „Máte pravdu,” připustila. „Půjdu se poohlédnout po vašem bratrovi nebo panu Rohanovi, aby vás doprovodili na čerstvý vzduch. Ale nejprve zkontroluji Beatrix.”

„Samozřejmě,” přisvědčila Poppy. Všimla si, že se k sestře přitočili dva mládenci v naději, že si do tanečního pořádku zapíše jejich jména. Beatrix na rozdíl od Poppy v přítomnosti mužů nikdy neupadla do rozpaků. Pánové ji obdivovali. Možná z toho důvodu, že k nim přistupovala jako k divokým zvířatům opatrně, s nadhledem a nezměrnou trpělivostí.

Gardedáma odešla, Poppy se uvelebila na židli a soustředila se na dýchání. Bohužel se usadila za širokým zdobeným sloupem, a tak mimoděk vyslechla rozhovor probíhající na jeho opačné straně.

Tři mladé dívky si mezi sebou špitaly, z hlasů jim zaznívala čistá škodolibost.

„Jistěže si ji Bayning nemůže dovolit,” smála se první. „Připouštím, že je hezká, ale společensky naprosto neobratná. Jistý gentleman mi svěřil, že se s ní pokusil zapříst řeč na vernisáži výstavy pořádané v Královské akademii, a ona začala blábolit něco o tom, že Francouzi kdysi přivázali ovci k balónu a vypustili ji do vzduchu přímo před očima krále Ludvíka bůhvíkolikátého. Ta si tedy vybrala konverzační téma!”

„Byl to Ludvík Šestnáctý,” zašeptala Poppy.

„A co jste čekaly?” přidal se druhý hlas. „Uvědomte si, z jaké pochází prapodivné famílie. K lepším lidem se z nich dá počítat jen lord Ramsay, ale je to zhýralec.”

„A budižkničemu,” dodala třetí.

Poppy náhle roztřásl chlad. Zavřela oči. Kéž by odsud mohla zmizet! Byla chyba sem chodit. Chtěla lidem dokázat, že jí na Michaelu Bayningovi nezáleží, přestože opak je pravdou. Marně předstírá, že nemá zlomené srdce. V Londýně se počítá pouze dojem, který v druhých vzbudíte, přetvářka je na denním pořádku. Copak je takový hřích, když se člověk upřímně přizná ke svým pocitům?

Očividně ano.

Seděla tiše jako pěna a nervózně si proplétala prsty v bílých rukavičkách, dokud ji z myšlenek nevytrhl rozruch, který se strhl u vchodu do tanečního sálu. Zdálo se, že dorazil někdo důležitý.

„Kdo je to?” otázala se jedna z mladých žen.

„Někdo nový,” hlásila druhá.

„A je moc hezký,” rozplývala se třetí.

„Ba přímo božský,” souhlasila její přítelkyně. „Musí být velmi vlivný, jinak by jeho příchod nezpůsobil takové pozdvižení.”

Následovalo zachichotání. „A hraběnka z Norbury by z něho nebyla celá pryč. Jenom se podívejte, jak zrudla!”

Poppy přemohla zvědavost. Maličko se naklonila, aby na příchozího viděla. Spatřila jen tmavovlasou hlavu, která čněla nad ostatními. Její majitel sebevědomě kráčel tanečním sálem a tu a tam se pozdravil se známými. Po boku mu cupitala obézní hraběnka z Norbury, uzardělá a ověšená šperky.

Usouzená dívka ho ihned poznala. Harry Rutledge.

Co tady pohledává? A proč ona se zčistajasna usmívá?

Nejspíš proto, že si vzpomněla na poslední setkání, kdy měl na sobě bílý šermířský úbor, v ruce držel fleret a rozčiloval se kvůli uprchlé opici. Dnes mu to velice sluší. Večerní společenský oblek s bílou vázankou podtrhl jeho přirozený šarm a každého okouzlila lehkost, s níž se známými prohodil pár slov.

Slečna Marksová se vrátila, zatímco Beatrix odešla na parket v doprovodu světlovlasého mladíka a ztratila se mezi tančícími páry. „Jak se vám da…?” spustila guvernantka, avšak vzápětí se zarazila a ostře se nadechla. „Hrome!” zašeptala. „On je tady!”

Poppy poprvé slyšela svoji společnici nadávat. Udivilo ji, jak nepatřičně zareagovala na přítomnost Harryho Rutledge, a zamračila se. „Všimla jsem si. Ale proč vám to…?”

Nedopověděla. Uvědomila si, kam se její gardedáma dívá. Nehleděla na Harryho Rutledge, nýbrž na Michaela Bayninga.

Bolest v hrudi se přihlásila s nečekanou prudkostí. Její bývalý nápadník stál na opačné straně sálu a moc mu to slušelo. Nespouštěl z ní zrak. Odmítl ji, vystavil veřejnému posměchu, a pak si přijde na ples? Hledá novou dívku, které by se mohl dvořit? Zřejmě se domníval, že zatímco bude tančit s dychtivými debutantkami, Poppy zůstane v bezpečí hotelového pokoje a popláče si do polštáře.

Přesně to chtěla udělat.

„Proboha,” zašeptala zděšeně. Pohlédla do soustředěné tváře své společnice. „Nedovolte mu, aby se mnou mluvil.”

„Scénu vám neudělá,” pravila tiše slečna Marksová, „a několik prohozených vět vám oběma jedině prospěje a napomůže ke zklidnění situace.”

„Vy to nechápete,” bránila se ochraptěle dívka. „Nemůžu se rozplývat v roztomilostech! Vždyť já se na něho nedokážu ani podívat! Slečno Marksová, prosím…”

„Pošlu ho pryč,” slíbila společnice a napřímila úzká ramínka.

„Nebojte se a pokuste se sebrat, drahá.” Schválně se postavila tak, aby Michael na její svěřenku neviděl, a pak k němu vykročila.

„Děkuji,” zašeptala Poppy, přestože ji slečna Marksová nemohla slyšet. V očích ji zaštípaly slzy, což ji zneklidnilo. Raději sklopila zrak k podlaze. Nesmím se rozbrečet! Nesmím se rozbrečet! Nesmím…

„Slečno Hathawayová,” vytrhl ji z rozjímání žoviálni hlas hraběnky z Norbury, „tento gentleman by se s vámi rád seznámil. Potkalo vás neuvěřitelné štěstí. Mám tu čest představit vám pana Rutledge, hoteliéra.”

Do dívčina zorného pole vstoupil pár naleštěných černých bot.

Sklíčená Poppy neochotně pohlédla do zelených očí.

Harry se jí uklonil. „Těší mě, že vás poznávám, slečno Hathawayová.”

„Valčík tančím nesmírně ráda,” zadrmolila Poppy. Energicky vstala ze židle a zavěsila se do Harryho. Hrdlo měla tak stažené, že téměř nemohla mluvit. „Jdeme.”

Ohromená hraběnka z Norbury se nervózně zachichotala.

„Náruživost mládí je vskutku okouzlující.”

Poppy se držela Harryho paže jako záchranného lana. Podíval se na dívčiny prsty zaryté do černé vlněné látky jeho kabátce a přikryl je volnou rukou. Palcem jemně pohladil křehké zápěstí. Jeho dotek působil uklidňujícím dojmem.

V ten okamžik se před nimi objevila slečna Marksová, které se podařilo přimět Michaela Bayninga k odchodu. Nesouhlasně svraštila obočí a pohlédla na Harryho. „Ne!” pravila věcně.

„Ne?” Muž se pobaveně ušklíbl. „Dosud jsem o nic nepožádal.”

Gardedáma mu věnovala mrazivý pohled. „Očividně byste si rád zatančil se slečnou Hathawayovou.”

„Máte nějaké námitky?” zeptal se nevinně.

„Několik,” odsekla gardedáma natolik úsečně, až tím Poppy i hraběnku z Norbury vyvedla z míry.

„Slečno Marksová,” vzpamatovala se starší z dam jako první.

„Mohu se za tohoto gentlemana zaručit.”

Společnice semkla rty do přísné čárky a podívala se do zarudlého obličeje své svěřenky. Všimla si, že se jí podezřele lesknou oči, a pochopila, že nemá daleko k slzám. „Až tanec skončí, zavěsíte se do něho a budete trvat na tom, aby vás doprovodil zpátky ke mně. Poté se pán odporoučí. Rozumíme si?”

„Ano,” špitla Poppy a pohlédla Harrymu přes široké rameno. Z opačné strany sálu na ni civěl Michael, tvář měl popelavou.

Nastala příšerná situace. Poppy by nejradši utekla, místo toho musí tančit.

Harry ji odvedl na parket a zlehka uchopil v pase. Položila mu rozechvělou ruku na rameno, druhá spočinula v jeho pevné dlani. Muži stačil jediný pohled, aby zaznamenal dívčin potlačovaný smutek, Bayningův zakaboněný obličej i spoustu zvědavých lidí, kteří je nepokrytě pozorovali.

„Jak vám mohu pomoci?” otázal se.

„Odveďte mě pryč,” hlesla. „Kam nejdál to půjde. Treba do Timbuktu.”

Zatvářil se soucitně a zároveň pobaveně. „Obávám se, že Evropané tam nejsou v současné době vítáni.” Plynulým pohybem strhl Poppy mezi vířící páry. Pokud nechtěla klopýtnout, musela ho následovat.

Konečně se mohla soustředit na něco jiného než na Michaela Bayninga. Jak se dalo očekávat, z Harryho Rutledge se vyklubal výborný tanečník. Poppy se uvolnila a poddala se jeho sebejistému vedení. „Děkuji vám,” řekla. „Pravděpodobně se divíte, proč…”

„Ničemu se nedivím. To, co se stalo, máte vy i Bayning zapsané v obličeji. Blafování vám zřejmě moc nejde.”

„Nikdy jsem se nemusela přetvařovat.” Ke svému zděšení shledala, že má hrdlo stažené bolestí a v očích ji štípou slzy. Každou chvíli se přede všemi rozpláče. Pokusila se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila, ale zabránil jí v tom pevně utažený korzet. Zatočila se jí hlava. „Pane Rutledgei,” špitla, „mohl byste mě doprovodit na terasu? Potřebuji se nadýchat čerstvého vzduchu.”

„Zajisté,” ubezpečil ji. „Vydržte ještě jedno kolo a vytratíme se.”

Za jiných okolností by si Poppy hudbu i tanec vychutnávala, nyní nedokázala odtrhnout zrak od tváře svého zachránce. Nikdy by nečekala, že se jím stane zrovna on. V elegantním obleku mu to moc slušelo, husté tmavé vlasy měl způsobně sčesané dozadu. Avšak pod očima, okénky do jeho neklidné duše, se rýsovaly temné kruhy svědčící o nedostatku spánku.

Navzdory raněnému srdci si uvědomovala, že jeho nabídka k tanci svědčí o jistém zájmu.

Ale to nemůže být pravda.

„Proč?” vyhrkla bez přemýšlení.

„Proč co?”

„Proč jste mě pozval na parket?”

Harry zaváhal, jako by si nemohl vybrat mezi upřímností a taktem. Vybral si upřímnost. „Protože jsem si přál svírat vás v náruči.”

Svým výrokem Poppy dočista zaskočil. Netušila, co na to říct, a tak se jednoduše soustředila na uzel jeho vázanky. V jiném čase a v jiné situaci by si připadala nadmíru polichocena. Jenže v daném okamžiku se příliš trápila pro Michaela Bayninga.

Harry ji šikovně vedl mezi tančícími páry, až se dostali k řadě francouzských dveří vedoucích na terasu. Slepě ho následovala. Nestarala se, zda je někdo sleduje.

Venku je přivítal chladný svěží vzduch, který dívku zaštípal v plicích. Nasávala jej mělkými doušky, vděčná, že unikla z dusivé atmosféry tanečního sálu. Z očí se jí řinuly horké slzy.

Rutledge zamířil na vzdálený konec terasy, která se táhla téměř po celé délce domu. Uchýlili se do stinného kouta. Muž sáhl do kabátce a podal své společnici kapesník.

Poppy si osušila oči. „Ani netušíte, jak moc se stydím za své chování. Byl jste natolik laskavý, abyste mě vyzval k tanci, a já se vám odvděčím tím, že před vámi brečím jako zjednaná.”

Harry se opřel o zábradlí. Mlčel, za což mu byla Poppy nevýslovně vděčná. Trpělivě čekal, jako by věděl, že žádná slova nemohou ulevit její zmučené duši.

Dlouze vydechla. Nechala se konejšit svěžím vzduchem a klidem noci. „Pan Bayning mě hodlal požádat o ruku,” sdělila Harrymu, „ale posléze si to rozmyslel.” Hlasitě se vysmrkala.

Bedlivě si ji prohlížel kočičíma očima. „Jaký uvedl důvod?”

„Jeho otec naše manželství neschválil.”

„A vás to překvapuje?”

„Ano,” přiznala. „Michael mi dal svoje slovo.”

„Muži v jeho postavení se málokdy ožení se ženou, po níž touží. Musí brát ohled na důležitější věci, než je osobní zájem.”

„Než je láska?” otázala se s hořkostí v hlase.

„Samozřejmě.”

„A když je všechno domluveno a schváleno, manželství se stane posvátným svazkem posvěceným samotným Bohem. Nic víc, nic míň. Nepřipadá vám to naivní?”

„Ano,” přiznal bezvýrazně.

Poppy zkřivila rty, ačkoliv žádné pobavení necítila. „Asi jsem přečetla moc pohádek. Od prince se očekává, že zabije draka, porazí ničemu, ožení se se služkou a odveze si ji na svůj hrad.”

„Pohádky jsou kratochvilné čtení, nesmíte je považovat za průvodce životem.” Stáhl si rukavice a zastrčil je do kapsy. Lokty se opřel o zábradlí a kradmo se na dívku podíval. „Co udělá služka, když ji princ opustí?”

„Vrátí se domů.” Poppy žmoulala v ruce vlhký kapesník.

„Do Londýna, se všemi jeho iluzemi, se nehodím. Chci odjet do Hampshiru a nenápadně žít v ústraní.”

„Jak dlouho?”

„Navždycky.”

„Hodláte se provdat za sedláka?” zeptal se pochybovačně.

„Třeba.” Otřela si zbylé slzy. „Byla by ze mě báječná hospodyně. S krávami to umím, vím, jak se dělá míchanice. Alespoň budu mít klid na čtení.”

„Míchanice? Co je to?” Harryho její poznámka zjevně zaujala.

„Jídlo ze zeleniny, které se připravuje o žních.”

„Kde jste se je naučila?”

„Od maminky.” Dívka ztišila hlas, jako by se dělila o důvěrnou informaci. „Tajemství dokonalé chuti spočívá v přidání několika lžic piva.”

Stáli těsně u sebe. Poppy si uvědomovala, že by se měla odsunout stranou, avšak čerpala z mužovy blízkosti sílu a opájela se jeho vůní. Z chladného nočního vzduchu jí na holých pažích naskočila husí kůže. Ostře vnímala, jak z těla urostlého mladíka sálá teplo. Nejradši by se mu zavrtala pod kabátec.

„Pro život na statku jste se nenarodila,” prohlásil Harry.

Smutně se na něho podívala. „Myslíte si, že by mě žádný farmář nechtěl?”

„Domnívám se, že byste se měla provdat za člověka, který by vás uměl ocenit.”

Protáhla obličej. „Takových se nedostává.”

Zazubil se. „Stačil by vám jeden.” Uchopil ji za ramena a dívka cítila, jak tenkým šifonem proudí do jejího těla blahodárné teplo. Harryho palec si pohrával s okrajem průsvitné látky. Občas ji bezděčně pohladil po obnažené pleti, což způsobilo, že se jí nervozitou sevřel žaludek. „Poppy,” oslovil ji něžné, „co kdybych požádal o povolení se o vás ucházet?”

Na místě dočista zkoprněla a z líček jí vyprchala všechna barva.

Konečně ji někdo prosí, aby se jí směl dvořit.

A není to Michael ani žádný z ostýchavých či nadřazených aristokratů, s nimiž se setkala v průběhu tří zmařených společenských sezon. Zajímá se o ni Harry Rutledge, nepostižitelný tajuplný muž, kterého poznala teprve před několika dny.

„Proč zrovna o mě?”

„Protože jste zajímavá a krásná. Protože stačí vyslovit vaše jméno a usmívám se. Ale především z toho důvodu, že pro mě představujete jedinou šanci, jak mohu ochutnat míchanici.”

„Omlouvám se, ale nejde to. Není to dobrý nápad.”

„Myslím, že lepší jsem nikdy neměl. Proč mě odmítáte?”

Dívky se zmocnil naprostý zmatek, stěží dokázala dát Harrymu souvislou odpověd. „Nestojím o vaši přízeň. Dvoření je pro mě velmi stresující. Nechci se dočkat dalšího zklamání.”

Bříškem palce ji jemně hladil po klíční kosti. „Je sporné, zda jste někdy zažila opravdové námluvy. Ale když si přejete, úplně je vynecháme. Alespoň ušetříme čas.”

„Nechci nic vynechávat,” ohradila se Poppy. Byla stále víc popletená. Chvěla se. Cítila, jak Harryho prsty putují po křivce jejího hrdla. „Chtěla jsem říct… Pane Rutledgei, právě procházím obtížným obdobím. Vaše nabídka přišla moc brzy.”

„Dvořil se vám kluk, který musel poslouchat otce.” Na rtech ji polechtal jeho horký dech, když zašeptal: „Měla byste to zkusit s mužem, který se nemusí nikoho ptát.”

S mužem. Inu, mužný rozhodně je.

„Nemám čas otálet,” pokračoval. „Rozhodně ne pokud se chystáte uprchnout do Hampshiru. Vy jste tím důvodem, proč jsem sem dnes přišel. Věřte mi, že jinak bych se tu neukázal.”

„Vy nemáte rád plesy?”

„Mám. Ale ty, kam s chutí zavítám, pořádají úplně jiní lidé.”

Poppy si nedokázala představit, o kom mluví. S jakými lidmi se stýká. Harry Rutledge pro ni zůstával záhadou. Je v každém ohledu příliš zkušený, příliš zběhlý. Nemůže jí nabídnout pokojný a ničím nerušený život, po jakém touží.

„Pane Rutledgei, neberte to prosím jako urážku, ale postrádáte vlastnosti, které u budoucího chotě hledám.”

„Jak to víte? Ubezpečuji vás, že vám mám co nabídnout. Ostatně jste mé přednosti dosud neviděla.”

Poppy se rozpačitě zachichotala. „Vy byste vymámil z jalové krávy tele,” sdělila mu. „Přesto ne…” Umlčel ji polibkem, jako by chtěl ochutnat rozpačitý smích linoucí se z jejích rtu. Cítila jeho ústa na svých ještě dlouho poté, co se opět napřímil, jako by se její rty odmítaly vzdát libého prožitku.

„Mohli bychom spolu strávit odpoledne,” naléhal. „Zítra.”

„Nejde to, pane Rutledgei, já…”

„Harry.”

„Harry, já nemůžu.”

„Pouhou hodinu,” zašeptal. Opět se k ní sklonil a ona v panice odvrátila tvář. Jeho pootevřená ústa přistála na štíhlém hrdle a neváhala je zasypat letmými polibky.

Něčeho takového se zatím nikdo neodvážil, ani Michael ne. Kdo by si pomyslel, že to bude tak slastný pocit? Poppy omámeně zaklonila hlavu a nechala se podepřít svalnatými pažemi. Muž se mazlil s jejím bělostným hrdlem a špičkou jazyka laskal místečko, pod nímž divoce pulzovala žilka. Dlaní podepřel dívčin zátylek a palcem zkoumal hebkou linii jejích vlasů.

Jeho něha zahnala noční chlad i zrádné chvění. Poppy se mu slepě podvolovala a vychutnávala si nečekanou blízkost. Přimkla se k němu blíž a rty se bezděčně otřela o hladce oholenou bradu. Harry zadržel dech. „Chlapa bys neměla nikdy oplakávat,” zašeptal. „Žádný není hoden tvých slz.” Dříve než mu stačila odpovědět, lačně se zmocnil jejích úst.

Zvolna ji líbal a dívka tála v jeho objetí. Jazykem pronikl mezi její rty a byl to pocit tak důvěrný, zvláštní a opojný, že jí začal po zádech přejíždět mráz. Vtom se jeho ústa polekaně vznesla.

„Promiňte. Nepolekal jsem vás?”

Poppy nedokázala vymyslet vhodnou odpověd. Kdepak, nevyděsil. Spíše ji zavedl na neznámé území, kde nikdy předtím nebyla. Navzdory své nezkušenosti vycítila, že Harry je schopen poskytnout jí rozkoš. S něčím takovým nikdy nepočítala, ani po tom nebažila.

Srdce jí tlouklo až v krku. Rozpačitě polkla. Rty měla oteklé a mírně v nich štípalo. V nitru se rodila neznámá touha.

Muž uchopil její obličej do dlaní a palci ji pohladil po zrudlých tvářích. „Valčík už skončil. Vaše společnice se na mě vrhne jako rozzuřená tygřice, protože jsem vás včas nepřivedl.”

„Pouze mě chrání,” vysoukala ze sebe Poppy.

„Což je správné.” Svěsil ruce.

Dívka zavrávorala, nebezpečně se pod ní podlamovala kolena. Harry ji pohotově zachytil a přimkl k sobě. „Seberte se.” Tiše se zasmál. „Je to moje vina. Neměl jsem vás takhle líbat.”

„Máte pravdu.” Začal se jí vracet smysl pro humor. „Měla jsem vás něčím zchladit. Vrazit vám políček nebo tak něco. Jak se obvykle zachová dáma, na kterou si troufáte?”

„Většinou dělá všechno pro to, abych svou troufalost zopakoval,” prohodil Harry tak nevinně, že se Poppy neubránila smíchu.

„Takovou vstřícnost ode mě nečekejte.”

Obklopovalo je hutné šero ředěné pouze světlem linoucím se z oken v patře. Jak je život vrtošivý, pomyslela si dívka. Dnes večer měla tančit s Michaelem. Ale ten ji odvrhl a ona skončila na terase s tímto cizincem.

Připadalo jí zvláštní, že ačkoliv je zamilovaná do jiného, Harry ji přitahuje. Patří k nejzajímavějším lidem, s nimiž se v životě setkala. Je nesmírně okouzlující, sálají z něho elán i bezohlednost. Sama by nedokázala říct, co je to za člověka. Jak se asi chová v soukromí?

Skoro litovala, že se to nikdy nedozví.

„Potrestejte mě,” vyzval ji. „Učiním, co si budete přát, abych odčinil svou troufalost.”

Střetli se pohledem a Poppy si uvědomila, že muž svá slova myslí naprosto vážně. „Jak velké pokání si přejete vykonat?”

Harry nachýlil hlavu stranou. „Rozhodnutí je na vás. Žádejte, co chcete.”

„Co kdybych si přála hrad?”

„Máte jej mít,” vyhrkl.

„Hrad vlastně nechci. Příliš tam táhne. Co takhle diamantová čelenka?”

„Račte si přát střízlivý model pro denní nošení, anebo něco okázalejšího na večer?”

Poppy se začala usmívat, přestože ještě před několika minutami byla přesvědčena o tom, že stráví život truchlením. Náhle byla Harrymu vděčná. Nenapadal ji nikdo jiný, kdo by ji za daných okolností dokázal ukonejšit. Ale když k muži opět vzhlédla, úsměv jí zhořkl na rtech.

„Děkuji vám,” hlesla. „Avšak obávám se, že mi nikdo nemůže dát to, po čem doopravdy toužím.”

Vyhoupla se na špičky a přitiskla rty k Harryho tváři. Byl to přátelský polibek.

Na rozloučenou.

Harry na ni upřeně zíral, pak jako by krátce pohlédl přes její rameno. Vzápětí se k ní sklonil a začal ji vášnivě líbat. Dočista tím Poppy zaskočil. Ztratila rovnováhu, a aby neupadla, chytila se ho kolem krku a přimkla se k němu. Byla to špatná reakce v nevhodný čas a na nesprávném místě. Neslušelo se, aby pociťovala takové blaho a vzrušení. Jenže… Nedokázala odolat pokušení. Harryho polibky v ní rozněcovaly dříve nepoznaný žár, jemuž se nemohla ubránit. Tep se jí zrychlil, dech prohloubil. Hvězdy jako by sestoupily z oblohy a tančily všude kolem ní. Vtom zařinčel rozbitý křišťál…

Poppy se snažila nepříjemný zvuk ignorovat a přivinula se blíž k Harrymu. Avšak ten ji s tichým zamumláním od sebe nejprve odstrčil, ale pak ji znovu objal, jako by ji chtěl před něčím chránit.

Dívka zamžikala řasami a zkoprněla. Někdo je pozoroval.

Bylo jich víc. Skupinka lidí se vyšla provětrat na terasu.

Hraběnka z Norbury údivem upustila sklenku šampaňského.

Dále zde byl její manžel a jakýsi postarší pár. A také Michael s neznámou blondýnkou.

Všichni ohromeně civěli na Poppy a Harryho.

Kdyby se v tu chvíli na scéně objevil anděl smrti s černými křídly a lesknoucí se kosou, Poppy by mu s otevřenou náručí spěchala vstříc, protože být přistižena, jak se líbá s Harrym Rutledgem, není jenom skandál, nýbrž počátek velmi šťavnaté historky. Je vyřízená. Její život se ocitl v troskách. Zneuctila rodinu.

Dřív než vyjde slunce, bude si o jejím prohřešku špitat celý Londýn.

Zaskočena prekérností vzniklé situace, bezmocně pohlédla na Harryho. Na okamžik se jí zdálo, že spatřila v jeho očích záblesk spokojenosti. Potom se jeho výraz změnil.

„Tohle asi těžko vysvětlíme,” prohlásil.

Leo procházel velkolepým sídlem hrabat z Norbury a v duchu se bavil pohledem na své kumpány. Někteří z nich svými výstřelky strčili do kapsy i jeho, avšak nyní se předváděli v naškrobených košilích a jejich chování se nedalo nic vytknout. Napadlo ho, a rozhodně ne poprvé, že mužům toho v životě beztrestně projde mnohem víc než ženám.

Například zmíněné vystupování. Jeho sestry se musely naučit stovky pravidel etikety, aby obstály v lepší společnosti, zatímco on uvažoval pouze o tom, jak tyto poučky porušit. Jeho titul se stal omluvou takřka pro cokoliv. Na večírcích byly dámy často kritizovány za takové maličkosti, jako že použily nesprávnou vidličku, zatímco muž se mohl opít a plácat přihlouplé poznámky, a všichni předstírali, že si ničeho nevšimli.

Nonšalantně vstoupil do tanečního sálu, postavil se stranou a sledoval hemžení okolo sebe. Nuda, nuda, nuda. Dívky na vdávání v doprovodu gardedám lačně vyhlížely možnou kořist, usedlé matrony se shromaždovaly v hloučcích a klevetily. Připomínaly mu slepice kvokající na dvorku.

Vtom jeho pozornost upoutala Catherine Marksová. Stála v rohu a sledovala, jak Beatrix tančí s jakýmsi mladíkem.

Guvernantka mu připadala plná napětí, záda měla rovná jako pravítko. Nikdy nepropásla jedinou příležitost dát Leovi okatě najevo svoje pohrdání a jednala s ním, jako by jeho intelekt byl na úrovni ústřice. Kromě toho odolávala všem jeho pokusům s ní zažertovat nebo ji okouzlit. Z toho důvodu se jí Leo poctivě vyhýbal.

Avšak vrozená potměšilost ho nutila představovat si, jak by asi Catherine vypadala po divokém milování. Brejličky na stranu, hedvábné vlasy rozpuštěné a rozcuchané, bledé tělo rozpálené…

Náhle mu připadala nesmírně zajímavá. Rozhodl se ji trochu potrápit.

Elegantně se k ní přitočil. „Zdravím, Marksová. Jak se ve…?”

„Kde jste se poflakoval?” zasyčela zlostně, oči za skly brýlí se hněvivě blýskaly.

„V karetním salonku. Potom jsem si dopřál večeři. Kde bych měl být?”

„Měl jste mi pomáhat s Poppy.”

„Pomáhat? S čím? Slíbil jsem, že si s ní zatančím, tak jsem tady.” Zarazil se a rozhlédl se kolem sebe. „Kde je?”

„Netuším.”

Zamračil se. „Jak to? Copak se vám ztratila?”

„Naposledy jsem ji viděla před deseti minutami, když si šla zatančit s panem Rutledgem.”

„Majitelem hotelu? Vždyť ten do společnosti nikdy nechodí.”

„Dnes přišel,” odvětila škrobeně slečna Marksová. „A pak někam zmizeli. Spolu. Musíte ji najít, pane. Okamžitě. Hrozí jí skandál.”

„Proč jste hned nevyrazila za ní?”

„Někdo musel dohlížet na Beatrix. Mimoto jsem nechtěla zbytečně vzbuzovat pozornost. Kdybych ji začala hledat, všichni by ihned zbystřili. Najděte ji vy a pospěšte si.”

Leo se zamračil. „Marksová, pro případ, že byste si toho náhodou nevšimla, vám připomínám, že jiní sluhové své pány nepeskují.”

„Vy nejste můj pán!” neváhala zdůraznit. Vzdorovitě na něho zírala.

Ovšem rád bych jím byl, pomyslel si Leo a pocítil vzrušení. Rozhodl se raději odejít. „Dobrá. Přestaňte se čepýřit, já vám Poppy přivedu.”

„Začněte po ní pátrat na místech, kam byste zavedl ženu, kdybyste ji chtěl kompromitovat. Určitě jich nemůže být tolik.”

„Ale může. To byste se divila.”

„Přestaňte, prosím!” zabručela. „Beztak už je mi dost zle.”

Leo se rozhlédl kolem sebe a spočinul očima na francouzských dveřích na protější straně. Co nejsvižněji k nim zamířil, ale zvolil takové tempo, aby to nevypadalo, že spěchá. Ke své smůle byl cestou zatažen hned do dvou rozhovorů. V prvním případě chtěl přítel znát jeho názor na jistou dámu, ve druhém se jakási vdova pozastavovala nad kvalitou podávaného punče a zajímalo ji, zda jej Leo ochutnal.

Posléze se mu přece jenom podařilo uniknout z jejích spárů a vyklouznout ven.

A vzápětí vytřeštil zrak, neboť se stal svědkem neuvěřitelné scény. Jeho sestru objímal vysoký tmavovlasý chlap, což s otevřenou pusou sledovala skupinka lidí, která vstoupila na terasu jinými dveřmi. Byl mezi nimi Michael Bayning, kterého očividně stravoval hněv a žárlivost.

Muž zvedl hlavu a cosi špitl Poppy do ucha. Pak vrhl na Michaela mrazivý pohled.

Tvářil se vítězoslavně.

Pohled sice trval jen krátce, nicméně Leo stačil rozluštit jeho poselství.

„Svatá prostoto,” zašeptal.

Sestra se ocitla ve vážných potížích.

Když Hathawayovi způsobili skandál, nikdy nebyl polovičatý.

Než Leo doprovodil Poppy zpátky do sálu, kde na ně čekaly slečna Marksová a Beatrix, věděl už o jejím přestupku každý z hostů. Netrvalo dlouho a k rodině se připojili Amélie s Camem.

„Co se stalo?” dožadoval se Cam vysvětlení. Tvářil se uvolněně, ale jeho oči zůstávaly ve střehu.

„Objevil se Harry Rutledge,” zavrčel Leo. „Zbytek vysvětlím později. Teď se musíme co nejrychleji přesunout do hotelu.”

Amélie pošeptala provinilé sestře do ucha: „Nic se neděje, drahá. Ať se stalo cokoliv, my to vyřešíme.”

„Nevyřešíte,” zašeptala dívka, „protože to vyřešit nejde.”

Leo se rozhlédl kolem sebe a neuniklo mu, jaké pozdvižení jeho sestra způsobila. Všichni na ně civěli. „Je to jako sledovat vlny na vodě,” poznamenal. „Zdá se mi, že vidím, jak se neblahá zvěst šíří sálem.”

Cam se tvářil cynicky a zároveň rezignovaně. „Leo, co kdybys doprovodil dámy do kočáru? Já a Amélie se půjdeme rozloučit s hostiteli.”

Zničená Poppy bratra poslušně následovala. Cestou ze sídla nikdo nemluvil.

Teprve v kočáře se Beatrix osmělila zeptat: „Bylas kompromitována, Poppy? Stejně jako loni Win?”

„Ano, byla,” odvětil Leo, zatímco sestra zasténala. „Je to takový zlozvyk naší rodiny. Marksová, asi byste o tom měla sepsat báseň.”

„Kdybyste Poppy našel dřív, mohli jsme se téhle katastrofy ušetřit,” odsekla oslovená.

„Především bychom se jí ušetřili, kdybyste mou sestru nespustila z očí,” opáčil pohotově Leo.

„Zodpovědnost nesu já,” přiznala zkroušeně Poppy. „To já jsem odešla s Rutledgem na terasu. Zahlédla jsem v sále pana Bayninga, což mě rozrušilo. Rutledge mě pozval na parket, jenže já potřebovala na vzduch, a tak…”

„Kdepak, je to moje vina,” prohlásila rozčileně guvernantka.

„Měla jsem vám ten tanec rovnou zakázat.”

„Tohle sebemrskačství nemá význam,” pravil uvážlivě Leo.

„Co se stalo, stalo se. Nejvyšší díl odpovědnosti padá na Rutledge, který se zjevně vydal na lov.”

„Cože?” Poppy zvedla hlavu a užasle se na bratra zadívala.

„Ty si myslíš, že… Kdepak. Byla to náhoda. Pan Rutledge mě určitě kompromitovat nechtěl.”

„Udělal to schválně,” přispěla svou troškou do mlýna slečna Marksová. „Harry se nikdy nenechá chytit při činu. Přistihli vás, protože si to přál.”

Leo se na ni upřeně zahleděl. „Jak je možné, že toho o něm tolik víte?”

Mladá žena zrudla. Zdálo se, že by nejradši provinile sklopila zrak. „Přirozeně mi je známo, jakou má pověst.”

Poté Leovu pozornost odvrátila Poppy, jež mu zabořila obličej do ramene. „Umřu hanbou,” mukala.

„Kdepak, neumřeš,” odvětil bratr. „Na ostudu jsem expert. Kdyby zabíjela, dávno bych tu nebyl. Pošel bych přinejmenším tucetkrát.”

„Tucetkrát se skonat nedá.”

„Ale dá, když jsi buddhista,” mínila Beatrix.

Leo pohladil Poppy po vlasech. „Doufejme, že Rutledge buddhistou je.”

„Proč?” nechápala Beatrix.

„Protože bych ho nejradši zabil. A to opakovaně.”

Harry přijal Lea a Cama ve své soukromé knihovně. Reakce každé jiné rodiny by se daly předvídat. Příbuzní by na něho tlačili, aby se zachoval jako gentleman, anebo nastínili podmínky odškodnění, které by požadovali zajistit smlouvou. A protože Harry má k dispozici hojný majetek, většina rodin by byla s výsledkem jednání nadmíru spokojená. Ačkoliv Rutledge není šlechtic, je vlivným mužem, jehož slovo hodně znamená.

Ovšem Cam a Leo jsou naprosto nevypočitatelní. Neřídí se běžnými zásadami, proto je nutné počínat si s nejvyšší možnou opatrností. Nicméně Harry se ničeho nebál. Jednal už o záležitostech daleko většího významu, než je pošlapaná čest jedné ženy.

Kdykoliv přemítal o událostech uplynulé noci, nevyhnul se pocitu triumfu. Ne, to není ten správný výraz. Spíše se ho zmocnila radostná nálada. Svůj záměr uskutečnil mnohem snáze, než předpokládal. Hodně mu napomohl neočekávaný příchod Michaela Bayninga. Ten hlupák mu prakticky Poppy naservíroval na stříbrném podnosu. A když se naskytla příležitost, Harry ji neváhal využít.

Mimoto cítil, že si Poppy zaslouží. Považoval za pošetilce každého, kdo si takovou dívku nechal ujít. Vzpomněl si, jak vypadala, když ji spatřil v tanečním sále bledá, křehká a rozčilená. Sotva se k ní přiblížil, viditelně se jí ulevilo. Otočila se k němu a svolila, aby ji odvedl.

Jakmile se ocitli na terase, spokojenost záhy vystřídal zcela nový pocit. Touha ulevit druhému od bolesti. Skutečnost, že dívčino zlomené srdce má na svědomí on, je sice smutná, ale účel světí prostředky. Jakmile bude Poppy jeho, postará se o ni lépe, než by se kdy povedlo Bayningovi.

Nyní se musí vypořádat s její rodinou, která se na něho pochopitelně zlobí. Avšak to ho ani v nejmenším netrápilo. Nepochyboval, že Poppy přesvědčí, aby se za něho provdala. Bez ohledu na možné námitky Hathawayových se nakonec určitě dohodnou.

Sňatek je jediný způsob, jak očistit Poppyinu pověst, což všichni vědí.

Zachoval neutrální výraz a nabídl příchozím víno. Odmítli.

Leo přistoupil k vyhaslému krbu, ležérně se opřel o římsu a založil si paže na hrudi. Cam se uvelebil v koženém křesle a dlouhé nohy překřížil v kotnících.

Harry se nenechal jejich ledabylou pózou zmást. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Dál se tvářil jakoby nic a čekal, až některý z příchozích promluví.

„Asi byste měl vědět,” spustil Leo, „že jsem vás chtěl rovnou zabít. Ale Rohan trvá na tom, abychom si nejdřív promluvili. Osobně se domnívám, že mě chce předběhnout a vyřídit vás sám. I kdybychom vás my dva ušetřili, vězte, že se nevyhnete krutému potrestání z rukou mého švagra Merripena.”

Harry usedl za mahagonový stůl. „Navrhuji, abyste s tím počkali, až se já a Poppy vezmeme. Alespoň z ní pak bude ctihodná vdova.”

„Jak jste přišel na to, že vám dovolíme se s ní oženit?” zeptal se Cam.

„Když se za mě neprovdá, zůstane po dnešním incidentu na ocet. Kromě toho žádný z vás nebude vítaným hostem v londýnských salonech.”

„S otevřenou náručí nás nevítali ani předtím,” poznamenal Cam a přimhouřil oči.

„Rutledgei,” pravil s předstíraným klidem Leo, „než jsem zdědil titul, žili jsme dlouhá léta na venkově a takzvaní lepší lidé nás nezajímali. Je nám dočista fuk, jestli nás někde přijmou nebo ne. Poppy si vynucené manželství nezaslouží. Provdá se, až bude sama chtít. A pro vaši informaci domnívá se, že vy dva se k sobě nehodíte.”

„Ženy svůj názor zhusta mění,” podotkl Harry. „Dovolte mi s ní zítra promluvit. Přesvědčím ji, aby z dané situace vytěžila to nejlepší.”

„Dříve než začnete přesvědčovat ji, musíte nejprve přesvědčit nás,” připomněl Cam. „Moc o vás nevím, ale z toho mála nadšený nejsem.”

Cam Rohan se vyznal. Jako bývalý vedoucí exkluzivního pánského klubu měl snadný přístup k důvěrným informacím. Harryho by zajímalo, co všechno o něm zjistil.

„Proč se o své zjištění se mnou nepodělíte?” vyzval ho. „Potvrdím vám, zda je pravdivé.”

Uhrančivé oči mladého Roma na něho bez mrknutí zíraly.

„Pocházíte z New Yorku. Váš otec byl průměrný hoteliér.”

„Vlastně pocházím z Buffala,” upřesnil Harry.

„S otcem jste moc dobře nevycházel, ale našel jste si schopné učitele. Vyučil jste se strojním mechanikem, v technických výkresech jste dokonce vynikal. Posléze jste si nechal patentovat několik vylepšených ventilů a ohřívačů vody. Ve dvaceti letech jste z neznámých důvodů opustil Ameriku a zamířil do Evropy.”

Cam se odmlčel, aby si vychutnal účinek svých slov.

Harryho nenucený postoj se vytratil, bezděčně se napřímil v ramenou. Přinutil se nechat je zase klesnout a odolal pokušení promnout si ztuhlý krk. „Pokračujte,” vyzval Cama tiše.

Oslovený se nenechal dvakrát pobízet. „Dal jste dohromady skupinu investorů a skoupili jste řadu domů. Váš vstupní kapitál byl mizivý. Budovy jste krátce pronajímal, pak jste je nechal srovnat se zemí a na jejich místě postavil hotel. Až na otce žijícího v New Yorku, s nímž se nestýkáte, nemáte žádné příbuzné. Přátele byste spočítal na prstech jedné ruky, zato těch, co vám nemohou přijít na jméno, je bezpočet. Nicméně někteří vaši protivníci pro vás mají slabost, ačkoliv sami nechápou proč.”

Harry si uvědomil, že Rohan musí mít opravdu vlivné konexe, když se mu podařilo získat tyhle informace. „V Anglii žijí pouze tři lidé, kteří toho o mně tolik vědí,” zamumlal. Zvažoval, kdo z nich si pustil pusu na špacír.

„Nyní už je jich pět,” podotkl Leo. „Mimoto se Rohan zapomněl zmínit, že na ministerstvu války jste se stal miláčkem poté, co jste navrhl některé úpravy u armádních pušek. Ovšem nespolčil jste se pouze s britskou vládou. S toutéž horlivostí se paktujete s cizinci, příslušníky královských rodin i kriminálníky. Člověk si

zákonitě klade otázku, na čí straně že vlastně stojíte. Odpověď zřejmě zní: Na své.”

Harry se mrazivě usmál. „Nikdy jsem o sobě ani o své minulosti nelhal. Jenom si nechávám většinu věcí pro sebe. A nikomu žádné spojenectví nedlužím.” Přistoupil ke skříňce s nápoji a nalil si brandy. Uchopil číši do dlaní, aby pálenku zahřál, a pohlédl na oba muže. Vsadil by se, že Cam toho ví o hodně víc, jen o tom odmítá mluvit. Nicméně z rozhovoru je jasné, že žádný z rodiny Poppy ke sňatku nutit nebude. Hathawayovi kašlou na společenské konvence, peníze nepotřebují a mocné přátele jakbysmet.

Což znamená, že se soustředí výhradně na Poppy.

„Pánové,” prohlásil sebevědomě, „hodlám vaši sestru a švagrovou požádat o ruku, ať už to schvalujete nebo ne. Rozhodnutí je na ní. Když bude souhlasit, nic mi nezabrání, abych si ji odvedl k oltáři. Chápu vaše znepokojení, ale dovolte mi vás ubezpečit, že se obáváte zbytečně. Budu ji chránit, ctít a dokonce rozmazlovat.”

„Nemáte ponětí, jak ji učinit šťastnou,” ucedil tiše Cam.

„Rohane,” usmál se Harry, „rozdávat štěstí je moje specialita. Tedy lidé se přinejmenším domnívají, že jsou na vrcholu blaha.” Odmlčel se a soustředil se na zachmuřené obličeje svých společníků. „Chcete mi zakázat se s Poppy setkat?” otázal se zdvořile.

„Ne,” broukl Leo. „Poppy není malá. Jestli bude ochotná s vámi ztratit slovo, nic jí v tom nebrání. Nicméně vezměte laskavě na vědomí, že každý váš návrh či počin bude posuzovat celá naše rodina.”

„Ještě na něco bych vás chtěl upozornit,” ozval se věcně Cam. Odměřeným tónem maskoval pravé pocity. „Uvědomte si, že pokud se Poppy stane vaší ženou, my o ni nepřijdeme, zato vy získáte rodinu, která ji bude dál chránit, ať se vám to líbí nebo ne.”

Tahle připomínka rozhodně stála za zvážení. Přesto Harryho neodradila.

„Mému bratrovi ani panu Rohanovi se nelíbíte,” sdělila následujícího rána Poppy Harrymu, zatímco se procházeli v růžové zahradě za hotelem. Zvěsti o skandálu se šířily Londýnem jako požár, a proto bylo nezbytné okamžitě něco podniknout. Poppy věděla, že povinností gentlemana je nabídnout zostuzené dámě sňatek, aby ji tím zachránil před společenskou potupou. Jenže si nebyla jistá, zda život s nesprávným mužem není horší než veřejné opovržení. Neznala Harryho natolik, aby si mohla udělat úsudek o jeho povaze. Přízeň rodiny si rozhodně nezískal.

„Moje společnice vás nemá ráda,” pokračovala. „Amélie prohlásila, že s vámi zatím neměla tu čest, ale sympatický jí nejste.”

„Co Beatrix?” zajímal se Harry. V tmavých vlasech mu jiskřilo slunce.

„Té se zamlouváte. Ale nezapomínejte, že moje malá sestřička má slabost i pro ještěrky a hady.”

„Jak jste na tom vy?”

„Já nemůžu plazy vystát.”

Pousmál se. „Slovní souboje si nechme na jindy, Poppy. Dobře víte, nač se ptám.”

Rozpačitě přikývla.

Měla za sebou pekelnou noc. Plakala a hádala se s rodinou až do velmi pozdních hodin, a pak nedokázala usnout. Ráno všechno začalo nanovo. Zakoušela bezbřehý zmatek a přetékala emocemi.

Její bezpečný, důvěrně známý svět se převrátil vzhůru nohama. V uklidňujícím prostředí růžové zahrady zakoušela nezměř-

nou úlevu. Zvláštní, ale ve společnosti Harryho Rutledge se cítila mnohem lépe než se svými blízkými, byť byl za její neštěstí částečně odpovědný. Čišely z něho klid a sebevědomí, choval se věcně a zároveň soucitně, což ji konejšilo.

Zastavili se na pěšině stíněné růžovým loubím. Beatrix okouněla poblíž živého plotu. Poppy dala mladší sestře přednost před slečnou Marksovou či Amélií, protože ty dvě by jí neposkytly ani náznak soukromí.

„Mně se líbíte,” přiznala ostýchavě, „ale na tom se přece manželství postavit nedá.”

„Je to víc, než si může většina lidí přát. Mnohé páry vstupují před oltář beze špetky sympatií.” Harry ji upřeně sledoval. „Vaše rodina vám určitě promlouvala do duše.”

„Dalekosáhle,” přisvědčila. Příbuzní jí manželství s Harrym vylíčili v těch nejtemnějších barvách, takže se předem rozhodla jeho nabídku odmítnout. Omluvně se ušklíbla. „Po všem, co jsem od svých blízkých vyslechla, vám musím s politováním sdělit…”

„Počkejte! Dříve než učiníte zásadní rozhodnutí, rád bych si poslechl váš názor. Zajímá mě, jaké city ke mně chováte vy.”

Tomu říkám změna. Poppy užasle zamrkala. Náhle si uvědomila, že jí rodina i slečna Marksová v dobré víře vlastně diktují, co má dělat, a téměř neberou ohled na její myšlenky a pocity.

„Nuže… Vůbec vás neznám,” prohlásila. „A dále se domnívám, že bych neměla rozhodovat o své budoucnosti, když jsem stále zamilovaná do Michaela Bayninga.”

„Pořád si děláte naděje, že se jednoho dne vezmete?”

„Ach, kdepak. Tahle možnost je pryč. Ale city zůstaly. Uplyne hodně vody, než na něho zapomenu, a do té doby nevěřím vlastnímu úsudku.”

„Rozumný přístup. Až na to, že některá rozhodnutí nelze odložit, a já se obávám, že tohle mezi ně patří.” Harry se odmlčel, než se vlídně otázal: „Víte, co vás čeká, když se teď vrátíte do Hampshiru?”

„Ano. Nic příjemného mírně řečeno.” Jako padlá žena se setká s pohrdáním, litováním i posměchem. Ba co hůř! Mohla by ohrozit šance své nejmladší sestry na výhodný sňatek. „Před tím mě rodina neuchrání,” pronesla dutě.

„Ale já bych mohl,” nabídl se. „Stačilo by, abyste se za mě provdala. Jinak pro vás nemůžu nic udělat. Hlavně si uvědomte, milá Poppy, že ať už vám kdokoliv radí cokoliv, důsledky skandálu ponesete vy.”

Poppy se pokusila o úsměv. „Tolik k mým snům o obyčejném, klidném životě. Buď se ze mě stane společenský vyvrhel, nebo hoteliérova žena.”

„Copak je druhá možnost tak špatná?”

„Doufala jsem v něco jiného,” přiznala poctivě.

Harry se zamyslel a bezděčně pohladil prsty shluk růžových poupat. „Ano, ve venkovské chalupě bychom nežili, ale není důvod, proč bychom v ní tu a tam nemohli odpočívat. Jestli si jako svatební dar přejete sídlo v Hampshiru, stačí říct. Návdavkem dostanete vlastní kočár a čtyřspřeží.”

Chová se přesně tak, jak mi říkali, napadlo Poppy a kysele se ušklíbla. „Pokoušíte se mě uplatit?”

„Ano. Zabírá to?”

Naděje skrývající se v jeho hlase ji přiměla k úsměvu. „Ne, ačkoliv oceňuji vaše úsilí.” Vtom zaslechla zašustění listí a zvolala:

„Beatrix, jsi tam?”

„Ano, dvě řady od vás!” zazněla sestřina veselá odpověď.

„Medúza objevila nějaké červíky.”

„Úžasné.”

Harry se pobaveně podíval na svou společnici. „Kdo…, anebo spíše co je Medúza?”

„Ježek. Poněkud ztloustla, proto ji Beatrix musí prohánět.”

Musela Harrymu připsat ke cti, že zachoval vážnou tvář. Nicméně poznamenal: „Jak jistě víte, platím svému personálu majlant za to, aby podobnou havěť nepouštěl do mé zahrady.”

„Buďte bez obav. Medúza je pouze zdejším hostem. Nikam by neutekla. U Beatrix je jí dobře.”

„Hostující ježek,” zamumlal Harry. Neubránil se úsměvu. Předešel dívku o několik kroků a otočil se k ní čelem. „Poppy, svěřte se mi se svými obavami a já se pokusím je rozptýlit. Třeba se dohodneme.”

„Vy jste ale paličák. Ostatně, právě před tím mě varovali.”

„Jsem přesně takový, jakého mě vykreslili, ba ještě horší,” vyhrkl bez váhání. „Ale jedno se od nich nikdy nedozvíte že jste pro mě tou nejbáječnější a nejpozoruhodnější ženou, jakou jsem kdy potkal, a že udělám cokoliv, abych vás získal.”

Musela si přiznat, že jí nadbíhání atraktivního hoteliéra lichotí obzvlášť po krutém odmítnutí ze strany Michaela Bayninga. Samým rozčilením zrudla. Tváře měla červené, jako by dlouho pobývala na slunci. Přistihla se, jak uvažuje: Možná bych měla jeho nabídku zvážit. Čistě hypoteticky. Harry Rutledge a já…

„Mám několik otázek,” oznámila.

„Ptejte se.”

Rozhodla se být upřímná. „Jste nebezpečný? Všichni tvrdí, že ano.”

„Pro vás? Ne!”

„A pro ostatní?”

Nevinně pokrčil rameny. „Jsem hoteliér. Jak bych mohl být nebezpečný?”

Pochybovačně na něho pohlédla. Jeho odpověď nevyzněla zrovna přesvědčivě. „Možná jsem důvěřivá, ale ne hloupá. Dobře víte, co se o vás říká a jakou máte pověst. Jste doopravdy tak bezohledný, jak předstíráte?”

Harry se dlouze odmlčel, zrak upíral na vzdálený růžový keř. Slunce se prodíralo listovím a vrhalo na mladou dvojici kropenaté stíny.

Posléze se na ni podíval. „Nejsem gentleman,” pravil důrazně,

„rodem ani povahou. Málokdo si může dovolit být za všech okolností čestný, obzvlášť chce-li uspět. Nejsem zvyklý lhát, ale většinou neříkám všechno, co vím. Nejsem zbožný ani oduševnělý. Sleduji vlastní zájmy a nikterak se tím netajím. Nicméně vždycky dodržím svou část dohody, nepodvádím a platím dluhy.”

Odmlčel se, zalovil v kapse, vytáhl zavírací nůž a uřízl krásně rozkvetlou růži. Ze stonku opatrně odstranil trny. „Nikdy jsem si netroufal na ženy ani na muže, kteří byli slabší než já. Nekouřím, nešňupu tabák, ani ho nežvýkám. Vždycky se držím tvrdého alkoholu. Špatně spím.” Ulomil poslední trn a předal květ Poppy.

Dívka se plně soustředila na hebké okvětní plátky, jemně se jich dotýkala prsty.

„Mé celé jméno zní Jay Harry Rutledge,” slyšela ho říkat.

„Moje matka mě jako jediná oslovovala Jayi. Opustila mého otce, když jsem byl hodně malý, a od té doby jsem ji neviděl. Proto slyším na Harryho.”

Poppy se na něho podívala doširoka otevřenýma očima. Chápala, že se pustil do velmi citlivého tématu, o kterém se zmiňuje pouze zřídka. „To mě mrzí,” poznamenala tiše, ale dávala si pozor, aby se jí do hlasu nepromítla lítost.

Pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Už je to dávno.

Skoro si na ni nepamatuji.”

„Proč jste se odstěhoval do Anglie?”

Následovala další odmlka. „Chtěl jsem mít vlastní hotel a bez ohledu na možný úspěch či krach jsem toužil být co nejdál od otce.”

Poppy mohla jen hádat, co všechno se skrývá za jeho slovy.

„Ale to není celá historka,” konstatovala. Pousmál se. „Ne.”

Znovu pohlédla na rúži a zapýřila se. „Chtěl byste… mít děti?”

„Ano. Rozhodně víc než jedno. Nelíbilo se mi být jedináčkem.”

„Míníte je vychovávat v hotelu?”

„Samozřejmě.”

„Domníváte se, že je to vhodné prostředí?”

„Dostanou jenom to nejlepší. Vzdělání. Cesty do zahraničí.

Lekce čehokoliv, co je bude zajímat.”

Poppy si zkoušela představit, že vychovává děti v hotelu. Copak se na takovém místě mohou cítit doma? Cam jí kdysi vyprávěl, že Romové považují za svůj domov celý svět. Doma jsou tam, kde je jejich rodina. Dívala se na Harryho a přemítala, jaké by s ním bylo soužití. Připadal jí velmi sebevědomý a neústupný. Neuměla si představit, jak se holí, nechává si stříhat vlasy nebo leží v posteli s nachlazením.

„Hodláte dodržet manželskou přísahu?” otázala se. Harry nehnul ani brvou. „Jinak by postrádala smysl.”

Usoudila, že obavy příbuzných byly na místě. Harry je mistr v přesvědčování. Navíc se jí líbí. Přistihla se, že začíná o jeho návrhu vážně uvažovat.

Pokud se má provdat za muže, jehož nemiluje a sotva ho zná, musí jít pohádkové sny stranou. Povinností dospělých je přebírat zodpovědnost za své činy. Hned nato ji napadlo, že není jediná, kdo na sebe bere určité riziko. Ani Harry nemá žádnou záruku, že získá takovou choť, jakou potřebuje.

„Není spravedlivé, abych se vyptávala jenom já,” prohlásila.

„I vy byste určitě o mně chtěl něco vědět.”

„Kdepak. Už jsem se pro vás rozhodl.”

Poppy se neubránila smíchu. „Vždycky se rozhodujete tak zbrkle?”

„Obvykle ne. Ale poznám, kdy mám důvěřovat svým instinktům.”

Zdálo se, že by rád něco dodal, koutkem oka však zachytil jakýsi pohyb. Poppy sledovala směr jeho pohledu. Ze záhonu růží vycupitala Medúza a šinula si to po pěšině. K dívčině úžasu se Harry sklonil, aby ježka zvedl.

„Nedotýkejte se jí!” varovala ho Poppy. „Svine se do klubíčka a popichá vás.”

Mladý muž položil ruce na zem dlaněmi vzhůru a opatrně bodlinatého tvorečka podebral. „Ahoj, Medúzo. Nerad tě ruším při cvičení, ale věř mi, že setkání s některým z mých zahradníků by tě patrně nepotěšilo.”

Poppy s úžasem sledovala, jak se ježek uvelebil v Harryho dlaních. Místo aby bojovně naježil bodliny, mírumilovně je přitiskl ke hřbetu a nechal se převalit bříškem vzhůru. Harry ho pohladil po krátkých světlých chlupech a on k němu zvedl špičatý čumáček. Vypadalo to, že se usmívá.

„Kromě Beatrix to s Medúzou nikdo neumí,” pravila uznale Poppy. „Máte s ježky nějaké zkušenosti?”

„Ne.” Usmál se na ni. „Zato mám pár zkušeností s naježenými ženami.”

„Omlouvám se,” přerušil ho hlas patřící Beatrix. Dívka spěchala uličkou mezi keři popínavých růží. Na šatech se jí zachytilo několik listů, vlasy měla rozcuchané. „Ztratila se mi… Ach, tady jsi!” Spokojeně se usmála, když spatřila, že Medúzu chová Harry.

„Odjakživa tvrdím, že muži, který to umí s ježky, se dá důvěřovat.”

106

„Skutečně?” opáčila suše Poppy. „Že jsem to od tebe ještě nikdy neslyšela.”

„Říkám to jenom Medúze.”

Harry jí zvířátko opatrně předal. „,Liška používá mnohé lsti, ježek pouze jednu’,” citoval s úsměvem, „,zato tu nejlepší’.”

„Archilochus,” doplnila pohotově Poppy. „Vy čtete řeckou poezii, pane Rutledgei?”

„Většinou ne. Archilochus je výjimkou. Umí jít přímo k věci.” V ten okamžik se Poppy rozhodla.

Ačkoliv má její nový ctitel své chyby, otevřeně se k nim hlásí. Muž, který se nebojí dotknout ježka a vyzná se v řecké poezii, určitě za riziko stojí.

Pravda, neprovdá se z lásky, avšak sňatek jí přinese jistou naději.

„Beo,” oslovila tiše sestru, „mohla bys nás nechat několik minut o samotě?”

„Jistě. Medúza s chutí prošmejdí vedlejší záhon.”

„Děkuji ti, drahá.” Obrátila se zpátky k Harrymu, který si oprašoval ruce. „Smím vám položit ještě jednu otázku?”

Ostražitě na ni pohlédl a pak rozhodil rukama, jako by skutečně neměl co skrývat.

„Označil byste se za dobrého člověka, Harry?”

Nad tím se musel zamyslet. „Ne,” přiznal nakonec. „V pohádce, o níž jste se včera zmínila, bych nejspíš vystupoval v roli ničemy. Ale je docela možné, že ničema by s vámi jednal daleko lépe než váš vysněný princ.”

Jeho otevřenost ji spíše pobavila, než vyděsila. Co to s ní je?

„Harry, přece nemůžete před svou vyvolenou prohlásit, že jste darebák. Jak se jí potom chcete dvořit?”

Nevinně se na ni podíval. „Snažím se být čestný.”

„Snad. Kromě toho jste se přiznal ke každé nectnosti, kterou vám lidé podsouvají, a tím jste účinně zneškodnil veškerou kritiku.”

Harry zamrkal, jako by ho její výrok zaskočil. „Domníváte se, že jsem vypočítavý?”

Přikývla.

Zatváril se ohromeně, jako by ho překvapilo, že byl tak snadno odhalen. Nerozzlobil se však, naopak na ni toužebně zíral.

„Poppy, musím vás získat.”

Dvěma kroky byl u ní a uchopil ji do náruče. Dívčino srdce se rozbušilo, hlava jako by jí sama klesla dozadu a rty se nabídly k políbení. Žádného se však nedočkala. Otevřela proto oči a tázavě na muže pohlédla.

„Vy mě nepolíbíte?”

„Ne. Nechci ovlivňovat váš úsudek.” Avšak neodolal a zlehka se otřel rty o dívčino čelo. „Podle mě máte následující možnosti: buď odjedete s ostudou do Hampshiru a bude vám útěchou, že jste neskončila v manželství bez lásky, anebo se můžete provdat za chlapíka, který je do vás blázen a po jehož boku byste si žila jako královna.” Odmlčel se. „A nezapomeňte na slíbené sídlo na venkově a kočár.”

Poppy se neubránila úsměvu. „Zase mě uplácíte.”

„Jsem ochoten přihodit hrad a démantovou čelenku. Také róby, kožichy, jachtu…”

„Dost už!” špitla a nesměle se špičkami prstů dotkla jeho rtů, neboť nevěděla, jak jinak ho umlčet. Zhluboka se nadechla. Sama žasla nad tím, co se chystá vyslovit. „Spokojím se se zásnubním prstýnkem. Malým, úplně prostým.”

Harry na ni civěl, jako by nevěřil svým uším. „Opravdu?”

„Ano,” pípla Poppy. „Provdám se za vás.”

Věta, která o Poppyině svatebním dnu padala nejčastěji, zněla:

„Ještě není pozdě si to rozmyslet.”

Od časného rána ji v různých obměnách vyslechla od všech členů domácnosti až na Beatrix, která všeobecnou nevraživost vůči Harrymu nesdílela.

Poppy se jí dokonce zeptala proč.

„Králík a kočka mohou žít v míru vedle sebe. Avšak králík se musí nejprve prosadit, tak se na kočku jednou, dvakrát vrhne. Pak se stanou přáteli.”

„Děkuji ti,” odvětila suše Poppy. „Budu si to pamatovat. Harry se bude divit, až ho srazím k zemi jako kuželku.”

Na obřad a následnou veselici bylo pozváno neuvěřitelné množství hostů, jako by si Harry přál, aby se polovina Londýna stala svědkem jeho životního kroku. A tak bude Poppy po většinu dne obklopena neznámými lidmi.

Zásnuby trvaly tři týdny a ona doufala, že se v té době lépe poznají. Bohužel svého snoubence téměř neviděla, pouze dvakrát ji vzal na vyjíždku kočárem. Doprovázela je slečna Marksová, která se tak příšerně mračila, že se za ni Poppy styděla a zároveň na ni měla zlost.

Den před svatbou přijeli sestra Win a švagr Merripen. K Poppyině nezměrné úlevě se Win nestavěla na ničí stranu a zůstávala neutrální. Dívky se usadily v přepychovém apartmá a dlouho si povídaly. Stejně jako v dobách dětství se Win ujala role mírotvůrkyně.

Ve světle lampy, jejíž stínidlo bylo lemováno třásněmi, se Wininy vlasy nádherně leskly. „Poppy, jestli se ti Rutledge líbí a zjistila jsi, že má vlastnosti, kterých si vážíš, pak vám to určitě vyjde.”

„Kéž by si to myslela i Amélie! A slečna Marksová. Obě jsou natolik proti, že s nimi nemůžu o ničem mluvit.”

Win se usmála. „Vzpomínáš, jak se o nás Amélie starala? Měla nás dlouho na krku, a tak je pro ni obtížné vzdát se role naší ochrankyně. Ona se srovná. Pamatuješ, jak jsme s Leem odjeli do Francie? Zpočátku nás tam odmítala pustit. Velice se o nás bála.”

„Myslím, že víc se bála o Francii.”

„Inu, Francie útok Hathawayových přežila,” chichotala se Win. „A ty přežiješ zítřejší vstup do manželství s Harrym Rutledgem. Jenom… Tedy pokud k tomu smím něco říct…”

„Zajisté. Ostatní se už vyjádřili.”

„Londýnská společenská sezona se podobá melodramatům, která uvádějí divadla v Drury Lane. Vždycky končí svatbou, ale zdá se, že nikoho nezajímá, co se stane potom. Jenže manželstvím příběh teprve začíná, a aby dobře dopadl, musí oba zúčastnění vynaložit značné úsilí. Pan Rutledge tě jistě ubezpečil o tom, že ti bude laskavým chotěm, který má na mysli především tvoje blaho.”

„Nuže…” Poppy se rozpačitě ošila. „Prohlásil, že si budu žít jako královna. Ale to asi nebude totéž, že?”

„Ne,” přisvědčila tiše Win. „Dávej si pozor, drahá, abys neskončila jako vládkyně říše samoty.”

Poppy přikývla. Úporně potlačovala svoje obavy a pochybnosti. Opatrné varování něžné Win působilo mnohem hrozivěji než chmurné předpovědi ostatních členů rodiny dohromady. „Budu na to pamatovat,” slíbila. Vytrvale se vyhýbala pohledu své sestry. Raději civěla do podlahy anebo si prohlížela drobný květinový vzor na svých šatech. Rozčileně si pohrávala se zásnubním prstýnkem. Ačkoliv byly v módě diamantové ornamenty a barevné kameny, Harry jí věnoval prsten s jediným briliantem vybroušeným tak, že připomínal zavinuté růžové poupě.

„Chtěla jsem něco malého a prostého,” namítla, když jí snoubenec šperk předával.

„Prostý je,” nedal se Harry.

„Ale ne malý.”

„Poppy,” sdělil jí s úsměvem. „Já dělám všechno ve velkém stylu.”

Podívala se na hodiny stojící na krbové římse a v myšlenkách se přenesla zpátky do přítomnosti. „Nerozmyslím si to, Win. Slíbila jsem Harrymu, že se za něho provdám, tak to také udělám. Byl ke mně laskavý. Přece mu jeho vstřícnost neoplatím tím, že mu dám před oltářem košem.”

„Chápu.” Win stiskla sestře povzbudivě ruku. „Už s tebou Amélie mluvila o… určitých věcech?”

„Na téma: Co mám očekávat od svatební noci?”

„Ano.”

„Chystá se k tomu večer. Ale klidně si to poslechnu i od tebe.” Odmlčela se. „Nicméně… Strávila jsem tolik času s naší Beatrix, že jsem schopna vyprávět o milostných rituálech zhruba třiadvaceti živočišných druhů.”

„Proboha!” ušklíbla se Win. „Třeba bys měla poučit ty mě, drahá.”

Bohatí a vlivní lidé kráčející s dobou obvykle uzavírali sňatky v kostele svatého Jiří, který stál na náměstí Hanover uprostřed Mayfairu.

Byla to poměrně jednoduchá stavba s průčelím ve tvaru trojúhelníku podpíraným šesti mohutnými sloupy. Stavitel záměrně upustil od ornamentů, aby zdůraznil půvab střízlivé architektury. Poměrně přísně působil i samotný interiér, jemuž vévodila kazatelna s nebesy, která se tyčila několik stop nad lavicemi. Nad hlavním oltářem zářila vitráž z barevného skla, zobrazující Kristův rodokmen a spoustu biblických postav.

Leo se tvářil lhostejně. K oltáři už doprovodil dvě ze svých sester, avšak žádný ze sňatků neproběhl s takovou pompou a okázalostí. Leč skromnost obřadu vyvážilo následné štěstí. Amélie i Win svoje manžely upřímně milovaly.

Vdávat se z lásky nebylo v módě, tento druh svazku spadal mezi buržoázni přežitky. Nicméně pro Hathawayovy představoval ideál, o nějž se upřímné snažili.

Tahle svatba nemá s láskou nic společného.

Leo, oděný do černého ranního kabátce, stříbřitých kalhot a bílé vázanky, stál vedle dveří do sakristie, kde se uskladňovaly ceremoniální a posvátné předměty. Na háčcích připevněných na stěně visela obřadní roucha. Dnes ráno se sakristie proměnila v šatnu sloužící potřebám nevěsty.

Slečna Marksová se postavila na opačnou stranu, takže vypadali jako dva ozbrojenci střežící hradní bránu. Leo na mladou ženu kradmo pohlédl. Výjimečně se zřekla svých pochmurných šatů a zvolila róbu v levandulovém odstínu. Hnědé vlasy si stáhla do uzlu tak pevného, že zřejmě mrkala jen s obtížemi. Brýle jí divně balancovaly na nose, takže připomínala popletenou sovu.

„Na co zíráte?” otázala se upjatě.

„Máte pochroumané brýle,” hlásil Leo. Marně se pokoušel zachovat vážnou tvář.

Catherine se zamračila. „Snažila jsem se je opravit, ale v konečném důsledku vypadají hůř než předtím.”

„Dejte mi je.” Zmocnil se jich dřív, než stačila zaprotestovat, a jal se narovnávat ohnutou ručku.

Guvernantka se rozčilila. „Pane, o nic jsem vás nežádala! Jestli mi je poškodíte…”

„Jak se vám podařilo je ohnout?” vyzvídal Leo a opatrně rovnal drát.

„Upadly mi na podlahu, a když jsem je hledala, omylem jsem na ně stoupla.”

„Vy jste krátkozraká, že?”

„Ano.”

Leo si prohlédl výsledek své práce. „Tady jsou.” Chtěl dívce brýle podat, ale vtom se zarazil. Poprvé si všiml jejích zvláštních očí. Připadaly mu jiskřivé, vlídné a proměnlivé. Jako opály. Proč je zaregistroval až nyní?

Naskočila mu husí kůže, jako by se náhle změnila okolní teplota. S ohromením si uvědomil, že slečna Marksová není vůbec obyčejná. Je krásná takovým tím mimořádně křehkým způsobem, jakým člověka zaujme zimní úplněk nebo nahořklá vůně sedmikrásek. Je mrazivá, bledá a… rozkošná. Na okamžik se nedokázal pohnout.

Ani jeho společnice se nehýbala. Jako by je spojilo neopakovatelné kouzlo.

Vyškubla mu brýle z ruky a nasadila si je na nos. „Tohle je chyba,” podotkla. „Neměl jste to připustit.”

Leo se probral z omámení. Pochopil, že hovoří o sňatku jeho sestry. Podrážděně našpulil rty. „Co navrhujete, abych udělal, Marksová? Mám Poppy poslat do kláštera? Má právo vzít si, koho chce.”

„I když její manželství skončí katastrofou?”

„Neskončí katastrofou, nýbrž odcizením. Což jsem ostatně sestře sdělil. Jenže ona si nedá říct a chce si ho vzít. Vždycky jsem se domníval, že Poppy je příliš rozumná, aby se dopustila tak osudové chyby.”

„Je rozumná,” mínila slečna Marksová, „ale také se cítí osamělá. A Rutledge toho neváhal využít.”

„Jak by se mohla cítit osamělá? Vždyť je ustavičně obklopena lidmi.”

„Taková samota je ze všech nejhorší.”

V jejím hlase zazněl znepokojivý podtón, jakýsi hluboký smutek. Leo by se jí nejradši dotkl, přivinul ji k sobě a… Zazmítala jím panika. Musí něco udělat. Cokoliv, jen když to zmírní napětí, které mezi nimi vládne.

„Vzmužte se, Marksová!” pravil rázně. „Jsem si jist, že i vy jednoho dne naleznete vhodnou osobu, kterou budete moci mučit po zbytek vašeho života.”

Ulevilo se mu, když se mladá žena nenávistně zakabonila. Na tento výraz byl ostatně zvyklý.

„Ještě jsem nepotkala muže, který by byl stejně dobrý jako šálek silného anglického čaje.”

Leo se chystal něco namítnout, pak ale zaslechl ze sakristie nějaký hluk.

Rozpoznal mužský hlas, z něhož čišela naléhavost. Vyměnil si se slečnou Marksovou nechápavý pohled.

„Neměla by tam být sama?” zeptal se Leo. Jeho společnice přikývla.

„Je to Rutledge?” dumal Leo.

Marksová zavrtěla hlavou. „Ten je před kostelem. Právě jsem ho tam viděla.”

Mladík bez dalšího slova stiskl kliku a vstoupil do sakristie.

Catherine ho následovala.

Zastavil se tak prudce a nečekaně, že do něho vrazila. Spatřil svou sestru oděnou v bílých krajkových šatech s vysokým límcem. V pruhu jasného světla, jež do místnosti dopadalo úzkým oknem, vyhlížela jako anděl.

Stál před ní Michael Bayning, který naopak připomínal šílence. Oči mu plály, oblek měl pomuchlaný.

„Bayningu!” Leo za sebou přibouchl dveře. „Není mi známo, že byste byl pozván. A pokud ano, hosté usedají do lavic před oltářem. Měl byste se k nim přidat.” Z hlasu mu čišela hrozba.

„Anebo ještě lépe rovnou vypadněte!”

Mladík zavrtěl hlavou. Sálalo z něho zoufalství. „Nemůžu.

Musím hovořit s Poppy, než bude příliš pozdě.”

„Už je pozdě,” sdělila mu. Její obličej se svou bledostí vyrovnal barvě šatů. „Všechno je rozhodnuto, Michaeli.”

„Musíš vědět, co jsem zjistil.” Michael vrhl na Lea prosebný pohled. „Dopřejte mi zůstat s ní pár minut o samotě.”

Leo zamítavě potřásl hlavou. Svým způsobem Bayninga chápal, ale domníval se, že z rozhovoru mezi čtyřma očima nevzejde nic dobrého. „Promiňte, kamaráde, ale někdo musí myslet na následky. Tohle vypadá jako poslední dostaveníčko před sňatkem. Nevěsta a ženich už skandál způsobili, ale kdyby ji navrch přistihli s bývalým amantem, narostl by do obrovských rozměrů.” Marksová stanula po jeho boku.

„Nechte ho mluvit,” nabádala Lea.

Ten se na ni podrážděně podíval. „Sakra, Marksová, přestaňte mi konečně říkat, co mám dělat.”

„Až se obejdete bez mých rad, pak s nimi přestanu.”

Poppy z Michaela nespouštěla zrak. Připadala si jako uprostřed zlého snu. Proč za ní přišel ve chvíli, kdy se chystá zaslíbit jinému muži? Zmocnila se jí hrůza. Nechtěla slyšet jeho poselství, ale chyběla jí síla poslat bývalého ctitele pryč.

„Proč jste přišel?” vyzvala ho.

Z Michaela čišelo rozčilení. Podával jí dopis. „Poznáváte jej?”

Opatrně list převzala a zaostřila na něj. „Milostné psaní, které jsem ztratila. Kde jste je našel?”

„U svého otce. Dostal je od Harryho Rutledge.” Michael si rozpačitě prohrábl vlasy. „Ten mizera přišel za vikomtem a zpravil ho o našem vztahu. Postavil nás dva do nejhoršího možného světla. Rutledge poštval mého otce proti nám dřív, než jsem mu stačil vysvětlit, jak moc vás miluji a jaká jste úžasná bytost.”

Poppy roztřásla zima. V ústech jí vyschlo, pocítila bolestivé svírání v hrudi. V hlavě jí zběsile vířily zmatené myšlenky, každý závěr jí připadal horší než ten předchozí.

Vtom se otevřely dveře. Všichni k nim pohlédli.

„Výborně,” poznamenal kysele Leo. „Bez vás by drama nebylo kompletní.”

Harry vstoupil do přeplněné místnosti. Tvářil se přívětivě a zachovával obdivuhodný klid. Přistoupil k Poppy. Dokonale se ovládal, což byla jeho nejsilnější zbraň. „Zdravím, miláčku.” Zvedl ruku a ledabyle pohladil dívčin jemný závoj.

Ačkoliv se jí nedotkl přímo, Poppy ztuhla. „Vidět nevěstu před obřadem přináší smůlu,” zašeptala suchými rty.

„Naštěstí nejsem pověrčivý,” zubil se.

V Poppy se svářily zmatek, zlost i děs. Zírala do Harryho vyrovnaného obličeje a neviděla v něm jedinou stopu lítosti.

„V pohádce,” řekl jí tenkrát, „bych nejspíš vystupoval v roli ničemy.”

Byla to pravda.

A ona se chystá za něho provdat.

„Oznámil jsem jí, co jste udělal,” sdělil Michael Harrymu. „Jak jste nám překazil společnou budoucnost.”

„Nic jsem vám nepřekazil,” bránil se Harry, „pouze jsem vám ztížil situaci.”

Michael se náhle zdál velmi mladý a zranitelný. Ukřivděný hrdina.

Nad ním se tyčil urostlý, krutý a opovrženíhodný Rutledge. Poppy pojednou nechápala, jak jí někdy mohl připadat okouzlující, jak se jí mohl líbit. Jak se mohla domnívat, že po jeho boku nalezne alespoň malý kousek štěstí?

„Kdybyste o ni opravdu stál, byla by vaše,” pokračoval Harry s náznakem zlomyslného úsměvu. „Já ji chtěl víc.”

Michael tlumeně vykřikl a zaútočil na něho sevřenou pěstí.

„Ne!” Poppy vyděšeně zalapala po dechu a Leo vyrazil vpřed. Avšak Harry byl rychlejší. Popadl Michaela za ruku a zkroutil mu ji za záda. Šikovně ho strkal ke dveřím.

„Přestaňte!” Poppy k němu přiskočila a praštila ho pěstí do ramene. „Pusťte ho! Nechte ho být!”

Harry jako by její údery necítil. „Mazejte ven, Bayningu!” poručil mrazivě nezvanému hostu. „Přišel jste si jenom stěžovat, anebo máte na srdci něco zásadního?”

„Odvedu ji odsud. Pryč od vás!”

Harry se usmál způsobem, z něhož tuhla krev v žilách. „Ale já vás dřív pošlu ke všem čertům.”

„Pusťte ho!” poručila mu nesmlouvavě Poppy. Takový tón od ní nikdy dřív neslyšel.

Zarazil se a podíval se dívce do očí. Neochotně povolil sevření. Michael prudce ustoupil stranou, hrud se mu dmula, jak namáhavé oddechoval.

„Pojďte se mnou, Poppy,” prosil Michael. „Odjedeme do Gretny. Dědictví po otci je mi dočista ukradené. Nemohu připustit, abyste se provdala za toho netvora.”

„Protože mě milujete?” otázala se tiše. „Anebo se mě pouze snažíte zachránit?”

„Obojí.”

Harry na ni upřeně zíral, aby mu neušla sebemenší změna výrazu v jejím obličeji. „Běžte s ním,” vyzval ji, „pokud to doopravdy chcete.”

Avšak dívka se nenechala lehko podvést. Harry neváhal zajít hodně daleko, aby získal, po čem zatoužil. Neohlížel se na bolest ani zkázu, kterou za sebou zanechal. Nikdy by jí nedovolil odejít. Jenom ji zkouší, protože je zvědavý, jakou možnost si vybere.

Jedna věc je jasná: s Michaelem by nikdy nebyli šťastní, neboť jeho spravedlivý hněv časem vyprchá a důvody, které se mu nyní zdají důležité, se promění v malichernosti. Dříve nebo později by začal litovat, že se s ní oženil. Připomínal by jí její skandál, vydědění i otcovu nelibost. Nakonec by se terčem jeho zlosti stala ona.

Musí Michaela poslat pryč je to nejlepší věc, kterou pro něho může udělat.

A co se jejích zájmů týče… Všechny možnosti se zdají špatné.

„Navrhuji, aby ses zbavila obou těchto bídáků,” prohlásil Leo,

„a já tě odvezu domů do Hampshiru.”

Poppy se na bratra smutně usmála. „Co by mě po téhle aféře čekalo za život, Leo?”

Na tuto otázku se nedalo nic odpovědět. Poppy obrátila pozornost k rozčilené slečně Marksové. Usoudila, že její společnice pochopila ožehavost vzniklé situace mnohem lépe než oba pánové. Ženy společnost soudí mnohem přísněji než muže a důkladněji jimi opovrhuje. Její sen o obyčejném klidném životě se definitivně rozplynul. Jestli se teď neprovdá, zůstane na ocet, nikdy nebude mít děti a známí se k ní otočí zády. Nezbývá než vytěžit ze situace to nejlepší.

Rozhodla se. Energicky se otočila k Michaelovi. „Musíte odejít.”

Upřímně se zhrozil. „Ale, Poppy! Snad tím nechcete říct, že jsem vás definitivně ztratil?”

„Běžte,” trvala na svém. Nato pohlédla na svého bratra. „Leo, prosím tě, doprovod slečnu Marksovou na její místo. Za chvíli začne obřad a já si potřebuji promluvit s panem Rutledgem. V soukromí.”

Michael na ni nevěřícně civěl. „Poppy, nemůžete si ho vzít.

Vyslechněte mě.”

„Je po všem, Bayningu,” pravil tiše Leo. „Svou vinu již neodčiníte. Nechte mou sestru, aby si sama vybrala, jak bude žít.”

„Prokrista!” Zlomený mladík vrávoral ke dveřím.

Poppy ho toužila utěšit. Vyrazit za ním a ubezpečit ho o své lásce. Místo toho zůstala v sakristii s Harrym Rutledgem.

Počkali, až ostatní odejdou. Upřeně hleděli jeden na druhého. Harrymu bylo očividně úplně lhostejné, že Poppy ví, co provedl. Nestál o odpuštění, ani o vykoupení, ničeho nelitoval.

Čeká mě život s mužem, kterému nemůžu důvěřovat, pomyslela si Poppy.

Buď se provdá za ničemu, nebo zůstane na ocet. Stane se ženou Harryho Rutledge, nebo bude terčem opovržení. Matky

budou svým dětem zakazovat s ní mluvit, aby je náhodou nepošpinila svou pouhou přítomností. Mnozí muži ji budou považovat za zkaženou a zvrhlou, a začnou ji zahrnovat nevhodnými návrhy. Tohle ji čeká, pokud se nezaslíbí Harrymu.

„Nuže?” otázal se jí tiše. „Jdete do toho, nebo ne?”

Poppy si připadala jako pošetilec. Stojí tu v bílých svatebních šatech, závoj ozdobený růžovými poupaty značí naději a nevinnost. Jenže ona o obojí právě přišla. Zatoužila stáhnout z prstu zásnubní prstýnek a mrštit jím po Harrym. Nejradši by se zhroutila na podlahu a plakala. Napadlo ji, že nechá poslat pro Amélii, aby jako vždycky všechno zařídila.

Až na to, že Poppy dávno není malá a nepotřebuje, aby se o ni někdo staral.

Podívala se do Harryho nesmiřitelného obličeje a tvrdých očí. Tvářil se posměšně. Byl navýsost spokojený, že vyhrál. Bezpochyby se domníval, že ji má po zbytek života v hrsti.

Podcenila ho.

Ale platí to i naopak on podcenil ji.

Veškerý dívčin smutek, sklíčenost a bezmocnost se spojily v jedno a dodaly jí obdivuhodnou kuráž. Ke svému údivu se slyšela, jak říká: „Nikdy vám nezapomenu, že jste ode mě podle odehnal muže, jehož jsem milovala, abyste se mohl vecpat na jeho místo. Nejsem si jistá, zda vám to někdy dokážu odpustit. Vím jenom to, že vás nikdy nebudu milovat. Chcete si mě přesto vzít?”

„Ano,” odvětil bez váhání. „O lásku jsem nikdy nestál a Bůh je mi svědkem, že mi ji dosud nikdo nedopřál.”

Poppy Leovi zakázala, aby zbytku rodiny vyprávěl o incidentu s Michaelem Bayningem. „Můžeš jim říct, co chceš, ale až po svatební hostině,” nabádala ho. „Do té doby, prosím tě, mlč. Čeká nás krájení dortu a všemožné přípitky. Nezvládla bych je, kdyby na mě všichni soucitně zírali.”

Leo se tvářil podrážděně. „Očekáváš ode mě, že tě odvedu k oltáři a předám Rutledgeovi, když vůbec nechápu, proč si toho chlapa vlastně bereš?”

„Nemusíš ničemu rozumět, zkrátka mi pomoz tohle překonat.”

„Nechci ti pomáhat, aby ses stala paní Rutledgeovou.”

Avšak svou úlohu ve svatebním rituálu Leo sehrál na výbornou. Choval se důstojně a vstřícně, neboť ho o to sestra požádala. Nicméně se neubránil zavrtění hlavou, když nabízel Poppy rámě a odváděl ji před kostel, kde na ně čekal ženich.

Obřad byl naštěstí krátký a prostý emocí. Pouze v jednom okamžiku sebou Poppy bezděčně trhla, a to když farář pravil:

„… jestli je někomu známo, proč tito dva nemohou uzavřít právoplatný sňatek, ať nyní vystoupí, nebo navždy mlčí.” Zdálo se, že svět na dvě tři vteřiny naprosto ztichl. Nevěstě se zrychlil tep. V koutku duše totiž očekávala, že se ozve naléhavý hlas Michaela Bayninga.

Avšak panovalo ticho. Michael odešel. Ceremonie pokračovala.

Harryho teplá ruka uchopila její studenou. Zopakovali manželskou přísahu a kněz podal ženichovi snubní prsten, aby jej navlékl nevěstě.

Hlas mladého muže zněl tiše a sebejistě: „Tímto si tě beru za ženu a slibuji, že tě budu milovat a ctít, dokud nás smrt nerozdělí.”

Poppy se mu nepodívala do očí, místo toho upírala zrak na obroučku blýskající se na prsteníčku. K její nezměrné úlevě na polibek nedošlo, neboť byl považován za projev špatného vkusu vyhrazený pouze společenské spodině.

Když se konečně přiměla pohlédnout na manžela, všimla si, jak spokojeně se tváří. Zavěsila se do něho a společně kráčeli uličkou vstříc budoucnosti, která neslibovala nic příznivého.

Harry věděl, že ho Poppy považuje za netvora. Přiznával, že jeho metody nebyly zrovna čestné, jednal ze sobeckých důvodů, ale jinak by svou vyvolenou nezískal. Proto ani na vteřinu nelitoval, že ji Bayningovi odloudil. Možná je to nemorální, ale jak jinak se má člověk prosadit? Vhodnější způsob neznal.

Nyní je Poppy jeho a on si dá záležet, aby manželství s ním nikdy nelitovala. Bude k ní tak laskavý, jak mu to dovolí. Ze zkušenosti věděl, že když se ženě nabídne správné odškodné, odpustí téměř cokoliv.

Harrymu vydržela dobrá nálada po celý zbytek dne. Po obřadu svatebčané nasedli do přepychových pozlacených kočárů, které je odvezly do hotelu Rutledge, kde se konala opulentní svatební hostina. U oken se tlačili zvědavci, kteří toužili zahlédnout kousek velkolepé podívané. Strop jídelny podpíraly masivní řecké sloupy ovinuté tylem a ozdobené květinami.

Sotva se hosté usadili, početní sluhové začali roznášet stříbrné podnosy se šampaňským. Dále se podávala dozlatova upečená husa se smetanovou omáčkou s bylinkami, melouny a hroznové víno, vařená křepelčí vajíčka s křupavým zeleným salátem, horké koblihy, topinky a koláčky, opečená uzená slanina a tenké plátky rostbífu okořeněné lanýži. Nechyběly ani tři svatební dorty s ledovou polevou ozdobené ovocem.

V souladu s tradicí první porci obdržela Poppy, a Harry mohl jen hádat, jaké úsilí ji stojí pojídat s úsměvem sladká sousta. Jestli si někdo všiml, že je zaražená, jistě přičetl její rozpoložení přemíře

pocitů a prožitků z náročného dne. Ostatně, která nevěsta není nervózní z blížící se svatební noci?

Celá rodina ji bedlivě sledovala, zejména Amélie, která neomylně vycítila, že něco není v pořádku. Hathawayovi Harryho fascinovali. Udivovalo ho neviditelné pouto, které je spojuje. Působili dojmem, že sdílejí jakési soukromé tajemství, a rozuměli si i beze slov.

Ačkoliv se Harry v lidech vyznal, nikdy nebyl součástí rodiny.

Poté, co jeho matka utekla s jedním ze svých milenců, se otec zbavil všeho, co by mu ji mohlo připomínat. Ve svém snažení zašel tak daleko, že dokonce zapomínal, že má syna. Dal Harryho na starost hotelovému personálu a zástupu domácích učitelů.

Harry si na matku moc nepamatoval. Vzpomínal si, že byla krásná a měla zlaté vlasy. Připadala mu vzdálená, prchavá a nepolapitelná. Jako maličký pro ni jednou plakal. Držel se jejích sametových sukní a odmítal ji pustit, ale ona se jenom smála a odstrkovala ho od sebe.

Rodiče se o něho nestarali, a tak jedl s hotelovým personálem v kuchyni. V jeho nitru vzklíčilo podezření, že ho nikdo nechce, protože není hoden lásky. Snad proto nikdy netoužil být součástí rodiny. V duchu si předsevzal, že nedopustí, aby se někdy stal na někom citově závislý. A to se nezmění, ani až mu Poppy povije děti. Tímhle způsobem se spoutat nenechá. Nicméně občas záviděl těm, kteří jsou schopni prožívat rodinné štěstí, jako například Hathawayovi.

Hostina pokračovala nespočetnými přípitky. Když si Harry všiml, jak jeho nevěstě únavou poklesla ramena, usoudil, že je načase odvést ji pryč. Postavil se a pronesl krátkou přívětivou řeč, v níž poděkoval hostům za účast a podporu u příležitosti významného životního kroku.

Byl to signál pro Poppy, aby se spolu s družičkami zvedla od stolu. Ve dveřích se zastavila, jako by vycítila Harryho pohled. Ohlédla se přes rameno.

Vyčetl z jejích očí varování, což ho okamžitě vzrušilo. Věděl, že není spokojená, a ani to neočekával. Provedl jí příšernou hanebnost a ona ho za to potrestá. Dopřeje jí mírnou satisfakci. Zajímalo ho, jak se zachová, až za ní večer přijde.

Odtrhl pohled od nevěsty, neboť se k němu blížil Kev Merripen, Poppyin švagr. Ačkoliv byl urostlý a snědý, choval se nenápadně, a tak k sobě nepřitáhl valnou pozornost.

„Merripene,” pozdravil ho vlídně Harry. „Jak se vám líbila hostina?”

Oslovený neměl náladu na jalové řeči. Spaloval svého společníka nevraživým pohledem. „Něco se stalo,” prohlásil. „Jestli jste Poppy něco udělal, utrhnu vám hlavu!”

„Merripene!” zvolal vesele Leo, který se zčistajasna objevil po jeho boku. Harrymu neušlo, že švagra pro výstrahu dloubl do žeber. „Ty jsi zase samý žert a šprým. Měl bys ženichovi poblahopřát, ne mu vyhrožovat.”

„To nebyla výhružka,” zabručel vazoun, „nýbrž slib.”

Harry pohlédl Merripenovi zpříma do očí. „Oceňuji váš zájem o mou manželku. Ubezpečuji vás, že učiním vše, co je v mé moci, aby byla šťastná. Dostane vše, co si bude přát.”

„Myslím, že první položkou na seznamu bude rozvod,” přemítal nahlas Leo.

Harry mrazivě pohlédl na Merripena. „Rád bych zdůraznil, že Poppy si mě vzala dobrovolně. Michael Bayning se měl vzmužit, přijít do kostela, veřejně vyslovit své námitky a svou vyvolenou si odvést. Ale on to neudělal. A jestli není ochoten za ni bojovat, pak si ji nezaslouží.” Neušlo mu, že u Merripena právě zabodoval. „Vyvinul jsem značné úsilí, abych se mohl stát jejím chotěm. Rozhodně nemám v úmyslu s ní špatně zacházet.”

„Jaké úsilí?” otázal se podezíravě Merripen a Harry si uvědomil, že urostlý Rom ještě neřekl poslední slovo.

„Na tom teď nezáleží,” mírnil ho Leo. „Kdybych ti to prozradil, byla by z toho jen trapná scéna, a na společenská faux pas jsem tu přeborníkem já.”

Vyměnili si pohled a Merripen cosi romsky zadrmolil.

Leo se pousmál. „Nemám ponětí, cos mi právě sdělil, ale chovám podezření, že hodláš Poppyina ženicha roztrhat na kousky.” Odmlčel se. „Později, kamaráde,” prohlásil. Jako by si mezi sebou vyměnili nevyslovené poselství.

Merripen krátce přikývl a bez dalšího slova odešel.

„A to má dnes dobrou náladu,” poznamenal Leo. Vyprovodil švagra zadumaným pohledem a pak se obrátil k Harrymu. Z očí mu náhle čišela veškerá únava, kterou stačil nasbírat na cestě životem. „Obávám se, že domluvy na Merripena neplatí. Žije s námi už od dětství a blaho mých sester mu je nesmírně drahé.”

„Však já se o Poppy vzorně postarám,” slíbil Harry.

„Jsem si jist, že se o to pokusíte, a věřte mi nebo ne, doufám, že se vám to podaří.”

„Děkuji.”

Leo na něho upřeně zíral. Slabší povahu by tím přivedl do rozpaků. „Rodina se zítra vrací do sídla v Hampshiru a já ji shodou okolností nedoprovázím.”

„Máte zde nějaké obchodní závazky?” otázal se zdvořile Harry.

„Ano, několik. A také pár architektonických zakázek. Je to můj koníček. Ale hlavně zde zůstávám kvůli Poppy. Předpokládám, že vás záhy opustí, a já jsem připraven doprovodit ji domů.”

Harry se opovržlivě usmál. Švagrova drzost ho pobavila. Má Leo vůbec ponětí, kolika různými způsoby by ho mohl zničit a jak snadno? „Važte slova,” poradil mu tiše.

Leo nehnul ani brvou. Je tak odvážný, nebo naivní? Dokonce se usmál, byť nevesele. „Je zde něco, co vám zřejmě uniklo, Rutledgei. Poppy jste sice získal, ale zbývá vám udržet si ji. Proto se budu raději vyskytovat poblíž, abych tu byl, až mě bude potřebovat. A jestli jí ublížíte, váš život nebude stát za zlámanou grešli. Nikdo není nedotknutelný ani vy ne.”

Komorná pomohla Poppy převléknout se z okázalé svatební róby do obyčejného županu, přinesla jí vychlazené šampaňské a taktně se vytratila.

Její zaměstnavatelka přivítala poklid soukromého apartmá s povděkem. Usedla k toaletnímu stolku a beze spěchu si vytahovala z účesu vlásničky. Pusa ji od samého usmívání bolela a na čele cítila podivné napětí. Vypila sekt a pustila se do kartáčování dlouhých mahagonových kadeří. Přinášelo jí nesmírnou úlevu.

Harry se zatím neukázal. Poppy zvažovala, co mu řekne, až se objeví, ale nic kloudného ji nenapadalo. Ospale bloumala po

svém novém příbytku. Vstupní hala působila stroze a formálně, avšak ostatním pokojům vévodil plyš a teplé barvy. Byla zde spousta zákoutí vhodných pro četbu a odpočinek. Všude vládla dokonalá čistota okna se jenom leskla, na tureckém koberci, jenž voněl po čaji, se nepovalovalo jediné smítko. Krby krášlily římsy z mramoru či vyřezávaného dřeva. O dobré osvětlení se postaraly vkusně volené lampy.

Poppy získala vlastní ložnici. Harry se nechal slyšet, že jí může poskytnout tolik místností, kolik si bude přát apartmá bylo záměrně navrženo tak, aby se k němu daly lehce připojit další pokoje. Na posteli ležel přehoz modrý jako pomněnky, lúžkoviny zdobily vyšívané kvítky. Okna rámovaly blankytné závěsy ušité ze sametu a saténu. Za jiných okolností by si toto nádherné prostředí nadmíru užívala.

Pokoušela se určit, zda se víc zlobí na Harryho, Michaela nebo na sebe. Zřejmě na všechny, a to rovným dílem. Zmocnila se jí nervozita, která sílila, protože každou chvíli se měl dostavit Harry. Spočinula pohledem na lůžku. Konejšila se nadějí, že ji Harry nebude nutit, aby se mu podvolila. K násilí by se rozhodně nesnížil.

Zaslechla, že někdo vstoupil, a žaludek se jí úlekem stáhl. Zhluboka se nadechla a pak ještě jednou. Vyčkávala. Na prahu stanul Harry.

Zarazil se. Upřeně ji sledoval, z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Poppy se přinutila ke klidu. Manžel k ní přistoupil a prsty prohrábl její zářivou hřívu. „Ještě nikdy jsem tě neviděl s rozpuštěnými vlasy,” poznamenal. Stál u ní tak blízko, že z jeho dechu cítila šampaňské. Dotkl se prsty manželčina líčka a shledal, že se chvěje.

„Bojíš se?” otázal se vlídně.

Přinutila se pohlédnout mu zpříma do očí. „Ne.”

„Možná bys měla. Na ty, kteří ze mě mají strach, jsem hodnější.”

„O tom pochybuji. Myslím, že opak je pravdou.” Pousmál se.

V Poppy se svářila celá změť pocitů, v níž se nevyznala. Vnímala odpor i přitažlivost, zvědavost i pohrdání. Odebrala se

k toaletnímu stolku, kde si prohlížela malou porcelánovou krabičku s pozlaceným víčkem.

„Proč jsi to udělala?” slyšela, jak se Harry tiše ptá.

„Kvůli Michaelovi. Domnívala jsem se, že takhle to pro něho bude nejlepší.” Spokojeně se ušklíbla, když si všimla, že svou odpovědí manžela podráždila.

Harry se opřel o postel, aniž spustil zrak ze své nevěsty. Choval se nenuceně. „Kdybych měl na vybranou, postupoval bych běžným způsobem. Otevřeně bych se ti dvořil a vyhrál tvoje srdce v čestném souboji. Jenže ty už ses rozhodla pro Bayninga. Nemohl jsem jinak.”

„Ale ano. Mohl. Nemusel ses mezi nás dva plést.”

„Nevěřím, že by tě někdy požádal o ruku. Vlastně podváděl vás oba, když si nalhával, že se mu podaří otce přesvědčit. Měla bys starého pána vidět, jak zuřil, když jsem mu podstrčil ten milostný dopis. Nesmírně se ho dotklo, že se jeho syn zahodil se ženskou, která je hluboko pod jejich úroveň.”

Poppy ztuhla. Tohle bolelo a právě to si Harry určitě přál.

„Proč jsi nenechal věcem volný průběh? Proč sis nepočkal, až mě Michael zavrhne?”

„Stále tu byla šance, že s tebou Bayning uteče, a to jsem nemohl riskovat. Brzy bys zjistila, že tvůj vztah k němu je pouhé pobláznění.”

Věnovala mu pohled plný pohrdání. „Co ty víš o lásce?”

„Sledoval jsem, jak se zamilovaní lidé chovají, a to, co se odehrálo dnes ráno v sakristii, bylo něco úplně jiného. Kdybyste jeden o druhého doopravdy stáli, nic na světě by vám nezabránilo odejít z kostela společně.”

„Vždyť bys to nedovolil!” ohradila se hněvivě.

„Souhlasím, ale ocenil bych vynaložené úsilí.”

„My o tvoje ohledy nestojíme!”

My… Prohlášení se Harryho nepříjemně dotklo. Jeho výraz ztvrdl. „Ať už chováš k Bayningovi jakékoliv city, nyní jsi moje žena, a on se ožení s nějakou urozenou dědičkou, což měl ostatně udělat už dávno. Teď zbývá rozhodnout, jak bude fungovat náš vztah.”

„Dala bych přednost pouze formálnímu svazku.”

„Což ti nevyčítám,” prohlásil klidně Harry. „Nicméně manželství není právoplatné, dokud není konzumováno, a já bohužel bývám ve všem důsledný.”

Znamená to, že hodlá trvat na svých právech. Nic ho neodradí. Postará se, aby dostal, co chce. Poppy zaštípalo v nose a očích, ale raději by zemřela, než by se před ním rozplakala. Opovržlivě se na muže podívala. Z rozčilení se jí prudce rozbušilo srdce a jeho ozvy slyšela až ve spáncích.

„Poetické prohlášení. Vskutku na mě učinilo dojem. Nedá se nic dělat, pojďme zpečetit dohodu.” Roztřesenými prsty se jala rozepínat pozlacené knoflíky županu. Mělce, zrychleně oddechovala. „Jenom bych tě chtěla poprosit, abys to odbyl rychle.”

Harry se elegantně zvedl a přistoupil k ní. Uchopil její studené prsty do hřejivých dlaní. „Poppy.” Vyčkal, až dívka sebere odvahu pohlédnout mu do očí, které se pobaveně třpytily. „Teď si připadám jako násilník. Nikdy jsem žádnou ženu do ničeho nenutil. Stačí stručné odmítnutí a dám ti pokoj.”

Instinkty jí napovídaly, že lže. Ale… Co když se v něm mýlí?

K čertu s ním! Pohrává si s ní jako kočka s myší.

„Je to pravda?” otázala se s uraženou důstojností v hlase. Bezelstně se na ni podíval. „Zkus to a uvidíš.”

Skutečnost, že tak opovrženíhodná lidská bytost disponuje neodolatelným osobním kouzlem, pro ni byla jasným důkazem, že na světě není žádná spravedlnost. „Nehodlám se ti odepřít,” prohlásila a odstrčila jeho ruce. „Odmítám si hrát na vyděšenou pannu a dělat scény.” Pokračovala v rozepínání. „Jen bych to měla ráda za sebou, abych se už nemusela ničeho děsit.”

Harry si poslušně sundal kabátec a přehodil jej přes židli. Poppy nechala župan spadnout na podlahu a skopla z nohou pantofle. Pod tenkou noční košilku pronikl závan studeného vzduchu a nepříjemně se dívce ovinul kolem kotníků. Hlavu měla plnou obav, takže nedokázala jasně uvažovat. Budoucnost, v niž doufala, byla pryč. Vstoupila do další fáze svého života, kde tušila pouze samé komplikace. Harry ji pozná tak, jako nikdo jiný. Bohužel její manželství bude úplně jiné, než v jakém žijí sestry jejich vztah je založen na lásce a důvěře.

Win ji o manželských povinnostech poučila jen neurčitě. Kladla jí na srdce, aby se uvolnila a zcela důvěřovala svému choti. Tvrdila, že tělesná blízkost je báječná součást lásky. Nikdo se neohlížel na ožehavost situace, v níž se Poppy ocitla.

V místnosti vládlo nepříjemné ticho. Nic to pro mě neznamená, namlouvala si statečně Poppy. Když si přetahovala přes hlavu noční košili a házela ji na koberec, připadala si jako uvězněná v cizím těle. Naskočila jí husí kůže, bradavky se chladem zahrotily.

Spěšně vklouzla pod přikrývku, vyhrnula si ji až ke krku a opřela se o polštáře. Teprve pak se kradmo podívala na Harryho.

Rozvazoval si botu, jejíž špičkou se opíral o židli. Stačil se již zbavit košile a vesty a svaly na těle mu jenom hrály. Ohlédl se přes rameno na svou nevěstu, zamyšleně mhouřil oči. Obličej měl zarudlý, jako by pobýval dlouho na slunci, a rty pootevřené, jako by se chystal něco říct. Přerývaně vydechl a otočil se zpátky ke své botě.

Byl krásně stavěný, ale Poppy pohled na jeho urostlé tělo netěšil. Vlastně jím pohrdala. Dala by přednost drobným nedokonalostem zvětšujícímu se břichu, úzkým ramenům, jakémukoliv nedostatku. Harry se zul a přistoupil k lůžku. Ačkoliv se Poppy snažila tvářit nenuceně, prozradily ji prsty, které zarývala do vyšívaného povlečení.

Mužova ruka putovala po obnaženém rameni až k hrdlu, a zase zpátky. Zastavila se na drobné, téměř neviditelné jizvě, již kdysi způsobil brok z lovecké pušky. „Památka na onu nehodu?” otázal se tiše.

Dívka pouze přikývla, neboť se nevzmohla na slovo. Uvědomila si, že manžel se záhy důvěrně seznámí s každým zákoutím jejího těla. Má na to právo. Na paži objevil další tři jizvičky. Hladil je bříškem prstu, jako by je mohl vymazat. Zvolna přesunul ruku na vodopád mahagonových vlasů, jenž mizel pod okrajem přikrývky.

Poppy zalapala ohromením po dechu, když palcem obkroužil její bradavku. Troufalý dotek způsobil, že se jí v břiše rozlilo

127

teplo. Bezděčně přitáhla kolena k tělu. Muž ji uchopil za bradu a přinutil, aby se na něho podívala.

Sklonil se, aby svou nevěstu políbil, ale ta se od něho odvrátila.

„Jsem tentýž chlap, který tě líbal na terase,” slyšela ho šeptat.

„Tenkrát se ti to líbilo.”

Skoro nemohla mluvit. Vyvádělo ji z míry, že ji laská na ňadrech. „Nikdy víc.” Polibek pro ni neznamenal jen pouhé fyzické gesto. Považovala jej za projev lásky, náklonnosti a sympatií. Nic takového k Harrymu necítila. Možná má právo na její tělo, ale ne na srdce.

Přestal se jí dotýkat a něžně do ní šťouchl, aby mu uvolnila místo.

Neochotně mu vyhověla. Tep se jí zrychlil. Harry se natáhl vedle ní na bok. Přinutil ji pustit přikrývku a nadzvedl ji.

Klouzal pohledem po jejím štíhlém těle, oblině ňader a pevně semknutých stehnech. Přivinul Poppy k sobě. Cítil, jak z ní sálá žár. Neušlo mu, jak se zardívá. Svalnatý hrudník měl pokrytý tmavými chloupky, které ji lechtaly na ňadrech.

Zachvěla se, když jí dlaní přejel po zádech a přimkl ji k sobě. Blízkost nahého muže Poppy vyváděla z míry. Ucítila na stehnech škrábání jeho vlněných kalhot. Roztáhl jí nohy a dlouhými tahy ji hladil, dokud se nepřestala chvět.

Ústy putoval po jejím hrdle. Beze spěchu ji líbal a laskal. Špičkou jazyka nahmatal žilku, v níž zběsile pulzovala krev. Dívka zalapala po dechu a pokusila se ho od sebe odstrčit. Marně. Harry zesílil sevření, jednou rukou ji uchopil za zadničku a přitiskl ji blíž k sobě.

„Nelíbí se ti to?” otázal se.

„Ne,” odsekla Poppy a dál se snažila vymanit z jeho sevření. Vmáčkl ji zpátky do matrace. Oči se mu ďábelsky třpytily. Dobře se bavil. „Nehodláš mi připsat žádný kladný bod, že ne?” Zavrtěla hlavou.

Uchopil její hlavu do dlaně a palcem přejel po přísně semknutých rtech. „Poppy, chápu, že se ti na mně nic nelíbí, ale dej mi alespoň v tomhle případě šanci.”

„Nemůžu. Nejde to. Stačí pomyslet, že… že jsem se měla milovat s jiným.” Navzdory zlobě a opovržení se nedokázala přimět, aby vyslovila Michaelovo jméno.

Ovšem to, co následovalo, rozhodně nečekala. Harry jí stiskl bradu jako ve svěráku, oči mu zahořely hněvem. Vzdorovitě mu upřený pohled oplácela. Téměř ho vyzývala, aby provedl nějakou špatnost a potvrdil tím, že je bídák, za něhož jej považuje.

Avšak manžel se překvapivě opanoval. „Vidím, že ho stále máš plnou hlavu.” Nemilosrdně z dívky shrnul přikrývku a obnažil její nahé tělo. Chtěla se zvednout, ale nedovolil jí to. Uchopil její ňadro, sklonil k němu hlavu a několikrát na ně krátce dýchl.

Jazykem obkroužil bradavku. Pak ji uchopil do zubů a začal ji slastně mučit. Poppy ucítila příliv blaha. Mimoděk zatnula ruce v pěst a přinutila se nechat je ležet podél boků. Připadalo jí důležité dobrovolně se ho nedotýkat. Jenže Harry byl zkušený muž, který ví, jak v ženě podnítit touhu, a její tělo k němu vysílalo signály, že je ochotno dát rozkoši přednost před morálními zásadami.

Poppy mu zajela prsty do vlasů. Zasténala slastí a jemně ho přiměla, aby věnoval pozornost i druhému ňadru. Ochotně jí vyhověl a obemkl rty kolem růžové bradavky. Dlaněmi klouzal po dívčině těle a vychutnával si křivky pasu a boků. Prostředníčkem polaskal prohlubeň pupíku, ocenil ploché břicho, odvážně zamířil do klína, nevynechal kolena ani stehna a pak se zase vydal zpátky.

„Otevři se mi,” naléhal jemně.

Dívka mlčela, jen namáhavě oddechovala. Za zavřenými víčky ji štípaly slzy. Každá radost sdílená s Harrym jí připadala jako zrada.

A on to věděl. Přívětivě jí zašeptal do ucha: „To, co se odehrává v téhle posteli, je pouze mezi námi dvěma. Můžu ti přinést spoustu slasti. Když ji přijmeš, neznamená to, že se mi podvoluješ. Užívej si to, Poppy. Přede mnou si nemusíš hrát na ctnostnou.”

„Na nic si nehraju,” odsekla rozechvěle.

„Potom mi dovol se tě dotýkat.”

Rozevřel jí nohy. Nebránila se. Dlaní putoval po vnitřní straně jejího stehna a palcem se opatrně dotkl kudrlinek v klíně. V tiché místnosti se ozývalo jen přerývané oddechování. Mužův palec se uhnízdil na místě natolik citlivém, až sebou dívka škubla a zamumlala cosi na protest.

Harry ji přivinul blíž k sobě a opět prsty dobýval kučeravý trojúhelník. Poppy málem podlehla touze vyjít mu vstříc, ale přinutila se ležet bez hnutí, ačkoliv ji to stálo skoro všechnu sílu.

Manžel ji škádlil a pokoušel tak dlouho, až ucítila, jak vlhne. V ten okamžik jeden z jeho prstů vklouzl do horkého lůna. Šokovaná dívka nejprve ztuhla, pak zanaříkala.

Harry ji políbil na hrdlo. „Psst… Neubližuju ti. Jenom klid.” Trpělivě ve své nevěstě rozdmýchával dříve nepoznaný žár. Údy jí ztěžkly, přemáhala ji podivná slabost. Manžel ji dál smyslně dráždil.

Chtělo se jí sténat slastí, ale ovládla se. Nejradši by se zavrtěla a vycházela mu vstříc. Horko se stupňovalo. Prsty ji svědily, jak je toužila zarýt muži do ramen, avšak přinutila se dál bez hnutí spočívat pod ním jako mučednice.

Věděl, jak přinutit její tělo k žádoucí odpovědi, jak je přimět, aby se radovalo z jeho doteků. Nedokázala zabránit bokům, aby se vstřícně klenuly vzhůru, ani patám, aby se rozkoší zarývaly do matrace. Manžel klouzal ústy stále níž a níž po jejím těle, sotva však zabořil obličej do jejího klína, pokusila se odsunout stranou. Zakoušela nevýslovný zmatek. Na tohle ji nikdo neupozornil. Ne, tohle se určitě nedělá!

Nespokojeně se zavrtěla. Manžel ji popadl za zadničku a jazykem dobyl její klín. Nemilosrdně ji mučil, dokud se mu plně neodevzdala. Cítila jeho vroucí dech na těch nejintimnějších místech. Napětí v ní vzrůstalo, dokud se nedostavila ohromující extáze. Přidušeně vykřikla, ale to už se přes ni převalila další vlna rozkoše. Nebylo úniku, teď se nedalo nic předstírat.

A pak přišlo to nejhorší Harry ji vzal do náruče a ona… mu to dovolila.

Neušlo jí, jak je vzrušený a zběsile mu buší srdce. Pohladil ji po zádech a dívce blesklo hlavou, zdali si ji nyní vezme.

Avšak zaskočil ji prohlášením: „Nebudu tě do ničeho nutit.”

„Nemusíš přestávat… Jak už jsem povídala…” Sama nepoznávala svůj hlas. Pojednou zněl nepřirozeně a dutě.

„Ano, chceš to mít rychle za sebou,” přisvědčil sarkasticky,

„aby ses neměla čeho děsit.” Pustil ji, odvalil se stranou a vstal z lůžka. „Ale já se rozhodl, že tě nechám ještě trochu podusit. Jedno si však zapamatuj! Jestli tě napadne zažádat o zrušení sňatku, vrhnu se na tebe a připravím tě o panenství dřív, než řekneš švec.” Přehodil přes ni pokrývku a zarazil se. „Pověz mi, Poppy… Vzpomněla sis před chvílí na něho? A zatímco jsem se tě dotýkal, tančil ti před očima jeho obličej a v hlavě znělo jeho jméno?”

Zavrtěla hlavou, aniž se na něho podívala.

„Tohle je pouze začátek,” sdělil jí tiše. Sfoukl lampu a odešel.

Ležela potmě na lůžku a zakoušela pocit uspokojení, hanby a zmatku.

Harry měl odjakživa potíže se spánkem. Ani dnes v noci nedokázal usnout. Jeho mysl, zvyklá zpracovávat několik zadání najednou, se nyní zabývala pouze jediným, zato nesmírně zajímavým tématem.

Jeho ženou.

V průběhu jediného dne se o ní hodně dozvěděl. Předvedla mu, že umí být i pod nátlakem nesmírně silná, že ji nerozhodí ani nadmíru nepříznivá situace. A přestože je citově závislá na své rodině, v případě nouze nevyhledává útočiště pod jejími křídly.

Harry obdivoval způsob, jakým Poppy zvládla svatební den.

Anebo konkrétně jeho. Oceňoval, že nedělala scény.

Vzpomínal na báječné okamžiky, které prožíval těsně před tím, než od ní odešel. Byla tak sladká a povolná, její nádherné tělo mu vycházelo vstříc. Uchýlil se do vedlejší ložnice a plný touhy a neklidu spočíval na svém lůžku. Vědomí, že Poppy spí v jeho bytě, mu nedovolilo usnout. Jiná žena zde nikdy nepobývala. Zásadně si nebral svoje známosti domů, s žádnou nestrávil celou noc. Příčila se mu představa, že s někým spí v jedné posteli. Připadalo mu to mnohem důvěrnější než samotný tělesný akt.

Ulevilo se mu, když začalo svítat. Vstal z lůžka, opláchl se a oblékl. Vpustil do ložnice služku, která mu přinesla ranní vydání novin a jala se zatápět v krbu. Každodenní rutina bude pokračovat číšník mu naservíruje snídani, pak mu Jake Valentine podá hlášení a převezme soupis povinností.

„Posnídá s vámi i paní Rutledgeová, pane?” otázala se služka.

Harry netušil, jak dlouho míní Poppy spát. „Zaklepejte na ni a zeptejte se.”

„Ano, pane.”

Neušel mu ženin úžas. Ačkoliv mezi lepšími lidmi bylo běžné, že každý z manželu má vlastní ložnici, předpokládala, že novopečená mladá paní po svatební noci procitne po boku svého chotě. Bleskově však nasadila neutrální výraz a odkráčela. Mírně popuzený Harry sledoval, jak odchází.

Slyšel, že cosi říká a Poppy jí odpovídá. Stačilo zaslechnout hlas milované ženy a zmocnilo se ho příjemné vzrušení.

Služka se k němu vrátila. „Dojdu pro snídani pro paní Rutledgeovou. Budete si ještě něco přát, pane?”

Zavrtěl hlavou a obrátil pozornost k novinám. Třikrát se pokusil přečíst jakýsi článek, avšak myšlenkami byl jinde. Posléze to vzdal a zahleděl se na dveře Poppyiny ložnice.

Konečně se objevila. Oblékla se do modrých taftových šatů s vyšívanými kvítky. Kaštanové vlasy nechala rozpuštěné, jiskřily jako oheň. Tvářila se bezvýrazně, ale její oči zůstávaly ve střehu. Harry by z ní slušivou róbu nejraději serval a zlíbal svou ženu tak, až by zčervenala jako pivoňka a zalykala se slastí.

„Dobré ráno,” zamumlala Poppy, aniž se na něho pořádně podívala.

Vstal a čekal, až se donese k nevelkému stolku. Když jí pomáhal usednout, pečlivě se vyhýbala sebemenšímu doteku. Trpělivost, nabádal se v duchu. „Vyspala ses dobře?” zeptal se.

„Ano, děkuji za optání,” odvětila zdvořile. „A ty?” otázala se bez zájmu.

„Ušlo to.”

Poppy pohlédla na noviny, které před ní ležely. Jedny si vybrala a schválně je držela tak, aby jí nebylo vidět do obličeje. Protože se zdálo, že o povídání nestojí, Harry se zahloubal do jiného výtisku.

Ticho rušilo jen šustění tenkého papíru.

Dvě komorné přinesly podnosy se snídaní a jaly se prostírat. Poppy požádala o lívance, z nichž se ještě kouřilo, Harry si dal topinky s vejci.

„Není důvod, abys vstávala tak brzy, pokud nechceš,” poznamenal. „Dámy jsou většinou zvyklé vyspávat až do oběda.”

„Probouzím se za svítání.”

„Jako správná žena sedláka,” dodal Harry a krátce se na ni zazubil.

Poppy nebrala připomínku na vědomí, pouze si na lívance rozetřela med.

Harry se zarazil s vidličkou ve vzduchu. Fascinoval ho pohled na štíhlé prsty, které si pohrávaly s miniaturní naběračkou a šikovně pokrývaly lívance jantarovou tekutinou. Náhle si uvědomil, že na ženu hloupě zírá, a urychleně ukousl další sousto. Poppy vrátila naběračku do stříbrného džbánku. Všimla si, že se na špičce jejího palce zachytila sladká kapka, zvedla ruku k ústům a svůdně krůpěj slízla.

Harry se zakuckal, natáhl se pro čaj a zhluboka si lokl. Horký nápoj mu popálil jazyk. Škubl sebou a zaklel.

Poppy se na něho zvláštně podívala. „Děje se něco?”

Nic. Až na to, že pohled na snídající dívku patřil k nejerotičtějším zážitkům jeho života. „Vůbec nic,” zasípal. „Ten čaj je vařící.”

Když se odvážil na manželku znovu podívat, pochutnávala si na jahodě, kterou držela za stopku. S chutí se zakousla do červené dužiny a svůdně přitom špulila rty. Prokrista! Zavrtěl se na židli. Neukojená touha ze včerejší noci se přihlásila plnou silou. Poppy sezobla další dvě jahody. Harry se ji pokoušel ignorovat. Náhle mu bylo nepředstavitelně horko a musel si čelo otřít kapesníkem.

Poppy napíchla na vidličku sousto lívance a užasle pohlédla na svého chotě. „Je ti dobře?”

„Zdá se mi tu příliš velké horko,” odsekl podrážděně. Hlavu měl plnou nestoudných myšlenek. Točily se kolem medu, měkoučkého ženského těla a vlhkých růžových…

Ozvalo se zaklepání.

„Vstupte,” zvolal příkře Harry, jemuž každé rozptýlení přišlo vhod.

Jake Valentine vstoupil do místnosti mnohem opatrněji než obvykle. Když spatřil Poppy sedět u stolu, zatvářil se udiveně. Harryho napadlo, že všichni procházejí velkou změnou, na kterou si budou muset teprve zvyknout.

134

„Dobré ráno,” pozdravil Valentine. Nebyl si jistý, zda má hovořit pouze k Harrymu, anebo má do hovoru zahrnout i jeho manželku.

Dívka rozhodla za něho. Věnovala mu bezelstný úsměv. „Dobré ráno, pane Valentine. Doufám, že se po hotelu zase nepotulují uprchlé opice.”

Jake se zakřenil. „Nejsem si toho vědom, paní Rutledgeová, avšak den je dosud mladý.”

Harry zakoušel zcela neznámý pocit, který se jako jed šířil jeho tělem. Že by to byla žárlivost? Nejspíš ano. Pokusil se nevítané rozpoložení potlačit, ale uvízlo mu v žaludku. Kéž by tento okouzlující pohled Poppy věnovala i jemu! Prahl po její hravosti, šarmu a pozornosti.

Vhodil do šálku kousek cukru a mrazivě svého tajemníka vyzval: „Povězte mi o poradě personálu.”

„Vlastně není o čem mluvit.” Valentine mu podal list papíru.

„Sommelier prosí o schválení seznamu vín. Paní Pennywhistleová si stěžovala, že hosté často žádají donášku jídla na pokoj, avšak nevracejí všechno nádobí a příbory.”

Harry přimhouřil oči. „Domníval jsem se, že ke krádežím dochází jen v jídelně.”

„Bohužel ne, pane. Je pravda, že někteří hosté odnášejí nádobí přímo z jídelny, ale nedávno z jednoho pokoje zmizel celý jídelní servis. Paní Pennywhistleová proto navrhuje, aby se pokrmy donášely na pokoj v obyčejném nádobí.”

„Moji hosté mají používat cínové příbory?” Harry odmítavě zavrtěl hlavou. „Nepřipadá v úvahu. Musíme najít jiný způsob, jak zabránit drobným krádežím. Nejsme přece zájezdní krčma.”

„Myslel jsem, že to řeknete.” Valentine sledoval, jak Harry listuje hlášením. „Dále se paní Pennywhistleová nabídla, že ochotně provede paní Rutledgeovou po hotelu a představí ji personálu.”

„Nedomnívám se…”

„Jak milé!” skočila mu Poppy do řeči. „Vyřiďte paní Pennywhistleové, že po snídani jsem jí k dispozici.”

„Není třeba,” zasáhl Harry. „Na chodu mého podniku se podílet nemusíš.”

135

Dívka se k němu obrátila se zdvořilým úsměvem na rtech.

„Ani ve snu by mě nenapadlo plést se do tvých obchodních záležitostí, ale protože se hotel nyní stal mým domovem, ráda bych se s ním blíže seznámila.”

„Hotel není domov,” oponoval Harry. Střetli se očima.

„Ale je,” nesouhlasila Poppy. „Žijí zde lidé. Copak ty jej nepovažuješ za svůj domov?”

Jake Valentine rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. „Pokud mi dáte soupis ranních povinností, pane…”

Harry ho neposlouchal. Upřeně zíral na svou ženu a přemítal, proč je tahle otázka pro ni tak důležitá. Pokusil se jí vysvětlit svoje stanovisko. „Pouhá skutečnost, že zde někdo bydlí, ještě z hotelu domov nedělá.”

„Copak pro tebe tohle místo nic neznamená?” nechápala.

„Ehm,” odkašlal si rozpačitě Valentine, „asi už půjdu.” Jeho chvatného odchodu si ani jeden z manželů nevšiml.

„Tohle je místo, které náhodou vlastním,” spustil Harry. „Cením si jej z praktických důvodů, avšak nechovám k němu žádný sentiment.”

Poppy na něho upřela své bystré modré oči plné zvědavosti a pochopení. Až dosud se na něho tímto způsobem nikdo nepodíval. Pojednou upadl do rozpaků. „Ty jsi strávil celý život po hotelech, že?” podotkla. „Nikdy jsi nežil v domě se zahradou či dvorkem.”

Harry nechápal, proč by na tom mělo záležet. Pokusil se vzpamatovat a nepříjemné téma uzavřít. „Aby bylo jasno, Poppy… Tohle je obyčejný obchod. Radím ti, abys nenavazovala vztahy s mými zaměstnanci a nedej bože je považovala za své přátele. Pouze bys mi tím způsobila problémy. Rozumíš?”

„Ano,” hlesla. „Začínám tě chápat.”

Tentokrát bylo na Harrym, aby zvedl noviny a zakryl si jimi obličej. Náhle se necítil ve své kůži. O manželčin soucit nestál. Chtěl ji bavit a těšit se s ní, jako se těšil svým kabinetem kuriozit. Poppy nezbude než se držet v rámci hranic, které jí vymezí. Na oplátku jí bude shovívavým chotěm alespoň do té doby, dokud ho bude plně respektovat a podrobovat se mu.

136

„Každý,” zdůraznila paní Pennywhistleová, vrchní komorná zdejšího hotelu, „mnou počínaje a poslední pradlenou konče, je velice šťasten, že si pan Rutledge konečně našel nevěstu. Všechen personál se vynasnaží, abyste se zde cítila vítaná. Máte k dispozici tři stovky lidí, kteří vám budou věrně sloužit a ochotně splní každé vaše přání.”

Její očividná upřímnost Poppy dojala. Hospodyně byla vysoká, ramenatá a temperamentní žena se zarudlým obličejem.

„Slibuji vám,” usmála se Poppy, „že takovou péči vyžadovat nebudu. Ačkoliv o jedno bych vás přece jenom poprosila. Potřebuji osobní komornou. Dříve jsem se bez její pomoci obešla, ale teď když nemám nablízku své sestry a společnici…”

„Zajisté. Mezi personálem je několik děvčat, která by tuto práci zvládla. Navrhuji, abyste si s nimi promluvila, a pokud se vám žádné z nich nebude zamlouvat, podáme inzerát.”

„Děkuji vám.”

„Předpokládám, že se budete chtít tu a tam kouknout do účetních knih, dodacích listů a na soupis inventáře. Jsem vám samozřejmě k službám.”

„Jste velice laskavá,” řekla Poppy. „Ráda se seznámím se zaměstnanci hotelu a podívám se na místa, kam bych se jako host nedostala. Zejména mě zajímá kuchyně.”

„Náš šéfkuchár, monsieur Broussard, vám s radostí všechno ukáže a neopomene se zmínit o svých úspěších.” Odmlčela se a pak tiše dodala: „Naštěstí pro nás vaří stejně výtečně, jako se vytahuje.”

Zvolna sestupovaly po hlavním schodišti. „Jak dlouho jste tu zaměstnaná?” zajímala se Poppy.

„Přesně deset let. Tedy od samého začátku.” Hospodyně se nad dávnou vzpomínkou pousmála. „Pan Rutledge byl tehdy velmi mladý a hubený jako lunt. Hovořil se silným americkým přízvukem a drmolil tak rychle, že jsme mu stěží rozuměli. Pracovala jsem v otcově čajovně ve Strandu. Ten podnik jsem prakticky vedla. Pan Rutledge tam často zavítal. Jednou mi nabídl tohle

zaměstnání, ačkoliv tehdejší hotel se s tím dnešním nedá vůbec srovnat. Jeho návrh jsem samozřejmě přijala.”

„Proč ,samozřejmě’? Copak váš otec neprotestoval?”

„Ano, ale pomáhala mu i moje sestra a… Na panu Rutledgeovi bylo něco zvláštního. Nikdy jsem se s podobným člověkem nesetkala. Zaujal mě mimořádnou silou svého charakteru. Kromě toho umí být velmi přesvědčivý.”

„Všimla jsem si,” ucedila suše Poppy.

„Lidé mají tendenci ho následovat, účastnit se všech jeho počinů. Proto dosáhne všeho, co si zamane.” Paní Pennywhistleová ukázala kolem sebe. „Jenom se koukněte, kam až to dotáhl. A v tak mladém věku.”

Poppy napadlo, že by se od zaměstnanců mohla o svém muži hodně dozvědět. Doufala, že někteří z nich se stejně jako hospodyně ochotně rozpovídají. „Je náročný zaměstnavatel?”

Žena se zachichotala. „Ach ano. Ale zároveň je spravedlivý a uvážlivý.”

Vstoupily do recepce, kde se dva muži jeden postarší a druhý ve středním věku skláněli nad tlustým fasciklem ležícím na dubovém pultu. „Paní Rutledgeová,” spustila hospodyně, „dovolte mi, abych vám představila pana Mylese, vedoucího provozu, a pana Luftona, recepčního.”

Pánové se Poppy uctivě uklonili. Mladší z nich, Myles, rozčilením zrudl. „Paní Rutledgeová, je to pro nás velká čest! Smím vám upřímně poblahopřát k vašemu sňatku…”

„Velice gratulujeme!” přerušil ho Lufton. „Jste odpovědí na naše modlitby. Přejeme vám i vašemu choti hodně štěstí.”

Nadšení obou mužů Poppy zaskočilo. Vlídně se na každého z nich usmála. „Děkuji vám, pánové.”

Ukázali jí svou kancelář, jíž vévodila dlouhá řada knih hostů, pořadače s dokumenty, naučné publikace o cizích krajích a celá řada jazykových slovníků, map a plánků hotelu. Nákresy připevněné na stěně vypovídaly o tom, který z pokojů je prázdný anebo kde probíhají opravy.

Stranou ležely dva svazky jeden vázaný v červené a druhý v černé kůži.

„Co je to?” vyptávala se Poppy.

Muži si vyměnili rozpačitý pohled a Lufton opatrně odpověděl: „Občas se stává, že s hostem nastanou potíže.”

„Nechová se, jak by měl,” doplnil Myles.

„V tomto politováníhodném případě ho musíme zapsat do černé knihy. Znamená to, že u nás není vítán.”

„Je nežádoucí,” ozřejmil Myles.

„Takového člověka už neubytujeme.”

„Nikdy,” upřesnil Myles.

Dívka pobaveně přikývla. „Aha. A co je účelem červené knihy?”

„Do ní zaznamenáváme hosty, kteří mají o trochu vyšší nároky,” odpověděl Lufton.

„Problémové hosty,” objasnil Myles.

„Takové, kteří mívají zvláštní přání,” pokračoval Lufton.

„Nebo mají jiné požadavky na úklid. Popřípadě s sebou vozí domácí mazlíčky. Jsme samozřejmě rádi, že nás navštěvují, a proto se snažíme vyhovět všem jejich požadavkům.”

„Hmmm.” Poppy zvedla červený svazek a čtverácky pohlédla na hospodyni. „Nikterak by mě nepřekvapilo, kdyby se v téhle knize objevili i Hathawayovi, a to hned několikrát.”

Po její poznámce se rozhostilo ticho.

Když si dívka všimla, jak jsou její společníci zaražení, vesele se rozesmála. „Věděla jsem to! Je tam zmíněna moje rodina?” Otevřela svazek a nazdařbůh jím zalistovala.

Mužů se okamžitě zmocnilo rozčilení. Začali se ošívat a vypadali, že by jí knihu nejradši vyrvali z rukou. „Paní Rutledgeová, prosím, to nesmíte!”

„O vás tam určitě nic není,” statečně lhal Myles.

„Jsem si jistá, že ano,” ušklíbla se Poppy. „Pravděpodobně je nám věnována zvláštní kapitola.”

„Ano. Chci říct, že ne! Paní Rutledgeová, snažně vás prosím…“

„Dobrá.” Poppy jim svazek vrátila. Muži vydechli úlevou.

„Ale jednou si tu knihu vypůjčím,” varovala je. „Předpokládám, že je to moc zajímavé čtení.”

„Tyhle dva už jste poškádlila dost,” smála se hospodyně. „Za dveřmi se tísní další zaměstnanci a nemohou se dočkat, až se s vámi seznámí.”

„To je od nich velice hezké.” Poppy se odebrala zpátky do recepce, kde jí byl představen ostatní personál. Snažila se zapamatovat, jak se každý z nich jmenuje a jakou profesi vykonává. Neváhala jim položit několik otázek týkajících se jejich práce. Její zájem nadšeně přivítali a ochotně odpovídali, z které části země pocházejí a jak dlouho jsou v hotelu zaměstnaní.

Poppy si uvědomila, že ačkoliv tu často pobývala, personálu nevěnovala jedinou myšlenku. Zaměstnanci hotelu pro ni byli bezejmennými lidmi bez tváří, kteří se nenápadně pohybovali v pozadí. Nyní k nim pociťovala nefalšovanou úctu. Stejně jako oni se stala součástí hotelu a přijala za své prostředí, jež se stalo Harryho doménou.

Po prvním týdnu života s Harrym si uvědomila, jak má její choť nabitý rozvrh. Průměrný člověk by se z něho záhy zhroutil. Jediný čas, kdy věděla, že se s ním dozajista shledá, byla snídaně. Po zbytek dne býval v jednom kole. Často se stávalo, že zmeškal oběd, a málokdy se doma objevil před půlnocí.

S oblibou se zaměstnával dvěma až třemi záležitostmi najednou. Sestavoval seznamy i plány, organizoval schůzky, urovnával hádky a prokazoval laskavosti. Ustavičně za ním přicházeli nějací lidé, které zajímal jeho názor na tu či onu problematiku. Trousili se po celý den, neuběhla ani čtvrthodina, aby Jake Valentine nezaklepal na dveře.

Když se Harry nezabýval spřádáním intrik, zaobíral se chodem hotelu a svým personálem. Všechno muselo perfektně klapat, aby hostům mohla být nabízena nejvyšší možná kvalita služeb. Zaměstnanci dostávali štědře zaplaceno a těšili se dobrému zacházení, ale na oplátku se očekávalo, že budou pilně pracovat. Kromě toho si šéf cenil jejich absolutní loajality. Kdykoliv některý z nich onemocněl nebo se zranil, Harry poslal pro lékaře a zaplatil veškeré výlohy. Přijímal návrhy týkající se zlepšení chodu hotelu a poskytnutých služeb, a pokud se některý z nich osvědčil, jeho autor se dočkal bohaté odměny. Z toho důvodu měl stůl ustavičně pokrytý všemožnými hlášeními, dopisy a vzkazy.

Zdálo se, že Harryho ani nenapadlo strávit se svou nevěstou nějaké líbánky. Poppy chovala podezření, že se mu nechce

opouštět hotel. Ani ona nestála o výlet s člověkem, který ji podle zradil.

Od svatební noci ji na každém kroku provázela nervozita, zejména když zůstali s manželem sami. Harry se nikterak netajil tím, že po ní touží a má o ni zájem, ale tím to prozatím končilo. Snažil se být ohleduplný a zdvořilý. Vypadalo to, že jí poskytuje čas, aby si zvykla na nový způsob života. Oceňovala jeho trpělivost. Nicméně tu a tam se jí přece jenom letmo dotkl a ona pocítila mírné zachvění. Žasla nad tou ironií pohrdá jím a zároveň po něm touží.

Harry ji přitahuje, ale ona mu nedůvěřuje, což rozhodně není dobrý základ pro manželství.

Neměla ponětí, jak dlouho její odklad potrvá. Ještěže se manžel cele věnuje řízení hotelu. I když… Pracovní nasazení, které začíná s východem slunce a končí o půlnoci, určitě neprospívá jeho zdraví. Kdyby se tímto tempem štval někdo, na kom Poppy záleží, nabádala by ho, aby zvolnil a odpočinul si.

Soucit náhle pocítila jedno odpoledne, kdy se Harry zcela nečekaně vrátil s kabátem přehozeným přes ruku. Většinu odpoledne strávil s velitelem londýnských hasičů. Procházeli hotelem a hodnotili bezpečnostní opatření.

Zaměstnanci byli pravidelně cvičeni, aby v případě vypuknutí požáru dokázali co nejrychleji dostat hosty z hořící budovy. K tomuto účelu sloužila nouzová schodiště, žebříky a plánky s vyznačenými únikovými cestami.

Sotva manžel vstoupil, Poppy pochopila, že má za sebou mimořádně náročný den. V obličeji se mu zračila únava.

Při pohledu na svou ženu, hovící si na pohovce s knihou opřenou o kolena, se zarazil.

„Jaký byl oběd?” otázal se.

Poppy obdržela pozvánku od skupiny mladých dam z dobře situovaných rodin, které pořádaly každoroční dobročinný bazar.

„Příjemný, děkuji za optání. Moje nové známé jsou skutečně milé, ačkoliv na můj vkus si příliš libují v zakládání výborů. Vždycky mám dojem, že věc, kterou by jediná osoba zvládla za deset minut, trvá výboru měsíc.”

Harry se zazubil. „Cílem těchto skupin není efektivita práce, nýbrž zabití času.”

Podívala se na manžela pozorněji a vytřeštila oči. „Co se stalo s tvým oblečením?”

Harryho bílá košile a modrá hedvábná vesta byly špinavé od sazí. Další šmouhy měl na rukou a na bradě.

„Testoval jsem jeden z bezpečnostních žebříku.”

„Tys po něm šplhal?” Poppy se nelíbilo, že na sebe vzal takové riziko. „Nemohl jsi o to požádat někoho ze zaměstnanců? Třeba pana Valentinea?”

„Mohl, ale nesmím po svých lidech žádat nic, co sám nezvládnu. Lámu si hlavu ohledně komorných dlouhé sukně sestup značně znesnadňují. No nic. Nezbývá, než si to vyzkoušet.” Podíval se na své ruce a zaškaredil se. „Musím se umýt a převléknout. Pak se zase vrátím do práce.”

Poppy se zahleděla do knihy, ale na čtení se nesoustředila. Poslouchala zvuky linoucí se z vedlejší ložnice. Rozpoznala otvírání zásuvek, šplouchání vody i tupé žuchnutí skopnuté boty. Představila si, že je Harry nahý, a v břiše pocítila horko.

Muž se vrátil do salonu čistý a nažehlený. Až na…

„Přehlédl jsi jednu šmouhu,” smála se Poppy.

„Kde?” podivil se.

„Na bradě. Ne, ne, na opačné straně.” Zvedla kapesníček a gestem manželovi naznačila, aby přišel blíž.

Harry se k ní sklonil. Trpělivě držel, když mu jemně stírala saze. Zaútočila na ni vůně mýdla a cedrového dřeva.

Poppy si přála důvěrný okamžik prodloužit. Zírala do manželových tajuplných zelených očí. Rámovaly je temné kruhy vzniklé z nedostatku spánku. Prokristapána, zastaví se ten chlap aspoň na chvíli?

„Proč si ke mně nesedneš?” vyhrkla impulzivně.

Udiveně zamrkal. Pozvání ho zjevně vyvedlo z míry. „Teď?”

„Ano, teď.”

„Nemůžu. Mám spoustu práce.”

„Už jsi dnes něco jedl? Tedy kromě těch několika soust, co sis dal k snídani?”

Harry zavrtěl hlavou. „Neměl jsem čas.”

Poppy beze slova ukázala na místo vedle sebe.

K jejímu překvapení ji manžel poslechl. Obešel pohovku a uvelebil se na jejím opačném konci. Tázavě vyklenul obočí.

Žena se natáhla k servírovacímu stolku a uchopila podnos s obloženými chlebíčky, dortíky a sušenkami. „Z kuchyně mi poslali takovou porci, že ji v žádném případě nemohu sama sníst. Proto ti zbytek přenechám.”

„Opravdu ne…”

„Tady máš.” Vrazila mu svačinu do rukou.

Harry si vybral obložený chlebíček a zakousl se do něj. Poppy vzala svůj šálek, nalila do něho čaj a osladila jej lžičkou cukru. Nato ho podala manželovi.

„Co to čteš?” vyzvídal. Ukázal bradou na knihu v jejím klíně.

„Román, který napsal jistý přírodovědec. Žádnou zápletku jsem v něm neobjevila, zato popis krajiny je vskutku lyrický.” Odmlčela se a sledovala, jak muž usrkává horký nápoj. „Máš rád oddechovou literaturu?”

Zavrtěl hlavou. „Obvykle čtu pro poučení, ne pro zábavu.”

„Takže zábavné příběhy odsuzuješ?”

„Ne, pouze na ně nemám čas.”

„Možná proto špatně spíš. Měl by ses po práci nějak odreagovat, než ulehneš.”

Následovala přesně načasovaná odmlka, po níž se Harry otázal: „Co navrhuješ?”

Věděla, co má na mysli, proto se zapýřila. Zdálo se, že si manžel její rozpaky užívá. Ne že by se jí chtěl vysmívat. Naopak, připadala mu okouzlující.

„V naší rodině všichni rádi čtou,” prohlásila posléze Poppy.

„Každý večer se shromáždíme v salonu a jeden z nás nahlas předčítá. Win je nejlepší, protože u každé postavy mění hlas.”

„Rád bych slyšel, jak čteš ty,” přiznal Harry.

Poppy zavrtěla hlavou. „Nejsem ani z poloviny tak dobrá jako Win. Každého uspím.”

„Věřím,” přisvědčil. „Mluvíš jako dcera učence.” Ale dříve než se stačila urazit, dodal: „Konejšivě. Příjemně. Tiše.”

Uvědomila si, že je k smrti vyčerpaný. Unavovalo ho samotné mluvení.

„Měl bych jít,” zamumlal a promnul si oči.

„Napřed dojez ty chlebíčky,” nařídila mu nesmlouvavě.

Poslušně se chopil dalšího. Poppy zatím listovala knihou, dokud nenašla to, co hledala popis procházky líbeznou krajinou pod oblohou s načechranými obláčky a mezi rozkvetlými mandloněmi podél zurčícího potoka. Tiše Harrymu předčítala a tu a tam na něho vrhla kradmý pohled. Muž zatím dojedl. Pohodlně se opřel a působil uvolněnějším dojmem, než když přišel.

Přidala několik stránek o potulkách v luzích a hájích, po pěšinách zavátých spadaným listím a zalitých slabým slunečním světlem, jež zakrátko vystřídá jemný déšť…

Na konci kapitoly k Harrymu opět vzhlédla. Usnul.

Hrudník se mu zvedal a klesal v pravidelném rytmu. Jednu ruku měl položenou na prsou, druhá volně spočívala podél boku.

„A pak že nikdy neodpadne,” zamumlala Poppy a spokojeně se ušklíbla. Svým uspávacím talentem udolala i neklidného Harryho. Opatrně odložila knihu.

Poprvé spatřila svého muže zcela uvolněného. Připadalo jí zvláštní, jak se ve spánku zdá bezbranný. Jeho obličej působil téměř nevinně. Za běžných okolností si dával záležet, aby neztrácel panovačný výraz. Umanutě našpulená ústa byla náhle plná něhy. Vypadal jako chlapeček blaženě srnci pohádkový sen. Pocítila naléhavou potřebu ho chránit, střežit jeho spánek, zabalit ho do přikrývky a uhladit mu vlasy z čela.

Uplynulo několik klidných minut rušených jen shonem z ulice a kroky na chodbě. Teprve teď si Poppy uvědomila, co potřebuje

čas přemítat o cizinci, který se jí zmocnil.

Snažit se o pochopení Harryho Rutledge bylo stejné jako pokusit se přijít na kloub složitému mechanismu hraček, které sestrojoval. Člověk musel důkladně prozkoumat každý pohon, ozubené kolečko či páku, což ale neznamenalo, že v konečném důsledku porozumí fungování celého strojku.

Zdálo se, že Harry tráví celý svůj život bojem s okolním světem, který si pokouší podmanit. A daří se mu to. Přesto je nespokojený, nedokáže se radovat ze svých úspěchů a velice se tím liší

od ostatních mužů, které Poppy zná, zejména od Cama a Merripena.

Její švagři nepohlížejí na svět jako na místo, které musí stůj co stůj pokořit. Spíše jej pokládají za prostředí, jež se dá svobodně zkoumat a využívat. A pak tu je Leo, který svět vnímá spíše jako objektivní pozorovatel než přímý účastník.

Harry jí připomínal kořistníka, jenž si chce podmanit každého a vše, co má v dohledu. Jak se dá takový člověk zkrotit? Dokáže někdy najít mír a klid?

Poppy se natolik pohroužila do svých myšlenek, že ji vyděsilo zaklepání, které se zčistajasna ozvalo. Doopravdy se lekla. Neodpověděla v naději, že vetřelec zase odejde. Jenže ťukání se opakovalo.

Harry procitl a zadrmolil cosi nesrozumitelného. Zmateně zamrkal. „Ano?” zvolal rozmrzele a hrabal se do sedu.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupil Jake Valentine. Věnoval manželům omluvný pohled. Poppy se neubránila a ošklivě se na něho zamračila, přestože věděla, že mladík pouze dělá svoji práci. Tajemník předal svému zaměstnavateli složený lístek a pronesl několik záhadných slov. Nato odešel.

Harry upřel zarudlé oči na vzkaz ve své ruce. Přečetl si jej, lístek složil a zastrčil do kapsy. Provinile se podíval na svoji ženu.

„Vypadá to, že jsem si krapet zdříml.” Náhle se tvářil o hodně vlídněji. „Dal jsem si přestávku,” pronesl a pousmál se koutkem úst. „Rád si to brzy zopakuju.”

Nato se zvedl a odkráčel dřív, než Poppy stačila vymyslet vhodnou odpověd.

Kočár a spřežení si mohly v Londýně dovolit jen ty nejbohatší dámy, neboť chov koní byl velmi drahý. Ženám, které neměly k dispozici vlastní stáje, anebo těm, které žily samy, nezbývalo než si povoz i s kočím pronajmout.

Harry trval na tom, že Poppy musí mít vlastní. Z toho důvodu pozval do hotelu řemeslníka, který se zabýval výrobou bryček. Chtěl se domluvit s manželkou, jaký typ vozu by jí nejlépe vyhovoval. Jenže Poppy zajímala cena jednotlivých materiálů, a když se ji dozvěděla, strhla se malá hádka. „Nejsi tu od toho, aby ses vyptávala, co to stojí,” vztekal se Harry. „Tvým úkolem je vybrat si to, co se ti nejvíc líbí.”

Avšak Poppy byla zvyklá podílet se na všech rodinných rozhodnutích. Kromě toho si zvykla hlídat náklady a nikdy nevolit tu nejdražší, ale ani tu nejlevnější variantu. Harry tento přístup neuznával a očividně v něm viděl útok na svou schopnost se o ženu postarat.

Nakonec se rozhodli pro černý lak, čalounění ze zeleného sametu, béžovou kůži s mosaznými cvočky a dekorativní malbu uvnitř kabiny. Poppy by nikdy nenapadlo, že pořízení kočáru je tak náročné.

Zbytek odpoledne strávila v kuchyni se šéfkuchařem Broussardem, vrchním pekařem Rupertem a paní Pennywhistleovou. Broussard se snažil vytvořit nový dezert lépe řečeno, pokoušel se rozpomenout, jak se vyráběl zákusek, který zbožňoval v dětství.

„Moje prateta Albertina ho vždycky dělala bez receptu,” stěžoval si lítostivě, když připravoval vodní lázeň. Posléze z trouby vytáhl půl tuctu forem s lahodně vonícím jablečným pudingem, z něhož se kouřilo. „Pokaždé jsem ji pozoroval, ale jak se zdá, všechno jsem zapomněl. Patnáctkrát jsem to zkoušel, ale výsledek má k dokonalosti daleko. Ale jak se říká: quand on veut, on peut.”

„Když se chce, všechno jde,” přeložila pohotově Poppy.

„Exactement.” Broussard opatrně vytáhl nádoby z horké vody.

Rupert pečlivě ozdobil každý puding šlehačkou a jemnými lístky upečenými z těsta. „Můžeme?” otázal se a přichystal lžičky.

Každý si vzal jeden z dezertů a pustil se do degustace. Poppy oceňovala lahodnou chuť smetany, jablek a křupavého těsta. Pro lepší požitek zavřela oči. Slyšela, jak paní Pennywhistleová a Rupert slastně vzdychají.

„Pořád to není ono,” ošíval se Broussard. Mračil se na formu s pudingem, jako by se schválně zpěčovala jeho vůli.

„Nevadí,” mínila spokojeně hospodyně, „stejně je to nejlepší věc, kterou jsem v životě jedla.” Otočila se k Poppy. „Co vy na to, paní Rutledgeová?”

„Myslím, že andělé si v nebi pochutnávají na přesně takové laskomině,” odvětila.

„Možná kdybych přidal víc citronu a skořice…,” dumal Broussard.

„Paní Rutledgeová.”

Poppy se otočila za hlasem. Když spatřila Jakea Valentinea, úsměv jí zmizel ze rtů. Ne že by ho neměla ráda, Jake byl velmi milý a ochotný, nicméně se zdálo, že Poppy střeží jako hlídací pes a dává pozor, aby se příliš nepřátelila s personálem.

Netvářil se o moc veseleji než Poppy. „Paní Rutledgeová, dovoluji si vám připomenout, že máte schůzku se švadlenou.”

„Já? Teď?” Nechápavě na něho pohlédla. „Nepamatuji si, že bych si něco domlouvala.”

„Schůzku jsem zařídil já. Na žádost pana Rutledge.”

„Aha.” Neochotně položila lžičku. „Kdy odjíždím?”

„Za čtvrt hodiny.”

Za tu dobu se jen tak tak stihne učesat a převléknout do vycházkových šatů. „Oblečení mám dost,” namítla, „další nepotřebuji.”

„Dáma ve vašem postavení,” pravila moudře paní Pennywhistleová, „musí mít hodně šatů. Slyšela jsem, že moderní dáma na sebe nevezme jednu róbu dvakrát.”

Poppy zakoulela očima. „Také jsem to slyšela a podle mě je to směšné. Proč by mělo záležet na tom, zda si žena podruhé vyjde ve stejném ustrojení? Pokud tak neučiní, pouze tím dává najevo, že její bohatý manžel má dost peněz na to, aby jí obstaral víc oblečení, než potřebuje.”

Hospodyně se chápavě usmála. „Mám vás doprovodit do vašeho apartmá, paní Rutledgeová?”

„Ne, děkuji vám. Vezmu to po schodišti pro služebnictvo, tam mě žádný z hostů neuvidí.”

„Neměla byste chodit bez doprovodu,” namítl Valentine. Poppy si nespokojeně povzdechla. „Pane Valentine?”

„Ano?”

„Chci jít sama. Jestli mi ani tohle není dovoleno, začnu si v hotelu připadat jako ve vězení.”

Přikývl na souhlas, ale jen neochotně.

„Děkuji za pochopení.” Poppy se rozloučila s kuchaři a hospodyní a opustila kuchyni.

Jake Valentine rozpačitě přešlápl z nohy na nohu. Jeho tři kolegové ho nespouštěli z očí. „Je mi líto,” zamumlal, „ale pan Rutledge si nepřeje, aby se jeho choť bratříčkovala s personálem. Tvrdí, že se potom málo snažíme, a ona si může najít bezpočet vhodnějších způsobů, jak se zabavit.”

Ačkoliv paní Pennywhistleová svého zaměstnavatele obvykle nekritizovala, nyní se zatvářila podrážděně. „Jakých například?” otázala se úsečně. „Má utrácet za věci, které nepotřebuje ani nechce? Má sama sedět v koutě a číst si časopisy o módě? Nebo se projíždět po parku s komorníkem v závěsu? Věřím, že leckterá takzvaně moderní manželka by byla blahem bez sebe, ale naše paní žila uprostřed velké milující rodiny, kde si jednotliví členové neváhali projevovat svou náklonnost. Ona potřebuje někoho,

s kým by mohla sdílet svůj život. Potřebuje společnost a především manžela.”

„Manžela má,” bránil se Jake.

Hospodyně přimhouřila oči. „Copak jste si na jejich vztahu nevšiml ničeho divného?”

„Ne. Kromě toho nám do něj nic není.”

Monsieur Broussard pohlédl se zájmem na paní Pennywhistleovou. „Já jsem Francouz. Nedělá mi problém hovořit o podobných věcech.”

Hospodyně ztišila hlas, neboť si byla vědoma pomocnic, které ve vedlejší místnosti myly nádobí. „Vyrojily se pochybnosti o tom, zda bylo jejich manželství již konzumováno.”

„To už překračuje všechny…,” naštval se Jake, kterému nesmírně vadilo, že se někdo naváží do pánova soukromí.

„Ochutnejte, mon ami,” zasáhl pohotově Broussard a vrazil mu do rukou talířek s dezertem. Jakmile se Jake posadil ke stolu a chopil se lžičky, povzbudivě kývl na hospodyni. „Co vás vede k přesvědčení, že spolu ještě, ehm, neochutnali řeřichu?”

„Řeřichu?” opakoval nevěřícně Jake.

„Potočnici.” Broussard se na něho nadřazeně podíval. „Metafora. Naše přirovnání jsou v téhle souvislosti mnohem poetičtější než vaše.”

„My metafory nikdy nepoužíváme,” zamumlal Jake.

„Kdepak, protože nemáte žádnou představivost!” Šéfkuchář se otočil zpátky k hospodyni. „Proč pochybujete o vztazích mezi pánem a madam?”

„Prostěradla,” odvětila kuse.

Jakeovi zaskočilo. „Pověřila jste pokojské, aby novomanžele

špehovaly?” zeptal se s plnou pusou.

„Vůbec ne,” bránila se hospodyně. „Pouze jsou ostražité a všechno mi hlásí. A i kdyby ne… Člověk nemusí být zrovna bystrý, aby si všiml, že ti dva se k sobě rozhodně nechovají jako dvě hrdličky.”

Šéfkuchář se zatvářil znepokojeně. „Myslíte, že je za tím problém s jeho mrkví?”

„Řeřicha, potočnice copak všechno přirovnáváte k jídlu?” Muž pokrčil rameny. „Oui.”

„Dobrá,” ucedil podrážděně Jake, „znám celou řadu Rutledgeových bývalých milenek, které nepochybně rády potvrdí, že jeho mrkev je v naprostém pořádku.”

„Alors, znamená to, že je bujný muž… a ona je krásná žena…

Proč tedy spolu nevyrobí salát?”

Jake se zarazil, jeho lžíce zůstala trčet ve vzduchu. Vzpomněl si na nalezený dopis od Bayninga a Harryho tajné setkání s vikomtem Andoverem. „Pravda je taková, že pan Rutledge o madam Poppy velmi stál a před ničím se nezastavil, jen aby získal její ruku. Bohužel nebral v úvahu její city.”

Kolegové na něho zůstali tupě zírat.

Jako první se vzpamatoval pekař Rupert. „Vždyť on nebere ohledy na žádného z nás.”

„Jenže paní Rutledgeové se to zjevně nelíbí,” zabručel Jake. Pennywhistleová si zamyšleně poklepala na bradu. „Domní-

vám se, že paní by na něho měla dobrý vliv, kdyby se o to pokusila.”

„Harryho Rutledge nikdo nezmění,” prohlásil sebejistě Jake.

„Já si myslím, že ti dva potřebují kapánek pomoct,” dumala hospodyně.

„Od koho?” zajímal se Rupert.

„Od nás všech,” odvětila žena. „Když bude pán šťastný, budeme z toho mít užitek všichni. Nebo ne?”

„Ne,” nesouhlasil s ní Jake. „Neznám komplikovanějšího člověka, než je on. Šťastný být neumí. Sám neví, co by si se štěstím počal.”

„O další důvod víc, abychom se o to pokusili,” trvala na svém paní Pennywhistleová.

Jake se na ni varovně podíval. „Do osobního života pana Rutledge se vměšovat nebudeme. Zakazuji vám to!”

Poppy seděla u toaletního stolku. Napudrovala si nos a na rty nanesla růžovou mast. Chystala se na oficiální večeři pořádanou při příležitosti návštěvy pruského krále Fridricha Viléma IV., které se zúčastní zahraniční diplomaté a zástupci vlády. Paní Pennywhistleová ukázala Poppy jídelní lístek a ta kysele poznamenala, že než se prokoušou deseti chody, budou sedět v jídelně až do rána.

Oblékla se do své nejkrásnější róby z měňavého hedvábí, jež hrálo všemi tóny modré a růžové podle toho, jak na ně dopadalo světlo. Jedinečného odstínu bylo dosaženo použitím nového umělého barviva, a zdál se natolik působivý, že se šaty obešly bez dalších ozdob. Důmyslně střižený živůtek odhaloval nahá ramena a nabíraná sukně při každém pohybu tiše zašustila.

Sotva odložila pudřenku, objevil se na prahu Harry a líně ji pozoroval.

„Dnes večer se ti žádná žena nevyrovná,” poznamenal.

Poppy se usmála a zamumlala slova díků. „Moc ti to sluší,” pravila na oplátku, přestože výraz „sluší” jí v souvislosti s manželovým vzhledem připadal slabý.

Etiketa vyžadovala, aby si pánové pro slavnostní příležitost oblékli černý oblek, bílou nažehlenou vázanku a naleštěné boty, tedy ustrojení, které Harrymu nesmírně lichotilo. Pohyboval se s obdivuhodnou elegancí a nenuceností, takže člověk málem zapomínal, jak umí být vypočítavý a panovačný.

„Už je čas sejít dolů?” zeptala se Poppy.

Vytáhl kapesní hodinky a podíval se na ně. „Ještě máme čtrnáct, ne, třináct minut času.”

Když spatřila, jak jsou poškrábané a potlučené, udiveně pozvedla obočí. „Proboha, ty už musíš nosit dlouho…”

Zaváhal, než jí je ukázal. Poppy je opatrně převzala. Hodinky byly malé, ale těžké, ze zlatého opláštění sálal žár mužova těla. Otevřela je a shledala, že víčko není ryté ani nikterak zdobené.

„Odkud je máš?” vyzvídala.

Harry zastrčil hodinky zpátky do kapsy. Tvářil se neproniknutelně. „Od otce. Věnoval mi je, když jsem mu oznámil, že odjíždím do Londýna. Povídal, že je dostal před mnoha lety od svého táty s tím, že až zbohatne, může úspěch oslavit tím, že si koupí fajnovější. A tak mi je otec předal s toutéž radou.”

„Ale ty sis jiné nekoupil.” Harry zavrtěl hlavou.

Dívka se nechápavě usmála. „Řekla bych, že máš dávno nárok na nové.”

„Zatím ne.”

Napadlo ji, že žertuje, ale tvářil se vážně. Fascinovaně ho sledovala a přemítala, kolik bohatství chce ještě nashromáždit a kolik moci získat, než dospěje k přesvědčení, že má dost.

Třeba slovo „dost” vůbec nezná.

Vytrhl ji z myšlenek tím, že něco vylovil z kapsy kabátce. Byla to plochá kožená etuje.

„Dárek pro tebe.”

Údivem vykulila oči. „Nemusíš mi nic dávat. Děkuji. Nic jsem nečekala.” Otevřela krabičku a užasla. Na černém sametu spočíval briliantový náhrdelník a oslnivě se třpytil. Jednotlivé ornamenty měly tvar květů propojených čtyřlístky.

„Líbí se ti?” zeptal se tiše.

„Ano. Samozřejmě. Je… dechberoucí.” Ani ve snu by ji nenapadlo, že bude někdy vlastnit tak vzácný kousek. Jediný šperk, který dosud měla, byla perla na řetízku. „Mám si jej hned vzít?”

„Myslím, že se k té róbě dokonale hodí.” Harry vyňal náhrdelník z pouzdra, postavil se za Poppy a připnul jí šperk na šíji. Chladné drahokamy spolu s hřejivým dotekem způsobily, že se mimoděk zachvěla. Pak se mužovy dlaně přesunuly na obliny

jejích ramen. „Krásné,” zamumlal. „Ačkoliv půvabu tvé obnažené pleti se nic nevyrovná.”

Poppy se zahleděla do zrcadla, avšak nesledovala svůj uzardělý obličej, nýbrž jeho ruce. Dál bez pohnutí spočívaly na jejích ramenou.

Pak se jí začaly opatrně dotýkat, jako by zkoumaly umělecké dílo nevyčíslitelné hodnoty. Špička prostředníčku putovala po linii klíční kosti až do prohlubně hrdla.

Dívky se zmocnilo vzrušení. Prudce od manžela odstoupila a otočila se čelem k němu. „Děkuji ti,” hlesla. Nesměle ho objala.

Spontánním gestem plným náklonnosti zaskočila i samu sebe, ale všimla si v Harryho obličeji něčeho, co ji dojalo. Znala ten výraz z dětství. Leo se tak tvářil, kdykoliv ho nachytali při nějaké nepravosti. Vždycky pak matce přinesl květiny nebo malý dárek.

Harryho paže ji přivinuly blíž. Báječně voněl a sálalo z něho příjemné teplo. Zaléval dívčinu šíji vroucím dechem.

Poppy zavřela oči a důvěřivě se o něho opřela. Začal ji něžně líbat na šíji. Dívka cítila, jak se jí zmocňuje žár. Zvláštní, ale v mužově objetí si připadala v bezpečí. Dokonale spolu ladili. Jako by každá oblina jejího těla zapadala do obrysu jeho svalnatého těla. Nevadilo by jí tulit se k němu ještě o chvíli déle.

Avšak Harry se rozhodl vzít si víc, než mu bylo nabízeno. Maličko jí zaklonil hlavu a než se Poppy stačila vzpamatovat, rychle ji políbil. Pohotově se mu vykroutila, až se málem bolestivě srazili hlavami.

Popuzeně se k němu otočila.

Její odmítavé gesto se Harryho nemile dotklo. V očích se mu objevilo rozladění, jako by ho podvedla. „Zdá se, že nastal čas na panenské divadýlko.”

„Odtáhla jsem se, protože si nepřeji, abys mě líbal, a nic teatrálního na tom nevidím.”

„Briliantový náhrdelník výměnou za hubičku. Copak je to tak špatný obchod?”

Tváře jí zrudly. „Oceňuji tvou velkorysost, ale mýlíš se, pokud si myslíš, že si mě koupíš. Nejsem tvoje milenka, Harry.”

„Jistěže. Milenka by se mi za takový dárek dobrovolně odevzdala a splnila by mi každičké přání.”

„Manželská práva jsem ti nikdy neodpírala,” namítla. „Jestli si přeješ, okamžitě se odeberu do ložnice a budu ti po vůli. Ale ne proto, žes mi věnoval náhrdelník, jako bychom spolu měli uzavřenou nějakou obchodní dohodu.”

V Harrym se vzmáhal hněv. Vztekle se na ženu podíval. „Představa, že se v roli mučednice položíš na manželský oltář a laskavě se mi obětuješ, mě rozhodně neláká. Tohle jsem na mysli neměl.”

„Copak ti nestačí, že jsem ochotna se ti podrobit?” zeptala se Poppy. I jí se zmocňovala zlost. „Proč po tobě musím dychtit, když nejsi manžel, kterého jsem si přála?” Sotva ta slova vypustila z úst, už jich litovala. Jenže bylo pozdě. Harryho oči se proměnily v kusy ledu. Pootevřel rty a ona se připravila na nějaký zdrcující komentář.

Avšak muž se otočil a odešel z místnosti.

Podrobit.

Tohle slovo mu bzučelo v hlavě jako neodbytná vosa a opakovaně na něho doráželo.

Podrobit se mu… Jako by byl nějaký odporný žabák. Vždyť mu padají k nohám největší krasavice z celého Londýna. Smyslné zkušené ženy se šikovnými ústy i rukama jsou ochotny ukojit všechny jeho sebevýstřednější touhy. Koneckonců by jednu z nich mohl v noci mít.

Když se uklidnil, vrátil se k Poppy a oznámil jí, že je čas odebrat se do jídelny. Ostražitě se po něm podívala. Zdálo se, že by ráda něco poznamenala, naštěstí však moudře mlčela.

Nejsi manžel, kterého jsem si přála.

A nikdy jím nebude. Na tom nic nezmění.

Ale dál si bude prosazovat svou. Poppy mu podle zákona patří a kromě toho v jeho prospěch hovoří peníze. Zbytek musí vyřešit čas.

Velkolepá večeře sklidila obrovský úspěch. Kdykoliv Harry pohlédl na opačný konec dlouhého stolu, spatřil Poppy, jak se vlídně usmívá na svoje spolustolovníky, lehce s nimi konverzuje a okouzluje je svým šarmem. Přesně tohle očekával. Vlastnosti, které se u neprovdaných děvčat považovaly za nedostatky, se u vdaných dam stávaly terčem obdivu. Poppy je bystrá pozorova-154

telka, která dovede pohotově zareagovat a vyžívá se v barvitých debatách. Taková společnice je mnohem zajímavější než zaražená panna s cudně sklopenýma očima.

Ve fialové róbě jí to náramně slušelo. Na krku jí jiskřily diamanty, kaštanové vlasy se jenom leskly. Avšak byl to její vřelý úsměv, co ji činilo neodolatelnou, úsměv tak sladký a zářivý, že potěšil Harryho u srdce.

Kéž by se takhle báječně culila i na něho! Zpočátku tomu tak bylo. Musí přece existovat způsob, jak si ji zase naklonit. Každý má nějakou slabinu.

Harry pokradmu sledoval svou rozkošnou, odtažitou ženu.

Opájel se úsměvy, kterým obdarovávala jiné…

Následujícího rána se probudil v obvyklou hodinu. Opláchl se a ustrojil, a pak se s novinami v rukou posadil ke snídani. Po očku sledoval dveře Poppyiny ložnice. Neukázala se. Předpokládal, že bude spát dlouho, neboť se vrátili až po půlnoci.

„Neprobuďte paní Rutledgeovou,” nabádal služku. „Potřebuje si důkladně odpočinout.”

„Ano, pane.”

Najedl se a pak se pokoušel soustředit na články v novinách, jenže oči mu mimoděk sklouzávaly na zapovězené dveře.

Zvykl si, že svou choť každé ráno vidí a v její přítomnosti začíná nový den. Uvědomoval si, že se včera večer zachoval jako neomalenec. Daroval jí šperk a očekával vděčnost. Měl být rozumnější.

Pochybil, protože po ní příliš touží. Navíc si zvykl, že vždycky bylo po jeho, obzvlášť v záležitostech týkajících se žen. Zřejmě by se měl naučit brát ohled na city ostatních lidí.

Zejména pokud mu to pomůže rychleji získat to, po čem baží.

Po ranním hlášení doprovodil Jakea Valentinea do suterénu, aby obhlédl škodu, kterou napáchala vadná kanalizace. „Potřebujeme vyjádření odborníka,” prohlásil. „A také soupis poškozených věcí.”

„Ano, pane,” přisvědčil Valentine. „Bohužel jsme do postiženého prostoru uskladnili nějaké srolované turecké koberce. Nejsem si jist, zda skvrny…”

155

„Pane Rutledgei!” Pospíchala k nim rozčilená služebná, sotva popadala dech. Skoro nemohla mluvit. „Paní Pennywhistleová říkala…, abych vás přivedla, protože… paní Rutledgeová…”

Harry se na ni ostře podíval. „Co se děje?”

„Je zraněná, pane. Upadla…” Vyděsil se. „Kde je?”

„Ve vašem apartmá.”

„Pošlete pro doktora,” rozkázal Jakeovi a rozběhl se po schodech. Bral je po dvou, chvílemi i po třech. V okamžiku, kdy otvíral dveře pokoje, jím cloumala nefalšovaná panika. Pokusil se ji zaplašit, aby mu nebránila v jasném uvažování. U dveří se tísnil zástup komorných. Musel se mezi nimi prodrat.

Z koupelny se ozval hlas paní Pennywhistleové: „Tady jsme, pane Rutledgei.”

Harrymu se strachy sevřel žaludek. Třemi kroky byl uvnitř vykachlíkované místnosti. Poppy seděla na podlaze a hospodyně ji podpírala. Cudně se halila do osušky, z níž vykukovaly nahé končetiny, a na šedé podlaze působila obzvlášť dojemně a zranitelně.

Harry k ní přidřepl. „Co se stalo?”

„Velice mě to mrzí.” Dívka se tvářila utrápeně a zahanbeně. „Vylézala jsem z vany a uklouzla. Při pádu jsem si poranila nohu.”

„Díkybohu že jedna ze služek přišla uklidit nádobí od snídaně,” vložila se do hovoru hospodyně. „Zaslechla paní Rutledgeovou vykřiknout.”

„Nic mi není,” bránila se Poppy. „Jenom jsem si trochu zvrtla kotník.” Vyčítavě se na hospodyni podívala. „Mohla bych se sama zvednout, ale paní Pennywhistleová mi to nechce dovolit.”

„Bojím se s ní pohnout,” hlásila hospodyně.

„Udělala jste dobře, že ji držíte v klidu,” odvětil Harry a jal se prohlížet nohu své manželky. Kotník byl zarudlý a začal otékat. Sotva se ho zlehka dotkl, Poppy sebou trhla a ostře se nadechla.

„Myslím, že není třeba volat doktora,” mínila. „Stačí to zlehka ovázat a vykoupat v odvaru z vrbové kůry…”

„O tom rozhodne lékař,” mračil se Harry. Pohlédl na svou ženu a spatřil, že má uslzenou tvář. Něžně ji pohladil. Pleť měla

hladkou jako satén. Uprostřed horního rtu se skvěla rudá skvrna, jak se do něj kousala, aby přemohla bolest.

Ať už vyčetla z manželova výrazu cokoliv, doširoka otevřela oči a zapýřila se.

Paní Pennywhistleová se zvedla z podlahy. „Nuže,” vyhrkla energicky. „Když je teď paní ve vaší péči, co kdybych doběhla pro nějaké obvazy a hojivou mast? Mohli bychom ten kotník ošetřit, než přijede doktor.”

„Ano,” přisvědčil rázně Harry. „A pošlete ještě pro jednoho.

Rád bych si poslechl i druhý názor.”

„Ano, pane.” Hospodyně odspěchala pryč.

„Ještě jsme nevyslechli ani první názor,” poznamenala Poppy. „Děláš z komára velblouda. Je to jenom mrňavý výron. Co to provádíš?”

Harry přiložil dva prsty k jejímu nártu, asi dva centimetry pod kotník. Pokoušel se nahmatat pulz. „Ubezpečuji se, že nedošlo k omezení krevního oběhu.”

Poppy zakoulela očima. „Proboha! Stačí, když si někam sednu a budu nohu držet nahoře.”

„Odnesu tě do postele.” Jednou rukou vklouzl za dívčina záda, druhou pod kolena. „Mohla by ses mě chytit kolem krku?”

Celičká zrudla jako pivoňka, cosi zamumlala, ale poslechla. Opatrně ji zvedl. Poppy zachytila ručník, který jí začal klouzat z těla, a sykla bolestí.

„Zmáčkl jsem ti nohu?” znepokojil se Harry.

„Kdepak. Myslím, že jsem se při pádu rovněž udeřila do zad.” Harry tiše zaklel, za což si od manželky vykoledoval povyta-

žené obočí. Odnášel ji do ložnice. „Ode dneška,” prohlásil vážně,

„nebudeš vylézat z vany bez pomoci.”

„To nejde,” bránila se.

„Proč ne?”

„Nejsem dítě. Nepotřebuji, aby mě někdo koupal.”

„Věř mi, že jsem si toho plně vědom,” ucedil. Položil manželku opatrně na lůžko a něžně ji přikryl. Pak vytáhl zpod peřiny vlhkou osušku a podepřel Poppy záda polštáři. „Kde máš noční košile?”

„Ve spodní zásuvce prádelníku.”

Harry vyndal bílou noční košili, vrátil se k posteli a pomohl své ženě s oblékáním. Při každém pohybu se ušklíbla bolestí. Potřebuje nějaký tišící prostředek a ten dostane jedině od doktora.

Proč je tu sakra takové ticho? Chtěl, aby lidé kolem něho kmitali a nabízeli mu pomoc. Přál si kolem sebe vidět nějakou činnost.

Jakmile se postaral o Poppy, energicky vyšel z místnosti.

Na chodbě postávaly tři pokojské a rozmlouvaly mezi sebou.

Harry se na ně zamračil a služebné zbledly.

„Pane?” otázala se nervózně jedna z nich.

„Proč tu všechny lelkujete?” obořil se na ni. „A kde je paní Pennywhistleová? Okamžitě ji najděte a vyřiďte jí, aby si pospíšila. A vy dvě přineste všechno potřebné.”

„Co máte na mysli, pane?” nechápala služka.

„Věci pro paní Rutledgeovou. Ohřívací láhev. Led. Prostředek proti bolesti. Hrnek čaje. Knihu. Sakra já nevím! Zkrátka se do toho pusťte!”

Dívky odspěchaly jako vyplašené veverky. Uplynulo půl minuty a pořád se nikdo neobjevoval.

Kde k čertu vězí ten doktor? Proč jsou všichni tak zatraceně

pomalí?

Slyšel, jak na něho Poppy volá. Otočil se na patě a rozběhl se do apartmá. Vmžiku stál u jejího lůžka.

Připadala mu jako hromádka neštěstí.

„Harry,” pravila vyčítavě. „Ty křičíš na lidi?”

„Ne,” vyhrkl pohotově.

„To jsem ráda, protože situace není tak vážná, aby vyžadovala zvyšovat hlas.”

„Podle mě vážná je.”

Poppy na něho pohlédla, jako by ho nepoznávala. Na rtech se jí objevil náznak úsměvu. Její drobná ruka nesměle vklouzla do manželovy široké dlaně.

Rozpačité gesto způsobilo, že se Harrymu prudce rozbušilo srdce. V hrudi ucítil palčivý žár a nějaký zcela neznámý pocit. Sevřel ženinu ručku ve své, dotýkali se dlaněmi. Zatoužil vzít Poppy do náruče. Ne z vášně, ale z pouhé potřeby ji uchlácholit. Jenže… Jeho objetí je to poslední, po čem Poppy prahne.

„Za chvíli jsem zpátky,” poznamenal a odspěchal z místnosti. Hnal se do své pracovny. Přistoupil ke skříňce s likéry, nalil sklenku francouzské brandy a přinesl ji Poppy. „Vyzkoušej tohle.”

„Co je to?”

„Brandy.”

„Nebude mi chutnat.”

„Chutnat ti nemusí, jednoduše ji vypij.” Harry dívce pomohl pohodlně se usadit. Připadal si strašně neohrabaný. Zrovna on, který vždy jednal se ženami s naprostou sebedůvěrou. Opatrně zasunul Poppy pod záda další polštář.

Usrkla pálenky a zaškaredila se. „Fuj!”

Kdyby Harryho nekrušily obavy, možná by ho její reakce pobavila. Přitáhl si k lůžku židli.

Poppy mezitím dopila brandy a z obličeje se jí vytratilo napětí.

„Skutečně mi to trošku pomohlo,” přiznala. „Kotník mě sice pořád bolí, ale zase tak mi to nevadí.”

Harry jí vzal sklenku z rukou a postavil ji na stolek. „To rád slyším,” řekl vlídně. „Vadilo by ti, kdybych tě na okamžik opustil?”

„Nikam nechoď. Jenom bys křičel na personál, přestože ti lidé dělají vše, co je v jejich silách. Zůstaň u mě.” Natáhla se po jeho ruce.

Opět se přihlásil onen matoucí pocit, jako by dílek skládanky zapadl na své místo. Nevinné spojení dvou dlaní… a jaké přináší ohromné uspokojení.

„Harry?” Něžný tón, jímž ho oslovila, způsobil, že se mu zježily chloupky na pažích a vzadu na krku.

„Ano, lásko?” zeptal se ochraptěle.

„Nevadilo by ti, kdybys mi namasíroval záda?”

Harry měl co dělat, aby se mu podařilo skrýt úžas. „Samozřejmě,” přisvědčil a snažil se, aby to vyznělo co nejlhostejněji.

„Můžeš se otočit na bok?” Dotkl se jejího kříže a po stranách páteře nahmatal ztuhlé svaly. Poppy odstrčila polštáře stranou a položila se na břicho. Harry jí začal jemně hníst záda a zvolna se propracovával vzhůru k ramenům.

Dívka tiše zasténala a Harry se zarazil.

„Nepřestávej,” poprosila ho hrdelním hlasem a on okamžitě pocítil vzrušení. Dál jí sebejistými prsty hnětl bolavé svaly. Poppy si zhluboka povzdechla. „Zdržuji tě od práce.”

„Nemám nic v plánu.”

„Ty máš vždycky v plánu minimálně deset věcí najednou.”

„Nic není důležitějšího než ty.”

„To zní skoro upřímně.”

„Jsem k tobě upřímný. Proč bych neměl být?”

„Protože práce je pro tebe to nejdůležitější na světě. Dáváš jí přednost před lidmi.”

Poznámka se Harryho nemile dotkla, ale moudře se rozhodl držet jazyk za zuby.

„Promiň,” ozvala se po chvíli Poppy. „Nemyslela jsem to tak.

Sama nevím, proč jsem to řekla.”

Její slova se stala balzámem na Harryho zlost. „Jsi zraněná a máš trochu špičku z té brandy. Nic se nestalo.”

Vtom se ze dveří ozval hlas paní Pennywhistleové. „Už jsem tady. Doufejme, že tohle zatím postačí, než přijde doktor.” Nesla podnos plný všelijakých věcí, včetně svinutých plátěných obvazů, nádobky s mastí a dvou tří velkých zelených listů.

„K čemu jsou dobré?” zajímal se Harry a nedůvěřivě jeden z nich zvedl. Tázavě se na hospodyni podíval. „Zelí?”

„Zelí je velice účinná medicína,” broukla žena. „Mírní otok a mizí po něm modřiny. Stačí list trochu zmuchlat v dlani, přiložit na postižené místo a ovázat.”

„Nechci páchnout po zelí,” bránila se Poppy.

Harry se na ni přísně podíval. „Je mi jedno, jak budeš cítit, hlavně že to pomůže.”

„Kdyby to příšerné listí přivázali k tvé noze, mluvil bys jinak.”

Ale samozřejmě bylo po jeho a dívka se musela nevítané proceduře podrobit.

„A je to.” Manžel jí kotník úhledně obvázal. „Paní Pennywhistleová, pokud by vám nevadilo…”

„Ano, půjdu se podívat, zda nepřijel lékař,” vyhrkla kvapně oslovená. „A také promluvím s pokojskými. Z nějakého důvodu sem nosí všemožné předměty.”

Konečně se dočkali doktora. Sotva překročil práh, Harry uštěpačně poznamenal, že pokud mu příjezd k naléhavým případům vždycky trvá tak dlouho, většina pacientů se jej ani nedočká a naposledy vydechne dřív, než lékař dorazí. Příchozí přešel jízlivou připomínku s bohorovným klidem.

Prohlédl dívce kotník, diagnostikoval mírné podvrtnutí a doporučil přikládat na otok studené obklady. Předepsal pacientce medicínu proti bolesti, mast na natažené svaly a především hodně odpočinku.

Kdyby nebylo bolesti, Poppy by si zbytek dne náramně užila. Harry očividně usoudil, že by ji měl ustavičně někdo obskakovat. Broussard jí přichystal k zakousnutí čerstvé koláčky, ovoce a vajíčka na měkko. Paní Pennywhistleová přinesla všemožné polštáře, jen aby se jí co nejpohodlněji leželo. Harry poslal jednoho z komořích do knihkupectví, odkud se vrátil s náručí nových knížek.

Krátce nato služka doručila Poppy podnos plný krabiček převázaných stužkami. Když je mladá paní otevřela, shledala, že jsou v nich cukrovinky kávové karamely, fondán a turecký med. Ovšem největší úspěch sklidily čokoládové bonbony, které se staly hitem londýnské výstavy.

„Kde jsi je sehnal?” vyzvídala Poppy, když se u ní manžel na chvilinku zastavil cestou do recepce.

„V cukrárně.”

„Myslím tyhle.” Poppy mu ukázala čokoládu. „Nejsou nikde k dostání. Vyrábí je firma Fellows a syn, která se právě stěhuje na nové působiště. Proto zavřela svou prodejnu. Povídaly si o tom dámy na dobročinném obědě.”

„Poslal jsem Valentinea do Fellowsovy rezidence s prosbou, aby pro tebe připravili speciální zásilku.” Při pohledu na zmačkané papírky od bonbonů se usmál. „Koukám, že už jsi je ochutnala.”

„Dej si také.” Poppy mu velkoryse nabídla.

Harry zavrtěl hlavou. „Nemám rád sladké.” Ale poslušně jí vyhověl, když mu gestem naznačila, aby přišel blíž. Natáhla paži a popadla ho za uzel na vázance.

Jemně ho přinutila, aby se k ní sklonil. Jakmile ucítil na rtech její čokoládou provoněný dech, v nitru se zachvěl. Poppy si uvě-

domovala, že se v jejich vztahu cosi změnilo proměnil se v souboj vůle a zvědavosti. Harry držel jako beran a nechal ji, ať si počíná, jak si přeje.

Vzdálenost mezi nimi se zmenšovala, až se dívka otřela svými ústy o jeho. Byl to krátký motýlí dotek, který však mužem silně zacloumal.

Poppy ho neochotně pustila a Harry se napřímil.

„Diamanty ti za polibek nestály, ale čokoláda ano?” otázal se tiše.

Přikývla.

Manžel se odvrátil, ale ona si všimla, že se potutelně culí.

„V tom případě ji každý den zařadím na jídelníček.”

Harry byl zvyklý každému organizovat denní rozvrh, a proto považoval za samozřejmé, že i Poppy se podvolí jeho diktátu. Když mu sdělila, že by si radši plánovala své dny sama, namítl, že jestli tím myslí bratříčkování s hotelovým personálem, pak se jí postará o lepší využití času.

„Já jsem v jejich společnosti ráda,” bránila se Poppy. „Nemůžu s nimi jednat, jako by byli obyčejná kolečka v dobře seřízeném soukolí.”

„Hotel tímto způsobem funguje už řadu let a já nemíním nic měnit. Jak už jsem povídal, pouze mi komplikuješ situaci. Od nynějška žádné návštěvy kuchyně. Žádné hovory s vrchním zahradníkem, zatímco prořezává růže. Žádné popíjení čaje s hospodyní.”

Poppy se zamračila. „Napadlo tě někdy, že tvoji zaměstnanci jsou lidé s vlastními myšlenkami a pocity? Zeptal ses paní Pennywhistleové, jestli se jí už zahojila ruka?”

„Ona si ji poranila?” mračil se Harry.

„Ano. Nešťastnou náhodou si přivřela prsty do dveří. Tušíš, kdy měl pan Valentine naposledy dovolenou?” Harry se zarazil.

„Před třemi lety,” napověděla mu Poppy. „Pokojské si berou volno a jezdí navštívit svoje rodiny, ale Jake je natolik oddán své práci, že zapomíná na osobní volno. Předpokládám, žes ho nikdy za nic nepochválil, ani mu nepoděkoval.”

„Vždyť ho platím,” prohlásil dotčeně Harry. „Proč se k čertu tak zajímáš o život mých zaměstnanců?”

„Protože lidé, se kterými žiju pod jednou střechou a denně je potkávám, mi nejsou lhostejní.”

„V tom případě začni se mnou!”

„Chceš, aby mi na tobě záleželo?” Zdálo se, že ho její pochybovačný tón dráždí.

„Chci, aby ses chovala jako moje manželka.”

„Potom mě přestaň ovládat. Snažíš se mít každého pod kontrolou. Nedal jsi mi v ničem na vybranou. Dokonce jsem se ani nesměla rozhodnout, zda se za tebe chci provdat nebo ne!”

„A jsme u toho,” uchechtl se nevesele Harry. „Nikdy mi neodpustíš, že jsem tě vyrval z náruče Michaela Bayninga, a budeš mě za to do smrti trestat. Uvědomila sis, že pro něho to zdaleka nebyla taková ztráta jako pro tebe?”

Poppy podezřívavě přimhouřila oči. „Co tím chceš říct?”

„Od naší svatby hledal útěchu v náruči mnoha žen. Poslední dobou proslul jako největší sukničkář ve městě.”

„Já ti nevěřím!” Poppy dočista zesinala. To není možné! Neuměla si představit, že by se Michael její Michael snížil k tak mrzkým způsobům.

„Je toho plný Londýn,” informoval ji nelítostně Harry. „Tvůj miláček pije jako duha a utrácí peníze v hazardních hrách. Jen Bůh ví, kolik v nevěstincích chytil odporných chorob. Útěchou ti může být vědomí, že vikomt pravděpodobně lituje svého rozhodnutí. Konečně si uvědomil, že neměl synáčkovi zakazovat váš sňatek. Jestli to takhle půjde dál, Bayning nebude žít dostatečně dlouho, aby převzal rodinný titul.”

„Lžeš!”

„Zeptej se svého bratra. Měla bys mi poděkovat, protože i když mnou pohrdáš, jsem lepší partie než Bayning.”

„Já že bych ti měla poděkovat?” rozohnila se Poppy. „Po tom všem, co jsi Michaelovi vyvedl?” Nechápavě se usmála a zavrtěla hlavou. Přiložila si ruce ke spánkům, jako by se bránila úporné bolesti. „Musím ho vidět. Potřebuji si s ním promluvit.” Odmlčela se ve chvíli, kdy ji manžel bolestivě sevřel v náruči.

„Zkus to,” vyhrožoval jí tiše, „a oba toho budete litovat!”

Poppy ho od sebe odstrčila. Zírala do jeho neústupného, tvrdého obličeje, a hlavou jí táhlo: A za tohohle chlapa jsem se provdala.

Protože už v blízkosti své ženy nevydržel ani minutu, vydal se Harry do šermířského klubu. Najde si soupeře, který projeví zájem o pořádný trénink, a bude s ním zápolit tak dlouho, dokud ho nebude bolet celé tělo. Musí se zbavit beznaděje a rozčarování, které ho stravují. Nechtěl, aby ho Poppy přijímala z pouhé povinnosti. Přál si, aby se mu odevzdala dobrovolně. Aby byla milá a vstřícná a chovala se k němu stejně láskyplně jako k Michaelu Bayningovi. Ať ho vezme čert, jestli se spokojí s něčím menším.

Nikdy se mu nestalo, že by zatoužil po ženě a nedostal ji. Až nyní. Proč ho jeho schopnosti zrazují zrovna ve chvíli, kdy má svést vlastní ženu? Uvědomoval si, že jeho touha po Poppy vzrůstá, zatímco možnost ji okouzlit prudce klesá.

Prchavý polibek, který mu věnovala, pro něho znamenal mnohem víc než vášnivé noci, které strávil s jinými ženami. Mohl se pokusit ukojit svoje potřeby s některou z ochotných milenek, věděl však, že by jeho snažení bylo marné. Prahl po něčem, co mu mohla poskytnout jedině Poppy.

Strávil v klubu dvě hodiny a šermoval, dokud mu trenér další souboj nezakázal. „To stačí, Rutledgei.”

„Ještě jsem neskončil,” namítl a strhl si z obličeje masku. Hruď se mu namáhavě zvedala, jak lapal po dechu.

„Řekl jsem, že ano.” Mistr šermíř k němu přistoupil a tiše pravil: „Spoléháte na brutální sílu a nepoužíváte hlavu. Sermířské umění vyžaduje přesnost a sebekontrolu a vám se dnes večer obojího nedostává.”

Uražený Harry se zakabonil. „Dejte mi šanci a já vám dokážu, že se mýlíte.”

Trenér zavrtěl hlavou. „Kdybych přistoupil na váš návrh, hrozilo by, že dojde k nehodě. Běžte domů, příteli, a odpočiňte si. Vypadáte unaveně.”

Když se Harry vrátil zpátky do hotelu, bylo již pozdě. Prošel zadním vchodem, na sobě měl stále bílý úbor. Dříve než stačil vystoupat do schodů, zastavil ho Jake Valentine.

„Dobrý večer, pane Rutledgei. Jaký byl šerm?”

„Škoda slov,” odpověděl úsečně Harry. Podezřívavě přimhouřil oči, neboť si všiml, že z mladého muže čiší napětí. „Stalo se něco, Valentine?”

„Bohužel došlo k malému nedopatření. Týká se údržby.”

„Jakému?”

„Truhlář shodou okolností opravoval parkety právě nad ložnicí paní Rutledgeové. Však víte, poslední host, který ve zmíněném pokoji pobýval, si stěžoval na vrzající podlahu. A tak…”

„Je moje žena v pořádku?” skočil mu do řeči Harry.

„Ano, pane. Omlouvám se, nechtěl jsem vás vyděsit. Paní Rutledgeové se nic nestalo. Pouze truhlář nešťastnou náhodou prorazil hřebíkem potrubí, a tak má ložnice vaší choti promáčený strop. Museli jsme částečně odsekat omítku, abychom se dostali k poškozené trubce. Obávám se, že lůžko vaší paní a koberec jsou na odpis a v místnosti se nedá bydlet.”

„Hrome,” ulevil si Harry a prohrábl si rukou vlasy zvlhlé potem. „Jak dlouho potrvá oprava?”

„Odhadem jeden dva dny. Předpokládám, že někteří hosté si budou stěžovat na hluk.”

„Jménem hotelu se jim omluvte a poskytněte jim patřičnou slevu z účtu za ubytování.”

„Ano, pane.”

Harry si popuzeně uvědomil, že Poppy nezbude než se nastěhovat do jeho ložnice. Což znamená, že on sám musí nocovat někde jinde. „Já se zatím ubytuji v některém z apartmá,” oznámil.

„Které je volné?”

Valentine nehnul ani brvou. „Obávám se, že jsme plně obsazení, pane.”

„Copak v celém hotelu není jediný volný pokoj?” užasl.

„Bohužel ne, pane.”

Harry se zakabonil. „V tom případě umístěte do mého bytu rezervní lůžko.”

Tajemník se zatvářil kajícně. „Také mě to napadlo, pane. Želbohu žádné nemáme. Tři hosté si vyžádali přistýlky a dvě zbylá jsme začátkem týdne zapůjčili hotelu Brown.”

„Proč?” podivil se Harry.

„Nařídil jste mi, abych panu Brownovi prokázal laskavost, budu-li o to požádán, protože mu něco dlužíte.”

„Já se z té dobročinnosti snad zblázním!” utrhl se na něho šéf.

„Ano, pane.”

Harry spěšně zvažoval svoje možnosti. Mohl by se ubytovat v jiném hotelu nebo přespat u přátel. Zašilhal na svého tajemníka. Ale jak by to vypadalo? Radši by se oběsil, než by někomu poskytl důvod domnívat se, že nespí s vlastní ženou. Tlumeně zaklel, prosmýkl se kolem Jakea a jal se stoupat do schodů. Namožené svaly na nohách ostře protestovaly proti další dřině.

V apartmá panovalo hrozivé ticho. Možná Poppy už spí. Kdepak. Z ložnice se line světlo lampy. Srdce mu začalo zrychleně tlouct. Opatrně se kradl ke dveřím a nakoukl dovnitř.

Poppy ležela v jeho posteli, v klíně držela otevřenou knihu.

Harry se kochal dívčinou krásou. Líbila se mu cudná bílá noční košile zdobená na rukávech krajkou i ledabyle zapletený cop, který Poppy spadal přes rameno. Jemně se pýřila. Připadala mu nevinná, sladká a čistá, pod přikrývkou se rýsovala její zvednutá kolena.

Ucítil náhlý příval touhy. Bál se pohnout, aby se nerozběhl přímo ke své manželce. Hrozilo, že se jí bez ohledu na její nevinnost na místě hladově zmocní.

„V mé ložnici se nedá bydlet,” pípla rozpačitě Poppy. „Strop…”

„Slyšel jsem,” odvětil drsným tichým hlasem.

„Mrzí mě, že jsem ti zkomplikovala život.”

„Není to tvoje vina.” Harry se přiměl na ni znovu podívat. Byla to chyba. Je tak rozkošná a zranitelná. Na štíhlém hrdle je vidět, jak nervózně polyká. Nejradši by si ji hned podmanil. Tělo mu vzrušením ztuhlo, bylo horké a krev se mu divoce pěnila v žilách.

„Máš kde spát?” vysoukala ze sebe s obtížemi. Zavrtěl hlavou. „Hotel je plně obsazený.” Sklopila zrak ke knize ve svém klíně, mlčela.

A Harry, který za všech okolností vynikal svou výmluvností, zápolil se slovy, jako by se proměnily v obrovské balvany, jež hrozí, že ho zavalí. „Poppy… Dříve nebo později mi musíš dovolit…”

„Rozumím,” zamumlala se skloněnou hlavou.

Harryho začal přemáhat živočišný žár, jenž zvolna zastíral jeho zdravý rozum. Vezme si ji, teď a tady. Pak si ale všiml, že Poppy svírá knihu tak úporně, až jí zbělely klouby na rukou. Nedokázala se na něho ani podívat.

Odmítá ho.

Proč by na tom sakra mělo záležet? Dobře to věděl.

Krucifix!

Musel vynaložit veškerou sílu vůle, aby se vzmohl na mrazivý tón. „Tak někdy jindy. Dnes nemám náladu tě něčemu učit.”

Nato se vyloudal z ložnice. Zamířil do koupelny, kde se osprchoval studenou vodou. Několikrát.

„Nuže?” otázal se šéfkuchář Broussard, sotva Jake následujícího rána vstoupil do kuchyně.

Paní Pennywhistleová a pekař Rupert, kteří stáli u dlouhého stolu, k němu vzhlédli plni očekávání.

„Povídal jsem vám, že je to špatný nápad,” zabručel Jake. Posadil se na židli, hrábl po ještě teplém croissantu a polovičku ho ukousl.

„Nezabralo to?” otázala se opatrně hospodyně.

Jake zavrtěl hlavou, spolkl velké sousto a ukázal na hrnek. Žena mu do něj pohotově nalila čaj, osladila jej kouskem cukru a podala mu ho.

„Pokud já vím,” pokračoval Jake, „tak Rutledge strávil noc na pohovce. Ještě jsem ho neviděl v mizernější náladě. Když jsem mu přinesl ranní hlášení, málem mi utrhl hlavu.”

„Proboha!” zhrozila se hospodyně.

Broussard nevěřícně vrtěl hlavou. „Co se to s vámi Brity děje?”

„On není Brit, narodil se v Americe,” obořil se na něho Jake.

„Ach ano,” přisvědčil šéfkuchář. „Američané a romantika… To je stejné, jako by se pták s jedním křídlem pokoušel vzlétnout.”

„Co uděláme teď?” zajímal se Rupert.

„Nic,” broukl Jake. „Nejenom že naše vměšování ničemu nepomohlo, naopak situaci zhoršilo. Teď na sebe ti dva téměř nemluví.”

Poppy propadla zádumčivosti. Strachovala se o Michaela, přestože věděla, že pro něho nemůže nic udělat. Ačkoliv se ničím neprovinila a kdyby se dal vrátit čas, zachovala by se stejně -, cítila se za Bayningovo selhání částečně zodpovědná. Jako by ho svým sňatkem s Harrym vehnala do neštěstí.

Naopak Harry nikdy ničeho nelituje a žádnou vinu necítí.

Napadlo ji, že by nepřízeň osudu snášela mnohem lépe, kdyby se dokázala přimět manžela nenávidět. Navzdory všem jeho početným nedostatkům ji něčím dojímal. Snad svou umíněnou uzavřeností, odmítáním vztahů s ostatními lidmi anebo prostým prohlášením, že hotel nepovažuje za svůj domov. Všechny tyto vlastnosti byly Poppy bytostně cizí.

Jediné, co kdy chtěla, bylo sdílet svůj život s citlivým mužem a vytvořit vztah plný porozumění a důvěry. Jak je prokristapána možné, že skončila po boku chlapíka, který toho není schopen? Harry stojí o jediné chce využívat její tělo a pěstovat iluzi manželství.

Jenže ona může nabídnout mnohem víc a jemu nezbude než vzít všechno, nebo nic.

Večer se Harry vrátil do bytu, aby s manželkou povečeřel. Sdělil jí, že po jídle odchází do knihovny, kde proběhne domluvená schůzka.

„S kým?” vyzvídala Poppy.

„S člověkem, který pracuje na ministerstvu války. Je to sir Gerald Hubert.”

„Smím se zeptat, oč jde?”

„Byl bych radši, kdyby ses neptala.”

Poppy zírala do jeho neproniknutelného obličeje a po zádech jí přeběhl mráz. „Mám se ujmout role hostitelky?”

„To nebude třeba.”

Panoval chladný večer, na střechu a okna budovy útočil déšť. Smýval špínu z ulic, po kterých stékaly zakalené potůčky. Společná večeře probíhala v napjaté atmosféře a pomalu se chýlila k závěru. Služebné sklízely použité nádobí a podávaly čaj.

Poppy v horkém nápoji rozmíchala lžičku cukru a zamyšleně pohlédla na Harryho. „Jakou má sir Gerald hodnost?”

„Je generálovým pobočníkem.”

„Za co je zodpovědný?”

„Má na starosti finanční a personálni záležitosti. Snaží se protlačit jisté reformy, které by armádu posílily. Změny jsou opravdu třeba, vezmeme-li v úvahu, jak roste napětí mezi Rusy a Turky.”

„Jestli vypukne válka, bude do ní zatažena i Británie?”

„Zcela určitě. Ale také je možné, že diplomacie vyřeší celou záležitost dřív, než dojde k prvnímu ozbrojenému střetu.”

„Je to možné, ale ne pravděpodobné, že?”

Harry se cynicky zazubil. „Válka je vždycky ziskovější než vyjednávání.”

Poppy usrkávala čaj. „Můj švagr Cam mi vyprávěl, žes vylepšil standardní vojenskou pušku. Znamená to, že ti ministerstvo války něco dluží?”

Muž zavrtěl hlavou, aby naznačil, že o nic nešlo. „Jednou při slavnostním obědě na toto téma přišla řeč a já navrhl pár vylepšení.”

„Tvoje nápady se očividně osvědčily,” usoudila dívka. „Ostatně jako většina dalších.”

Harry si líně pohrával se sklenkou portského. Pak se podíval na manželku. „Chceš se mě na něco zeptat, Poppy?”

„Nevím. Vlastně ano. Připadá mi, že sir Gerald s tebou hodlá mluvit o zbraních. Nemám pravdu?”

„Nepochybně. Přivede s sebou Edwarda Kinlocha, majitele zbrojovky.” Když spatřil, jak se jeho žena tváří, tázavě na ni pohlédl. „Ty to neschvaluješ?”

„Myslím, že tak chytrý člověk, jako jsi ty, by mohl zaměstnávat svůj mozek lepší činností než vynalézáním účinnějších způsobů zabíjení lidí.”

Dříve než jí stačil odpovědět, ozvalo se zaklepání. Komorník zdvořile ohlásil příchod hostů.

Harry pomohl své choti ze židle a společně šli návštěvníky přivítat.

Sir Gerald byl robustní muž s brunátným obličejem a hustými bílými licousy. Dostavil se v šedé vojenské uniformě. Při

každém pohybu kolem sebe šířil hutný odér doutníku a kolínské vody.

„Je mi velkou ctí, že vás poznávám, paní Rutledgeová,” zadrmolil s úklonou. „Zvěsti o vaší kráse vůbec nepřeháněly.”

Poppy se přinutila k úsměvu. „Děkuji vám, sire Geralde.”

Harry, stojící po jejím boku, představil druhého z příchozích.

„Pan Edward Kinloch.”

Muž se netrpělivě uklonil. Přítomnost dámy zjevně považoval za nevítanou. Nemohl se dočkat, až získá velkou obchodní zakázku. O jeho upjatosti svědčily strohý tmavý oblek, škrobený úsměv, ostražitá očka i hladký zplihlý účes vytvořený pomocí štědré dávky pomády. „Madam.”

„Vítejte, pánové,” zamumlala Poppy. „Ponechám vás vaší diskusi. Smím vám nabídnout nějaké občerstvení?”

„Když budete tak lask…,” spustil sir Gerald, ale Kinloch mu neurvale skočil do řeči:

„Jste velice laskavá, paní Rutledgeová, ale není třeba.” Siru Geraldovi zklamaně poklesly líce.

„Dobrá,” zašveholila Poppy, „tedy se s vámi rozloučím. Přeji vám příjemný večer.”

Harry nasměroval své hosty do knihovny a jeho manželka je vyprovodila pohledem. Ti muži se jí nelíbili a zejména jí vadilo téma, o kterém hodlají debatovat. Příčila se jí představa, že manželova pronikavá inteligence poslouží ke zdokonalení smrtonosných zbraní.

Vrátila se do ložnice a pokoušela se číst, ale v duchu se ustavičně vracela k rozhovoru, který právě probíhal v knihovně. Posléze se vzdala všech pokusů o soustředění a odložila knihu stranou.

Byla v pokušení poslouchat za dveřmi, ale to se přece nedělá. Je to hřích. Ale jak závažný? Co když někdo odposlouchává cizí rozhovor z ušlechtilých pohnutek? Co když takové počínání zabrání určité osobě udělat osudovou chybu? Copak není svatou povinností manželky ve všem drahé polovičce pomáhat?

Ano, Harry bude možná potřebovat radu. Z toho důvodu Poppy musí vědět, o čem si povídá se svými hosty.

Po špičkách se přikradla ke dveřím knihovny, které naštěstí zůstaly maličko pootevřené. Držela se z dohledu a zaposlouchala se.

171

„…cítíte zpětný náraz zbraně proti ramenu,” vysvětloval zrovna věcně Harry. „Určitě existuje cesta, jak tuto sílu prakticky využít, například k dalšímu nabití. Anebo ještě lépe. Mohl bych načrtnout prototyp kovového pláště, který by obsahoval střelný prach, kulku i roznětku. Hezky tři v jednom. Síla, která způsobuje zpětný náraz, vystřelenou nábojnici odhodí a do komory natáhne další, takže puška může opakovaně vystřelit. Ráže a přesnost zásahu budou mnohem větší než u všech v současné době používaných zbraní.”

Po jeho prohlášení se rozhostilo ticho. Poppy hádala, že hosté si stejně jako ona pokoušejí představit to, o čem Harry mluví.

„Proboha!” vydechl po chvíli ohromeně Kinloch. „Tohle dalekosáhle přesahuje možnosti všech pušek, které momentálně vyrábíme.”

„Je to vůbec technicky proveditelné?” zapochyboval sir Gerald. „Protože pokud ano, získala by naše armáda výhodu, jaké není rovno. Byli bychom nejlepší na světě.”

„Než náš nápad někdo okopíruje,” podotkl suše Harry.

„Nicméně,” pokračoval sir Gerald ve své úvaze, „než by se jim podařilo zmocnit nové technologie, získali bychom takový náskok, že by naši vojenskou převahu nedokázal nikdo zpochybnit. A říše by se rozrůstala.”

„Netrvalo by dlouho a někdo by nás vyzval na souboj. Jak kdysi prohlásil Benjarnin Franklin, říše je jako velký koláč nejsnáze se drobí kolem okraje.”

„Co vědí Američané o budování impéria?” odfrkl si pohrdavě sir Gerald.

„Asi bych vám měl připomenout, že jsem původem Američan.”

Nato se rozhostilo napjaté ticho.

„A ke komu jste tedy loajální?” zajímal se důstojník.

„Vlastně k nikomu,” přiznal Harry. „Vidíte v tom nějaký problém?”

„Ne, pokud práva na výrobu nové zbraně prodáte nám. S tím, že licence bude patřit výhradně Kinlochovi.”

„Rutledgei,” oslovil ho dychtivě jmenovaný, „jak dlouho vám potrvá, než hodíte svůj nápad na papír a vyrobíte prototyp?”

„Nemám ponětí.” Průmyslníkova lačnost ho pobavila. „Ve volném čase na tom budu pracovat, ale nemohu vám nic slíbit.”

„Ve volném čase?” ohradil se dotčeně Kinloch. „V tomhle vynálezu se skrývá majlant, nemluvě o budoucnosti říše. Proboha, kdybych já měl vaše schopnosti, nedal bych si pokoj, dokud by můj nápad nepřinesl ovoce.”

Chtivost, zaznívající z mužova hlasu, zapříčinila, že se Poppy zachvěla. Kinloch chce peníze, sir Gerald moc.

Jestli je Harry vyslyší…

Víc nedokázala snést. Tiše se vrátila do ložnice.

Jakmile se rozloučil se sirem Geraldem a Edwardem Kinlochem, Harry se zády opřel o dveře. Vyhlídka na sestrojení nové pušky a nábojnice by za jiných okolností představovala neodolatelnou výzvu.

Ovšem v současné době znamená jen nevítané rozptýlení. Zajímá ho totiž pouze jeden problém, jehož řešení stojí za námahu a s mechanickými hračkami nemá nic společného.

Promnul si zátylek a odebral se do ložnice pro noční košili. Za běžných okolností spal nahý, ale ne na pohovce. Představa další noci strávené na nepříjemném plyši ho nutila položit si otázku, zda náhodou neztratil zdravý rozum. Má přece na vybranou. Může spát ve své široké pohodlné posteli s půvabnou ženou, tak proč se dobrovolně uchyluje na úzké kanape?

Poppy spočívala na lůžku. Vyčítavě se na něho podívala. „Nemůžu uvěřit, že o tom uvažuješ,” vyhrkla bez úvodu.

Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, o čem mluví. Rozhodně ne o dilematu, kterým se právě v duchu zabýval. Její připomínka se týká právě skončeného jednání. Kdyby nebyl tak unavený, možná by jí poradil, že teď není nejvhodnější čas na hádku.

„Kolik jsi toho vyslechla?” otázal se klidně. Otočil se k prádelníku a prohrabával obsah zásuvky.

„Dost na to, abych pochopila, že pro ně hodláš vyvinout nový typ zbraně. Pokud to uděláš, budeš zodpovědný za nemilosrdná jatka a spoustu utrpení…”

„Ne, nebudu.” Sundal si kabátec a stáhl z krku vázanku. Místo aby je položil přes židli, ledabyle je pohodil na podlahu. „Zodpovědnost ponesou vojáci, kteří budou z těch pušek střílet. A politici a vojevůdci, kteří se nerozpakovali vyhlásit válku.”

„Přestaň s tou falší, Harry! Když tu zbraň nesestrojíš, nikdo ji nebude moci používat.”

Muž hledání vzdal. Zul si boty a mrštil jimi na hromádku zmačkaného oblečení. „Myslíš si, že lidé přestanou pracovat na nových a účinnějších způsobech, jak se navzájem povraždit? Když to nebudu já, udělá to někdo jiný.”

„V tom případě mu to laskavě přenechej. Nechtěj po sobě zanechat tak krutý odkaz.”

Bojovně se na sebe podívali. Prokristapána, chtělo se mu křičet, nežeň mě dnes večer do krajnosti! Musel vynaložit značné úsilí, aby se opanoval a dál se s Poppy klidně bavil. Nadlidské sebeovládání ho připravovalo o všechnu zbylou sílu. Velmi rychle mu docházela trpělivost.

„Dobře víš, že mám pravdu.” Dívka odhodila pokrývku stranou a vyskočila z postele, aby se manželovi postavila čelem.

„Řekla jsem ti, jaký mám vztah ke zbraním. Copak ti na tom vůbec nezáleží?”

Harrymu neušlo, jak se pod tenkou noční košilí rýsuje silueta jejího štíhlého těla. Látkou dokonce prosvítaly růžové bradavky, které se v chladném vzduchu zašpičatily. Dobro a zlo… Kašle na zbytečné moralizování! Ale pokud si tím Poppy nakloní, pošle sira Geralda i celou britskou vládu ke všem čertům. Cosi v jeho nitru se pohnulo. Zakoušel zcela nový pocit touhu někoho potěšit.

Aniž si přesně uvědomoval, co se to s ním děje, už už otvíral pusu, aby své ženě sdělil, že by mohlo být po jejím. Stačí, když zítra zašle ministerstvu války svoje stanovisko a hotovo.

Ale dříve než stačil utrousit slovo, Poppy prohlásila: „Jestli se upíšeš siru Geraldovi, pak tě opustím.”

Harry netušil, jak k tomu došlo, avšak znenadání svíral svou choť v náruči tak pevně, až vyděšeně zalapala po dechu.

„O tomhle nerozhoduješ,” zasípal.

„Nemůžeš mě přinutit, abych s tebou zůstala, když nechci,” oponovala. „A v tomto případě nejsem ochotna přistoupit na kompromis. Buď se podřídíš mému přání, nebo odejdu.”

V mužově duši se strhlo hotové peklo. Chystá se požádat o anulaci manželství?

Ani za nic!

Považuje ho za netvora. Dobrá, bude ho mít. Bude tak příšerný, za jakého jej považuje, ba ještě horší. Přitiskl ji těsněji k sobě. Cítil, jak tenká bavlněná látka klouže po jejím pevném těle, a do klína se mu nahrnula krev. Uchopil do dlaně dívčin cop a stáhl z něj stužku. Jeho ústa se opájela křivkou bělostného hrdla a ramene, z nichž stoupala vůně mýdla, parfému a čisté ženské pletí a mámila jeho smysly.

„Dříve než se rozhodnu,” pravil ochraptěle, „dopřeju ti malou ochutnávku toho, čeho se hodláš vzdát.”

Chytila Harryho za ramena, jako by se ho chystala odstrčit. Ale neprala se s ním, pouze se ho přidržovala.

Snad nikdy nebyl tak vzrušený a zároveň zoufalý. Celým tělem ostře vnímal burcující blízkost své ženy. Její bohaté dlouhé vlasy mu splývaly po pažích. Nabral si jich plnou hrst a zvedl je k obličeji. Voněly po růžích. Snad za to mohlo toaletní mýdlo anebo olej do koupele. Opájel se tou prchavou vůní, nasával ji mocnými doušky.

Netrpělivě rozerval manželčinu noční košili a drobné knoflíčky popadaly na koberec. Poppy se zachvěla, avšak nekladla žádný odpor, když jí stáhl živútek až k pasu a uvěznil tím její ruce. Dlaň mu sklouzla k oblému ňadru, které v tlumeném světle bíle zářilo. Opatrně po něm přejel hřbetem ruky a uvěznil růžovou bradavku mezi prsty. Jemně zatáhl. Poppy zalapala vzrušením po dechu a kousla se do rtu.

Šikovně se spolu s ní přitočil k lůžku. „Lehni si,” vyzval ji hruběji, než zamýšlel. Pomohl jí položit se na záda. Sklonil se nad uzardělým tělem a zasypal je polibky. Vychutnával si slabou vůni růží a hebkost svěží pleti. Dával si na čas, laskání povýšil na umění. Když se smyslně přisál k růžové bradavce, Poppy zasténala a prohnula se v zádech.

Vysvobodil ji ze záplavy mušelínu a odhodil noční košili na podlahu. Hladově a zároveň s úctou se zahleděl na tělo své ženy. Byla nevýslovně líbezná. Útrpně se mu odevzdávala ztracená,

vzrušená, nejistá. Připadala mu vzdálená, jako by se musela vyrovnat s příliš mnoha prožitky najednou.

Harry ze sebe serval zbylé ošacení a přitulil se k ní. „Dotýkej se mě!” zasípal. Sám sebou pohrdal za to, že se doprošuje. Nikdy dřív si o něžnosti říkat nemusel.

Zvolna zvedla paže a jednou z nich ho objala kolem krku. Prsty zabořila do krátkých kudrn na mužově zátylku, za což si vysloužila spokojené zamručení. Položil se vedle ní a vklouzl rukou mezi její stehna.

Citlivě vnímal každý záchvěv dívčina těla. Záhy zjistil, jaké laskání se jí líbí a co ji vzrušuje. Opatrně vstoupil prstem do panenského lůna, které jej vstřícně přijalo. Proto přidal další prst, ale Poppy sebou trhla a pokusila se ho odstrčit. Nenaléhal. Spokojil se s něžným hlazením, dokud se neuklidnila.

Když se uvelebil mezi jejími stehny, slyšel, jak se jí zrychlil dech. Nepokusil se do ní proniknout. Chtěl, aby si zvykla na tíhu jeho těla. Věděl, jak ji přimět, aby po něm zatoužila. Jemně na ni dorážel svými boky, škádlil ji a laskal. Napětí stoupalo. Každý Harryho dobře promyšlený pohyb jako by jejich vztahu dodával na významu.

Poppy sklopila řasy, na čele se jí zračilo soustředění. Stála o to, co jí manžel nabízel. Užívala si vzrušení i slastná muka, těšila se na úlevu. Touha způsobila, že se její tělo orosilo potem. Vůně růží zesílila a přidala se k ní omamná vůně pižma. Působila jako neodolatelné afrodisiakum a opojně stoupala Harrymu do hlavy. Málem to pokušení nevydržel. Raději se odvalil stranou od zvoucí kolébky jejích boků.

Opět zabloudil prsty do zapovězené hlubiny. Byl opatrný a něžný. Tentokrát ho její tělo přivítalo. Líbal svou ženu na hrdlo rozechvělé blaženým sténáním. Něžně ji dobýval a vychutnával si vstřícné odezvy jejího klína.

„Ano,” šeptal jí do ucha. „Ano. Až do tebe vstoupím, vycházej mi takhle vstříc. Naznač mi, že to chceš, a já ti vyhovím. Dám ti tolik, kolik budeš potřebovat, a jak dlouho budeš chtít…”

Cítil, jak se její lůno sevřelo kolem jeho prstů. Ženino tělo se smyslně zachvívalo. Prožíval vyvrcholení spolu s ní, zcela pohroužen do sdíleného blaha.

Pak na ni opatrně nalehl, roztáhl manželce nohy a uvelebil se mezi jejími stehny. Byla vlhká a připravená. V ten okamžik přestal myslet. Nicméně ho překvapilo, že vstoupit do začarovaného kruhu je navzdory vzrušení obtížnější, než se domníval.

Poppy se zachvěla bolestí, její tělo ztuhlo.

„Drž se mě!” nařídil jí ochraptěle. Poslušně ho objala kolem krku. Uchopil ji za boky a vyzvedl vzhůru. Snažil se být co nejvíc opatrný, přesto se neurvale dral do těsné, horké a sladké hlubiny. Nedokázal si pomoct.

„Proboha,” zašeptal. Stěží se ovládal, třásl se po celém těle.

Toužil po rychlém divokém milování, které by mu přineslo úlevu, avšak Poppy se ušklíbala bolestí. Nutil se ke klidu. Netrpělivě vyčkával, až její tělo přivykne milostné invazi. Naléhavě manželku hladil.

„Nepřestávej,” vyzvala ho přidušeně. „Všechno je v pořádku.”

Jenže nebylo. Stačilo, aby se pohnul, a zanaříkala bolestí. Statečně zatínala zuby, neboť jí s každým pohybem způsoboval hotová muka.

Visela Harrymu na krku tak úporně, až hrozilo, že ho uškrtí. Překonal odpor jejích paží a posunul se tak, aby jí mohl pohlédnout do tváře. Vyděsilo ho, jak je bledá. Copak všechny panny napoprvé tolik trpí?

„Počkám,” slíbil jí rozpačitě. „Za chvíli to bude snazší.” Přikývla. Ústa měla pevně semknutá a oči zavřené.

Nehýbali se, Harry svou ženu tiše chlácholil. Ale nic se nezměnilo. Poppy se mu podrobila, ale nevýslovně při tom strádala.

Zabořil obličej do dívčiných vlasů a zaklel. Navzdory vzrušení opustil její klín, který se pro něho stal vězením, byť jeho tělo prahlo po ukojení.

Poppy si hlasitě oddechla a Harry málem zařval vzteky. Slyšel, jak tázavě šeptá jeho jméno.

Nevšímal si jí. Vstal z postele a odvrávoral do koupelny. Opřel se rukama o stěnu obloženou kachlíky a zavřel oči. Pokoušel se uklidnit. Po několika minutách pustil vodu, aby se umyl. Objevil stopy krve. Poppyiny krve. Dalo se to čekat. Avšak při pohledu na rudé šmouhy se mu chtělo křičet.

Ubližovat své ženě byla poslední věc na světě, kterou si přál.

Raději by zemřel, než by jí způsobil sebemenší bolest.

Prokristapána, co se to s ním děje? Nikdy se nechtěl stát otrokem svých citů. Nevěřil, že je to vůbec možné.

Tohle musí přestat!

Rozbolavéná a zmatená Poppy odpočívala na boku a naslouchala šplouchání vody v koupelně. V klíně ji pálilo, na stehna se jí lepila krev. Také by se ráda zvedla a omyla, ale nedovedla si představit, že by tuto vysoce intimní proceduru prováděla před manželem. Kdepak, na to zdaleka není připravená. Kromě toho se utápěla v rozpacích. Navzdory své nezkušenosti věděla, že takhle milování končit nemá.

Copak selhala?

Něco opomněla? Dopustila se nějaké chyby? Třeba se měla lépe ovládat a zachovávat stoický klid. Dělala, co bylo v jejích silách, ale příšerně to bolelo, přestože se Harry snažil být něžný. Určitě věděl, že panny napoprvé trpí. Proč ji tedy ničí pocit, že se na ni manžel zlobí?

Připadala si úplně nemožná. Vstala z lůžka, vyhledala svou noční košili, nasoukala se do ní a chvatně vklouzla zpátky pod pokrývku. Harry v té chvíli znovu vstoupil do ložnice. Začal se oblékat.

„Ty jdeš pryč?” podivila se. Ani se na ni nepodíval. „Ano.”

„Zůstaň tu se mnou!” vyhrkla.

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Později si promluvíme, ale teď…

Já…” Odmlčel se, jako by ho zradila slova.

Poppy se schoulila a přitiskla k sobě zmačkanou pokrývku.

Něco je zatraceně špatně, jenže ona neví co a bojí se zeptat.

Harry si oblékl kabátec a vydal se ke dveřím.

„Kam jdeš?” volala za ním rozechvěle.

„Sám nevím.” Znělo to nepřítomně.

„Pak raději…”

„Ani tohle nevím.”

Počkala, až odejde, a pak uronila několik slziček, které si otřela cípem povlečení. Má Harry namířeno k jiné ženě?

Sklíčeně vzpomínala na Win. Její rady týkající se manželských povinností se ukázaly být nedostatečné. Romantické poznámky o růžích a měsíčních paprscích mohla vynechat a raději se měla soustředit na praktické věci.

Zatoužila po rozhovoru se svými sestrami, zejména s Amélií. Stýskalo se jí po rodině, která by jí poskytla tolik potřebnou útěchu a pochopení. Je vdaná pouhé tři týdny a už se ukazuje, že jako manželka za nic nestojí.

Kromě toho potřebuje poradit.

Ano, je načase popřemýšlet, co si dál počít. Rozjede se do Hampshiru.

Horká koupel ulevila bolavému klínu a namoženým svalům. Poppy se osušila, napudrovala a oblékla se do cestovních šatů barvy vína. Do malého kufříku si sbalila několik osobních věcí včetně spodního prádla a punčoch, kartáče se stříbrnou rukojetí, románu a mechanické hračky v podobě malého datla klovajícího do kmene stromu, který stál na toaletním stolku. Briliantový náhrdelník od Harryho zůstal ležet v zásuvce, ukrytý v sametovém pouzdře.

Když byla připravená k odchodu, zazvonila na služku a požádala ji, aby přivedla Jakea Valentinea.

Vysoký mladý muž s hnědýma očima okamžitě přispěchal a nikterak se nesnažil zakrývat rozrušení. Nejistě pokukoval po dívčiných cestovních šatech. „Mohu pro vás něco udělat, paní Rutledgeová?”

„Pane Valentine, opustil můj muž hotel?” Mladík přisvědčil a zamračil se.

„Řekl vám, kdy se vrátí?”

„Ne, madam.”

Poppy zvážila, zda mu smí důvěřovat. Vědělo se o něm, že je Harrymu plně oddán. Ona však nemá na vybranou, musí ho požádat o pomoc. „Ráda bych vás poprosila o laskavost, pane Valentine, ale obávám se, abych vás tím nedostala do obtížné pozice.”

V mužových zádumčivých očích se objevilo pobavení. „V té jsem neustále, paní Rutledgeová. Nuže, směle do toho! Jak vám mohu posloužit?”

Napřímila se v ramenou. „Potřebuji kočár. Hodlám navštívit bratra v jeho bytě v Mayfairu.”

Jake zvážněl. Pohlédl na kufřík u jejích nohou. „Aha.”

„Vím, že máte závazky k mému choti, a velice mě mrzí, že vás takhle zneužívám, ale ocenila bych, kdybyste se mu až do rána nezmínil o tom, kam jsem odjela. U bratra mi nic nehrozí. Doprovodí mě do Hampshiru k mé rodině.”

„Chápu. Samozřejmě, že vám vyhovím.” Valentine se odmlčel. Zdálo se, že další slova velí velmi pečlivě. „Doufám, že se brzy vrátíte.”

„Já také.”

„Paní Rutledgeová…,” spustil a vzápětí si rozpačitě odkašlal.

„Uvědomuji si, že překračuji své pravomoci, ale považuji za nutné vám říct…” Zaváhal.

„Pokračujte,” vyzvala ho vstřícně Poppy.

„Pracuji pro pana Rutledge víc než pět let a odvažuji se tvrdit, že ho znám jako málokdo. Je velmi složitá osobnost. Je tak bystrý, až mu to škodí. Mimoto nemá žádné zábrany a nutí všechny okolo, aby bez námitek přistupovali na jeho pravidla. Navzdory tomu se mu podařilo v dobrém slova smyslu změnit život mnoha lidem, včetně mé maličkosti. Věřím, že pokud se člověk pořádně podívá, zjistí, kolik předností se v něm skrývá.”

„I já tomu věřím,” hlesla Poppy, „ale pro manželství to nestačí.”

„Hodně pro něho znamenáte,” naléhal Valentine. „Vypěstoval si k vám náklonnost, jakou jsem u něho nikdy dřív neviděl. Proto se domnívám, že pokud na světě žije někdo, kdo má šanci ho zkrotit, pak jste to vy.”

„I kdyby to byla pravda,” vysoukala ze sebe Poppy, „nejsem si jistá, že ho zkrotit chci.”

„Madam…,” pravil procítěně Jake. „Někdo to udělat musí.”

Dívka kvapně sklonila hlavu, aby zakryla své pobavení. „Zvážím to,” slíbila. „Ale momentálně potřebuji určitý odstup. Jak se tomu říká v ringu?”

„Oddechový čas,” napověděl a sklonil se pro její zavazadlo.

„Ano, ten. Pomůžete mi, pane Valentine?”

„Zajisté.” Požádal ji, aby několik minut počkala. Věděl, že je zapotřebí počínat si nanejvýš diskrétně, proto nařídil kočímu, aby přistavil kočár k zadnímu vchodu, kde může paní Rutledgeová nepozorovaně nastoupit.

Poppy pocítila bodnutí lítosti. Opouští hotel, který se jí kupodivu stal domovem, i svého chotě a jeho zaměstnance, kteří jí přirostli k srdci. Avšak věděla, že daný stav je neudržitelný a něco se musí změnit. Spíše někdo. A tou osobou je její manžel.

Valentine se vrátil, aby ji doprovodil. Otevřel deštník, aby svou paní ochránil před deštěm, a odváděl ji k čekajícímu kočáru.

Vystoupala po schůdkách vzhůru a pak se otočila k tajemníkovi. Nyní si hleděli z očí do očí. Z oken hotelu se linulo světlo a v jeho záři kapky zachycené na deštníku jiskřily jako démanty.

„Pane Valentine…”

„Ano, madam?”

„Vy víte, že se za mnou vydá, že?”

„Půjde za vámi jenom na kraj světa,” odvětil vážně.

Dívka se pousmála a zmizela v sametových útrobách kabiny.

Meredith Cliftonové trvalo plné tři měsíce, než se jí podařilo svést Lea, lorda Ramsaye. Přesněji řečeno, tři měsíce ho úporně pronásledovala, než získala příležitost okouzlit ho svým půvabem. Byla mladá a dychtivá užívat si všech příslibů rozkoše, avšak jako manželka námořního důstojníka, který trávil většinu času na moři, zůstávala často sama. Už se vyspala s každým obyvatelem Londýna, jenž stál za námahu, včetně několika nudných ženáčů, kteří se chvástali svou věrností. Pak se doslechla o Ramsayovi, který je prý stejně neukojitelný jako ona.

Považovala ho za muže úchvatných protikladů. Byl pohledný, vlasy měl uhlově černé a oči naopak blankytně modré. Působil čisťounce a upraveně a zároveň se o něm povídalo, že je schopen té nejtemnější zhýralosti. Uměl být krutý i něžný, nesmlouvavý i vnímavý, sobecký a současně neodolatelný. A z toho, co slyšela, vyplývalo, že je především nepřekonatelný milenec.

Nyní tiše stála v jeho ložnici a nemohla se dočkat, až ji Leo svlékne. Dával si načas a pomaloučku rozepínal dlouhou řadu drobných knoflíků na jejích zádech. Natáhla se dozadu a hřbetem ruky se mu smyslně otřela o kalhoty. Byl to pocit natolik božský, že zavrněla blahem.

Leo se tiše zasmál a odstrčil její ruku stranou. „Trpělivost, Meredith.”

„Nemáš ponětí, jak moc si od této noci slibuji.”

„Nerad tě zklamu, ale v posteli jsem nemožný.” Beze spěchu obnažil hladkou pleť.

Žena se zatetelila slastí, když na zádech ucítila dotek jeho prstu. „Vím, že mě schválně škádlíš, můj pane.”

„Však to brzy zjistíš.” Odfoukl stranou jemné kadeře na jejím krku a smyslně ji políbil tak, že se jazykem otřel o její pokožku.

Lehký erotický dotek způsobil, že Meredith zalapala po dechu. „Bereš vůbec někdy něco vážně?” prohodila roztouženě.

„Ne. Zjistil jsem, že bezstarostní lidé mají lehčí život.” Leo ji zručně otočil a přitiskl ke svému svalnatému tělu.

Dlouze se líbali a Meredith si uvědomila, že konečně narazila na nezkrotného a živočišného muže, o kterém tajně snila. Sálala z něho taková smyslnost, jež vylučovala jakékoliv city a něhu. Jediné, o co šlo, byla ryzí tělesnost prostá jakýchkoliv zábran.

Meredith se do polibku pohroužila natolik, že tiše vypískla na protest, když skončil.

„Dveře,” sykl na vysvětlenou Leo. Ozvalo se další nesmělé zaklepání.

„Vykašli se na to,” zadrmolila Meredith a pokusila se ho obejmout kolem štíhlého pasu.

„Nemůžu. Moje služebnictvo se odbýt nenechá. Věř mi, už jsem to zkoušel.” Leo ji pustil, přešel ke dveřím a maličko je pootevřel. Nato se rázně ozval: „Jestli nehoří anebo nemáme v domě mrtvolu, tak jste propuštěn!”

Komoří cosi zašeptal a Leův tón se o poznání změnil. Arogance byla rázem pryč. „Jemináčku. Vyřiďte jí, že jsem za okamžik dole. A doneste jí čaj nebo něco takového.” Prohrábl si vlasy, odebral se ke skříni a začal se probírat kabátci visícími na ramínkách.

„Zazvoň na komornou, ať ti pomůže s oblékáním, Meredith. Až budeš hotová, doprovodí tě ke kočáru. Čeká na tebe za domem.”

Ženě ohromením poklesla brada. „Cože? Proč?”

„Nečekaně přijela má sestra.” Omluvně se podíval přes rameno na neukojenou milenku. „Co kdybychom si to rozdali jindy?”

„S tím teda nepočítej,” štěkla Meredith. „Chci to teď!”

„Není možná.” Vytáhl kabátec a nasoukal se do něj. „Sestra mě potřebuje.”

„Však já taky! Vzkaz jí, ať přijde zítra. Jestli ji nepošleš pryč, nepočítej, že dostaneš druhou šanci.”

Leo se zazubil. „Určitě mě to bude do smrti mrzet.”

Jeho lhostejnost ženu nesmírně popudila. „Ach Ramsayi, prosím,” žadonila procítěně. „Nehodí se, aby gentleman nechal dámu čekat.”

„Máš naprostou pravdu, zlato. Je to přímo zločin.” Obličej mu zjihl. Přistoupil k Meredith, uchopil ji za ruku a začal líbat jeden útlý prstík po druhém. Oči se mu darebácky třpytily. „Takhle jsem si dnešní večer rozhodně nepředstavoval. Velice se ti omlouvám. Co kdybychom to zkusili někdy jindy? Víš, Meredith… Já vlastně nejsem v posteli vůbec špatný.” Smyslně ji políbil a ona ani na okamžik nezapochybovala o jeho schopnostech.

Poppy zatím čekala v nevelkém přijímacím salonu. Sotva spatřila vysokou postavu svého bratra, vyskočila ze židle a rozběhla se k němu. „Leo!”

Přivinul ji k sobě. Krátce dívku objal a poté ji přidržel před sebou na délku paže. Upřeně si sestru prohlížel. „Odešla jsi od Rutledge?”

„Ano.”

„Vydrželas tam o týden déle, než jsem čekal,” přiznal bez okolků. „Co se stalo?”

„Nuže… Asi bych měla začít tím,” spustila Poppy, „že už nejsem nevinná.”

Bratr jí věnoval čtverácký úsměšek. „Ani já ne.” Navzdory smutku se zachichotala.

Leo marně pátral po kapsách. „Neplač, miláčku. Nemám u sebe žádný kapesník. Ostatně, jakmile dívka o panenství jednou přijde, nedá se s tím nic dělat.”

„Proto nebrečím,” přiznala a otřela si uslzenou líc o mladíkovo rameno. „Leo… Mám v sobě příšerný zmatek. Musím o některých věcech popřemýšlet. Odvezeš mě do Hampshiru?”

„Na tuhle otázku jsem se těšil.”

„Mohli bychom okamžitě odjet? Kdybychom otáleli, Harry by nám mohl zabránit v odjezdu.”

„Zlatíčko, mě by nezastavil ani sám ďábel. Ale když o tom tak přemýšlím…, ano, ihned zvedneme kotvy. Mám ve zvyku vyhýbat se střetům, kdykoliv to jenom lze. A pochybuju, že se Rutledge smíří s vědomím, žes mu utekla.”

„Nesmíří,’ přisvědčila. „Ponese to moc těžce. Neopouštím ho, protože chci naše manželství ukončit. Právě naopak. Pokouším se je zachránit.”

Leo s úsměvem zavrtěl hlavou. „Chováš se jako typická Hathawayová a mě děsí, že tě skoro chápu.”

„Víš…”

„Zadrž! Vysvětlíš mi to cestou. Teď musím poslat pro kočího a nařídit služebnictvu, aby připravilo kočár.”

„Nerada působím potíže…”

„Oni jsou na to zvyklí. Jsem mistr kvapných odjezdů.”

Na bratrově prohlášení muselo být něco pravdy, protože všechno bylo zařízeno s obdivuhodnou rychlostí. Poppy zatím čekala v salonu u krbu, dokud se Leo neobjevil ve dveřích. „Odjíždíme,” oznámil.

Usadil sestru do pohodlného kočáru. Poppy se uvelebila na polštářích a připravila se na dlouhou cestu. Do Hampshiru pojedou celou noc a některé silnice jsou samý výmol.

„Mrzí mě, že jsem tě vyrušila v tak pozdní hodinu,” omlouvala se. „Kdybych se nepřihrnula, bezpochyby bys už dávno spal.”

Leo se ušklíbl. „Tím si nejsem zrovna jistý,” přiznal. „Nevadí. Je čas podívat se domů. Těším se na Win a toho nemilosrdného surovce, kterého si vzala. Také potřebuji zkontrolovat panství a nájemce půdy.”

Poppy se usmála. Věděla, jak má Leo „nemilosrdného surovce” rád. Je Merripenovi nevýslovně vděčný za to, že přestavěl rodinné sídlo a stará se o jeho chod. Často si posílali hádavé dopisy. V každém listě probíhaly dvě tři půtky současně, a nutno podotknout, že vzájemné napadání si muži navýsost užívali.

Zvedla tmavě hnědý závěs halící okénko a pohlédla na hroutící se budovy s otlučenými fasádami a na omšelá průčelí opuštěných obchodů, koupajících se v tlumeném světle pouličních lamp. V noci se Londýn mění v nepříjemné a nebezpečné místo. A Harry se potlouká jeho ulicemi. Určitě se o sebe dovede dobře postarat, ale pomyšlení na to, co možná dělá a s kým to dělá -, ji naplnilo melancholií. Nešťastně si povzdechla.

„V létě je Londýn naprosto příšerný,” prohlásil Leo. „Letos z Temže stoupá odporný zápach.” Odmlčel se a zpytavě se

186

zahleděl na sestru. „Předpokládám, že zkroušený výraz na tvé tváři nemají na svědomí obavy o zdejší hygienické podmínky. Pověz mi, co tě trápí, sestřičko.”

„Harry v noci odešel z hotelu poté, co…” Poppy se překotně odmlčela, neschopná najít správná slova pro situaci, v níž se s manželem ocitli. „Netuším, jak dlouho se venku zdrží, ale podle mého budeme mít maximálně deseti nebo dvanáctihodinový náskok. Samozřejmě se může rozhodnout, že mě nechá odejít, což by bylo dosti překvapivé, ale zároveň úlevné. Přesto…”

„Počítej s tím, že se za námi vydá,” odvětil věcně Leo. „Ale nemusíš se s ním vidět, když nebudeš chtít.”

Poppy sklíčeně zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nezakoušela tak protichůdné pocity. Já Harrymu vůbec nerozumím. Dnes večer v posteli…”

„Zadrž!” napomenul ji bratr. „Některé záležitosti je lepší probrat se sestrami a jsem si jistý, že tahle je jednou z nich. Ráno budeme doma. Amélie ti s potěšením a ochotně všechno vysvětlí.”

„Myslím, že o tomhle nic neví.”

„Proč by neměla? Je to vdaná žena.”

„Ano, ale… Nuže…, tohle je mužský problém.”

Leo zkoprněl. „Obávám se, že v tomhle také nepomůžu. Já totiž žádnými potížemi netrpím. Upřímně řečeno, nelíbí se mi ani ta formulace ,mužský problém’!”

„Aha.” Zkroušená dívka se zachumlala do přikrývky.

„Kčertu! Co přesně nazýváme ,mužským problémem’? Naznačuješ tím, že se mu nedařilo vztyčit vlajku? Nebo visela jen na půl žerdi?”

„Budeme se bavit v metaforách, nebo…?”

„Ano,” trval Leo pevně na svém.

„Dobrá. On…” Poppy se zamračila. Musela se soustředit, aby vše správně podala. „Opustil mě, zatímco vlajka dosud vlála.”

„Byl opilý?”

„Ne.”

„Udělalas nebo řekla něco, co ho přimělo k odchodu?”

„Přesně naopak. Prosila jsem ho, aby zůstal.”

Leo zavrtěl hlavou a natáhl se ke skříňce u svého sedadla. Otevřel ji a zaklel. „Kde je sakra můj likér? Nařídil jsem služebnictvu,

187

aby před cestou doplnilo zásoby. Všechny je vyhodím, chásku jednu nevděčnou!”

„Máš tam vodu. Nebo ne?”

„Voda je na mytí, ne na pití.” Zadrmolil cosi o zločineckém spiknutí, jehož účelem je udržet ho ve střízlivém stavu, a povzdechl si. „Rozhodně nějaký důvod měl, ale jaký, to můžeme jenom hádat. Pro chlapa není lehké přestat uprostřed milování. Strašlivě nás to rozladí.” Založil si paže na hrudi a tázavě se na sestru zadíval. „Navrhuji radikální řešení. Na rovinu se Rutledge zeptej, proč se odporoučel, a pohovořte si spolu jako dvě rozumné bytosti. Ale dříve než tvůj manžel dorazí do Hampshiru, měla by sis něco rozmyslet. Otázkou zůstává, zda jsi ochotná mu odpustit, co provedl tobě a Bayningovi.”

Údivem zamrkala. „Měla bych?” hlesla.

„Čert ví, že já bych mu na tvém místě neodpustil.” Odmlčel se. „Na druhou stranu, i já spáchal spoustu nepravostí, které mi druzí prominuli, což neměli dělat. Chci tím říct, že pokud mu odpustit nehodláš, jsou všechny debaty zbytečné.”

„Myslím, že Harrymu na mém odpuštění nezáleží,” pravila chmurně dívka.

„Ale záleží! Muži odpouštění milují. Neumíme se totiž poučit ze svých chyb, a když je nám velkoryse odpuštěno, hned se cítíme lépe.”

„Nevím, zda jsem na to připravená,” připustila Poppy. „Proč bych mu měla prominout tak brzy? Na odpuštění se přece žádný časový limit nevztahuje. Nebo jo?”

„Někdy ano.”

„Ach, Leo…” Nejistota ji drtila. Připadala si zničená a plná marné touhy.

„Trochu se prospi,” poradil jí bratr. „Do přepřahání koní zbývají zhruba dvě hodiny.”

„Starosti mi nedovolí usnout,” namítla, přestože ji už přepadlo zívání.

„Trápíš se zbytečně. Dávno víš, co chceš jenom se to zatím zdráháš přiznat.”

Poppy se pohodlně opřela a zavřela oči. „Ty se v ženách vyznáš, že?”

„V to doufám,” z hlasu mu zazníval smích, „když mám čtyři sestry.” Poté střežil dívčin klidný spánek.

Harry se vrátil do hotelu opilý, jak zákon káže, a vypotácel se do svého apartmá. Noc strávil v přepychovém podniku, jejž zdobila zrcadla a dřevěné táflování a který se stal útočištěm drahých kněžek lásky. Trvalo mu přibližně tři hodiny, než se zpil do takového stupně otupělosti, aby se odhodlal vrátit domů. Navzdory důmyslnému svádění a vábení odolal lehkým ženám a žádné z nich si nevšímal.

Toužil po své choti.

Věděl, že Poppy mu nikdy neodpustí, dokud se nezačne upřímně kát za to, že ji připravil o přízeň Michaela Bayninga. Potíž je v tom, že pokorný být nedokáže. Nelituje toho, co udělal, mrzí ho pouze skutečnost, že se tím Poppy trápí. Nikdy si nebude vyčítat, že zašel příliš daleko, aby si ji mohl vzít. Uvědomil si totiž, že po většinu dospělého života prahne právě po takové bytosti, jako je ona.

Na rozdíl od něho je Poppy citlivá, hodná a nesobecká. Kdyby ji nepoznal, nevěděl by, jaké to je na někoho starostlivě myslet. Zamilovaně se ho dotknout. Být šťastný. Představovala pro něho ztělesnění mírumilovného spánku, který se mu po léta vyhýbal. V souladu se zákonem vesmírné rovnováhy vstoupila do jeho světa, aby vyvážila Harryho bezohlednost. Proto je k ní tak přitahován, představuje totiž jeho přímý protiklad.

I když se jí omluví, nebude svá slova myslet upřímně. Přesto je vysloví. A pak ji požádá o druhou šanci.

Položil se na úzkou pohovku, kterou ze srdce nenáviděl, a upadl do opilecké dřímoty.

Probudilo ho svítání. Zasténal, pootevřel víčka a zamyslel se nad stavem svého ztýraného těla. V ústech měl sucho, připadal si vyčerpaný a celý rozbolavělý. Nutně potřeboval sprchu. Pohlédl na zavřené dveře ložnice, za nimiž spala Poppy.

Vzpomněl si, jak v noci zasténala bolestí, když do ní vnikl. Zamrazilo ho v žaludku. Ráno bude celá bolavá. Možná bude něco potřebovat.

Pravděpodobně ho nenávidí.

Tato představa ho vyděsila. Vstal z pohovky a odšoural se do ložnice. Otevřel dveře a chvíli počkal, až jeho oči přivyknou šeru. Postel byla prázdna.

Užasle zamrkal. Zvolna ho osvítilo poznání. Slyšel, jak šeptá manželčino jméno.

Jedním skokem se ocitl u táhla zvonku, avšak nebylo zapotřebí nikoho volat, protože se před ním jako mávnutím kouzelného proutku zhmotnil Valentine. Z tajemníkových hnědých očí čišela ostražitost.

„Valentine,” oslovil ho ochraptěle Harry, „kde je…?”

„Paní Rutledgeová pobývá u lorda Ramsaye. Z její řeči vyplynulo, že se chystá odcestovat do Hampshiru.”

Harry stejně jako v mnoha dalších vážných situacích zachoval klid. „Kdy odjela?”

„Včera v noci, zatímco jste byl pryč.”

Hoteliér odolal pokušení svého zaměstnance na místě uškrtit a vlídně se otázal: „A vy jste mi nic neřekl?”

„Ne, pane. Madam mě o to požádala.” Jake se odmlčel, jako by i jeho vyváděla z míry skutečnost, že se na něho Rutledge zběsile nevrhl. „Nechal jsem připravit kočár pro případ, že byste zamýšlel…”

„Ano, mám to v úmyslu,” vyštěkl Harry. „Sbalte mi nějaké oblečení! Odjíždím za půl hodiny.”

Stěží se ovládal, avšak navzdory potlačované zlosti se mu podařilo opanovat. Podléhat emocím není řešení. Nyní se musí umýt a oholit, převléknout a postavit se skutečnosti čelem.

Veškeré ohledy a kajícnost shořely na popel. Naděje, že se zachová jako laskavý gentleman, se rozplynula. Poppy zůstane jeho ženou, ať to stojí, co chce. Klidně přestoupí zákon, jen když bude po jeho. Postará se, aby se ho už nikdy neodvážila opustit.

Poppy se probudila z lehkého spánku, posadila se a promnula si oči. Leo dřímal na sedadle proti ní. Hlavu podepřenou dlaní opíral o stěnu kabiny a ramena měl schoulená.

Dívka poodhrnula záclonku v okně a shledala, že už jsou v milovaném Hampshiru, kde září slunce a poklidná krajina kypí zelení. Příliš dlouhý pobyt v Londýně způsobil, že dočista zapomněla, jak umí být svět krásný. Na polích kvetly vlčí máky, na loukách kopretiny a v zahradách levandule. Na březích zurčících potoků zářili ledňáčci podobní modrým drahokamům a v lesích ťukaly do kmenů stromů početné žluny.

„Už jsme skoro doma,” zašeptala.

Leo se probudil. Zívl a protáhl se. I on zvedl závěs, aby se podíval ven. Ale na rozdíl od své sestry nespokojeně přimhouřil oči.

„Není to nádhera?” ptala se s úsměvem Poppy. „Už jsi někdy viděl takovou krásu?”

Bratr znechuceně pustil záclonku. „Ovce. Tráva. Úchvatné!”

Zakrátko kočár vjel na pozemky náležící k panství a minul strážní domek postavený z modrošedých cihel a světlého kamene. Díky nedávné rozsáhlé renovaci okolí i samotné sídlo značně prokoukly, byť si dům nadále podržel své neuspořádané kouzlo. Nepatřil k největším a rozhodně nesnesl srovnání s rezidencí jejich souseda, lorda Westcliffa. Ale byl to domov, malý poklad obklopený úrodnou půdou.

Než Leo panství zdědil, pozemky i budovy jen pustly a chátraly. Nyní se jim navrátily někdejší lesk a prosperita. Největší zásluhu na tom měl Kev Merripen, a Leovi, ačkoliv si to nerad přiznával, začalo na državách záležet. Snažil se načerpat co nejvíc znalostí, aby byl schopen se o ně co nejlépe postarat.

Ramsay House je veselou kombinací několika architektonických stylů. Původní statek postavený v alžbětinském slohu prošel v průběhu desetiletí mnoha přestavbami. Výsledkem je asymetrická budova s mnoha komíny, okny a šedou břidlicovou střechou. Uvnitř se skrývají zajímavá zákoutí, místnosti neobvyklých tvarů, tajná dvířka a schodiště, která báječně ladí s poněkud výstředním kouzlem rodiny Hathawayových.

Průčelí halí rozkvetlé popínavé růže. Pěšiny vysypané bílým štěrkem vedou do zahrad a ovocných sadů. Nechybí ani stáje pro dobytek a konírny, navíc se může panství pochlubit pilou na zpracování dřeva.

Kočár zastavil před dubovými vchodovými dveřmi, které zdobily skleněné vitráže. Lokajové pospíchali uvědomit služebnictvo o příjezdu hostů. Leo zatím pomohl sestře z kočáru. Vtom

z domu vyběhla Win a vrhla se bratrovi do náruče. S úsměvem ji zachytil a zatočil se s ní dokola.

„Drahoušku Poppy!” vykřikla poté Win. „Tolik jsi mi chyběla!”

„Já ne?” zlobil se naoko Leo. „Copak mě jsi nepostrádala?”

„Možná trošičku,” připustila a políbila ho na tvář. Přistoupilak sestře a objala ji. „Jak dlouho se zdržíš?”

„Nejsem si jistá.”

„Kde jsou všichni?” zajímal se Leo.

Win ovinula paži kolem sestřiných ramen a odpověděla: „Cam je na návštěvě u lorda Westcliffa, Amélie uvnitř hlídá děťátko, Beatrix se potuluje po lesích a Merripen poučuje sedláky, jak mají správně obdělávat…”

Poslední slovo upoutalo Leovu pozornost. „O tom vím všechno. Když se člověku nechce do nevěstince, stačí navštívit některé londýnské čtvrti…”

„Obdělávat půdu,” zdůraznila Win. „Zpracovávat ji pomocí zemědělského nářadí.”

„Aha. Tak o tom nevím nic.”

„To se změní, jen co Merripen zjistí, že jsi tady.” Win se pokoušela hovořit vážně, avšak oči se jí čtverácky třpytily. „Doufám, že se budeš řádně chovat, Leo.”

„Jistěže budu. Jsme na venkově, kde to ani jinak nejde.” Ztěžka si povzdechl, vrazil ruce do kapes a rozhlédl se kolem sebe, jako by právě opustil celu v Newgateu. Pak se s dokonalou lhostejností otázal: „Kde je Marksová? Vůbec ses o ní nezmínila.”

„Je v pořádku, ale…” Win se odmlčela. Zjevně pátrala po správných slovech. „Potkala ji malá nehoda, a tak je dost rozrušená. Chápu, že stejně by se zachovala každá žena, uvážíme-li, oč šlo. Proto tě naléhavě žádám, Leo, abys ji nedráždil. Merripen se totiž dal slyšet, že jestli nenecháš slečnu Marksovou na pokoji, vypráší ti kožich, že se budeš…”

„Přestaň, prosím! Jako by mě zajímaly potíže nějaké Marksové.” Odmlčel se. „Co se jí stalo?”

Win se zamračila. „Nejradši bych ti nic neříkala, jenže si toho beztak okamžitě všimneš. Slečna Marksová si totiž barví vlasy. Ani ve snu by mě to nenapadlo, ale…”

„Ona si barví vlasy?” užasla Poppy. „Proč? Vždyť není stará?”

„Nemám ponětí. Nic mi nevysvětlila. Ale vím, že některé nešťastnice začínají šedivět už ve dvaceti. Třeba k nim patří.”

„Chudinka,” zjihla Poppy. „Musí jí být nevýslovně trapně.

Utajit něco takového dá práci.”

„Ano, chudinka,” ucedil Leo, avšak v jeho slovech moc soucitu nebylo. Naopak v očích se mu zračila škodolibá radost.

„Pověz nám, co se přihodilo.”

„Domníváme se, že londýnský apatykář, který barvicí roztok připravoval, musel něco pokazit, protože když jej slečna Marksová ráno použila, výsledek byl… katastrofální.”

„Vypadaly jí vlasy?” šklebil se zlomyslně Leo. „Je plešatá?”

„Kdepak. Jenom… zezelenala.”

Při pohledu do Leova obličeje by člověk řekl, že nastal Štědrý den. „Do jakého odstínu?”

„Přestaň, Leo!” napomenula ho Win. „Nesmíš ji mučit. Má za sebou otřesný zážitek. Umíchaly jsme pastu s peroxidem, abychom ji té zeleně zbavily, ale netuším, zda zabrala. Amélie jí před chvílí pomáhala vlasy umýt. Ale ať už výsledek dopadne jakkoliv, ty jej nikterak komentovat nebudeš!”

„Takže až večer zasedneme ke stolu a Marksová bude mít vlasy jako asparágus, já se mám tvářit jakoby nic? Nesmím na toto téma prohodit jediné slovo?” Opovržlivě si odfrkl. „Tak silný nejsem.”

„Leo, prosím!” Poppy se chlácholivě dotkla jeho paže. „Kdyby taková nehoda potkala některou z nás, také by ses nám neposmíval.”

„A ty si myslíš, že by mě ta malá potvora šetřila, kdyby tomu bylo naopak?” Když spatřil, jak se dívky mračí, znechuceně zakoulel očima. „Dobrá, pokusím se zachovat kamenný výraz. Ale za nic neručím.”

Beze spěchu se vydal k domu, ale sestry neošálil.

„Co myslíš, jak dlouho potrvá, než ji najde?” zajímala se Poppy.

„Dvě, možná tři minuty,” mínila Win a obě si povzdechly.

Přesně za dvě minuty a čtyřicet sedm vteřin Leo objevil svou úhlavní nepřítelkyni v ovocném sadu za domem. Seděla s nahrbenými rameny na nízké kamenné zídce a lokty si opírala o stehna. Kolem hlavy měla omotaný pruh látky, který zcela zakrýval její vlasy a připomínal nepovedený turban.

Při pohledu na její sklíčenost by ji každý politoval. Až na Lea. Ten si naopak bez sebemenších výčitek svědomí s potěšením zažertoval na její adresu. Catherine Marksová totiž od prvopočátku jejich známosti nepropásla jedinou příležitost, kdy si do něho mohla rýpnout, urazit ho nebo jej setřít. Něco příjemného nebo milého mu řekla pouze při několika málo příležitostech. Z její strany se jednalo o takový malý experiment, jehož cílem bylo zjistit, co Leo na to, a samozřejmě ho tím záměrně mátla.

Mladému muži nešlo na rozum, proč spolu tak špatně vycházejí ani proč ho Catherine otevřeně nenávidí. Ovšem nejvíc ho udivovalo, že mu na jejich vztahu záleží. Věčně naježená tajnůstkářka s pořádně nabroušeným jazykem, přísně sevřenými rty a domýšlivě zvednutým nosíkem si zelené vlasy zaslouží. Stejně jako si zaslouží trochu posměchu.

Nastal čas odplaty.

Když se k ní Leo nonšalantně přiblížil, Marksová zvedla hlavu a na sklech jejích brýlí se zablýsklo slunce. „Aha,” podotkla kysele, „jste zpátky.”

„Zdravím, Marksová,” zahalasil vesele. „Hmmm…, připadáte mi nějaká jiná. Čím to asi je?”

Zamračila se na něho.

„To je nějaká nová móda, zahalit si hlavu hadrem?” otázal se zdvořile.

Guvernantka zachovala bohorovný klid.

Leo si vychutnával okamžik blaha. Věděl své a jeho oběť si toho byla dobře vědoma. Provinile se zapýřila.

„Přivezl jsem Poppy,” prohodil ledabyle.

Mladá žena zostražitěla. „Pan Rutledge je tu s ní?”

„Ne. Ačkoliv podle mého je nám v patách.”

Catherine se postavila a uhladila si sukni. „Musím se s ní přivítat.”

„Na to je čas.” Leo jí zastoupil cestu. „Myslím, že nejprve bychom si měli popovídat. Jak se máte, Marksová? Potkalo vás v poslední době něco zajímavého?”

„Chováte se jako desetiletý kluk,” vyčetla mu vehementně.

„Vidím, jak vás těší cizí neštěstí. Jste nedospělý, paličatý…”

„Tak špatný zase nejsem,” namítl vlídně. „Dovolte, abych se podíval, a řekl vám…”

„Držte se ode mě dál!” zvolala a pokusila se kolem něho prosmýknout.

Postavil se přímo před ni a tiše se zachechtal, když se pokusila ho odstrčit. „Chcete se prát? Vždyť jste slabá jako moucha! Počkejte, máte nakřivo turban. Srovnám vám jej.”

„Nedotýkejte se mě!”

Mladík se náramně bavil, zatímco guvernantka se nefalšovaně vztekala.

„Jenom se kouknu,” žebronil Leo. Jeho smích se proměnil v zabručení, když ho dívka ostře dloubla loktem do břicha. Popadl ji za turban a pokusil se jej rozvázat. „Prosím! Jediné, co od života chci, je vidět vaše nádherné… zelené vlasy!”

Konečně se mu podařilo strhnout Catherine látku z hlavy. Bohaté kadeře se jí rozlily po ramenou. Avšak nebyly jako brčál, nýbrž… jako světlý jantar, šampaňské, med… Splývaly ve zlatistých vlnách a dosahovaly až do poloviny zad.

Leo na místě zkoprněl. Nedokázal od Marksové odtrhnout zrak. Oba prudce lapali po dechu. Guvernantka by nemohla být vyděšenější, ani kdyby před ním stála nahá. A upřímně řečeno Leo nemohl být vzrušenější. Anebo zmatenější.

Náhle netušil, jak zareagovat. Vždyť jsou to jenom vlasy… Jenže na něho působily jako dříve opomíjený obraz, který zčistajasna zazářil v pozlaceném rámu, v němž do posledního detailu vynikla všechna jeho krása. Catherine Marksová mu náhle připadala jako mytická bytost, nymfa s jemnými rysy a třpytivýma očima.

Vtom si uvědomil, že za tuto neočekávanou proměnu nemůže jen barva vlasů. Po celou dobu, co se znají, před ním dovedně skrývala svůj půvab. Neviděl jej, protože od něj záměrně odváděla pozornost.

„Proč?” zeptal se ochraptěle. „Proč jste ze sebe schválně dělala příšeru?” Civěl na ni jako uhranutý. Pak se přívětivě otázal: „Před čím utíkáte?”

Dívce se zachvěly rty. Krátce zavrtěla hlavou, jako by odpověd pro oba znamenala temnou hrozbu. Poté si vykasala sukně a odběhla do domu.

„Amélie,” povzdechla si Poppy a položila hlavu na rameno své sestry. „Prokázalas mi medvědí službu, když jsi mi manželství vylíčila jako procházku růžovou zahradou.”

Sestra se zasmála a chlácholívě ji objala. „Ach, božínku! Pokud jsem v tobě vzbudila tenhle dojem, pak se upřímně omlouvám. Takhle to rozhodně není. Zejména když se jedná o svazek dvou umíněných lidí.”

„Dámské časopisy svým čtenářkám radí, aby se svým choťům ve všem víceméně podrobovaly.”

„Hloupost. Vtip je v tom, aby si tvůj manžel myslel, že je po jeho. V tom spočívá tajemství šťastného manželství.”

Obě se zachichotaly a Poppy se napřímila.

Poté, co Amélie uložila synáčka k dopolednímu spánku, odebrala se spolu se sestrou do salonu. Ačkoliv nabídla Win, aby se k nim přidala, dívka taktně odmítla. Věděla, že Amélie má k Poppy mateřštější vztah než ona.

V průběhu dvou let, kdy se Win na klinice ve Francii zotavovala z následků spály, se pouto těch dvou ještě víc upevnilo. Pakliže se Poppy rozhodla podělit o svoje důvěrné myšlenky a potíže, vždycky zamířila za Amélií, které naprosto důvěřovala.

Služka přinesla čajovou soupravu a podnos s melasovými koláčky upečenými podle starého receptu zesnulé paní Hathawayové a plátky máslového perníku s citronovou polevou.

„Musíš být unavená,” poznamenala Amélie a něžně pohladila sestru po tváři. „Myslím, že se potřebuješ prospat mnohem víc než Rye.”

Poppy zavrtěla hlavou. „Později. Nejprve musím vyřešit několik věcí, protože se domnívám, že večer dorazí Harry. Nebo taky ne.”

„Však on přijede,” ozval se ze dveří čísi hlas. Poppy se prudce otočila a spatřila za sebou svou bývalou společnici.

„Slečno Marksová!” zvolala a vyskočila z pohovky.

Mladá žena se rozzářila a spěchala obejmout svou přítelkyni. Poppy uhodla, že byla venku, protože místo obvyklé vůně škrobu a mýdla z Catherine sálal sluneční žár a voněly květiny. „Bez vás se tady všechno změnilo,” postěžovala si guvernantka. „Vládne tu až nepříjemný klid.”

Poppy se rozesmála.

Slečna Marksová svěsila paže a odtáhla se. „Nechtěla jsem vás vyrušovat,” dodala kvapně.

„Ano, já vím.” Poppy se na ni s úsměvem zadívala. „Moc vám to sluší. Vaše vlasy…” Nebyly sčesané do přísného účesu, nýbrž jí v měkkých vlnách splývaly po ramenou a zádech. Prapodivná hněd byla pryč, vystřídal ji jas zlata. „To je vaše přirozená barva?”

Oslovená se zapýřila. „Jakmile to půjde, vrátím se k předchozímu tmavšímu tónu.”

„Musíte?” otázala se nechápavě Poppy. „Takhle vám to o hodně víc sluší.”

Nato se ozvala Amélie: „Já bych ti to neradila, Catherine. Po všech těch chemikáliích by ti mohly vlasy zkřehnout a ulámat se.”

„Asi máš pravdu,” připustila oslovená a zachmuřila se. Bezděčně si uhladila světlé lesknoucí se prameny.

Poppy na obě mladé ženy užasle zírala. Nevěřila vlastním uším ony si tykají!

„Smím s vámi chviličku posedět?” otázala se Catherine nesměle Poppy. „Velice mě zajímá, jak se vám daří, teď když jste vdaná. A…” Následovala krátká nervózní odmlka. „Musím vám něco povědět. Domnívám se, že na tom ve stávající situaci záleží.”

„Ráda vás vyslechnu,” ujistila ji Poppy. Kradmo se podívala na Amélii a uhodla, že sestra dávno ví, co má guvernantka na srdci.

Sestry se uvelebily na pohovce, Catherine na židli proti nim.

Na prahu se mihl dlouhý stín a zarazil se. Byl to Dodger. Sotva Poppy spatřil, několikrát radostně povyskočil a rozběhl se k ní.

„Dodgere!” zvolala dívka. Těšilo ji, že chlupatého darebáka zase vidí. Mrštně jí vyskočil na klín a slastně mručel, když ho hladila. Pak se ale začal opatrně krást ke guvernantce.

Slečna Marksová na něho přísně pohlédla. „Nepřibližuj se ke mně, ty odporná lasičko!”

Dodger ji neposlouchal. Jakmile se došoural k jejím nohám, pomalu se překulil na záda a důvěřivě jí nastavil bříško k podrbání. Celá rodina Hathawayových se bavila tím, jak Dodger slečnu Marksovou oddaně zbožňuje, zatímco ona ho otevřeně nenávidí.

„Běž pryč!” zasyčela na něho, ovšem zamilovaná fretka si dál vynucovala pozornost.

Catherine si povzdechla, sklonila se a zula si jeden střevíc

poctivou černou koženou kotníkovou botku. „Tohle je jediný způsob, jak se ho zbavit,” pravila chmurně.

Fretka si ihned přestala pobrukovat a zabořila hlavu do boty. Amélie potlačila úsměšek a obrátila pozornost zpátky k Poppy. „Vy jste se s Harrym pohádali?” zeptala se opatrně.

„Vlastně ne. Tedy, začalo to jako hádka, ale…” Poppy cítila, jak rudne. „Od svatby neděláme nic jiného, než že kolem sebe chodíme po špičkách. Včera večer se zdálo, že bychom mohli konečně…” Slova se jí vzpříčila v hrdle a musela vynaložit značné úsilí, aby je ze sebe dostala. „Připadá mi, že takhle to bude pořád. Myslím to vzájemné přetahování. Domnívám se, že Harrymu na mně záleží, ale nechce, abych se já starala o něho. Mám takový dojem, jako by se bál citů a zároveň o ně stál. Jenže já se tím pádem dostávám do bezvýchodné situace.” Rozechvěle se zachichotala a upřeně se zadívala na sestru, jako by se ptala: Co mám s takovým chlapem dělat?

Amélie místo odpovědi pohlédla na slečnu Marksovou.

Společnice, jež za všech okolností zachovávala klid a rozvahu, náhle vypadala zmateně a rozčileně. „Poppy, možná do vašeho vnitřního zmatku vnesu trochu světla. Vysvětlím vám, proč je Harry tak odtažitý.”

Harry? Důvěrné pojmenování jejího manžela Poppy udivilo. Bez mrknutí zírala na svoji bývalou společnici. „Vy se znáte s mým chotěm, slečno Marksová?”

„Říkejte mi Catherine, prosím. Nesmírně bych ocenila, kdybyste mě považovala za přítelkyni.” Čišelo z ní napětí. Aby mohla pokračovat, zhluboka se nadechla. „Kdysi jsme se znali.”

„Cože?” pípla omámeně Poppy.

„Uvědomuji si, že jsem vám to měla prozradit dřív, a velice mě mrzí, že jsem tak neučinila. Nemluví se mi o tom zrovna lehce.”

Poppy úžasem oněměla. Nestává se často, že vás dočista ohromí člověk, o kterém si myslíte, že před vámi neskrývá žádné zvláštní tajemství. Slečna Marksová a Harry? Děsivé pomyšlení, zvlášť když oba vzájemný vztah urputně tajili. Po zádech jí přeběhl mráz a obestřela ji temná předtucha. „Proboha! Vy a Harry jste byli…?”

„Kdepak! Nic takového! Je to složitý příběh a já netuším, kde začít. Snad tím, že vám sdělím, co o Harrym vím.” Zkoprnělá dívka tupě přikývla.

„Harryho otec, Arthur Rutledge, byl výjimečně ctižádostivý člověk,” spustila Catherine. „V newyorském Buffalu postavil hotel přibližně v době, kdy se tamější přístav začal rozrůstat. Celkem se mu dařilo, přestože jako živnostník za moc nestál. Byl příliš sebestředný, zatvrzelý a panovačný. Oženil se až ve čtyřiceti letech a za ženu si nevybral nikoho menšího než Nicolette, místní krásku, která každého okouzlila svým šarmem a oduševnělostí. Bylo jí pouhých dvacet let a s Arthurem neměla mnoho společného. Netuším, zda se za něho provdala jenom kvůli penězům, anebo k němu zpočátku chovala něžné city. Bohužel, Harry přišel na svět příliš brzy po svatbě. Hodně se spekulovalo o tom, zda je Arthur skutečně jeho otcem. Myslím, že právě odtud pramení odtažitost, kterou Arthur později synovi projevoval. Buď jak buď, manželství se nevydařilo. Po Harryho narození byla Nicolette svému muži několikrát nevěrná a nikterak se tím netajila. Posléze s jedním ze svých milenců uprchla do Anglie a svého čtyřletého synka zanechala v Americe.”

Catherine posmutněla. Natolik se ponořila do neveselého vyprávění, že si ani nevšimla fretky, která se jí vyšplhala do klína.

„Ani předtím si rodiče Harryho moc nevšímali, avšak po matčině odchodu zůstal dočista sám. Otec ho zanedbával. Záměrně se mu vyhýbal. Jako by ho strčil do neviditelného vězení. Hotelový personál dostal příkaz držet se od chlapce dál. Často trávil celé dny zavřený v pokoji. Dokonce i když jedl v kuchyni, zaměstnanci se na něho báli promluvit, aby je za to starý Rutledge nepotrestal. Arthur se postaral, aby Harry nestrádal hlady, chodil slušně oblečený a dostalo se mu vzdělání. Nedá se říct, že by s ním špatně zacházeli, protože ho nikdo nebil a jídla měl dost. Ovšem ducha lze člověku zlomit i jinak než fyzickými tresty.”

„Ale proč?” nechápala Poppy. Nemohla se vyrovnat s představou, že někdo takhle krutě zacházel s malým dítětem. „Copak byl jeho otec tak pomstychtivý, že obviňoval svého syna z matčiných hříchů?”

„Harry se pro něho stal živou připomínkou ponížení a zklamání, které zakusil. A podle všeho Harry skutečně není Arthurovým synem.”

„To není omluva!” vykřikla Poppy. „Kéž by… Kéž by mu někdo pomohl!”

„Mnozí zaměstnanci hotelu nesli chlapcův úděl velmi těžce. Například hospodyně. Jednou si uvědomila, že dítě dva dny neviděla, a šla je hledat. Našla Harryho zamčeného v pokoji. Bez jídla. Arthur měl tolik práce, že na synka dočista zapomněl. Tehdy mu bylo pouhých pět let.”

„Nikdo ho neslyšel plakat? Copak se nesnažil na sebe upozornit?”

Catherine pohlédla na fretku a mimoděk ji pohladila. „Zlaté pravidlo hotelu znělo: neobtěžovat hosty. Odmalička to do něho vtloukali. A tak Harry ani nedutal a doufal, že pro něho někdo přijde.”

„Prokristapána!” zhrozila se Poppy.

„Tahle událost hospodyni vyděsila,” pokračovala Catherine.

„Rozhodla se zjistit, kam se Nicolette poděla. Napsala jí několik dopisů, v nichž jí dopodrobna vylíčila situaci v naději, že pro syna pošle. Cokoliv jí připadalo snesitelnější než život v takové izolaci.”

„Ale Nicolette o syna nikdy neprojevila zájem, že?”

201

„Ozvala se o hodně později, když už pro Harryho bylo pozdě. Pozdě pro oba, jak se posléze ukázalo. Nicolette onemocněla nevyléčitelnou chorobou. Dlouho stonala, ale ke konci to s ní šlo rychle z kopce. Přála si před smrtí syna vidět, a tak mu napsala, ať ji přijede navštívit do Londýna. Harry nasedl na první loď, která mířila do Anglie. Byl už dospělý, něco přes dvacet. Netuším, proč se rozhodl matku navštívit. Zřejmě se jí chtěl zeptat na spoustu věcí. Předpokládám, že se v duchu trápil otázkou, zda neodešla kvůli němu.” Catherine se odmlčela a pohroužila se do vlastních myšlenek. „Většina týraných dětí se domnívá, že si špatné zacházení něčím zasloužily.”

„Vždyť on za nic nemohl!” zvolala Poppy, srdce se jí svíralo soucitem. „Byl ještě maličký. Žádné dítě si nezaslouží být opuštěno.”

„Pochybuji, že mu tohle někdy někdo řekl,” pokývala hlavou Catherine. „Odmítá se na toto téma bavit.”

„Jak mu matka vysvětlila své chování, když ji našel?”

Catherine se odvrátila, náhle neschopná mluvit. Civěla na fretku, která se jí stulila v klíně, a hladila ji po hustém kožichu. Nakonec, aniž zvedla zrak, přiškrceným hlasem prohlásila: „Zemřela den předtím, než dorazil do Londýna. Navždy mu unikla a připravila ho o naději, že získá odpovědi na palčivé otázky. A vyhlídka, že mu projeví sebemenší náklonnost, zmizela spolu s ní.”

Všechny tři ženy zmlkly.

Poppy byla naprosto ohromená.

Jak pokřivená musí být duše dítěte, jež vyrůstalo v tak nehostinném prostředí a bez lásky? Takovému človíčkovi musí připadat, že ho zradil celý svět. Jak tíživé břemeno s sebou vláčí! Nikdy tě nebudu milovať, vmetla mu do tváře o svatebním dnu. A jeho odpověď:

O lásku jsem nikdynestál. ABůhví, žemiji nikdo nenabízel.

Dělalo se jí zle. Musela zavřít oči. Tenhle problém se nedá vyřešit v průběhu jednoho rozhovoru. Nestačí na něj den, ani rok. Je to hluboká rána, kterou člověk nosí v duši po zbytek života.

„Chtěla jsem vám to povědět dřív,” slyšela říkat Catherine,

„ale obávala jsem se, že by tyhle události silně hovořily v Harryho prospěch. Jste bytost plná soucitu. Pravdou zůstává, že Harry

202

by o váš soucit nestál, patrně ani o lásku. Pochybovala jsem, že by dokázal být manželem, jakého si zasloužíte.”

Poppy k ní zvedia uslzené oči. „Proč mi to vyprávíte?”

„Protože jsem se vždycky domnívala, že Harry není schopen lásky. Nyní si tím nejsem tak jistá. I když, co se jeho týče, člověk nikdy přesně neví…”

„Slečno Marksová,” spustila Poppy, ale pak se rychle opravila:

„Catherine. Odkud Harryho znáš? Jak tohle všechno víš?”

V obličeji mladé ženy se vystřídala celá řada emocí: rozčilení, smutek, rozpaky. Začala se chvět, až se Dodger, podřimující na jejím klíně, probudil.

Ticho se prodlužovalo. Poppy se tázavě podívala na Amélii.

Sestra nepatrně přikývla, jako by tím chtěla říct: Buď trpělivá.

Catherine sundala brýle a očistila si zamžená skla. Nervozita způsobila, že se jí obličej leskl potem. „Několik let poté, co Nicolette připlula do Anglie, porodila další dítě. Dceru.”

Zbytek si měla Poppy domyslet. Shledala, že si mimoděk tiskne dlaň k ústům. „Tebe?” hlesla posléze.

Mladá žena k ní zvedla líbezný obličej s jemnými rysy, z nějž čišelo odhodlání. Ano, určitá podoba s Harrym tu je. Ačkoliv se Catherine většinou chová odměřeně, hluboko v jejím nitru vřou emoce.

„Proč ses o tom nikdy nezmínila?” užasla Poppy. „Proč mi to zamlčel i můj muž? Copak je tvoje existence tajemstvím?”

„Potřebovala jsem se chránit, proto jsem přijala nové jméno.

Nikdo už ani neví proč.”

Poppy se chtěla zeptat na spoustu věcí, ale Catherine chyběl pouhý krůček ke zhroucení. Nesrozumitelně se omluvila a jako v mátohách postavila fretku na koberec. Zvedla svou botku a odploužila se ze salonu. Dodger ji kvapně následoval.

Sestry osaměly. Poppy civěla na podnos s pečivem. Ticho narůstalo.

„Dáš si čaj?” otázala se Amélie. Dívka nepřítomně přikývla.

Obě se natáhly po zákuscích. Chuť perníku Poppy připomněla dětství. Spláchla sousto horkým čajem s mlékem.

„Vzpomínám na naše rodiče,“ pravila a její hlas zněl vzdáleně.

„Na chalupu v Primrose Place. Vždycky jsem tam pookřála na duchu. Jako když jím tyhle moučníky. Pamatuji si na květované závěsy a nádherné večery, kdy jsme si četly Ezopovy bajky.”

„Vzpomínáš si na vůni Apatykářových růží?” zasnila se Amélie. „Anebo jak jsme pozorovaly déšť stékající z došků? A pamatuješ, jak Leo nachytal do sklenice světlušky a my zkoušely, jestli by dokázaly při večeři nahradit svícen?”

Poppy se zazubila. „Nikdy jsme nemohly najít formu na koláč, protože ji Beatrix používala jako základ pelíšku pro svá zvířata.”

Amélie vyprskla smíchy. „Nebo když se jedno z kuřat tak polekalo sousedova psa, že ztratilo úplně všechno peří. Bea donutila mamku, aby mu upletla svetríček.”

Poppy se chechtala. „Strašně jsem se styděla. Trousili se k nám lidi z celé vesnice, aby se podívali na holé kuře, které pobíhá po dvorku navlečené v pulóvru.”

„Pokud já vím,” ušklíbla se Amélie, „tak Leo od té doby nedal drůbež do pusy. Tvrdí, že nemůže pozřít tvora, který mohl chodit řádně oblečený.”

Poppy si povzdechla. „Nikdy jsem si neuvědomila, jak jsme měli krásné dětství. Přála jsem si, abychom byli úplně obyčejní a lidé o nás nehovořili jako o výstředních Hathawayových.” Olízla si prsty upatlané od polevy a lítostivě pohlédla na Amélii. „My nikdy nebudeme obyčejní, že ne?”

„Ne, drahá. Ačkoliv… Musím se přiznat, že jsem tvou touhu po obyčejném životě nikdy nechápala. Podle mě je tenhle výraz synonymem pro nudu.”

„Já v něm cítím bezpečí. Vědomí, že víš, co máš očekávat. Zažili jsme tolik nepříjemných překvapení. Smrt rodičů, spálu, požár…”

„A ty se domníváš, že by ti pan Bayning poskytl vytoužený pocit bezpečí?” otázala se opatrně Amélie.

„Myslela jsem si to.” Poppy zavrtěla hlavou. „Žila jsem v přesvědčení, že s ním budu spokojená. Ale při zpětném pohledu mě napadá… Michael o mě vůbec nebojoval, že? To ráno před naší svatbou mu Harry přímo přede mnou něco řekl… ,Kdybyste o ni opravdu stál, byla by vaše, ale já ji chtěl víc.’ Přestože jsem Harryho nenáviděla za to, co udělal, líbilo se mi, že mě nepovažoval za méněcennou.”

Amélie si položila nohy na pohovku a soustředěně se zahleděla na sestru. „Dobře víš, že rodina nedovolí, aby ses vrátila k manželovi, dokud se nepřesvědčí, že se k tobě bude chovat vlídně.”

„On vlídný byl,” přiznala Poppy. Nato sestře vyprávěla, jak si podvrtla kotník a Harry se o ni staral. „Byl velice pozorný, něžný a plný lásky. Na okamžik se mi zdálo, že ho vidím v jeho pravé podobě. Já…” Zarazila se. Zamyšleně putovala prstem po okraji šálku a zírala do jeho prázdné hlubiny. „Cestou mi Leo kladl na srdce, že se musím rozhodnout, zda Harrymu odpustím nebo ne. Myslel tím způsob, jakým začalo naše manželství. Domnívám se, že mi nic jiného nezbývá. Už kvůli mně samé… A taky kvůli Harrymu.”

„Chybovat je lidské,” prohlásila sestra, „a odpouštět naprosto k vzteku. Ale ano, je to dobrý nápad.”

„Potíž je v tom, že ten Harry, který o mě nezištně pečoval, se neobjevuje moc často. Ustavičně se něčím zaměstnává a do všeho se plete, jen aby nemusel přemýšlet o osobních záležitostech. Kdyby se mi podařilo dostat ho z hotelu a pobývat s ním na nějakém klidném místě, kde bych ho mohla…”

„… alespoň týden držet v posteli?” navrhla Amélie. Oči se jí čtverácky třpytily.

Poppy se na ni podívala, zrudla a jen stěží potlačila smích.

„Možná by to s vaším manželstvím udělalo zázraky,” pokračovala sestra. „Není nad noční rozhovory na lůžku! Spokojení muži bývají vděční a ochotně přistoupí na všechno, co jim dámy navrhnou.”

„Divila bych se, kdyby se mi podařilo Harryho přesvědčit, aby tu několik dní zůstal,” dumala Poppy. „Je hájovna dosud prázdná?”

„Ano, ale správcův dům je o hodně pohodlnější a také blíž k sídlu.”

„Přála bych si…” Poppy zaváhala. „Ne, to nepůjde. Harry bez hotelu dlouho nevydrží.”

„Postav ho před hotovou věc. Řekni mu, že se s ním vrátíš do Londýna pod podmínkou, že ti dopřeje několik dní v naší společ-

nosti,” navrhla Amélie. „Sváděj ho! Prokristapána, Poppy, není na tom nic těžkého.”

„Nic o svádění nevím,” bránila se dívka.

„Ale ano, víš. Svádění není nic jiného než to, že muže povzbudíš, aby vykonal něco, co sám dávno vykonat chce.”

Poppy jí věnovala zamyšlený pohled. „Nechápu, proč mi radíš právě tohle, když jsi od prvopočátku byla proti našemu sňatku.”

„Jenže teď si vdaná, proto se nedá nic moc dělat, takže se snaž z vašeho manželství vytěžit to nejlepší.” Sestra se zadumaně odmlčela. „Někdy se stává, že tě výsledek příjemně překvapí. Získáš něco, v co jsi ani nedoufala.”

„Pouze ty dokážeš problematiku svádění předložit tak, že vypadá jako zcela pragmatické řešení.”

Amélie se zakřenila a natáhla se po dalším koláčku. „Co kdybys jednoduše šla na věc? Ukaž mu, jak by podle tebe mělo vypadat vaše manželství.”

„Vrhni se na něho,” zamumlala Poppy, „jako králík na kočku.” Sestra se na ni užasle podívala. „Prosím?”

Poppy se zazubila. „Vzpomněla jsem si na něco, co mi radila Beatrix. Možná je moudřejší než my všichni dohromady.”

„O tom nepochybuji.” Amélie volnou rukou odhrnula krajkovou záclonu. Slunce zatančilo v jejích uhlově černých vlasech a ozářilo jemný obličej. Zachichotala se. „Naše malá se právě vrací z lesa. Bude mít nevýslovnou radost, až zjistí, že jste s Leem přijeli. Zdá se, že nese cosi v zástěře. Páni, muže to být cokoliv. Beatrix je rozkošná, ale strašně divoká. Catherine s ní sice dokázala nemožné, ale co ti mám povídat. Dobře víš, že Bea se nedá nikdy zkrotit.”

Amélie se kvůli tomu netrápila. Brala sestru takovou, jaká je, a pevně věřila, že k ní bude osud laskavý. Nepochybně se na ní projevoval Camův vliv. Vždycky měl tolik rozumu, že Hathawayovým dopřál co nejvíc svobody, aby získali dostatek prostoru pro své výstřednosti. Jiný na jeho místě by s nimi nejspíš bojoval. Ramsay House se pro rodinu stal útočištěm, bezpečným přístavem, kam se zbytek světa neodvážil vniknout.

Jenže za chvíli tu bude Harry.

Harryho cesta do Hampshiru byla dlouhá, nudná a nepohodlná. Jedinou společnost mu dělaly vlastní neveselé myšlenky. Pokoušel se odpočívat, ale jako člověk, který má i za ideálních okolností potíže se spánkem, nedokázal v rozkodrcaném kočáře usnout. A tak si barvitě představoval všemožné hrozby, jimiž svou ženu donutí k poslušnosti. Potom snil o tom, co všechno pokořené Poppy udělá. Náhle byl podrážděný a vzrušený.

K čertu s ní! Nedopustí, aby ho opustila.

Nikdy se nad sebou nezamýšlel. Nepátral ve svém nitru po odpovědích, protože vlastní srdce mu připadalo příliš zrádné. Nebylo v jeho silách zapomenout na minulost, kdy okamžitě přišel o sebemenší náznak něhy, kterou mu někdo projevil, chvilku radosti či záblesk naděje. Nezbývalo mu než se obrnit. Přežít znamenalo nedopustit, aby někdy potřeboval druhého člověka.

Pokoušel se obrátit pozornost ke krajině za oknem. Ačkoliv se blížila devátá, letní obloha se vytrvale bránila soumraku. Harry navštívil mnohá hrabství, avšak v Hampshiru dosud nebyl. Putovali jižně od Downsu a blížili se k hustým hvozdům a úrodným pastvinám poblíž New Forestu a Southamptonu. Město Stony Cross, kde se konaly oblíbené jarmarky, patřilo k nejpůvabnějším v zemi. Kromě tradiční úhlednosti si podrželo těžko postižitelné kouzlo. Návštěvník zhusta získal dojem, že cestuje mimo prostor a čas, že tajuplné okolní lesy se jenom hemží bytostmi, jež se vyskytují výhradně v mýtech. Zvolna se blížil večer, z údolí stoupala mlha a plížila se po pěšinách. Halila svět do prízračného hávu.

Kočár zabočil na soukromou příjezdovou cestu, projel otevřenou branou a minul strážní domek. Sídlo sestávalo z neobvyklé kombinace stavebních stylu, takže by mělo působit nesourodě, ale kupodivu to tak nebylo.

Poppy je tady. Toto vědomí ho popohánělo kupředu. Nemohl se dočkat, až ji uvidí. Zakoušel pocit hlubší než zoufalství. Kdyby o manželku přišel, nikdy by se z té ztráty nevzpamatoval. Cítil to. Proto se bál a zároveň zuřil. Připadal si jako v pasti. Nerad si to přiznával, ale uvědomoval si, že bez ní nemůže žít.

Energicky dokráčel k vchodovým dveřím, na komořího se neobtěžoval čekat. Vtrhl do prostorné vstupní haly se světlým táflováním a točitým kamenným schodištěm.

V ústrety mu spěchal Cam Rohan, ledabyle oblečený jenom v košili, kalhotách a rozepnuté kožené vestě. „Rutledgei,” pravil vlídně. „Právě večeříme. Přidáte se k nám?”

Harry netrpělivě zavrtěl hlavou. „Jak se má Poppy?”

„Pojďte, dáme si sklenku vína a promluvíme si.”

„Také je v jídelně?”

„Ne.”

„Chci ji vidět. Hned.”

Camův přívětivý výraz se nezměnil. „Obávám se, že budete muset počkat.”

„Dobrá, vyjádřím se jinak jdu za ní, i kdybych měl z tohoto domu udělat kúlničku na dříví.”

Cam přijal jeho sdělení s nevzrušeným pokrčením ramen.

„V tom případě račte ven.”

Dal tím jasně najevo, že přijímá Harryho výzvu a je ochotný se prát, což Rutledge udivilo a zároveň pocítil vděk. Krev se mu pěnila v žilách, vřel v něm vztek.

Vzdáleně si uvědomoval, že není ve své kůži a ztrácí nad sebou kontrolu, jako by mu mozek vypovídal službu. Opustila ho jeho charakteristická chladná logika. Soustředil se pouze na skutečnost, že chce Poppy zpátky, a neváhal o ni bojovat do poslední kapky krve.

Následoval Cama postranní chodbou do zahrady, kde plály dvě pochodně.

„Něco vám řeknu,” poznamenal konverzačním tónem Rohan.

„To, že vaše první otázka zněla: ,Jak se má Poppy?’ a ne: ,Kde je Poppy?’, hovoří ve váš prospěch.”

„Táhněte k čertu i se svými názory!” zavrčel Harry, svlékl si kabátec a odhodil jej stranou. „Neprosím se vás o svolení, abych si mohl vzít zpátky svou ženu. Patří mi a bude moje, ať se vám to líbí nebo ne.”

Cam se k němu otočil čelem. Jeho oči i černé vlasy se zaleskly ve světle plamenů. „Poppy je součástí mé rodiny,” oznámil důležitě a jal se soupeře pomalu obcházet. „Jestli se vám ji nepodaří přesvědčit, aby se k vám dobrovolně vrátila, pak odjedete bez ní.”

I Harry se dal do pohybu. Myšlenky mu vířily hlavou jako zběsilé, snažil se soustředit na soupeře. „Neplatí žádná pravidla?”

„Ne.”

Harry udeřil jako první, avšak Cam se mu pohotově vyhnul. Potom sám zaútočil pravačkou. Následovala otočka a Harryho levý hák. Jeho soupeř zareagoval o něco později, a tak se mu zcela nepodařilo úder vykrýt.

Cam tiše zaklel, ušklíbl se a opět byl ve střehu. „Tvrdý a rychlý,” pochválil svého soka. „Kde jste se naučil zápasit?”

„V New Yorku.”

Vtom Cam prudce vyrazil kupředu a přišpendlil svého protivníka k zemi. „Já v západním Londýně.”

Harry se převalil na bok, setřásl svého soupeře a začal se zvedat. Avšak neopomněl Cama tvrdě udeřit do břicha.

Postižený zaskučel. Popadl Harryho za paži, zahákl chodidlo za jeho kotník a elegantně mu podtrhl nohu. Jednou dvakrát se převalili, než Harry vyskočil z trávy a ucouvl o několik kroků.

Prudce oddechoval. Sledoval, jak se jeho soupeř zvedá ze země.

„Mohl jste mě chytit do kravaty,” podotkl Cam a odhodil si vlasy z čela.

„Nechtěl jsem vám pohmoždit krk,” odvětil mrazivě Harry.

„Napřed mi musíte říct, kde najdu svoji ženu.”

Cam se zakřenil. Dříve než mu stačil odpovědět, strhl se povyk a ze zimní zahrady se vyhrnula celá rodina: Leo, Amélie, Win, Beatrix, Merripen a nechyběla ani Catherine Marksová. Jsou

tu všichni, až na Poppy, uvědomil si otupěle Harry. Kde k čertu vězí?

„Tohle je nový druh večerní zábavy?” otázal se sarkasticky Leo a přistoupil o krok blíž. „Inu…, já osobně bych po jídle dal přednost kartám.”

„Vy přijdete na řadu potom, Ramsayi,” mračil se Harry. „Jen co skoncuju s Rohanem. Zmlátím vás jako psa za to, že jste mou choť odvezl z Londýna.”

„Kdepak,” prohlásil s bohorovným klidem Merripen. „Teď jsem na řadě já. Vymlátím z vás duši za to, že jste si troufal na mou příbuznou.”

Leo pohlédl z Merripenovy zakaboněné tváře na Harryho a zakoulel očima. „Tak nic,” prohodil ledabyle a zamířil zpátky do zimní zahrady. „Až s ním Merripen skončí, nezbude z Rutledge ani mastný flek.” Zastavil se u sester a tiše špitl Win do ucha: „Asi bys měla zakročit.”

„Proč?”

„Protože Cam chce toho moulu jenom přivést k rozumu, zatímco Merripen by ho dokázal zabít, což by Poppy určitě neocenila.”

„Co kdybys ho zastavil ty, Leo?” navrhla kysele Amélie.

„Nemůžu, jsem šlechtic. A pokud má aristokrat něco udělat, pak se nejdřív poohlédne po někom, kdo se bude namáhat za něho.” Nadřazeně se na ni podíval. „Říká se tomu noblesse oblige.”

Slečna Marksová svraštila obočí. „Ta definice zní jinak.”

„Právě jste vyslechla mou verzi.” Leo se náramně bavil jejím podrážděním.

„Keve,” ozvala se mírně Win a vykročila ke svému manželovi.

„Ráda bych si s tebou o něčem promluvila.”

Merripen, který byl ke své ženě vždycky pozorný, jí věnoval zamračený pohled. „Musí to být zrovna teď?”

„Ano, musí.”

„Nemohlo by to počkat?”

„Ne,” trvala dívka paličatě na svém. Když viděla, že Merripen dál váhá, prohlásila: „Jsem v očekávání.”

Kev zamrkal. „Čeho?”

„Dítěte.”

Všichni sledovali, jak Merripen zesinal. „Ale jak je to…?” blekotal omámeně a loudal se k Win.

„Jak?” opakoval s úsměvem Leo. „Merripene, opravdu si nevzpomínáš na náš důvěrný rozhovor, který jsme spolu vedli před tvou svatební nocí?” Ušklíbl se, když se na něho tázaný výhružně podíval. Sklonil se k Wininu uchu a poznamenal: „Dobrá práce, ale co budeš dělat, až zjistí, že to byla jenom válečná lest?”

„Je to pravda!” odvětila vesele sestra.

Leovi zmizel úsměv ze rtu. Praštil se dlaní do čela. „Prokristapána!” mumlal. „Kde mám brandy?” Nato zmizel v domě.

„Určitě chtěl říct: ,Blahopřeju!”’ zazubila se Beatrix a následovala ostatní dovnitř.

Cam a Harry osaměli.

„Pravděpodobně bych vám měl něco vysvětlit,” spustil Cam a zatvářil se kajícně. „Win měla dlouho podlomené zdraví. Posléze se zcela uzdravila, avšak Merripen se bojí, aby jí těhotenství neublížilo.” Odmlčel se. „Všichni sdílíme jeho obavy,” přiznal.

„Ale pokud se Win rozhodla stát se matkou, nic jí v tom nezabrání. Koneckonců je Hathawayová.”

Harry zadumaně zavrtěl hlavou. „Ta vaše rodina…”

„Já vím,” přerušil ho Cam. „Však si na ni časem zvyknete.” Po krátké odmlce se věcně zeptal: „Chcete pokračovat v zápase, anebo vyhlásíme remízu a půjdeme si s Ramsayem dát brandy?”

Jedna věc byla Harrymu jasná. Jeho noví příbuzní nejsou normální.

Jednou z předností léta tráveného v Hampshiru jsou teplé dny, jež střídají chladné večery, kdy je příjemné posedět u hořícího ohně. Poppy byla sama ve správcově domku, choulila se před nevelkým krbem a ve světle lampy si četla knihu. Opakovaně se vracela ke stejné stránce, jelikož se na ni nedokázala soustředit. Napjatě čekala na Harryho. Viděla jeho kočár mířit k sídlu a věděla, že je pouze otázkou času, kdy ho rodina za ní pošle. „Nesetkáte se,” sdělil jí Cam, „dokud se nepřesvědčím, že se dostatečně zklidnil.”

„Nikdy by mi neublížil.”

„Stejně si s ním chci promluvit.”

Zahalila se do růžového župánku s volánky a bílou krajkou, který si vypůjčila od sestry. Měl hluboký výstřih, a protože Win je o hodně štíhlejší, byl jí trochu těsný. Ňadra jí málem přetékala. Věděla, že Harrymu se líbí její rozpuštěné vlasy, proto si je pečlivě vykartáčovala a nechala je volně splývat po ramenou.

Vtom se ozvalo hlasité zaklepání. Poppy prudce vzhlédla. Srdce se jí rozbušilo, žaludek se sevřel úzkostí. Odložila knihu stranou, přešla ke dveřím, odemkla je a stiskla kliku.

Vzápětí se ocitla tváří v tvář svému manželovi, který stál jen o stupínek níž.

Takového jej neznala. Vyčerpaného. Pomuchlaného. Hrubiánského. Neoholeného. Mužná neupravenost mu kupodivu slušela, neboť mu propůjčovala podivný divoký půvab. Vypadal, jako by ji přišel potrestat za to, že ho opustila. Jeho pohled způsobil, že jí naskočila husí kůže.

Zhluboka se nadechla a ustoupila stranou, aby mohl Harry vejít dovnitř. Pečlivě za ním zavřela.

Rozhostilo se napjaté ticho. Vzduch jiskřil emocemi, které nedokázala ani pojmenovat. Cítila, jak jí zběsile tluče srdce. Harry ji sjel pohledem od hlavy až k patě. „Jestli se mě ještě jednou pokusíš opustit,” pravil výhružně, „následky budou horší, než si dovedeš představit.” Dále říkal něco o pravidlech, která bude muset Poppy dodržovat, věcech, jež odmítá tolerovat, a pokud prý chce dostat lekci, rád jí jednu uštědří.

Navzdory sžíravému tónu z něho čišela zvláštní něha. Připadal jí nesmírně opuštěný a jako by potřeboval utěšit.

Dříve než si uvědomila, co dělá, dvěma kroky k němu přistoupila. Vzala jeho obličej do dlaní, vyhoupla se na špičky a umlčela ho polibkem.

Nepatrný dotek způsobil, že sebou Harry trhl. Zarazil se. Uchopil Poppy za ramena a přidržel si ji na délku paže. Užasle na ni zíral. Sálala z něho mužná síla. Kdyby chtěl, hravě by jí ublížil. Ani se nepohnul, zcela upoután manželčiným výrazem.

Dychtivým a odhodlaným. Poppy se připravila k dalšímu polibku. Harry jí dovolil krátce se otřít o jeho rty, pak ji odstrčil. Všimla si, jak rozpačitě polkl. Jestliže ho první projev přízně dočista zaskočil, druhý ho úplně odzbrojil.

„Poppy,” pravil ochraptěle. „Nechtěl jsem ti ublížit. Snažil jsem se být něžný.”

Dívka ho jemně pohladila po tváři. „Domníváš se, že to je ten důvod, proč jsem tě opustila?”

Manželčina něha způsobila, že zkoprněl. Pootevřel rty, jako by se toužil na něco zeptat, ale neodvážil se. V obličeji se mu zračil naprostý zmatek. Poppy rozpoznala okamžik, kdy se Harry přestal snažit o pochopení.

Se zasténáním se k ní sklonil a hladově ji políbil.

Horlivě mu vycházela vstříc. Přemáhala ji radost. Nechala Harryho, ať ji hladí a laská a tiskne blíž k sobě.

Stoupla si na špičky a uvědomila si, jak moc je vzrušený. Rty putoval po křivce jejího hrdla. Prohnula se v zádech a vystavila na odiv ňadra uvězněná v těsném župánku. Muž se ponořil do údolíčka mezi nimi a laskal je jazykem. Zatoužil po růžové bradavce a lačně se k ní dobýval. Poppy se mu ochotně nabízela, neboť toužila na obnažené pleti cítit jeho ústa. Chtěla je mít všude. Dychtila dostat víc.

Chytala se navrhnout, aby se odebrali do ložnice, ale z úst se jí vydralo pouhé zasténání. Podlamovala se pod ní kolena. Harry zatáhl za živůtek a zjistil, že jej drží pohromadě řada drobných háčků. S obdivuhodnou zručností je porozpínal a odhodil župan stranou. Poppy před ním stanula tak, jak ji Pánbůh stvořil.

Harry se po ní nedočkavě natáhl, přimkl ji zády k sobě a uhladil stranou vodopád lesknoucích se vlasů. Hladově líbal křivku líbezného hrdla, zatímco rukama klouzal po oblinách zvoucího těla. Uchopil do dlaně kypré ňadro s pyšně vztyčenou bradavkou a prsty zkusmo zabloudil do dívčina klína.

Poppy maličko nadskočila a plna očekávání zalapala po dechu. Instinktivně se rozkročila a nabídla se mu, což manžel ocenil spokojeným zabručením. Zamilovaně ji objímal a vychutnával si její blízkost. Prsty nořil do horkého lůna a opatrně je probouzel k životu. Vtom se dívka přitiskla k jeho vzrušenému mužství.

„Harry,” vydechla, „nejspíš upadnu.”

Oba zvolna klesli na koberec, muž se stále držel za ní. Šeptal jí do vlasů, jak moc je krásná a jak silně po ní prahne. Vousy ji

jemně škrábal na hebké pleti, až se Poppy zachvívala slastí. Líbal ji na záda a postupoval stále níž a níž.

Poppy se otočila a chopila se předního dílu jeho košile. Nemotornými prsty rozepínala knoflíky. Harry trpělivě držel, hrudník se mu rychle zvedal a zase klesal. Sledoval manželku uhrančivýma zelenýma očima. Beze spěchu se svlékl a nabídl své ženě pohled na široký svalnatý hrudník porostlý kučeravými chloupky. Přejela po něm rozechvělou rukou, jež skončila na poklopci.

„Udělám to,” nabídl se Harry.

„Já sama,” trvala paličatě na svém. Byla odhodlaná naučit se dalšímu z manželských tajemství. Hřbety prstů narážela do mužova tvrdého plochého břicha. Našla skryté zapínání a začala na něm pracovat. Harry trpělivě vyčkával. Oba sebou škubli, když se nemotornými prsty nechtěně otřela o mužovu chloubu.

Harry vydal přidušený zvuk, něco mezi zasténáním a smíchem. „Poppy,” vydechl. „Dovol mi to rozepnout, prosím.”

„Šlo by to o hodně lépe,” bránila se, „kdyby ti ty kalhoty nebyly malé.”

„Obvykle nejsou.”

Pochopila, co tím naznačuje. Zarazila se, pohlédla manželovi do očí a provinile se usmála. Uchopil její hlavu do dlaní a toužebně se na ženu zadíval.

„Poppy,” pravil rozechvěle, „myslel jsem na tebe každou minutu našeho odloučení. Přemýšlel jsem, co bych měl vykonat, aby ses ke mně vrátila. Udělal bych cokoliv. Klidně bych skoupil půlku Londýna, kdybych věděl, že tě tím přesvědčím.”

„Já polovinu Londýna nechci,” namítla tiše. Bezděčně sevřela v prstech pásek manželových kalhot. Takového jej neznala. Přestal se schovávat za gesta a pózy a poprvé se ukazuje v té podobě, jaký doopravdy je.

„Vím, že bych se měl omluvit za to, že jsem se pletl mezi tebe a Bayninga.”

„Ano, to bys měl.”

„Nemůžu. Nikdy toho nebudu litovat, protože kdybych to neudělal, byla bys teď jeho. Jenže on tě chtěl pouze pod podmínkou, že všechno půjde hladce. Já o tebe stál za všech okolností a nebál se nástrah. Netoužil jsem po tobě jenom z toho důvodu, že

jsi krásná, chytrá, laskavá či výjimečná, i když máš všechny tyto přednosti. Musel jsem tě získat pro tvou jedinečnost. Druhá jako ty na světě není. Už nikdy nechci zažít den, který bude začínat bez tebe.”

Poppy se už už chystala mu odpovědět, ale přejel jí prstem po dolním rtu. Naznačil jí tím, že ještě neskončil. „Tušíš, co je to setrvačník?” Nepatrně zavrtěla hlavou.

„Najdeš ho kupříkladu v každých hodinách. Otáčí se bez zastavení a pohybuje ručičkami. Právě kvůli němu hodinky tikají. Bez něho by nefungovaly. A mým setrvačníkem jsi ty, Poppy.” Odmlčel se a špičkou prstu zasněně obkroužil linii dívčiny brady až kamsi k uchu. „Celý den přemýšlím, za co se ti vlastně omluvit, aby to vyznělo alespoň trochu upřímně. Konečně jsem na něco přišel.”

„Co je to?” zašeptala.

„Mrzí mě, že nejsem manžel, jakého sis vysnila,” prohlásil vážným tónem. „Ale přísahám na svůj život, že když mi vylíčíš, po čem prahneš, budu bedlivě naslouchat. Udělám, o cokoliv mě požádáš. Hlavně mě už nikdy neopouštěj.”

Poppy na něho užasle zírala. Většina žen by sice řeči o hodinovém strojku za moc romantické nepovažovala, ale ona ano. Pochopila manželovo sdělení lépe než doufal.

„Harry,” oslovila ho tiše a pohladila jej po tváři. „Co s tebou mám dělat?”

„Cokoliv!” vyhrkl tak prudce, až se skoro rozesmála. Nato vtiskl obličej do záplavy jejích hedvábných vlasů.

Podařilo se jí rozepnout poslední dva knoflíky. Roztřesenými prsty opatrně uchopila manželovo mužství. Slastně zamručel a sklouzl jí dlaněmi po zádech. Váhala, jak se ho správně dotýkat. Něžně jej tiskla v dlani a hladila po celé délce. Fascinovalo ji, jak je pevný a hebký. Čišela z něho podivná síla. Laskala ho a Harry se zachvíval vzrušením.

Vyhledal její ústa a políbil ji tak vášnivě, že se jí z hlavy vykouřily všechny myšlenky. Vztyčil se nad ni, mocný a divoký, vyhladovělý po požitcích, které pro Poppy zatím zůstávaly tajemstvím. Položil ji na koberec a ona si uvědomila, že si ji hodlá vzít tady na podlaze, místo aby se uchýlili do pohodlné postele. Sotva však

záleželo na tom, kde se ocitli. Muž se do ní vpíjel očima a ztěžka oddechoval.

Zamumlala jeho jméno a objala ho pažemi. Zbavil se zbytku oblečení a lačně se klonil, aby se opájel jejími ňadry. Cítila na sobě žár jeho dotyků… Pokoušela se ho přimět, aby ji zakryl svým tělem. Toužila cítit na sobě jeho tíhu. Potřebovala ho jako kotvu. Bolestně po něm prahla.

„Ne,” odpíral se jí. „Počkej! Musím se přesvědčit, zda jsi připravená.”

Avšak ona se nemínila nechat odradit. Pevně ho svírala, a tak se mezi steny a vzdechy tu a tam ozval mužův tlumený smích. Pak se nad ni konečně vyhoupl a uvelebil se mezi jejími stehny. Nutil se ke klidu.

Poppy se pod ním dychtivě vrtěla. Cítila, jak do ní mučivě pomalu vniká, a tetelila se slastí.

„Bolí to?” obával se Harry. Opíral se o lokty, aby ji nerozdrtil.

„Mám přestat?”

Jeho ohleduplnost ji dojala. Náruživě manžela objala kolem krku a zasypala jeho tvář, krk i ucho polibky, kam jen dosáhla. Neústupně ho tiskla k sobě. „Chci tě mnohem víc, Harry,” zašeptala. „Celého.”

Ochotně jí vyhověl. Vstřícně reagoval na sebemenší náznak jejího těla. Zvolnil tempo, když jí to vyhovovalo, a nořil se hloub, jakmile se k němu vstřícně zvedala. Nechal ji, ať dlaněmi zkoumá zákoutí jeho těla.

Klouzala jimi přes široká svalnatá záda stále níž až k oblině pevných hýždí. Okamžitě na její podnět zareagoval ještě urputnějším dobýváním. Z hrdla se mu linulo spokojené pobrukování. Líbí se mu to, pomyslela si Poppy, a byla by se usmála, kdyby náruživě neodpovídala na manželovy horoucí polibky. Chtěla ho lépe poznat. Zajímaly ji všechny způsoby, jimiž by ho mohla potěšit, avšak stoupající rozkoš ji vynášela ke hvězdám a zpřetrhala všechny její myšlenky.

Dostavilo se mocné uvolnění. Harry vykřikl a naposledy se do ní ponořil. Divoce se otřásl. V onom vrcholně důvěrném okamžiku jí připadal velmi silný a zároveň nesmírně zranitelný. Hřálo ji vědomí, že ukojil vášeň prostřednictvím jejího těla. A ještě lepší

bylo, když se jí poté schoulil do náruče a hlavu si položil na její rameno. Konečně zakoušela blízkost, o níž vždycky snila.

Přivinula k sobě manželovu hlavu. Lechtal ji kučeravými vlasy a zaléval vroucím dechem. Mužovo dvoudenní strniště ji škrábalo na ňadrech, avšak ani za nic by ho nepustila.

Přestali vzrušeně oddechovat a manžel ji začal tížit. Poppy si uvědomila, že usnul. Šťouchla do něho. „Harry.”

Zvedl se a zmateně zamrkal.

„Pojďme do postele,” vyzvala ho a zvedla se. „Ložnice je tamhle. Přivezl sis cestovní tašku? Nebo kufr?”

Manžel se na ni podíval, jako by ho oslovila cizím jazykem.

„Kufr?”

„Ano. S oblečením, toaletními potřebami a tak.” Uvědomila si, že Harry se únavou sotva drží na nohou, a zavrtěla hlavou.

„Nevadí. Tohle vyřídíme ráno.” Odváděla svého chotě do ložnice.

„Nejprve se vyspíme, a pak si promluvíme.”

Dřevěná postel byla dost prostorná, aby se do ní oba pohodlně vešli. Harry bez váhání vklouzl pod bílou přikrývku a okamžitě usnul.

Poppy se zájmem hleděla na robustního neoholeného chlapa, který se rozvaloval na jejím lůžku. Dokonce i v tomhle zanedbaném stavu jí jeho mužná krása brala dech. Víčka se mu jemně chvěla, jak snil svůj tajemný sen. Harry je pozoruhodný a složitý člověk. Prý není schopen lásky. Ale je, jen mu ji člověk musí ukázat.

Stejně jako před několika dny si Poppy pomyslela: A za tohohle chlapa jsem se provdala!

Až na to, že tentokrát tomu byla ráda.

Harry nikdy nespal tak hlubokým a úlevným spánkem. Ve srovnání s ním bylo to, co kdysi zakoušel, pouhá imitace odpočinku. Když se probudil, připadal si dočista omámený.

Přinutil se rozlepit víčka a následně zjistil, že už je ráno. Okna sice halily těžké závěsy, avšak kolem nich pronikalo sluneční světlo. Zvláštní, ale necítil nutkání vyskočit z postele jako obvykle. Převalil se na bok a líně se protahoval. Dlaní vedle sebe nahmatal prázdnou matraci.

Sdílela s ním Poppy lůžko? Zadumaně nakrčil čelo. Copak poprvé s někým strávil noc a dočista to promeškal? Otočil se na břicho a přesunul se na druhou stranu postele. Zabořil obličej do polštáře. Ano, voní po květinách a vymydlené dívčí pleti. Zhluboka se kochal opojnou vůní a cítil, jak je vzrušený.

Zatoužil sevřít Poppy v náruči a přesvědčit se, že včerejšek nebyl pouhý sen.

Vlastně prožil něco tak nádherného, až mu to trochu nahánělo strach. Co když se mu všechno jenom zdálo? Zachmuřil se. Posadil se a prsty si prohrábl vlasy.

„Poppy,” řekl. Nevolal ji, pouze tiše vyslovil její jméno. Ihned se objevila ve dveřích, jako by na něho už čekala.

„Dobré jitro.” Měla na sobě jednoduché modré šaty, vlasy zapletené do copu si ozdobila bílou stuhou. Moc jí to slušelo. Není divu, že dostala jméno po nejvýraznější z divoce rostoucích květin, rudém vlčím máku. Z jejích modrých očí sálala taková láska, že Harry bezděčně zadržel dech. Cítil se nevýslovně šťastný.

„Kruhy jsou pryč,” poznamenala tiše Poppy. Viděla, že jí nerozumí, proto kvapně dodala: „Myslím ty, které jsi měl pod očima.”

Harry se odvrátil a promnul si krk. „Kolik je hodin?” zeptal se ochraptěle.

Poppy přistoupila k židli, na kterou mu položila jeho poskládané oblečení, a z kapsy vytáhla hodinky. Otevřela víčko, pak zamířila k oknu. Poodhrnula závěs a do potemnělé místnosti pronikl ostrý paprsek světla. „Půl dvanácté,” oznámila.

Manžel na ni tupě zíral. Svatá prostoto, prospal půl dne! „V životě jsem nevstával tak pozdě.”

Svým výrokem dívku pobavil. „Nikdo ti nepřinesl hlášení zaměstnanců, nikdo neklepal na dveře. Nikdo se nedožadoval odpovědí na všetečné otázky, nemusel jsi vyřizovat naléhavé záležitosti. Hotel je náročná milenka, Harry. Ale dnes patříš jenom mně.”

Muž uvažoval o jejích slovech. Zpočátku pocítil nevraživost a nesouhlas, které vzápětí vystřídala silná touha Poppy obejmout.

„Copak ty to nezpochybníš?” užasla.

Bezmocně se usmál. Nedokázal si pomoct. „Tady velíš ty,” ucedil a provinile se zakřenil, neboť si uvědomil, jak příšerně vypadá. „Je tu koupelna?”

„Ano. Jsou to tamty dveře. Dům je napojený na vodovod, takže studenou si můžeš napustit rovnou do vany. Na sporáku mám připravené konve s horkou vodou.” Vrátila hodinky zpátky do vesty. Když se napřímila, se zájmem pohlédla na manželovu obnaženou hruď. „Ráno přinesli ze sídla tvoje věci a také snídani. Nemáš hlad?”

Harry by na posezení spořádal koně, ale nejprve se chtěl vykoupat a oholit, a pak se ustrojit do čistých šatů. V cizím prostředí a za nezvyklých okolností se necítil ve své kůži, a tak především potřeboval opět nabýt svou obvyklou vyrovnanost. „Nejprve se umyju.”

„Dobrá.” Chystala se vrátit do kuchyně.

„Poppy…” Počkal, až se ohlédne. „Včera v noci…,” přinutil se otázat, „poté, co jsme… Bylo všechno v pořádku?”

Dívka pochopila, nač se ptá, a jeho zájem ji potěšil. Její obličej se rozjasnil. „Vůbec ne,” nechala se slyšet. Maličko se odmlčela,

než kvapně dodala: „Ocitla jsem se v sedmém nebi.” Nato se na muže zářivě usmála.

Harry vstoupil do prostoru kuchyňského koutu, který zabíral část hlavní světnice. Byly zde železný sporák, kredenc, krb a stůl z borovicového dřeva, který sloužil jako pracovní plocha a zároveň se na něm jedlo. Poppy připravila malou hostinu: konvici horkého čaje, vejce natvrdo, oxfordské párečky a nakynuté bochánky, které Harry dosud nikde neviděl.

„Tohle je místní specialita,” vysvětlovala Poppy, když na ně ukázala. „Z jedné strany jsou plněné masem okořeněným šalvěji a z druhé ovocem. Vlastně je to oběd i se zákuskem. Začneš slaným a na druhém konci skončíš…” Podívala se na manžela a zmlkla.

Připadal jí stejný jako vždycky a přece úplně jiný. Oči měl jasné a bez temných kruhů a krásně se třpytily. Z jeho obličeje zmizelo napětí. Zdálo se jí, že má před sebou Harryho z dávných časů, kdy se ještě neuměl přetvařovat a mistrně skrývat svoje emoce. Byl natolik přitažlivý, že se jí touhou sevřel žaludek a kolena se pod ní podlomila.

Pohlédl na bochánek a ušklíbl se. „Kde mám začít?”

„Nemám ponětí,” odvětila. „Abys to zjistil, musíš si kousnout.”

Jeho ruce se vznesly k manželčinu štíhlému pasu. Jemně ji přitáhl k sobě.

Když se jeho ústa snesla na její, pokorně se mu podrobila a pootevřela rty. Vychutnával si sladkost polibku a těšil se dívčinou vstřícností. Líbání nabíralo na vroucnosti. Nakonec zvedl hlavu a uchopil manželčin obličej do dlaní. Zadíval se na ni, jako by z jejích rtů upíjel živou vodu. Poppy v duchu žasla nad tím, jak šikovně se jí dotýká. Reagoval na její sebemenší podnět a sálala z něho nevýslovná něha.

„Máš opuchlé rty,” zašeptal a špičkou palce přejel po koutku jejích úst.

Poppy se tiskla tváří k jeho dlani. „Hodně jsme se líbali,” hlesla.

„A nejenom to,” zdůraznil. Dívce stačil jediný pohled do mužových jiskrných očí a ihned se jí rozbušilo srdce. „Vlastně…”

220

„Najez se, nebo zemřeš hlady,” poradila mu a pokusila se ho odstrčit. Jenže byl o hodně statnější a silnější, takže s ním ani nepohnula. Podlehl však jejímu naléhání, poslušně se posadil a pustil se do jídla.

Poté co snědl pečený bochánek, dvě vejce, pomeranč a vypil hrnek čaje, šli na procházku. Na Poppyino naléhání Harry nechal v domku kabátec a vestu a vydal se ven jenom v košili. Za tento projev nedbalé elegance by ho v některých částech Londýna zavřeli. Knoflíky u krku měl dokonce rozepnuté a vyhrnul si rukávy. Okouzlen manželčinou dychtivostí, uchopil ji za ruku a dal se odvést na dvůr.

Kráčeli přes pole k blízkému lesu, jímž vedla široká pěšina vystlaná listím. Nad hlavami se jim proplétaly větve urostlých tisů a dubů a vytvářely tmavě zelený baldachýn, jímž tu a tam pronikaly paprsky slunce. Všude okolo kypěl život.

Jakmile si Harry zvykl, že k němu nedoléhá typický hluk průmyslového města, uvědomil si přítomnost jiných zvuků: cvrlikání ptáků, šustění listí, zurčení nedalekého potoka. Ovšem nejvíc ho upoutalo podivné vrzání, které znělo, jako když hřebíkem přejíždíte po zubech hřebenu.

„Cikády,” objasnila Poppy. „Tohle je jediné místo v Anglii, kde žijí. Obvykle se vyskytují v tropech. Takhle hluční jsou jenom samečci údajně je to jejich svatební píseň.”

„Jak víš, že tímto způsobem nekomentují počasí?”

Poppy věnovala manželovi výmluvný kradmý pohled a zamumlala: „Protože samečci myslí především na páření. Nebo ne?”

Harry se zazubil. „Pokud existuje zajímavější téma, pak jsem je zatím neobjevil.”

Vzduch voněl jehličím, sluncem a květinami, které neznal. Nořili se stále hlouběji do lůna přírody a svět i s jeho starostmi nechávali za sebou.

„Mluvila jsem s Catherine,” prohlásila zčistajasna Poppy. Muž se na ni ostražitě podíval.

„Vyprávěla mi, proč jsi přijel do Anglie, a také mi svěřila, že je tvá nevlastní sestra.”

Harry hleděl na stezku vinoucí se před nimi. „Ví to i zbytek tvé rodiny?”

„Pouze Amélie, Cam a já.”

„Překvapuje mě to,” přiznal. „Vsadil bych se, že Catherine by raději zemřela, než přiznala pravdu.”

„Úpěnlivě nás prosila, abychom si její tajemství nechali pro sebe. Ale nevysvětlila nám proč.”

„A ty to chceš slyšet ode mě?”

„Doufala jsem, že mi k tomu něco povíš,” přiznala. „Dobře víš, že bych jí nikdy neublížila. Skutkem ani slovem.”

Harry se zadumal. Byl v pokušení Poppy odpovědět, ale zároveň pamatoval na slib, který dal své sestře. „Není to moje tajemství. Nejprve požádám Cat o souhlas a pak ti všechno rád objasním. Souhlasíš?”

Povzbudivě mu stiskla ruku. „Samozřejmě.” Tázavě se usmála. „Cat? Tak jí říkáš?”

„Někdy.”

„Vytvořilo se mezi vámi sourozenecké pouto?”

Odpovědí na váhavou otázku jí bylo suché zasmání. „Já vlastně nevím. Ani jeden neumíme projevit náklonnost.”

„Podle mého názoru s tím Catherine problémy nemá. Ty jsi na tom hůř.”

Ostražitě na ni pohlédl, avšak nespatřil v její tváři ani náznak odsouzení. „Snažím se polepšit,” broukl. „Tohle je jedna z věcí, o kterých jsem včera večer hovořil s Camem. Povídal, že všechny ženy z rodiny mají potřebu projevovat city. Je to jejich charakteristický rys.”

Jeho výrok Poppy pobavil a zároveň nad ním užasla. „Co dalšího ses dozvěděl?”

Harryho nálada okamžitě stoupla. Věnoval manželce zářivý úsměv. „Život s dámami Hathawayovými přirovnal k práci s arabskými plnokrevníky. Ti jsou také velice vnímaví a rychlí, ale potřebují svobodu. Araba člověk nikdy nezkrotí, stává se jeho společníkem.” Odmlčel se. „Alespoň myslím, že mi to povídal. Byl jsem polomrtvý vyčerpáním a popíjeli jsme brandy.”

„To je Camovi podobné.” Poppy obrátila pohled k nebi.

„A jakmile ti uštědřil dobrou radu, poslal tě, abys šel za mnou, svým koněm.”

Harry se zastavil a přimkl ji k sobě. Odstrčil stranou její cop a políbil ji na krk. „Ano,” zašeptal, „a byla to nádherná jízda.”

Poppy zrudla a rozpačitě se zachichotala, ale on ji dál zasypával polibky a zvolna stoupal vzhůru k ústům. Jeho rty byly teplé, svůdné a plné odhodlání. Rád svou ženu pokoušel a sváděl. Pocítila vzrušení, krev se jí bouřila v žilách.

„Rád tě líbám,” přiznal. „Když jsi mi polibky odepřela, byl to pro mě ten nejhorší trest.”

„Netrestala jsem tě,” bránila se Poppy. „Já jenom, že… Polibky pro mě mají zvláštní význam, a po tom všem, cos mi provedl, jsem se bála připustit si tě k tělu.”

Harry znenadání zvážněl. Pohladil manželku po vlasech a pak klouby prstů obkreslil její tvář. „Už tě nikdy nezradím. Vím, že nemáš důvod mi důvěřovat, přesto doufám, že časem…”

„Já ti věřím,” prohlásila upřímně. „Už se nebojím.”

Harryho její slova zaskočila, ale ještě víc ho ohromila vlastní reakce. Zčistajasna zakoušel dříve nepoznaný pocit, který se přes něho převalil jako mohutná vlna. I jeho uším zněl vlastní hlas podivně, když se zeptal: „Jak mi můžeš důvěřovat, když netušíš, zda si to vůbec zasloužím?”

Koutky dívčiných úst vylétly vzhůru. „V tom přece spočívá podstata důvěry, ne?”

Nedokázal si pomoct, musel ji znovu políbit. Tolik ji zbožňuje! Kvůli nabíraným sukním téměř necítil dotek jejího těla, a tak byl v pokušení strhat z ní veškeré oblečení, aby jeho touze nestálo nic v cestě. Rozhlédl se kolem sebe, aby se přesvědčil, že je nikdo nesleduje. Bylo by tak snadné položit Poppy do mechu, vyhrnout sukni a na místě se jí zmocnit. Mimoděk zabořil prsty do několika vrstev látky.

Avšak přinutil se opanovat. Zhluboka oddechoval, aby dostal narůstající žádostivost pod kontrolu. Co se Poppy týče, musí být velmi ohleduplný a postupovat opatrně. Zaslouží si něco lepšího než manžela, který se na ni bez rozpaků vrhne uprostřed lesa.

„Harry?” užasla nechápavě, když ji od sebe odstrčil.

Postavil se za ni a chlácholivě ji objal. „Povídej mi něco, čím bys mě rozptýlila,” vyzval ji napůl žertem. Zhluboka se nadechl.

„Jinak hrozí, že se tě zmocním přímo tam, kde teď stojíš.”

Poppy na chvilku zmlkla. Buď zděšením, anebo nastíněnou možnost zvažovala. Očividně se jednalo o to druhé, neboť se vzápětí nevinně otázala: „Může se to dělat i venku?”

Harry se neubránil úsměvu. „Lásko, tohle se dá dělat skoro všude. U stromu nebo u zdi, v křesle nebo ve vaně, na schodišti, na stole…, popřípadě na balkoně, v kočáře…” Tiše zasténal. „Sakra! Musím s tím přestat, nebo nedojdu zpátky.”

„Žádný z vyjmenovaných způsobu mi nepřipadá zrovna pohodlný,” podotkla Poppy.

„Doporučuji vyzkoušet židli. Tam by se ti to určitě líbilo.”

Dívka se rozpačitě zahihňala a bezděčně se zády přitiskla ke svému choti.

Museli počkat, dokud se Harry dostatečně neuklidní. „Nuže,” pochvaloval si, „byla to nádherná procházka. Co kdybychom se nyní vrátili a…”

„Vždyť jsme ještě nikam nedošli,” namítla.

Harry pohlédl z manželčina obličeje plného očekávání na dlouhou pěšinu vinoucí se před nimi a povzdechl si. Vzali se za ruce a pokračovali v cestě.

„Zajímalo by mě, zda se s Catherine navštěvujete nebo si píšete?” vyzvídala Poppy.

„Málokdy. Moc dobře spolu nevycházíme.”

„Proč ne?”

O tomhle tématu Harry nerad přemýšlel a ještě s větší nelibostí o něm mluvil. Kromě toho nebyl zvyklý na rovinu hovořit o svých problémech. Náhle si připadal jako nahý, až na to, že kdyby si mohl vybrat, raději by se svlékl, než před někým odhaloval svoje niterné pocity. Nicméně tohle je cena, již musí zaplatit za manželčinu důvěru. A nízká mu rozhodně nepřipadá.

„Když jsem se s Cat poprvé setkal,” spustil, „nacházela se v obtížné situaci. Snažil jsem se jí pomoct, ale nechoval jsem se zrovna taktně. Nikdy jsem neměl laskavosti na rozdávání. Určitě jsem mohl postupovat citlivěji…” Netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Co se stalo, stalo se. Postaral jsem se, aby byla po zbytek života finančně nezávislá. Nemusí si vydělávat na živobytí.”

„Proč tedy u nás zažádala o místo? Nechápu, proč by se někdo dobrovolně propůjčil k tak beznadějnému úkolu a pokoušel se mě a Beatrix proměnit v opravdovou dámu.”

„Myslím, že si přála poznat, jaké to je žít v rodině. Nechtěla být sama, nebo se nudit.” Tázavě na manželku pohlédl. „Proč si

myslíš, že je to beznadějný úkol? Vždyť ty jsi dáma každým coulem.”

„Mám za sebou tři nevydařené společenské sezony,” připomněla mu.

Harry pohrdavě odfrkl. „To s tím přece nesouvisí.”

„Tak proč jsem neuspěla?”

„Největší překážkou byla tvoje inteligence. Nenamáháš se ji skrývat. Kromě toho tě Cat nenaučila lichotit mužské ješitnosti, protože to sama neumí. A žádný z těch nafintěných panáků nedokázal přenést přes srdce, že by měl za manželku ženu mnohem chytřejší, než je on. Zadruhé jsi krásná, což by znamenalo lichotky a obletování ze strany ostatních mužů. Tvůj choť by tě musel ustavičně hlídat. Navrch jsi součástí velmi výstřední rodiny. Každý tvůj nápadník si dříve či později uvědomil, co všechno by musel zvládnout, a dospěl k přesvědčení, že udělá lépe, když si najde hloupou a pokornou husičku. Jedinou výjimkou byl Bayning, jehož jsi uchvátila natolik, že se slepě hnal za svým cílem, a Bůh ví, že mu to nemůžu vyčítat.”

Poppy se na něho kysele podívala. „Proč sis mě tedy chtěl vzít, když jsem tak děsivě přemoudřelá a neodolatelná?”

„Mně tvoje bystrost, rodina ani půvab strach nenahánějí. Většina mužů se mě tak bojí, že se na tebe pro jistotu podruhé nepodívá.”

„Máš hodně nepřátel?” otázala se tiše.

„Ano, naštěstí. Nejsou tak nepraktičtí jako přátelé.”

Ačkoliv mluvil vážně, Poppy jeho výrok pobavil. Jakmile se přestala chichotat, otočila se k manželovi. „Potřebuješ mě, Harry.”

Zastavil se a sklonil k ní hlavu. „Toho jsem si vědom.”

Odmlčeli se a naslouchali čiřikání bramborníčků, jejichž hlas zní, jako když do sebe narazí dva oblázky.

„Musím se tě na něco zeptat,” oznámila Poppy. Harry trpělivě vyčkával, aniž od ní odvrátil zrak.

„Mohli bychom se tu několik dní zdržet?” Náhle byl ve střehu. „Proč?”

Pousmála se. „Říká se tomu dovolená. Copak jsi nikdy žádnou neměl?”

Zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, co bych měl o dovolené dělat.”

„Můžeš si číst, chodit na procházky, jezdit na koni, rybařit, střílet, navštěvovat sousedy, prohlížet si místní pamětihodnosti, odjet do města a podívat se po obchodech…” Poppy neušel manželův nedostatek nadšení, proto dodala: „Nebo se milovat se svou ženou.”

„Platí!” Harry znenadání ožil.

„Mohli bychom tu zůstat dva týdny?”

„Deset dní.”

„Jedenáct?” otázala se s nadějí v hlase.

Harry si povzdechl. Jedenáct dní bez hotelu. Zato ve společnosti příbuzných. Byl v pokušení se hádat, ale netroufl si ohrozit křehké příměří, které zavládlo mezi ním a Poppy. Přijížděl sem s představou, že bude muset svést královskou bitvu, aby manželku dostal zpátky do Londýna. Ale když ho Poppy dobrovolně pustí do své postele a bez řečí se vrátí do hotelu, pak to za nějaký ten ústupek z jeho strany určitě stojí.

Přesto… Jedenáct dní…

„Proč ne?” zavrčel. „Po třech dnech pravděpodobně zešílím.”

„To je v pořádku,” prohodila vesele dívka. „Tady si toho nikdo nevšimne.”

Pan Jacob Valentine Hotel Rutledge Embankment and Strand Londýn

Valentine,

doufám, že Vás tento dopis zastihne ve zdraví a pohodě. Chci Vám tímto oznámit, že jsme se spolu s mou chotí rozhodli zůstat do konceměsíce v Hampshiru.

Vdoběménepřítomnosti konejte jako obvykle.

S pozdravem, J. H. Rutledge

Jake nevěřícně vzhlédl od dopisu. Konejte jako obvykle?

Copak je na této situaci něco obvyklého?

„Nuže, co z toho vyplývá?” Paní Pennywhistleová se vzpamatovala jako první.

„Že se nevrátí do konce měsíce,” odvětil zkoprnělý Jake.

Hospodyně se zvláštně usmála. „Bůh je mi svědkem, že ona to dokázala!”

„Co?”

Dříve než mu stačila odpovědět, přitočil se k ní postarší recepční a zašeptal: „Promiňte, paní Pennywhistleová, avšak mimoděk jsem vyslechl váš rozhovor. Chápu to správně, že pan Rutledge si vzal dovolenou?”

„Kdepak, pane Luftone,” křenila se spokojeně hospodyně, „je na líbánkách.”

V příštích dnech se Harry hodně dozvěděl o své ženě i její rodině. Zjistil, že Hathawayovi jsou vskutku jedineční a každý z nich je naprostý originál. Jsou bystří a plní života, a neváhají vyzkoušet každý nápad, který se zrodí v hlavě některého z nich. Navzájem si jeden druhého dobírají, smějí se spolu, hašteří se a debatují, ale za všech okolností se k sobě chovají laskavě a vlídně.

V rodinném sídle vládlo téměř magické ovzduší. Byla to pohodlná domácnost, která šlapala jako hodinky. Místnostem vévodily silné koberce a masivní nábytek a všude se tyčily stohy knih. Stačilo překročit práh a člověk to ucítil ono nepolapitelné kouzlo, životodárné jako sluneční paprsek. Něco, co Harrymu vždycky unikalo.

Konečně si uvědomil, že to byla láska.

Druhý den po jeho příjezdu do Hampshiru jej Leo provedl po panství. Navštívili některé pronajaté zemědělské usedlosti a popovídali si s nájemci. Leo s nimi zasvěceně pohovořil o počasí, o kvalitě půdy a očekávané sklizni, čímž Harryho překvapil. Takové množství vědomostí by od lehkovážného vikomta nečekal.

V Londýně si Leo hrál na dokonalého darebáka, který nemá žádné zábrany. Ovšem na venkově masku nezodpovědného hejska odkládal. Bylo jasné, že mu záleží na lidech, kteří žijí a pracují na jeho panství. Pro jejich potřeby navrhl důmyslný zavlažovací systém, který přiváděl vodu z blízké řeky. Velice se snažil zavést moderní metody hospodaření a trpělivě přesvědčoval rolníky, aby pěstovali nové odrůdy pšenice, které zaručovaly vyšší výnos.

„Zdejší lidé jsou nesmírně nedůvěřiví ke všem novinkám,” svěřil se Harrymu. „Mnozí stále sklízejí obilí pomocí srpů a kos, místo aby vyzkoušeli žací stroje.” Zakřenil se. „Řekl jsem jim, že devatenácté století skončí dřív, než si vůbec uvědomí, že v něm žijí.”

Harrymu připadalo, že Hathawayovi sklidili v kraji obrovský úspěch právě díky tomu, že nejsou aristokraté. Nepřinesli s sebou žádné přežité tradice či zvyky. Nebyl tu nikdo, kdo by rozmrzele připomínal: „Ale vždycky jsme to dělali takhle!” Právě proto přistupovali ke správě svých držav s neskrývaným obchodním duchem a vědeckým nadhledem.

Leo ukázal Harrymu pilu, kde se zpracovávalo dřevo. Byla to namáhavá ruční práce, při níž ustavičně hrozilo nebezpečí úrazu. Silné klády dělníci přenášeli na ramenou anebo pomocí vlečných háků.

Po večeři Harry načrtl několik plánů, které znázorňovaly, jak by mohlo být dřevo přepravováno pomocí válečků, běžících pásů a rudlíků. Náklady na pořízení takového zařízení by nebyly vysoké, zato by umožnilo zvýšení výroby a významně by snížilo riziko úrazu. Merripena i Lea tato představa okamžitě nadchla.

„Moc mě potěšilo, když jsi vyrukoval s nápadem, jak na pile vylepšit pracovní podmínky,” řekla později té noci Poppy Harrymu, když se odebrali do soukromí správcova domku. „Merripen si velmi váží tvé vstřícnosti.”

Manžel ledabyle pokrčil rameny, rozepnul dívce šaty a pomohl jí se svlékáním. „Pouze jsem využil to, co se samo nabízelo.”

„Věci, které jsou ti okamžitě jasné, nám ostatním unikají,” přiznala. „Počínal sis opravdu chytře, Harry.” Vystoupila ze šatů a otočila se k němu se spokojeným úsměvem na rtech. „Blaží mě, že moje rodina dostala příležitost tě poznat. Začínáš se jim líbit. Jsi šarmantní, nechováš se blahosklonně a nevyvádějí tě z míry takové maličkosti, jako když na své židli najdeš ježka.”

„Nejsem takový hlupák, abych se s Medúzou hádal o místo u stolu,” odvětil a Poppy se rozesmála. „Mám tvou rodinu rád,” přiznal a jal se rozepínat manželčin korzet. „Když tě s ní vidím pohromadě, začínám tě lépe chápat.”

Šněrovačka dopadla s tichým žuchnutím na podlahu. Poppy stála před mužem jen v košilce a spodních kalhotách. Pod tíhou jeho pohledu zrudla.

Rozpačitě se usmála. „Jak tomu mám rozumět?”

Harry opatrně vklouzl prstem pod ramínko a šikovně je stáhl.

„Například máš v povaze vytvářet si těsná pouta k lidem ve svém okolí.” Krouživými pohyby ji hladil po obnaženém rameni. „Jsi citlivá a oddaná těm, které miluješ. A především potřebuješ pocit bezpečí.” Následovalo druhé ramínko a Poppy se zachvěla. Přivinul ji k sobě a pevně obemkl pažemi. S povzdechem se k němu přitiskla.

Po chvíli zamumlal do voňavé křivky jejího krku: „Budu se s tebou celou noc milovat, Poppy. Napřed pomalu a opatrně, abych tě nevyděsil. Potom moje prostopášnost vzroste a o to víc se ti bude naše mazlení líbit. A pak…” Významně se odmlčel a dívka bezděčně zadržela dech. „Pak budu provádět takové věci, že zčervenáš, sotva si na ně zítra vzpomeneš.” Něžně ji políbil.

„Avšak budeš si připadat jako v sedmém nebi.”

S ďábelským leskem v očích a nevýslovnou něhou dívku vysvlékl. Položil ji na matraci tak, že jí nohy zůstaly viset přes okraj. Nenuceně se mezi ně postavil a svlékl si košili. Upřeně si manželku prohlížel. Poppy se zapýřila a pokusila se zakrýt pažemi.

Harry se ušklíbl, sklonil se nad ní a odtáhl její paže stranou.

„Lásko, kéž bys věděla, jakou radost mi působí pohled na tvoje tělo…” Políbil ji na rty. Jemně na ně dorážel, aby se mu otevřely a on mohl vklouznout jazykem do sladké svatyně jejích úst.

Putoval ústy po křivce hrdla až k ňadrům. Zmocnil se bradavky a dorážel na ni tak dlouho, až se proměnila v tuhý citlivý hrot. Druhou mezitím pokoušel palcem.

Uzardělá Poppy se k němu vypínala a jemně se zachvívala. Hladil ji po bříšku a mířil stále níž až tam, kde se soustředila bolestná touha. Opatrně zabořil palec do vlhké hlubiny a zkušenými doteky probouzel k životu manželčino tělo.

Dívka zvedla kolena a pokusila se ovinout nohy kolem mužova pasu. Avšak Harry poklekl, uchopil ji za boky a zabořil svou hlavu do jejího klína.

Poppy odolávala slastnému mučení se semknutými víčky a vzdychala rozkoší. „Prosím,” sténala, „Harry, prosím…”

Napřímil se, poté zaslechla zašustění svlékaného oblečení. Následoval mírný tlak a úlevné vydechnutí. Nádherná milostná invaze. Harry se prodral tak hluboko, jak to jenom šlo. Poppy se cítila naplněná, přesto nadzvedla boky a snažila se získat víc. Začali se vlnit v líném rytmu, tiskli se k sobě a navzájem hasili smyslný žár.

Když dívku přemohlo vyvrcholení, prudce otevřela oči, vydaná na milost síle a naléhavosti výsostne osobního prožitku. Spatřila nad sebou manželovu potem orosenou tvář. Sledoval ji, kochal se její rozkoší a polibky tlumil její bezmocné výkřiky.

Jakmile poslední vlna rozkoše opadla, Poppy si připadala vláčná a úplně vyždímaná. Vděčně se stulila manželovi do náruče. Odpočívali, ruce i nohy měli propletené.

Vtom ospalá Poppy s údivem zjistila, že Harry je stále vzrušený. Políbil ji a posadil se. Pohrával si s jejími vlasy.

Poté ji položil na břicho. Nadzvedl její boky a smyslně do ní vnikl dvěma prsty. Poppy se okamžitě zmocnilo vzrušení a její tělo patřičně zareagovalo.

„Teď budu hodně prostopášný,” zašeptal jí do ucha, „a ty mě necháš dělat, cokoliv se mi zlíbí. Ano?”

„Ano, ano, ano…”

Harry si ji pevně přidržel, jako by se chystal do ní vstoupit, ale pronikl pouze na krajíček. Poppy se k němu chtěla přimknout a cele si ho přivlastnit, ale nedovolil jí to. Umožnil jí získat jenom pár centimetrů. Tiše ho napomenula. Muž se zasmál a držel ji tam, kde ji chtěl mít.

Dokonale se ovládal a schválně ji nechával dlouhé minuty trpět. Smetl stranou její bohatou hřívu a nenasytné manželku líbal na hrdlo. Věděl, že každým svým počinem v ní podněcuje žádostivost. Poppy cítila, že se zvolna blíží extáze, a připravila se na ni. V ten okamžik si ji Harry hladově vzal.

Sotva se přestala chvět, naprosto sytá a spokojená, Harry ji obrátil na záda a zašeptal jí do ucha:

„Ještě.”

Byla to dlouhá noc plná vášně a nepředstavitelné důvěrnosti. Po třetím milování Poppy spočinula hlavou na manželově rameni. Vzájemná blízkost ji těšila. Žasla nad tím, co všechno se dá sdílet s druhým člověkem.

„Fascinuješ mě ve všech ohledech,” přiznal Harry, zatímco ji hladil po vlasech. „Potrvá celý život, než odhalím tajemství tvé duše. Chci je všechna znát.”

Nikdo jiný ji za tajemnou nepovažoval. Ani Poppy o sobě tímto způsobem nesmýšlela, nicméně ta představa se jí líbila. „Zase tak záhadná nejsem,” přiznala. „Nebo ano?”

„Samozřejmě že jsi.” Políbil ji do dlaně a darebácky se zazubil.

„Vždyť jsi žena.”

Druhý den odpoledne se Poppy vydala spolu s Beatrix na procházku. Zbytek rodiny se věnoval rozličným záležitostem. Win s Amélií odjely do vesnice za churavějící přítelkyní, Leo a Merripen měli schůzku se zájemcem o pronájem zemědělské usedlosti a Cam zamířil do Southamptonu, kde se konala dražba koní.

Harry seděl u stolu v knihovně a studoval podrobné hlášení, jež dostal od Jakea Valentinea. Užíval si ticho a klid, které byly v domácnosti Hathawayových opravdovou vzácností. Avšak zčistajasna ho vytrhlo ze soustředění zaskřípání prkna v podlaze. Zvedl zrak od papíru a zadíval se ke dveřím.

Na prahu stála Catherine Marksová s knížkou v ruce. Tváře jí zrudly. „Promiň,” omlouvala se. „Nechtěla jsem tě rušit. Rozhodla jsem se vrátit jednu knihu, ale to může počkat.”

„Pojď dál,” vyzval ji Harry a vstal ze židle. „Nerušíš.”

„Bude to jenom chvilka.” Spěšně dokráčela k polici a zasunula svazek na prázdné místo. Nato pohlédla na Harryho. Na sklech jejích brýlí se zaleskl paprsek světla, takže jí nebylo vidět do očí.

„Můžeš tu zůstat, jestli chceš,” nabídl jí Harry. Pojednou se necítil ve své kůži.

„Kdepak, ale děkuji za nabídku. Je nádherný den, a tak mě napadlo projít se v zahradách, anebo…” Zarazila se a rozpačitě se ošila.

Proboha, jak jsou jeden z druhého nervózní! Harry ji chvíli pozoroval. Zajímalo by ho, co ji trápí. Nikdy nevěděl, co si s nechtěnou nevlastní sestrou počít, jaké místo v jeho životě by měla zaujímat. Tvářil se, že mu na ní nezáleží, přesto mu nedopřála pokoje. Často o ní přemítal a dospíval k závěru, že jí vůbec nerozumí.

„Smím tě doprovodit?” otázal se tiše.

Údivem zamrkala. S odpovědí si dávala načas. „Když si přeješ…”

Odebrali se do malé zahrady obehnané živými ploty, kde kvetly trsy bílých a žlutých narcisů. Loudali se po pěšině vysypané štěrkem a mhouřili oči před dotírajícím sluncem.

Catherine věnovala bratrovi nevyzpytatelný pohled, její oči zářily jako opály. „Vlastně tě vůbec neznám, Harry.”

„Myslím, že mě znáš úplně stejně jako všichni ostatní,” odpověděl. „Samozřejmě s výjimkou Poppy.”

„Kdepak, neznám,” oponovala. „Po celý týden mě nepřestáváš překvapovat. Nikdy bych neřekla, že umíš být tak vstřícný. A Poppy upřímně miluješ. Připadá mi to báječné.”

„Na nic si nehraju,” přiznal.

„Já vím. Vidím, že jsi upřímný. Ale před svatbou jsi tvrdil, že ti nezáleží na tom, zda Poppyino srdce patří panu Bayningovi, dokud…”

„Dokud já budu mít zbytek,” dodal Harry a samolibě se usmál. „Choval jsem se jako arogantní bídák a moc se ti za to omlouvám, Cat.” Odmlčel se. „Chápu, proč cítíš potřebu Poppy a Beatrix chránit. Nahrazují ti rodinu, kterou jsi nikdy neměla.”

„Ani ty.”

Rozhostilo se nepříjemné ticho. Trvalo dlouho, než se Harry rozhodl přiznat barvu. „Ani já.”

Zastavili se u lavičky a Catherine se na ni posadila. „Prosím.” Ukázala na místo vedle sebe.

Muž poslušně klesl vedle sestry a opřel si lokty o kolena.

Ponořili se do přátelského mlčení. Oba si přáli, aby mezi nimi zavládla jakási spřízněnost, ale ani jeden nevěděl, jak jí dosáhnout.

Harry se rozhodl zkusit to s upřímností. Zhluboka se nadechl a spustil: „Nikdy jsem ti neprojevil sebemenší náklonnost, Cat. Zejména když jsi ji nejvíc potřebovala.”

„To je sporné,” namítla, čímž ho udivila. „Zachránil jsi mě, když jsem se ocitla ve velmi nepříjemné situaci, a poskytl jsi mi dostatek prostředku na pohodlné živobytí, takže jsem si nemusela hledat práci. Nikdy jsi nežádal nic na oplátku.”

„Hodně ti dlužím.” Zíral na ni jako uhranutý. Všímal si, jak se jí zlatě lesknou vlasy, jak půvabný je její drobný obličejík a dokonalá je porcelánová pleť. Náhle se zamračil, odvrátil zrak a rozpačitě si promnul krk. „Zatraceně se podobáš své matce.”

„To mě mrzí,” špitla.

„Nemáš se zač omlouvat. Jsi krásná stejně jako kdysi ona. Vlastně víc. Ale někdy je těžké všímat si podoby a nevzpomenout si na…” Unaveně si povzdechl. „Když jsem se o tobě dozvěděl, začal jsem tebou pohrdat. Žárlil jsem na roky, které jsi strávila s naší matkou, zatímco já o ně byl ochuzen. Teprve později jsem si uvědomil, jaké jsem měl náramné štěstí.”

Mladá žena se hořce usmála. „Nemyslím si, že by jednomu z nás dvou Štěstěna přála, Harry.”

Odpovědí jí bylo mužovo suché zasmání.

Oba vyrostli, aniž se naučili dávat či přijímat lásku. Dostali od života několik krutých lekcí, a tak se zatvrdili proti nepřátelskému světu. Ale život umí být nečekaně štědrý, dumal Harry. Poppy je toho důkazem.

„Za svoje největší štěstí považuji Hathawayovy,” přiznala Catherine, jako by mu četla myšlenky. Sundala si brýle a očistila skla okrajem rukávu. „Ty tři roky, co s nimi bydlím, mi poskytly novou naději. Byl to čas uzdravování.”

„To jsem rád,” pravil vlídně Harry. „I když ty si zasloužíš o hodně víc.” Odmlčel se a pátral v mysli po správných slovech.

„Cat, musím se tě na něco zeptat.”

„Ano?”

„Poppy chce vědět víc o mé minulosti. Co jí mám říct o okolnostech, za kterých jsme se my dva setkali?”

Dívka si nasadila brýle a zahleděla se na nedaleký trs narcisů.

„Pověz jí všechno,” prohlásila nakonec. „Klidně jí můžeme svěřit mé tajemství. I tvoje.”

Harry mlčky přikývl. Cat ho překvapila. Nikdy by neřekl, že se někdy odhodlá k podobnému kroku. „Ještě o něco bych tě rád

požádal. O laskavost. Chápu důvody, kvůli nimž se k sobě nemůžeme hlásit na veřejnosti. Ale v soukromí… Prokázala bys mi obrovskou čest, kdybych se k tobě směl chovat jako k sestře.”

Podívala se na něho a údivem kulila oči. Svou žádostí ji natolik zaskočil, že mu nesvedla odpovědět.

„Zbytku rodiny se svěříme, až na to budeš připravená,” slíbil Harry. „Ale nerad bych před nimi náš vztah dlouho skrýval. Jsi jediná pokrevní příbuzná, kterou mám.”

Mladá žena spěšně setřela slzu, která se jí kutálela po líčku.

Harryho přemohlo dojetí a něha. Dříve podobné pocity neznal. Uchopil sestru do náruče, přivinul ji k sobě a zlehka políbil na čelo. „Dovol mi stát se tvým velkým bratrem,” zašeptal.

Užasle sledovala, jak se vrací zpátky do domu.

Několik minut seděla sama na lavičce a poslouchala bzučení včel, štěbetání vrabců a vzdálený zpěv skřivana. Podivovala se nad změnou, kterou Harry prošel. Zprvu se bála, zda na Hathawayovy nezkouší hrát nějakou dobře promyšlenou habaďúru, ale… Kdepak! Doopravdy je jiný. Dá se to vyčíst z jeho obličeje, v očích se mu zračí upřímnost. Tohle se nedá popřít. Jak je možné, že se někdo tak zásadně změní?

Možná se zase tolik nezměnil, přemítala. Třeba takový byl hned od začátku. Pouze se přestal bránit citům a vrstvu po vrstvě odhalil svoje pravé já. Snad se stal tím člověkem, jakým měl od prvopočátku být. Anebo se jím časem stane. Konečně totiž našel někoho, na kom mu záleží.

Poštovní dostavník zastavil ve Stony Crossu, kde už na něj čekal komorník pověřený vyzvednout zásilky adresované lordu Ramsayovi a jeho rodině. Odnesl je na terasu za domem, kde Win a Poppy odpočívaly uvelebené na pohovce. Největší balík patřil Harrymu.

„Další hlášení od pana Valentinea?” vyzvídala Poppy, zatímco usrkávala sladké červené víno.

„Vypadá to tak,” povzdechl si její manžel a ušklíbl se. „Zdá se, že hotel si skvěle vede i beze mě. Asi jsem si měl dovolenou vybrat dřív.”

Merripen přistoupil k Win a uchopil ji za bradu. „Jak se cítíš?” zeptal se tiše.

Usmála se na něho. „Báječně.”

Sklonil se a políbil ji na vršek blonďaté hlavy, pak se posadil na vedlejší židli. Všímavému pozorovateli neušlo, jak se úporně snaží se ctí vypořádat se skutečností, že jeho žena čeká dítě. Přesto z něho čišely obavy.

Harry klesl na druhou židli a otevřel svou zásilku. Po přečtení několika řádků zasténal a zaškaredil se. „Proboha!”

„Co se stalo?” zeptala se Poppy.

„Jeden z našich stálých hostů, lord Pencarrow, se včera večer zranil.”

„To mě mrzí,” zachmuřila se dívka, „je to moc hodný starý pán. Co se mu přihodilo? Upadl?”

„Ne tak docela. Sjížděl po zábradlí hlavního schodiště z mezipatra do přízemí.” Harry se rozpačitě odmlčel. „Bohužel ne—

stihl včas zastavit a narazil do ozdobného sloupku ve tvaru ananasu.”

„Proč ve svých osmdesáti takhle vyváděl?” žasla Poppy. Manžel jí věnoval sarkastický úsměv. „Zřejmě si dal o několik skleniček víc.”

Merripen zavrtěl hlavou. „Dovedete si představit, co musel vyvádět, když byl na vrcholu sil? Člověk může být rád, že má tenhle pán svá nejlepší léta dávno za sebou.”

Harry se opět začetl. „Podle lékařova názoru nebude mít jeho zranění trvalé následky.”

„A co ostatní novinky?” zeptala se Win s nadějí v hlase. „Není tam něco veselejšího?”

Harry začal číst nahlas: „S politováním vám musím napsat o dalším nešťastném incidentu, k němuž došlo v pátek večer kolem jedenácté. Nepříjemnost se týká…” Náhle se odmlčel a sklouzl zrakem na konec stránky.

Dříve než stačil skrýt svoje zděšení za masku lhostejnosti, Poppy si všimla, jak je zaražený. „Není tu nic zajímavého,” zamumlal, aniž odtrhl zrak od papíru.

„Smím se podívat?” otázala se tiše a natáhla se po listu. Harry jej odmítl pustit. „Není to důležité.”

„S dovolením.” Dívka netrpělivě škubla papírem. Win a Merripen si mlčky vyměnili výmluvný pohled.

Poppy se pohodlně opřela a soustředila se na dopis. „Nepříjemnost se týká Michaela Bayninga,” četla nahlas. „Bez varování se objevil v hale. Byl opilý a zlostný. Požadoval, abyste za ním ihned přišel, pane Rutledgei. Oznámil jsem mu, že to není možné, protože pobýváte mimo hotel. K našemu zděšení vytáhl…,” Poppy se musela zhluboka nadechnout, „…revolver a začal vám vyhrožovat. Pokusili jsme se ho dostat do kanceláře, abychom ho v tichosti přivedli k rozumu. Bohužel došlo k potyčce, při které padl výstřel dřív, než jsme stačili pana Bayninga odzbrojit. Naštěstí nebyl nikdo zraněn. Nicméně poté jsme čelili mnoha otázkám ze strany hostů a strop potřebuje opravit. Pan Lufton prodělal menší šok. Začalo ho bolet na hrudi, a tak mu doktor předepsal jednodenní klid na lůžku. Pana Bayninga jsme bez dalších potíží dopravili domů, kde jsem si dovolil vikomta ubezpe-237

čit, že proti jeho synovi nevzneseme žádná obvinění. Pochopitelně se obával skandálu…”

Poppy se odmlčela. Cítila se zle a navzdory teplému slunci se chvěla po celém těle.

„Ach, Michaeli,” zašeptala. Harry se na ni ostře podíval.

Bezstarostný mladík, kterého kdysi znala, by se nikdy nesnížil k tak nechutnému nízkému činu. Částečně ho litovala, zároveň byla zděšená a zlobila se. Jak si mohl dovolit vtrhnout do jejího nového domova a ohrožovat lidi ve svém okolí? Co kdyby někoho vážně zranil nebo nedejbože zabil? Prokristapána, v hotelu také bydlí děti. Copak Michael nepomyslel na jejich bezpečí? A chudáka pana Luftona vystrašil tak, že ho málem ranila mrtvice.

Poppy se smutkem stáhlo hrdlo. Kéž by mohla za Michaelem dojít a pořádně mu vyčinit! Zároveň si přála dát i Harrymu co proto, jelikož neuvážený čin je následkem jeho proradnosti.

Natolik se ponořila do chmurných myšlenek, že netušila, kolik času uplynulo, než Harry přerušil nepříjemné ticho.

Jeho reakce ji však popudila. Ozval se s bezohledností člověka, kterému na ničem a na nikom nezáleží, a navrch působil dojmem, že se náramně baví.

„Když už se Bayning odhodlal k vraždě, měl si počínat mazaněji. Kdyby si všechno pořádně naplánoval, mohla by z tebe dnes být bohatá vdova, a vašemu štěstí by nestálo nic v cestě.”

Harry si okamžitě uvědomil, že přestřelil. K chladnokrevným komentářům plným sarkasmu se uchyloval pokaždé, když cítil potřebu se bránit. Svých neuvážených slov zalitoval dřív, než koutkem oka zahlédl Merripena, jak varovně vrtí hlavou.

Poppy dotčeně zrudla a zamračila se. „Říkáš příšerné věci!”

Manžel si odkašlal. „Promiň,” vyhrkl. „Jenom jsem žertoval. Bylo to hloupé.” Bleskově uhnul před něčím, co na něho letělo.

„Co k čertu…!”

Dívka po něm hodila polštář.

„Nechci být vdova, nemám zájem o Michaela Bayninga a vadí mi, když vtipkuješ o takových věcech, ty bezohledný… troubo!“

Všichni tři na ni zůstali zírat s otevřenou pusou. Poppy vyskočila a s rukama zatnutýma v pěst pospíchala do domu.

Harry za ní tupě civěl. Prudkost jejího hněvu ho zaskočila. Připadal si, jako by dostal žihadlo od motýla. Pak vyslovil první souvislou myšlenku, která ho napadla. „Povídala, že o Bayninga nestojí?”

„Ano,” přisvědčila s úsměvem Win. „Běž za ní, Harry.”

Po ničem víc netoužil. Jenže se pohyboval na tenkém ledě, kde jediné špatně zvolené slovo může způsobit katastrofu. Věnoval švagrové pohled plný zoufalství. „Co jí mám povědět?”

„Upřímně se jí svěř se svými city,” radila Win.

Harry návrh zvážil a zakabonil se. „Jaká je druhá možnost?”

„Já mu napovím,” prohlásil Merripen dřív, než se jeho žena vzmohla na odpověd. Postavil se, přehodil mohutnou paži kolem Harryho ramen a odvedl ho na opačný konec terasy. V dálce spatřili vzdalující se Poppy. Mířila do správcova domku. Jak pospíchala, od střevíců jí vířil prach.

Merripen mluvil tiše a beze špetky soucitu, jako by chtěl svého mužského druha varovat před nebezpečím. „Dej na mou radu, chlapče… Nikdy se nehádej se ženskou, která zuří. Pak si posyp hlavu popelem a tvař se provinile. Hlavně nezapomeň slíbit, že už to nikdy neuděláš.”

„Jenže já si nejsem jistý, co jsem vlastně provedl,” přiznal Harry.

„Na tom nesejde. V každém případě se omluv.” Merripen se odmlčel, pak šeptem dodal: „A kdykoliv se tvoje manželka zlobí, nehledej v jejím počínání logiku.”

„Já to slyšela!” hlásila z pohovky Win.

Harry dohonil Poppy v půli cesty k domku. Ani se na něho nepodívala. Dál rázovala kupředu a pevně zatínala zuby.

„Domníváš se, že jsem ho k tomu dohnal,” spustil Harry, sotva s ní srovnal krok. „Myslíš si, že jsem mu zničil život stejně jako tobě.”

Svými slovy dívku ponoukl k takovému hněvu, až se začala obávat, aby mu jednu nevrazila. K čertu s Harrym Rutledgem! zuřila v duchu. Dožene mě k šílenství!

Byla zamilovaná do prince a skončila v náruči ničemy. Kéž by dokázala na svou situaci dál pohlížet takhle zjednodušeně! Až na to, že princ má k dokonalosti daleko a z darebáka se vyklubal ohleduplný a starostlivý muž.

Konečně si uvědomila, že každý člověk má svoje světlé i temné stránky a nikdo není bez chyb. Láska je schopnost druhého milovat i s jeho nedostatky. A Harry jich má bezpočet.

„Hlavně mi neříkej, že víš, co si teď myslím,” varovala ho,

„protože jsi vedle jak ta jedle. Michael je zcela zodpovědný za své chování, které v tomto případě…,” odmlčela se a zlostně kopla do kamínku u cesty, „… naprosto překročilo všechny meze. Velice mě zklamal.”

„Nemůžu mu nic vyčítat,” přiznal Harry. „Kdybych byl na jeho místě, choval bych se daleko hůř.”

„O tom nepochybuji,” přisvědčila kysele Poppy. Zamračil se na ni, ale moudře mlčel.

Přistoupila k dalšímu oblázku a vší silou jej odkopla. „Nesnáším, když jsi cynický!” vyhrkla. „Ta tvoje hloupá poznámka, že by ze mě byla bohatá vdova…”

„Neměl jsem to říkat,” kál se pohotově Harry. „Bylo to nespravedlivé a špatné. Mělo mě napadnout, že tě tahle zpráva rozruší, protože ti na Bayningovi stále záleží a…”

Poppy se zarazila a zůstala na něho zírat jako uhranutá. „Ach! Jak může být chlap, kterého všichni považují za inteligentního, takhle pitomý!“ Zavrtěla hlavou a pokračovala v chůzi.

Zmatený manžel ji poslušně následoval.

„Copak tě nenapadlo,” prohodila Poppy vztekle přes rameno,

„že se mi nelíbí, když ti někdo vyhrožuje zabitím? Že mi může vadit člověk, který se přihrne k nám domů, mává pistolí a chce tě zastřelit?”

Harrymu trvalo dlouho, než odpověděl. Když se ozval, byli už téměř u domku. „Ty máš strach o moje bezpečí? O… mě?”

„Někdo ho mít musí,” zavrčela a zastavila se před vchodovými dveřmi. „Ačkoliv netuším, proč to mám být zrovna já.”

Natáhla se po klice, ale manžel ji předešel. Otevřel dokořán, postrčil dívku dovnitř a zabouchl za sebou. Dříve než se stačila nadechnout, poněkud hrubě ji přitiskl zády ke dveřím.

Takového jej neznala. Užaslého, rozčileného, plného touhy.

Přimkl se k ní a zaléval její tvář horoucím dechem. Všimla si, jak mu na hrdle pulzuje žilka. „Poppy…, tobě…?” odmlčel se, neboť se ho náhle zmocnil pocit, že zápolí s cizím jazykem.

Což byla částečně pravda.

Věděla, na co se chce zeptat, avšak o tuhle otázku nestála. Příliš tlačí na pilu. Na tohle je zatím brzy. Chtěla ho poprosit o trpělivost. Kvůli jim oběma.

„Tobě na mně začíná záležet, Poppy?”

„Ne!” prohlásila energicky, ale nezdálo se, že by ho tím vyvedla z míry.

Harry se k ní přitulil a políbil ji na tvář. „Ani trošičku?” zašeptal.

„Ne.”

Pohrával si s jemnými vlásky kolem ženina ucha. „Proč to nepřiznáš?”

Netušil, jak ráda by se mu podrobila. Začala se jemně chvět.

„Protože kdybych to udělala, nestačil bys ode mě dost rychle utéct.”

„Nikdy bych od tebe neutekl.”

„Ale ano. Nejprve by ses mi vzdálil, a pak bys mě od sebe odstrkoval, protože zatím nejsi připravený vzít na sebe takové riziko.”

Harry se k ní přimkl celým tělem, dlaněmi se opíral o dveře.

„Řekni to,” naléhal. „Chci slyšet, jak to zní.”

Poppy by nikdy nevěřila, že je možné dobře se bavit a zároveň být vzrušená. „Kdepak.” Zdráhavě manžela objala kolem štíhlého pasu.

Kdyby Harry věděl, jak hluboký cit chová ve svém nitru… Poví mu to, jakmile si bude jistá, že tím neoslabí vzájemný vztah. Už se nemohla dočkat, až mu vyzná lásku.

„Přiměju tě to vyslovit,” vyhrožoval a smyslnými rty se zmocnil jejích úst. Ruce zabloudily k zapínání živůtku.

Dívka se zachvívala očekáváním. Kdepak, k ničemu ji nepřiměje, ale po několik příštích hodin ho nechá, aby se o to pokoušel.

K všeobecnému překvapení se Leo rozhodl vrátit do Londýna ve stejný den jako Rutledgeovi. Původně hodlal strávit v Hampshiru zbytek léta, ale pak se uvolil přijmout malou zakázku a navrhnout zimní zahradu k domu v Mayfairu. Poppy dumala, zda změna názoru náhodou nesouvisí se slečnou Marksovou. Chovala podezření, že se ti dva pohádali, jelikož se s nápadnou důkladností jeden druhému vyhýbali.

„Nemůžeš odjet,” naježil se Merripen, když mu Leo řekl o svých záměrech. „Chystáme se pěstovat turín. Musíme se dohodnout, jak nejlépe připravit pole, jak dále postupovat a…”

„Merripene,” skočil mu švagr do řeči, „vím, že považuješ moji pomoc za neocenitelnou, osobně jsem však přesvědčen, že setí bravurně zvládneš i bez mého přispění.”

Jakmile se rozloučili, Leo nasedl do svého kočáru a odjel. Harry a Poppy tolik nespěchali. Dopřáli si poslední šálek čaje i poslední procházku zelenou krajinou zalitou sluncem.

„Skoro mě udivuje, že mi dovolíte ji odvézt,” prohodil Harry ke Camovi, když pomáhal své ženě do kočáru.

„No, ráno jsme hlasovali a bylo to jednomyslné rozhodnutí,” odvětil švagr věcně.

„Vy jste hlasovali o mém manželství?”

„Ano, a usoudili jsme, že se k nám do rodiny celkem hodíš.”

„Proboha,” zhrozil se Harry, když za ním Cam zaklapl dvířka.

Zpáteční cesta byla příjemná a bez jakýchkoliv událostí. Po příjezdu bystrým pozorovatelům převážně z řad hotelového personálu neušlo, že mezi manželi vzniklo pevné pouto. Konečně se z nich stal pár.

Ačkoliv Poppy návrat do Londýna těšil, v koutku duše se obávala, jak bude dál pokračovat její vztah s Harrym. Nesklouzne do předchozí rutiny? Aby ji uklidnil, vyrukoval manžel s novým uspořádáním, a zdálo se, že se ho drží.

Zásadně se změnil, čehož si všimli i jeho zaměstnanci a byli za to vděční. Poppy jim přivezla spoustu dárku. Každý z vedoucích pracovníků a recepčních dostal sklenici medu, paní Pennywhistleové udělala radost nádherná krajka, kuchyňskému personálu se sbíhaly sliny při pohledu na hampshirskou šunku a slaninu a Jake Valentine obdržel jemně zpracovanou ovčí kůži.

Jakmile rozdala dárky, Poppy se usadila v kuchyni a vyprávěla o návštěvě Hampshiru. „Našli jsme tucet lanýžů,” hlásila šéfkucháři Broussardovi. „Každý z nich byl velký téměř jako moje pěst. Všechny vyrostly u kořenů buků a skrývaly se sotva dva centimetry pod zemí. A hádejte, jak jsme je objevili. Našla je fretka mé sestry! Přiběhla k nim a začala je vyhrabávat.”

Broussard se zasnil. „Když jsem byl malý, nějaký čas jsme bydleli v Périgordu. Lanýže bývaly tak drahé, že si je mohli dovolit jen šlechtici a jejich milenky.” Pln očekávání se zahleděl na Poppy. „Jak jste je připravili?”

„Nakrájeli jsme pórek a nechali jej zpěnit na másle. Pak jsme přidali smetanu…” Odmlčela se, neboť osazenstvo kuchyně náhle propadlo překotné aktivitě. Ohlédla se přes rameno a spatřila, že do místnosti vstoupil Harry.

„Pane.” Hospodyně a Jake se urychleně postavili.

Harry jim naznačil, aby si zase sedli. „Dobré ráno,” popřál jim s úsměvem. „Odpusťte, že vás vyrušuji.” Stoupl si vedle své choti uvelebené na stoličce. „Paní Rutledgeová,” zamumlal, „mohla byste mi věnovat několik minut? Je zde…” Podíval se do obličeje své ženy a hlas se mu vytratil. Koketně se na něho uculovala, takže okamžitě zapomněl, proč vlastně přišel.

A kdo mu to může zazlívat? pomyslel si pobaveně dočista uchvácený Jake Valentine. Ačkoliv od prvopočátku považoval Poppy za krásnou ženu, nyní celá jenom zářila a modré oči jí svítily.

„Výrobce kočárů,” blekotal Harry, když se vzpamatoval. „Právě přivezli ten tvůj. Napadlo mě, že by ses na něj chtěla podívat a přesvědčit se, zda je všechno v pořádku.”

„Ano, velmi ráda.” Ukousla kousek briošky a zbytek nabídla manželovi. „Pomůžeš mi to dojíst?”

Všichni užasle zírali, jak Harry poslušně vkládá do úst poslední sousto. Přidržel ručku své choti za zápěstí a slízl z jejího prstu kapičku džemu. „Lahodné,” poznamenal a pomohl Poppy vstát. Nato pohlédl na své podřízené. „Za chvíli vám ji vrátím. A Valentine…”

„Ano, pane?”

„Všiml jsem si, že jste dlouho nebyl na dovolené. Rád bych, abyste si nějakou brzy vybral.”

„Dovolenou? Vždyť já ani nevím, co se na takové dovolené vlastně dělá,” bránil se Jake.

„Právě. To je důvod, proč ji tak nutně potřebujete.”

Jakmile Harry vyprovodil svou ženu z kuchyně, Jake se podíval na svoje kolegy. Tvářil se, jako by do něho uhodil hrom. „On se dočista změnil,” pravil omámeně.

Paní Pennywhistleová se usmála. „Kdepak. Pořád je to ten starý Harry Rutledge. Akorát zamilovaný.”

Hotel se stal přímo semeništěm drbů, a tak byla Poppy zasvěcena do mnoha skandálů a soukromých odhalení, které se týkaly lidí ze všech částí Londýna. K její velké lítosti se ustavičně mluvilo o nekončícím úpadku Michaela Bayninga. Často býval vídán opilý, holdoval hazardním hrám a vyvolával potyčky. Zkrátka se choval tak, jak by si muž v jeho postavení počínat neměl. Některé klepy samozřejmě souvisely s Poppy a jejím unáhleným sňatkem. Krušilo ji vědomí, že si Michael záměrně ničí život, a přála si, aby pro něho mohla něco udělat.

„Na tohle téma se nemohu s Harrym bavit,” svěřila se Leovi jedno odpoledne, když ho přijela navštívit do pronajatého bytu.

„Vždycky mu tím zkazím náladu. Rysy mu ztuhnou a po zbytek dne zatvrzele mlčí. Včera večer jsme se kvůli tomu zle pohádali.”

Podala bratrovi šálek čaje. Mladý muž posměšně povytáhl obočí. „Moc rád bych se přiklonil na tvou stranu, milá sestřičko,

ale nechápu, proč musíš se svým chotěm stůj co stůj diskutovat o Bayningovi. Proč se kvůli němu vůbec přete? Tahle kapitola tvého života je uzavřená. Kdybych já byl ženatý což se bohudík nikdy nestane -, také bych ohledně Bayninga neprojevoval žádné nadšení, nechtěl bych se jím zabývat a neprojevil bych o nic víc pochopení než Harry.”

Poppy se mračila na svůj hrnek, v němž rozmíchávala kousek cukru. Počkala, dokud se nerozpustí, a pak odvětila: „Harry má námitky k žádosti, kterou jsem mu předložila. Chtěla jsem Michaela navštívit. Napadlo mě, že bych mu mohla domluvit.” Když spatřila, jak se bratr tváří, kvapně dodala: „Pouze na několik minut! A s doprovodem! Nabídla jsem Harrymu, aby jel se mnou. Ovšem on mi podobné počínání striktně zakázal, aniž mi dovolil vysvětlit, proč…”

„Měl tě ohnout přes koleno a pořádně ti naplácat,” mínil Leo. Sotva otevřela pusu, aby něco namítla, postavil šálek na stůl a přiměl ji učinit totéž. Potom sestru uchopil za ruce. V jeho obličeji se zračila komická směsice nesouhlasu a sympatií. „Milá Poppy, máš laskavé srdce. Chápu poslání tvé mise. Je to akt milosrdenství. Chceš Bayninga zachránit. Počínáš si podobně jako Beatrix, která ošetřuje králíky chycené do pytláckého oka. Jasně z toho vyplývá, že se stále trestuhodně nevyznáš v mužích. Nezbývá mi, než ti to vysvětlit. Nejsme zdaleka tak civilizovaní, jak se jevíme. V dobách, kdy jsme mohli svého soupeře beztrestně proklát kopím, jsme bývali mnohem šťastnější. A ty teď po svém choti chceš, aby ti umožnil navštívit soka v lásce, protože mu chceš pofoukat poraněné city. Uvědom si, že jsi pravděpodobně jediný člověk na světě, na kterém Harrymu záleží…” Leo zavrtěl hlavou.

„Ale, Leo,” oponovala Poppy, „pamatuješ na dny, kdy jsi dělal totéž, co Michael? Předpokládala bych, že pro něho budeš mít pochopení.”

Bratr pustil její ruce a zazubil se, avšak v očích měl smutek.

„Jenže okolnosti byly trochu jiné. Dívka, kterou jsem miloval, mi zemřela v náruči. Nedokázal jsem se s tím vyrovnat. Přiznávám, že poté jsem se choval ještě hůř než Bayning. Muž, který sejde na scestí, se zachránit nedá, zlato. Řítí se rovnou do propasti a nedokáže si pomoct. Michael možná pád přežije, ale není to jisté.

V tom druhém případě… Kdepak, žádné sympatie k němu necítím.”

Poppy se chopila šálku a zhluboka se napila horké tekutiny. Zamyslela se nad bratrovými slovy a pozbyla někdejší jistotu. Dokonce si připadala hloupě. „Nechám to tedy být,” prohlásila. „Asi jsem neměla po Harrym nic takového chtít. Zřejmě je na místě omluva.”

„Právě tohle je jedna z věcí, které jsem na tobě vždycky obdivoval, sestřičko. Fascinuje mě tvoje ochota vše znovu zvážit a změnit stanovisko.”

Jakmile se s bratrem rozloučila, zamířila Poppy do klenotnictví v Bond Street, aby vyzvedla dárek pro Harryho, a pak se vrátila do hotelu.

Toho dne si naplánovali večeři v soukromí, a tak získá dostatek času, aby si mohla s manželem v klidu promluvit o hádce z předchozího večera. Poppy si předsevzala, že se Harrymu omluví. V touze pomoci Michaelovi úplně zapomněla brát ohled na pocity svého chotě. Nyní chtěla učinit pokání.

Vzniklá situace jí připomněla matčina slova, týkající se manželství: „Nikdy muži nepřipomínej jeho chyby, vždycky přemýšlej o svých.”

Poppy se vykoupala ve voňavé lázni, oblékla si světle modrý župan a rozčesala si vlasy do měkkých splývavých vln. Takhle se Harrymu nejvíc líbila.

Muž vstoupil do apartmá přesně úderem sedmé. Vypadal jako na začátku jejich manželství byl zachmuřený, čišela z něho únava a z jeho pohledu mrazilo.

„Vítej,” zamumlala a šla ho políbit. Harry poslušně držel, neodmítl ji, ale neprojevil žádnou vstřícnost. „Nechám přinést večeři,” oznámila mu, „a pak můžeme…”

„Já jíst nebudu, nemám hlad.”

Poppy zaskočil lhostejný tón jeho hlasu. Znepokojeně na manžela pohlédla. „Stalo se něco? Připadáš mi nějaký přepadlý.”

Harry setřásl z ramen kabátec a pověsil ho na židli. „Právě se vracím z ministerstva války. Oznámil jsem siru Geraldovi a panu Kinlochovi, že jsem se rozhodl nepodílet na vývoji nového typu zbraně. Považují moje rozhodnutí za zradu. Kinloch mi dokonce

246

vyhrožoval, že mě někam zavře, dokud mu nenakreslím potřebnou dokumentaci.”

„To mě mrzí,” povzdechla si Poppy. „Musel ses cítit hrozně.

Nejsi zklamaný, že ses té zakázky vzdal?”

Zavrtěl hlavou. „Řekl jsem jim, že svým krajanům budu mnohem prospěšnější, pokud investuji svůj um například do vývoje zemědělských strojů. Krmit lidi je mnohem prospěšnější než je střílet.”

Dívka se zazubila. „Vedl sis skvěle, Harry.”

Avšak muž jí úsměv neoplatil. Nachýlil hlavu, věnoval manželce tázavý pohled a odměřeně se otázal: „Kde jsi dnes byla?”

Poppy se zarazila. Pochopila, oč jde. On ji podezírá.

Domnívá se, že se vydala za Michaelem.

Taková nespravedlnost! Vědomí, že jí Harry nevěří, zabolelo. Proto mu břitce odpověděla: „Musela jsem si něco zařídit.”

„Co?”

„O tom bych raději nemluvila.”

Manžel se zatvářil nesmlouvavě. „Obávám se, že nemáš na vybranou. Povíš mi, kdes byla a s kým.”

Dívka zbrunátněla vzteky, prudce se od muže otočila a zatnula pěsti. „Nemusím se nikomu zpovídat, ani tobě ne!”

„Dnes musíš,” trval na svém. Podrážděně přimhouřil oči.

„Řekni mi to, Poppy.”

Nevěřícně se rozesmála. „Aby sis mohl mou výpověd ověřit a posoudit, zda ti lžu nebo ne?”

Manželovo mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

Jeho postoj ji ranil. Hněvivě přistoupila ke své kabelce odložené na malém stolku a energicky v ní zašátrala. „Byla jsem navštívit Lea, což ti dozajista potvrdí, stejně jako kočí. Poté jsem odjela do Bond Street, abych vyzvedla dárek, který jsem pro tebe objednala. Chtěla jsem počkat na vhodný okamžik, abych ti jej předala, což za daných okolností není možné.”

Vytáhla z taštičky sametové pouzdro a bojovala s pokušením je po manželovi hodit. „Tady máš svůj důkaz,” zavrčela místo toho a vrazila mu krabičku do rukou. „Věděla jsem, že sám si je nikdy nepořídíš.”

Harry neochotně pouzdro otevřel. Skrývalo předmět, který nechal sklouznout do dlaně.

Byly to masivní zlaté kapesní hodinky, na jejichž víčku se skvěly vyryté iniciály: JHR.

Manžel kupodivu nehnul ani brvou. Hlavu měl skloněnou, takže mu Poppy neviděla do obličeje. Sevřel hodinky v prstech a pak si zhluboka povzdechl.

Poppy netušila, zda náhodou nešlápla vedle. V rozpacích sáhla po táhlu zvonku. „Doufám, že se ti líbí,” prohlásila důstojně.

„Nyní nechám přinést večeři. Na rozdíl od tebe mám hlad.”

Vtom ji Harry zezadu popadl a objal pažemi. Hodinky stále svíral v ruce. Zachvíval se po celém těle a tvrdě tiskl dívku k sobě, až hrozilo, že ji rozmačká. Oslovil ji tichým hlasem plným lítosti.

„Omlouvám se.”

Poppy se o něho důvěřivě opřela a zavřela oči.

„Ksakru!” zašeptal jí do vlasů. „Moc mě to mrzí. Myslel jsem si, že máš pro Bayninga pořád slabost. Tohle vědomí ve mně mé lepší já zrovna neprobouzí.”

„Mírně řečeno,” zabručela chmurně Poppy. Otočila se manželovi v náruči a přitiskla se k němu. Prsty mu vklouzla do vlasů.

„Mučí mě to,” přiznal neochotně. „Chci, aby ti záleželo jen na mně a na žádném jiném. I kdybych si to nezasloužil.”

Poppy se přestala tvářit ublíženě. Uvědomila si, že láska je pro Harryho stále cosi zcela nového. Potíž netkví v tom, že jí nevěří, jeho pochyby pramení z nedostatečné sebedůvěry. Harry si ji nejspíš bude vždycky přivlastňovat.

„Ty žárlíš,” obvinila ho tiše a položila mu hlavu na rameno.

„Ano.”

„Naprosto zbytečně. K Michaelovi cítím pouze lítost.” Otřela se rty o manželovo ucho. „Viděls tu rytinu pod víčkem? Ne? Tak se podívej!”

Avšak Harry se ani nepohnul. Dál manželku vroucně objímal, jako by na tom závisel jeho život. Chovala podezření, že je natolik přemožen city, že se na nic jiného nevzmůže. „Je to citát slavného výroku Erasma Rotterdamského. Můj otec si ho velmi oblíbil, hned po Robertu Baconovi. V hodinkách stojí: ,Za největší štěstí pokládám, když je člověk ochoten být tím, kým je.’” Harry

dál mlčel, a tak se snažila rozptýlit ticho dalšími slovy. „Chci, abys byl šťastný. Snažím se ti sdělit, že tě miluji přesně takového, jaký jsi.”

Muž začal ztěžka a zhluboka oddechovat. Držel ji v náruči tak pevně, jako by ji neměl už nikdy pustit. „Miluji tě, Poppy,” pravil přerývaně. „Tolik tě miluji, že si připadám jako v pekle.”

Úporně potlačovala úsměv. „Proč v pekle?” zeptala se soucitně a pohladila manžela po krku.

„Protože nyní mám hodně co ztratit. Ale i tak tě budu dál zbožňovat, protože jak se zdá, neexistuje způsob, jak s tím přestat.” Políbil ji na čelo, líčka a tváře. „Mám pro tebe tolik lásky, že bych jí zaplnil několik místností. Spíše domů. Budeš jí obklopena, kamkoliv se hneš. Budeš skrze ni kráčet, dýchat ji, cítit ji na jazyku i mezi prsty u nohou…” Vášnivě se k ženě přisál a přinutil ji pootevřít rty.

Následoval polibek, který dokáže pohnout horou a setřást hvězdy z nebe. Takový, při němž andělé omdlévají a démoni pláčou. Horoucný, náruživý, dech beroucí, jenž málem vychýlí zeměkouli z její osy.

Přinejmenším tak se Poppy cítila.

Harry ji popadl do náruče a odnesl na lůžko. Položil ji na matraci a uhladil dívčinu bohatou hřívu. „Nechci se od tebe nikdy odloučit,” přiznal. „Koupím ostrov a odvezu tě na něj. Loď nám jednou za měsíc přiveze zásoby. Budeme tam žít jenom my dva. Můžeme chodit polonazí, cpát se exotickým ovocem a milovat se na pláži.”

„Zmíněné exotické ovoce bys začal do měsíce vyvážet,” poznamenala mdle.

Muž zasténal, neboť si uvědomil, že Poppy má pravdu. „Proboha! Jak se mnou vůbec dokážeš vydržet?”

Dívka se zakřenila a objala ho kolem krku. „Líbí se mi výhody, které mi soužití s tebou přináší. Koneckonců, tolerovat tvoje výstřelky je ode mě jedině spravedlivé, protože ty na oplátku toleruješ ty moje.”

„Ty jsi přece dokonalá,” prohlásil vehementně, ale upřímně Harry. „Úplně ve všem. Sedí všechno, co uděláš nebo řekneš. A i kdybys tu a tam měla nějakou tu vadu na kráse…”

„Vadu na kráse?” poznamenala naoko dotčeně.

„Pak věz, že tvoje nedostatky miluju ze všeho nejvíc.”

Začal ji svlékat, ovšem Poppy mařila jeho úsilí tím, že se naopak pokoušela svléknout jeho. Převalovali se na posteli a navzdory dychtivosti se tu a tam neubránili smíchu.

Když byli konečně tak, jak je pánbůh stvořil, Harry uchopil svou ženu pod koleny, doširoka jí rozevřel nohy a dobyl ji jediným mocným zhoupnutím boků. Poppy vykřikla údivem. Zaskočily ji síla a elegance, s nimiž si ji manžel podmanil. Uchopil do rukou její ňadra, k jednomu se sklonil a počal sát růžovou bradavku do rytmu milostného aktu.

Dívka zrudla až ke kořínkům vlasů. Ochotně se poddávala smyslnému mučení, jež jí přinášelo tolik potřebnou úlevu. Zasténala a pokusila se muži přizpůsobit. Slast v ní postupně narůstala, až ji nedokázala dál snášet. Zalykala se rozkoší. Harry tlumil svými ústy její vzdechy a miloval se s ní, dokud neztichla, ukojená a spokojená.

Upřeně na ni zíral. Obličej se mu leskl potem, oči zářily. Poppy ho obemkla rukama i nohama, aby mu byla co nejblíže. „Miluji tě, Harry,” přiznala. Její slova způsobila, že se mu dech zadrhl v plicích. Mimoděk se zachvěl. „Miluji tě,” opakovala. Ponořil se hlouběji do jejího lůna. Konečně i on dosáhl vyvrcholení. Poté se k němu Poppy stulila, zatímco ji něžně hladil po vlasech. Usnuli jeden druhému v náruči a zdály se jim sladké sny. Veškeré zábrany, které jim nedovolily užívat si vzájemnou lásku, se rozplynuly.

Následujícího dne Harry zmizel.

Pokud se opozdí člověk, který si libuje v dodržování časových rozpisů tak jako Harry, je to určitě důvod ke znepokojení. Proto když se nevrátil z odpoledního tréninku v šermířském klubu, Poppy se okamžitě zmocnily silné obavy. Uplynuly tři hodiny a manžel se stále neobjevil. Rozčilená dívka zazvonila na Jakea.

Mladík ihned přispěchal. V jeho obličeji se zračilo napětí. Hnědé vlasy měl rozcuchané, jak se za ně nervózně popotahoval.

„Pane Valentine,” spustila Poppy a zamračila se. „Víte něco o panu Rutledgeovi? Už tu měl dávno být.”

„Ne, madam. Kočí se právě vrátil bez něho.”

„Cože?” vyděsila se.

„V obvyklém čase čekal na domluveném místě, a když se pán ani za hodinu neukázal, zašel do klubu, aby se na něho přeptal. Pan Rutledge nebyl nikde k nalezení. Mistr šermíř se vyptával přítomných členů, zda některý z nich něco neviděl či neslyšel.” Jake se odmlčel. „Vypadá to, že pán po tréninku beze stopy zmizel.”

„Už se to někdy dřív stalo?” zeptala se Poppy. Valentine zavrtěl hlavou.

Zírali jeden na druhého a oba věděli, že se něco zvrtlo.

„Vrátím se do klubu a provedu řádné pátrání,” rozhodl tajemník. „Někdo si musel něčeho všimnout.”

Poppy se v duchu obrnila a přinutila se čekat. Třeba o nic nejde, utěšovala se. Harry mohl zaskočit na skleničku s nějakým známým a každou chvíli se vrátí. Avšak instinkt jí napovídal, že se mu něco stalo. Náhle se otřepala zimou. Počala se chvět.

Připadala si otupělá, svíral ji strach. Nejprve rozčileně přecházela po bytě, potom se odebrala do přízemí. Recepční ani portýr nic nevěděli a byli oba stejně neklidní.

Na Londýn se snesla noc. Trvalo dlouho, než se Valentine vrátil. „Nikde po něm není ani stopy,” hlásil.

Poppy z jeho slov zamrazilo. „Musíme uvědomit policii.”

Přikývl. „Už jsem to udělal. Pan Rutledge mi kdysi udělil instrukce pro případ, že by se něco takového stalo. Zpravil jsem o jeho zmizení zvláštního pověřence, který pracuje v Bond Street, a také chmatáka z jižního Londýna jménem William Edgar.”

„Chmatáka? A to je kdo?”

„Zloděj, který se čas od času věnuje pašování. Zná každou uličku či zákoutí ve městě.”

„Manžel vám nařídil, abyste o jeho případném zmizení uvědomil konstábla a kriminálníka?”

Valentine se zatvářil provinile. „Ano, madam.”

„Měli bychom policii předat seznam.”

Jake se na ni nechápavě podíval. „Jaký seznam?”

„Lidí, kteří by mohli mít zájem mu uškodit.”

„To nebude snadné,” mínil mladík. „Upřímně řečeno, já sám nedovedu říct, jaký je rozdíl mezi jeho přáteli a protivníky. Někteří z pánových kumpánů by ho s potěšením poslali na onen svět, zatímco jeden či dva z jeho soků po něm pojmenovali své děti.”

„Mezi podezřelé rozhodně patří pan Bayning,” prohlásila Poppy.

„Také jsem na něho myslel,” přiznal Jake. „Ostatně, nedávno mu vyhrožoval.”

„Včera se manžel účastnil zasedání na ministerstvu války. Pánové nebyli spokojeni s jeho rozhodnutím.” Dívka se zarazila.

„Harry povídal něco o tom, že ho chtěl Kinloch někam zavřít.”

„Okamžitě půjdu za zvláštním pověřencem,” vyhrkl Jake. Neuniklo mu, že Poppy zkřivila rty a oči se jí zalily slzami. „Najdeme ho. Slibuji. Nebojte se. Pan Rutledge se o sebe umí postarat.”

Poppy mu nesvedla odpovědět, jen si k nosu přitiskla zmuchlaný kapesník.

Jakmile Valentine odešel, otočila se k recepčnímu a zlomeným hlasem ho požádala: „Pane Luftone, smím si u vás něco napsat?”

„Zajisté, madam!” Připravil jí papír, inkoust a pero s ocelovým hrotem a taktně ustoupil stranou.

„Pane Luftone, nyní odjedu za svým bratrem a předám mu tento vzkaz. Pomůže mi pátrat po manželovi.”

„Ano madam, ale… Myslíte, že je to moudré? S ohledem na pokročilou noční hodinu. Vašemu choti by se to jistě nelíbilo.”

„Určitě ne. Ale nemůžu zde čekat ze založenýma rukama.

Musím něco podniknout, nebo se zblázním.”

K dívčině nesmírné úlevě Leo okamžitě přišel do vstupní haly. Vázanku měl nakřivo a vestu nedopnutou, jak se kvapně oblékal.

„Co se děje?” vyhrkl. „A co myslíš tím: ,Harry zmizel.’?”

Poppy mu stručně popsala situaci a zabořila prsty do jeho rukávu. „Leo, potřebuji, abys mě někam vzal.”

Z bratrova výrazu vyčetla, že okamžitě pochopil. „Ano, já vím.” Unaveně si povzdechl. „Asi bych se měl začít modlit, aby se Harry brzy nenašel, protože jestli zjistí, že jsem tě odvezl k Bayningovi, jsem synem smrti.”

Jakmile se sourozenci vyptali Michaelova majordoma, kde najdou jeho pána, vydali se do Marlow’s, klubu natolik výlučného, že se jeho členem mohl člověk stát pouze v tom případě, že se této pocty dostalo už jeho otci nebo dědečkovi. Ti, kteří se zde scházeli, civěli na ostatní spatra a s neskrývaným pohrdáním, včetně těch, jimž v žilách kolovala kapka modré krve. Leo se nikterak netajil tím, že se do přepychového sídla vždycky chtěl podívat, a tak mu pátrání po Bayningovi přišlo náramně vhod.

„Nepustí tě ani za dveře,” varovala ho Poppy. „Ty jsi přesně ten typ, co nesmí přes práh.”

„Řeknu jim, že je Bayning podezřelý z únosu, a jestli mi neumožní se po něm poohlédnout, zařídím, aby byli obviněni jako spolupachatelé.”

Poppy sledovala oknem kočáru, jak Leo vstoupil do kamenné budovy s bílou fasádou. Promluvil s dveřníkem, a pak zmizel uvnitř.

Objala se pažemi ve snaze se zahřát. Mrazilo ji až do morku kostí, stěží přemáhala paniku. Harry je někde na neznámém místě, možná zraněný, a ona mu nemůže přijít na pomoc. Nemůže pro něho vůbec nic udělat. Vzpomněla si, jak jí Catherine vyprá-

vela, že Harryho v dětství zamkli v pokoji a dva dny si na něho nikdo ani nevzpomněl, a téměř jí vhrkly slzy do očí.

„Já tě najdu,” zašeptala. „Zakrátko budu u tebe, Harry. Vydrž ještě chvilku, prosím.”

Vtom se prudce otevřela dvířka kočáru.

Stáli v nich Leo a Michael Bayning, na kterém si zhýralý život vybral krutou daň. Drahé oblečení a bezchybně upravená vázanka pouze podtrhovaly odpudivost jeho odulého obličeje s opileckým ruměncem na lících.

Poppy na něho ohromeně zírala. „Michaeli?”

„Je slušně opilý, ale při smyslech,” sdělil jí Leo.

„Paní Rutledgeová,” ohrnul Michael posměšně ret. Jakmile promluvil, rozlil se v kabině kočáru silný zápach alkoholu. „Váš manžel zmizel a já vám mám povědět kam. Problém je…,” odvrátil se a potlačil tiché říhnutí, „že já o něm nic nevím.”

Dívka přimhouřila oči. „Nevěřím vám. Domnívám se, že s tím máte něco společného.”

Pokřiveně se zazubil. „Celý večer jsem tady a předtím jsem byl doma. Nicméně mě mrzí, že jsem nezosnoval žádný ďábelský plán, abych mu ublížil.”

„Nikterak jste se svou nevraživostí netajil,” zdůraznil Leo.

„Vyhrožoval jste mu. Dokonce jste přišel do hotelu s revolverem v ruce. Jste nejpravděpodobnější osoba, která by mohla mít prsty v jeho zmizení.”

„Ačkoliv bych se k tomu velmi rád přihlásil,” ucedil Michael,

„nejde to. S potěšením bych ho zabil, ale za šibenici mi nestojí.” Upřel na Poppy zrak podlitý krví. „Jak víte, že se nerozhodl strávit noc s nějakou běhnou? Už se vás nejspíš nabažil. Běžte domů, paní Rutledgeová, a modlete se, aby se nevrátil. Bez toho mizery vám bude líp.”

Poppy zamrkala, jako by dostala políček.

Nato se mrazivě ozval Leo: „V příštích dnech nebudete mít pokoj, Bayningu. Lidé vám budou klást bezpočet otázek, a všichni, včetně vašich přátel, si na vás budou ukazovat prstem. Harryho bude zítra ráno hledat polovina Londýna. Když nám pomůžete vyřídit tuhle záležitost hned, ušetříte se značných potíží.”

„Už jsem vám povídal, že s tím nemám nic společného,” utrhl se na něho Michael. „Přesto doufám, že se brzy najde utopený v Temži!”

„Dost!” vykřikla rozhněvaně Poppy. Oba muži na ni překvapeně pohlédli. „Co se to s vámi děje, Michaeli? Ano, je pravda, že se vůči nám Harry provinil, ale omluvil se a pokouší se vše odčinit.”

„O tom já nic nevím!”

Dívka na něho udiveně pohlédla. „Přejete si, aby se vám omluvil?”

„Ne.” Podíval se na ni a pak chraplavě zašeptal: „Chci vás.”

Zrudla vzteky. „To nebude možné. A nikdy nebylo. Váš otec by nepřipustil, abych se stala jeho snachou, neboť mě považuje za ženu pod svou úroveň. Vy jste ostatně stejný. Kdyby ne, neváhal byste pohnout nebem i zemí, abyste mě dostal.”

„Nejsem snob, Poppy, pouze vyznávám určité konvence.

V tom je rozdíl.”

Netrpělivě zavrtěla hlavou. Na tuhle hádku odmítala plýtvat drahocenným časem. „Na tom nezáleží. Naučila jsem se milovat svého manžela a nikdy ho neopustím. Takže když už ne kvůli mně, pak kvůli sobě přestaňte dělat scény, přestaňte bláznit a žijte tak, jak jste žil, než se naše cesty zkřížily. Jistě vám nebylo souzeno upít se k smrti.”

„Výtečný proslov,” ucedil Leo a nastoupil do kočáru. „Pojedeme, Poppy. Víc z něho nedostaneme.”

Michael hrábl po dveřích dřív, než je Leo stačil zabouchnout.

„Počkejte!” Pln naděje se zahleděl na dívku. „Kdyby se ukázalo, že se vašemu manželovi něco stalo… Vrátíte se ke mně?”

Odolala jeho prosebnému pohledu a zavrtěla hlavou. Nemohla uvěřit, že dokázal něco takového vypustit z pusy. „Ne, Michaeli,” odvětila tiše. „Obávám se, že na můj vkus máte příliš mnoho předsudků.”

Nato Leo zaklapl dvířka užaslému Bayningovi přímo před nosem.

Poppy zoufale pohlédla na bratra. „Myslíš, že má něco společného s Harryho zmizením?”

255

„Ne.” Mladý muž zaklepal na strop kabiny a vůz se dal do pohybu. „Není ve stavu, aby organizoval nějaké spiknutí. Stěží si vzpomene, kde má skleničku. Podle mě je Michael slušný chlapík, který nasává jenom z lítosti.” Jakmile spatřil usouzený výraz své sestry, povzbudivě jí stiskl ruku. „Vraťme se zpátky do hotelu. Třeba už vědí něco nového.”

Poppy mlčela, v obličeji byla bledá jako duch. Hlavu měla plnou děsivých myšlenek, které se podobaly nočním můrám.

Kočár kodrcal ulicemi a Leo pátral po něčem, čím by dívku rozptýlil. „Ten veleslavný klub není zase tak honosný, jak jsem čekal,” spustil. „Ano, mají tam mahagonové obložení a celkem pěkné koberce, ale vzduch se nedá dýchat.”

„Proč?” otázala se chmurně Poppy. „Copak je tam tak nakouřeno?”

„Kdepak,” opověděl Leo. „Páchne to tam domýšlivostí.”

Ráno Harryho skutečně hledala polovina Londýna. Poppy strávila bezesnou noc čekáním na sebemenší zprávu, zatímco Leo a Jake Valentine procházeli pánské kluby, krčmy a herny. Ačkoliv nečinnost Poppy mučila, věděla, že podnikli všechno, co bylo v lidských silách. Pan Edgar slíbil, že využije všechny své známé z podsvětí a pokusí se něco vyzvědět.

Činil se i zvláštní pověřenec Hembrey pracující ve službách policie. Sir Gerald z ministerstva války potvrdil, že Edward Kinloch Harrymu vyhrožoval. Hembrey si následně obstaral povolení k domovní prohlídce a časně ráno Kinlocha vyslechl. Nicméně posun ve vyšetřování nepřineslo ani pátrání v průmyslníkově rezidenci.

Ministr vnitra, jenž byl vrchním velitelem metropolitní policie, nařídil své jednotce vyšetřovatelů, sestávající ze dvou inspektorů a čtyř seržantů, aby se pustili do práce s největším nasazením. Následovaly četné výslechy Rutledgeových zaměstnanců, členů šermířského klubu a některých sluhů Edwarda Kinlocha.

„Jako by se propadl do země,” povzdechl si Valentine a unaveně klesl do křesla v ředitelově apartmá. Poppy mu podala šálek čaje. Věnoval jí uštvaný pohled. „Jsou nějaké potíže s hotelem? Neviděl jsem hlášení vedoucích…”

„Ráno jsem je prošla,” hlásila ochraptěle Poppy. Harry by si, jistě přál, aby i v jeho nepřítomnosti podnik šlapal jako hodinky.

„Alespoň jsem měla co dělat. Žádné potíže nejsou.” Oběma rukama si promnula obličej. „Až na to, že Harry zmizel.”

„Najdeme ho. Brzy. Přece se nerozplynul.”

Rozhovor přerušil Leův příchod. „Konec přestávky, Valentine,” zahlaholil vikomt. „Právě jsem obdržel zprávu z Bond Street, že tam mají přinejmenším tři muže, kteří se vydávají za Harryho Rutledge. Pochopitelně přišli spolu se svými ,zachránci’. Dá se předpokládat, že to jsou podvodníci, ale pro všechny případy by se na ně měl někdo podívat. Třeba se nám poštěstí promluvit se zvláštním pověřencem Hembreym, pokud tam bude.”

„Půjdu s vámi,” nabídla se Poppy.

Leo se na ni chmurně podíval. „Kdybys věděla, jaká chátra tím úřadem denně projde, nežádala bys nás, abychom tě vzali s sebou.”

„Já vás o nic nežádám,” upřesnila dívka. „Říkám, že beze mě nikam nepojedete.”

Leo se na ni zamyšleně zahleděl, potom si povzdechl. „Vezmi si plášť.”

Policejní úřad v Bow Street byl všeobecně považován za oporu pořádku a zákona, neboť zdejší konstáblové a soudci úspěšně vyřešili nejznámější kriminální případy v Londýně a zažalovali řadu zločinců. Před dvaceti lety vstoupil v platnost Zákon o metropolitní policii, na jehož základě vznikla takzvaná „nová policie”.

Nicméně stále existovaly některé zákonné instituce, které nespadaly do kompetence ministerstva vnitra, a úřadovna v Bow Street byla jednou z nich. Jízdní hlídka a půl tuctu pochůzkářů se zpovídali pouze tamějším soudcům. Co na tom, že jejich privilegia nemají oporu v zákoně? Hlavně že jsou zde průkazné výsledky.

Ošuntělé budovy nikterak nenaznačovaly, jaká moc se uvnitř skrývá. Poppy udivilo, jak je kolem nich živo. „S nikým se nebav,” poučoval ji Leo, „a drž se od všech dál. Pokud uslyšíš, ucítíš nebo uvidíš něco odpudivého, pak věz, že jsem tě varoval.”

Vstoupili do čísla tři, kde na jejich nosy zaútočil pach nemytých těl, leštidla a omítky. Úzká chodba vedla k celám, výslechovým místnostem a kancelářím. Všude se hemžili lidé, zaznívaly zde výkřiky a stížnosti.

„Hembreyi!” zvolal hlasitě Jake Valentine a vzápětí se k nim otočil štíhlý muž s nakrátko ostříhanými šedivými vlasy. Měl úzký podlouhlý obličej, z něhož zářily inteligentní oči. „Má na starosti zvláštní úkoly,” špitl Jake Poppy do ucha.

„Pane Valentine, právě jsem přijel a teď jen zírám na to pozdvižení.”

„Co se děje?” zeptal se Leo.

Hembrey se k němu otočil. „Ráno vyšla v Timesech zpráva o zmizení pana Rutledge s douškou, že za informaci vedoucí k jeho nalezení bude vyplacena odměna. Nechyběl ani popis pohřešovaného, a tak sem nakráčel každý vysoký tmavovlasý podvodník z Londýna. Scotland Yard hlásí totéž.”

Poppy se rozhlédla kolem sebe a poklesla jí brada. Chodba byla plná mužů a někteří z nich skutečně vzdáleně připomínali jejího chotě. „Všichni tihle lidé se prohlašují za Harryho?” užasla.

„Vypadá to tak,” ucedil Leo. „Dostavili se v doprovodu svých udatných zachránců, kteří natahují ruce, aby zinkasovali slíbené peníze.”

„Pojďte do mé kanceláře,” vyzval je Hembrey. „Budeme tam mít víc soukromí. Seznámím vás s nejnovějším vývojem. Množí se svědectví lidí, kteří tvrdí, že viděli omámeného Rutledge nastupovat na loď odplouvající do Číny. Pak je tu možnost, že byl oloupen v některém z nevěstinců.”

Poppy a Valentine se drželi těsně za Leem a Hembreym, kteří kráčeli před nimi. „To je odporné,” poznamenala Poppy tiše k Jakeovi, zatímco míjeli řadu podvodníků. „Všichni lžou v naději, že vydělají na cizím neštěstí.”

Před vyšetřovatelovou pracovnou se tísnil zástup lidí. Hembrey mezi nimi musel svým hostům proklestit cestu.

Jeden z černovlasých mladíků se Poppy teatrálně uklonil.

„Harry Rutledge k vašim službám. A kdo račte být vy, krásná vílo?”

Dívka hněvivě blýskla očima. „Paní Rutledgeová,” odsekla.

Nato jiný muž okamžitě zvolal: „Miláčku!” Natahoval po ní ruce. Poppy zhnuseně uskočila stranou a věnovala mu opovržlivý pohled.

„Idioti,” zavrčel Hembrey, a pak zvedl hlas. „Služba! Zažeňte všechny Rutledge někam, kde nebudou překážet.”

„Ano, pane!”

Vstoupili do kanceláře a Hembrey za sebou zavřel dveře. „Rád vás poznávám, paní Rutledgeová. Ujišťuji vás, že děláme vše, co je v našich silách, abychom vašeho manžela našli.”

„Můj bratr, lord Ramsay,” představila mu Lea a policista se mu uctivě uklonil.

„Jaké jsou nejnovější informace?” zajímal se Leo.

Hembrey nabídl Poppy židli. „Čeledín z nájemní stáje za šermířským klubem si všiml dvou mužů, kteří přibližně v době zmizení pana Rutledge nesli uličkou čísi tělo do čekajícího kočáru.”

Poppy se vyděšeně napřímila. „Tělo?” zašeptala a čelo se jí orosilo ledovým potem. Cítila, jak se jí zvedá žaludek.

„Jsem si jist, že zmíněný člověk byl pouze v bezvědomí,” chvatně ji ubezpečoval Valentine.

„Ten kluk si naštěstí stačil prohlédnout kočár,” pokračoval Hembrey, zatímco usedal za stůl. „Slušně nám jej popsal. Jedná se o černě nalakovaný vůz, který má na zavazadlovém prostoru vzorek z drobných růží. Popis sedí na lehký uzavřený kočár pana Kinlocha.”

„A dál?” Leovy modré oči ztvrdly a třpytily se jako křemeny.

„Míním ho předvolat k výslechu. Také se chystáme prohledat všechny jeho nemovitosti, včetně továrny na zbraně. Avšak k tomu potřebujeme povolení k domovní prohlídce.”

„Jak víte, že Rutledge není držen v rezidenci, kterou má Kinloch v Mayfairu?”

„Osobně jsem sídlo prošel. Ubezpečuji vás, že pohřešovaný v něm není.”

„A povolení ke vstupu do Kinlochova domu dosud platí?” naléhal Leo.

„Ano.”

„Takže se tam můžeme vrátit a znovu se v sídle porozhlédnout? Třeba teď?”

Policista se zatvářil zmateně. „Ano. Ale nechápu, proč bychom to dělali.”

„Rád bych se tam podíval, jestli smím.”

Hembrey se zatvářil popuzeně. Určitě ho napadlo, že se Leo s potěšením předvádí a dává najevo svou společenskou důležitost. „Pane, ubezpečuji vás, že jsme celou rezidenci důkladně propátrali.”

„O tom nepochybuji,” odvětil lord Ramsay, „ale jsem vystudovaný architekt, proto pohlížím na budovy z trochu jiné perspektivy.”

Nato se ozval Jake Valentine. „Domníváte se, že by tam mohla být tajná místnost?”

„Pokud ano,” odvětil klidně Leo, „já ji najdu. A jestli ne, tak Kinlocha alespoň pořádně naštveme, což za tu námahu rozhodně stojí.”

Poppy zadržela dech. Všichni s napětím vyčkávali na vyšetřovatelovu odpověď.

„Dobrá,” prohlásil nakonec Hembrey. „Pošlu tam s vámi konstábla a nechám si Kinlocha předvést k výslechu. Nicméně musím trvat na tom, abyste v průběhu domovní prohlídky dodržovali námi nastolená pravidla. Konstábl vás s nimi seznámí.”

„Bez obav,” broukl se vší vážností lord Ramsay. „Zásady jsou pro mě svaté.”

Ovšem zdálo se, že zvláštního pověřence nepřesvědčil. „Když chvilku počkáte, poradím se s jedním ze soudců. Určí konstábla, který vás doprovodí.”

Jakmile odešel, Poppy vyskočila ze židle. „Leo,” oznámila,

„já…”

„Ano, já vím. Jdeš také.”

Kinlochovo rozlehlé sídlo působilo ponurým dojmem, který byl zrovna v módě. Interiérům vévodily tmavě šarlatové a zelené odstíny a táflování z dubového dřeva. Prostorná vstupní hala měla podlahu z holých kamenných desek, na nichž se kroky příchozích zlověstně rozléhaly.

Ovšem co Poppy rozčilovalo nejvíc, byly dekorace na zdi. Místo obvyklých obrazů zde visel bezpočet loveckých trofejí.

Napočítala by jich stovky. Zíraly na nezvané hosty nehybnýma skleněnýma očima. Jen ve vstupní hale visela hlava kozoroha, nosorožce, dvou lvů, tygra, jelena, losa, karibu, leoparda, zebry a dalších druhů zvířat.

Dívka se bezděčně objala pažemi. „Jsem ráda, že tu s námi není Beatrix.”

Leo ji chlácholívě poplácal po zádech.

„Pan Kinloch očividně miluje sportovní lov,” ucedil Valentine.

„Vraždění zvířat ve velkém bych za sport neoznačil,” namítl Leo. „Sport by to byl pouze v případě, že by obě strany měly stejné zbraně.”

Poppy se zahleděla na vypreparovanou hlavu tygra s vyceněnými zuby. „Harry je tady,” prohlásila.

Leo na ni pohlédl. „Jak si tím můžeš být tak jistá?”

„Pan Kinloch dává okázale najevo svou moc. Chce každého ovládat. A všechny své trofeje vystavuje v tomhle domě.” Podívala se na bratra, stěží potlačovala paniku. „Najdi ho, Leo,” požádala mladíka tiše.

Sourozenec krátce přikývl. „Napřed obejdu dům zvenčí.”

Jake Valentine se dotkl Poppyina lokte. „My zatím projdeme místnosti v přízemí a budeme pátrat po nerovnostech na lištách a obložení. Mohly by naznačovat, kde se skrývají tajná dvířka. Také nakoukneme za velké kusy nábytku, jako jsou knihovny a šatní skříně.”

„A nesmíme vynechat krby,” dodala Poppy, neboť si vzpomněla na hotel.

Valentine se krátce zazubil. „Ano.” Poradil se s konstáblem a doprovodil dívku do salonu.

Následující půlhodinu strávili zkoumáním každé štěrbiny či nerovnosti. Přejížděli dlaněmi po stěnách a nadzvedávali koberec, za účelem pátrání si neváhali kleknout a obhlížet místnost zespodu.

„Smím se zeptat,” zazněl Jakeův hlas zpod pohovky, kterou zkoumal, „zda lord Ramsay skutečně studoval architekturu, anebo je pouhý…”

„Diletant?” napověděla mu Poppy. Pohnula každým předmětem na krbové římse. „Kdepak, doopravdy je architekt. Dva

roky studoval v Paříži a pak pracoval pro Rowlanda Templea jako kreslíř. Bratr si rád hraje na lehkomyslného aristokrata, avšak je daleko chytřejší, než dává znát.”

Leo se vrátil zvenčí a věnoval se přeměřování vnitřních prostor. Kráčel z pokoje do pokoje, od jedné stěny ke druhé a zapisoval si poznámky. Poppy a Valentine se dál soustředili na detaily. Dívčino rozčilení každou minutou vzrůstalo. Čas od času kolem nich prošel někdo z domácího personálu, ale žádný se na nic neptal.

Některý z nich určitě něco ví, pomyslela si zoufalá Poppy. Proč jim nepomůžou najít Harryho? Copak pochybná loajalita k jejich pánovi zastínila obyčejnou lidskou slušnost?

Když kolem procházela komorná s náručí čistého povlečení, Poppy ztratila trpělivost. „Kde jsou?” vyštěkla a hněvivě se na dívku podívala.

Služka se lekla a upustila prádlo na podlahu. Ohromením vytřeštila zrak. „Co máte na mysli, madam?” otázala se přeskakujícím hlasem.

„Skrytá dvířka. Tajnou místnost. Komoru, kam se dá zavřít člověk, který je proti své vůli držen v tomto domě. Chci vědět, kde je můj manžel!”

„Já nic nevím,” zapípalo děvče a rozplakalo se. Posbíralo rozházené povlečení a rozběhlo se do schodů.

„Služebnictvo již bylo vyslechnuto,” poznamenal tiše Valentine hlasem plným soucitu. „Buď ti lidé opravdu nic nevědí, anebo se bojí svého zaměstnavatele.”

„Proč by o něčem tak zavrženíhodném mlčeli?”

„Sluha, který je propuštěn bez doporučení, nezavadí o práci, což může znamenat jeho konec. Klidně i smrt hladem.”

„To je mi líto,” ucedila Poppy přes zatnuté zuby. „Ale momentálně mi záleží jen na blahu mého muže. Jsem si jistá, že tu někde je, a neodejdu, dokud ho nenajdu! Klidně tenhle barák převrátím naruby, když budu muset.”

„Nebude třeba,” zahlaholil Leo, který právě vstoupil do haly. Ukázal hlavou na postranní chodbu. „Pojďte se mnou do knihovny. Oba.”

262

Poppy i Jakeovi se vrátila energie. Spolu s dohlížejícím konstáblem spěchali za vzdalujícím se mladíkem.

Knihovně vévodil těžký mahagonový nábytek. Tri ze čtyř stěn pokrývaly police naplněné svazky, a tam, kde podlahu nezakrýval koberec, byla prkna poseta bezpočtem škrábanců.

Leo přistoupil k oknům zahaleným závěsy. „Toto je typický georgiánský dům,” prohlásil, „což znamená, že má pravidelný půdorys a obě jeho části jsou shodné. Jakákoliv odchylka je považována za závažnou vadu na kráse. Aby bylo vyhověno požadavku na dokonalou symetrii, musela by tato místnost mít na této straně tři okna, ale očividně jsou tu jenom dvě.” Šikovně svázal závěsy šňůrami, aby do místnosti proudilo co nejvíc světla.

Netrpělivě rozehnal rukou mračno zvednutého prachu a zamířil k druhému oknu. „Prohlédl jsem si tuto část budovy zvenčí a shledal, že tam, kde by mělo být třetí okno, je docela jiné zdivo. Když porovnáte rozměry této a vedlejší místnosti zvenku i zevnitř, zjistíte, že zbývají dva tři metry prostoru, do něhož zjevně nemáte přístup.”

Poppy se vrhla ke knihovně a začala ji divoce zkoumat. „Jsou tu někde tajná dvířka? Jak je najdeme?”

Leo došel až k ní, přidřepl a zadíval se na podlahu. „Hledej čerstvé vrypy. Podlahy v těchto starých domech nikdy nejsou rovné. Anebo pátrej po vláknech koberce zachycených na spodních policích. Anebo…”

„Harry!” zakřičela Poppy a hnána zoufalstvím zabušila pěstmi do rámu knihovny. „Harry!”

Nato všichni zmlkli a napínali sluch, zda nezaslechnou nějakou odpověď.

Nic.

„Tady!” Konstábl ukázal na malý světlý půlměsíc vydřený v podlaze. „Nový škrábanec. Vypadá, jako by vznikl pootočením této knihovny.”

Všichni se shromáždili u podezřelého kusu nábytku. Leo do něj strkal a bušil, ale rám se ani nepohnul. Mladík se zamračil.

„Tajnou místnost najít umím, ale nemám ponětí, jak se dostat dovnitř.”

Jake začal z polic vytahovat jednotlivé svazky a ledabyle je odkládal stranou. „Skryté vchody máme i v našem hotelu. Ovládá je kladkový mechanismus prostřednictvím drátěného táhla připevněného k určitému předmětu. Když jím pohnete, drát zvedne západku a dvířka se otevřou.”

Poppy se vrhla na knihy a svižně je odhazovala na koberec. Avšak s jedním svazkem nedokázala pohnout. „Mám ho,” vydechla.

Valentine nahmatal drát a opatrně za něj zatáhl.

Celá knihovna se hladce odsunula a odhalila tajná dvířka. Leo na ně silně zabušil. „Rutledgei?” zařval.

Napjatě vyčkávali na odpověd. Skoro ji neslyšeli, avšak dvířka začala nepatrně vibrovat, jak do nich vězeň tloukl z opačné strany.

Do knihovny se seběhlo několik sluhů, které přilákal nebývalý hluk.

„Je tam!” vyhrkla rozčileně Poppy. Srdce cítila až v krku. „Dokážeš místnost odemknout, Leo?”

„Bez klíče ne.”

„Dovolíte?” Valentine přistoupil blíž, sáhl do kapsy a vyňal kousek srolovaného plátna. Schovávaly se v něm dva tenké kovové nástroje. Poklekl u dveří a pustil se do práce. Vzápětí se ozvalo kýžené cvaknutí.

Dveře se otevřely.

Poppy zavzlykala úlevou, když z temných útrob tajné místnosti vyšel Harry v bílém šermířském obleku pokrytém prachem. Byl bledý a špinavý, avšak s ohledem na okolnosti kupodivu naprosto vyrovnaný. Dívka se mu samou radostí vrhla kolem krku.

Harry přimhouřil víčka, neboť ho prudké denní světlo bodalo do očí, a přivinul manželku k sobě. „Děkuji vám,” řekl svým zachráncům. „Obával jsem se, že nebude ve vašich silách mě najít.” Hlas měl ochraptělý, jako by nějaký čas křičel. „Místnost je obložená minerální vlnou, která tlumí zvuk. Kde je Kinloch?”

Odpověděl mu strážník: „U výslechu na služebně v Bow Street, pane. Co kdybychom se tam také vypravili, abychom sepsali vaši výpověď a vznesli patřičná obvinění?”

„S největší radostí,” odvětil upřímně Harry.

Leo se kolem něho protáhl a vstoupil do temné místnůstky.

„Koukám, že se vyznáte,” sdělil konstábl Valentineovi. „Teď nevím, jestli vás mám pochválit, nebo rovnou zadržet. Kde jste se to naučil?”

Jake ukázal na Harryho. „Od svého zaměstnavatele.”

Leo se vrátil do knihovny. „Je tam pouze stůl, židle a přikrývka,” hlásil nevesele. „Chtěl, abys pro něho něco udělal, že?” zeptal se švagra.

Harry přikývl a bezděčně se dotkl bolavého místa na hlavě.

„Poslední, na co si pamatuji, je pořádný úder do kebule, který jsem schytal v šermířském klubu. Když jsem se probral, stál nade mnou Kinloch a pronášel nabubřelou řeč. Pochopil jsem, že mě hodlá držet pod zámkem do té doby, dokud mu nepředám náčrt prototypu nové zbraně.”

„Co by s vámi provedl pak?” zajímal se Valentine.

Harry pohladil manželku po zádech. Cítil, jak se chvěje.

„O tom jsme nemluvili.”

„Tušíte, kdo mu dělal komplice?” zeptal se strážník. Tázaný zavrtěl hlavou. „Nikoho jiného jsem neviděl.”

„Slibuji vám, pane,” zapřísáhl se konstábl, „že do hodiny bude Kinloch v cele. Tam si určitě rád vzpomene na každého, kdo mu v téhle lumpárně pomáhal.”

„Děkuji vám.”

„Jsi zraněný?” Poppy se znepokojeně zadívala na manžela.

„Cítíš se na výslech? Protože jestli ne, tak…”

„Nic mi není, lásko,” zamumlal zamilovaně Harry a uhladil jí z tváře neposlušný pramínek vlasů. „Mám jenom žízeň. A nevadilo by mi něco sníst, až se vrátíme do hotelu.”

„Bála jsem se o tebe,” přiznala zlomeným hlasem. Harry ji něžně sevřel v náruči.

Ostatní se taktně vytratili, aby jim dopřáli chvíli soukromí.

Měli si toho hodně co říct. Vlastně až příliš. Proto se spokojili se vzájemnou blízkostí. Na to, aby jeden druhému odhalili, co skrývají ve svém srdci, budou mít čas později.

Kdyby záleželo na Harrym, můžou si vyznávat lásku celý život.

Sklonil se k oušku své ženy. „Princezna zachraňuje ničemu,” zašeptal. „Moc pěkná variace na klasickou pohádku.”

Zdálo se, že uběhla celá věčnost, než vyšetřovatelé z Bow Street dovolili Harrymu vrátit se do hotelu. Když spolu se svou chotí opouštěl policejní stanici, bylo mu řečeno, že Edward Kinloch a jeho dva komoří jsou již v cele, a pochůzkáři se vydali pro dalšího podezřelého. Všichni podvodníci, kteří se za Harryho vydávali, byli z budovy dávno vykázáni.

„Jestli je mi po dnešku něco jasné,” prohlásil zvláštní pověřenec Hembrey, „pak to, že jeden Harry Rutledge na světě bohatě stačí.”

Zaměstnanci ho přivítali nelíčeným jásotem. Shromáždili se kolem něho dřív, než jim stačil proklouznout do svého bytu. Projevovali mu náklonnost, jaké by se dříve neodvážili. Potřásali mu rukou, plácali ho po zádech a ramenou a nikterak se netajili tím, jak se jim po jeho návratu ulevilo.

Nebývale důvěrné chování vyvádělo Harryho poněkud z míry, ale nebránil se mu. Přítrž všemu pozdvižení učinila až Poppy, která nesmlouvavě prohlásila: „Pan Rutledge si potřebuje odpočinout a pořádně se najíst.”

„Okamžitě mu něco přinesu,” nabídla se paní Pennywhistleová a se svou obvyklou rázností rozehnala ostatní personál na jeho místa.

Manželé se odebrali do svého apartmá, kde se Harry osprchoval, oholil a oblékl do županu. Jídlo do sebe naházel, aniž si je vychutnal, vypil sklenici vína, uvelebil se v křesle a navzdory vyčerpání se zatvářil spokojeně.

„Je báječné být zase doma,” poznamenal.

Poppy se mu stulila na klíně a zamilovaně ho objala kolem krku. „Koukám, že jsi začal hotel považovat za svůj domov.”

„Hotel ne. Doma jsem tam, kde jsi ty.” Jemně políbil dívku na rty, avšak záhy je oba přemohla narůstající vášeň. Náruživě Poppy líbal a ona mu jeho dychtivost oplácela s horoucností, z níž se mu pěnila krev v žilách. Zvedl hlavu. Prudce oddechoval. Přitiskl ženu pevně k sobě. Cítila, že je vzrušený.

„Harry,” hlesla. „Spánek potřebuješ mnohem víc.”

„Mýlíš se.” Mazlil se s její hedvábnou hřívou. Hlas se mu prohloubil a zněžněl. „Myslel jsem, že v té děsivé místnosti bez oken zešílím. Dělal jsem si o tebe starost. Seděl jsem tam a přemítal o tom, že chci co nejvíc času strávit s tebou. A pak mě napadlo, že v mém hotelu bydlíš už třetí rok. Uplynuly tři společenské sezony a já tě nikdy nepotkal. Tolik promarněných dnů, které jsme mohli prožít spolu.”

„Ale Harry… I kdybychom se poznali a vzali už před třemi lety, nestačilo by ti to.”

„Máš pravdu. Přinesla jsi mi do života radost.”

„Miláčku,” zašeptala a zamilovaně ho pohladila po tváři. „To jsi řekl moc krásně. Vyznělo to ještě romantičtěji, než když jsi mě přirovnal k setrvačníku.”

„Vysmíváš se mi?”

„Vůbec ne,” zazubila se. „Protože vím, jak moc máš rád ozubená kolečka.”

Harry ji vzal do náruče, jako by nic nevážila, a odnesl do ložnice.

„A dobře víš, co s nimi rád dělám,” podotkl tiše. „Rozebírám je a zase skládám dohromady. Mám ti to ukázat, lásko?”

„Ano…, ano.”

A tak šli spát o něco později.

Protože zamilovaní lidé vědí, že času není nikdy nazbyt.

EPILOG

O TŘI DNY POZDĚJI

„Mám zpoždění,” prohlásila zamyšleně Poppy. Utáhla si pásek bílého županu a přistoupila ke stolu se snídaní.

Harry jí přidržel židli, a když si sedala, ukradl jí hubičku. „Nevěděl jsem, že máš dnes ráno schůzku. Na rozvrhu nic není.”

„Kdepak, tohle zpoždění nemyslím. Hovořím o tom druhém.” Viděla, že nechápe, a usmála se. „O jisté měsíční návštěvě.”

„Aha.” Harry na ni upřeně zíral a z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst.

Poppy si nalila čaj a vhodila do něj kousek cukru. „Mám sice jenom dva tři dny po termínu,” prohodila záměrně lhostejným tónem, „ale nikdy dřív se mi to nestalo.” Ukápla do čaje mléko a opatrně upila. Pohlížela na manžela přes okraj svého šálku a snažila se odhadnout, jak na důvěrné sdělení zareaguje.

Harry polkl a zamrkal. Mírně zrudl a jeho oči se náhle zdály neobvykle zelené. „Poppy…” Odmlčel se a zhluboka se nadechl.

„Domníváš se, že bys mohla být těhotná?”

Nervózně se usmála. Marně potlačovala vzrušení. „Ano, je to možné. Ale jistí si tím zatím být nemůžeme.” Harry dál mlčel a ona zrozpačitěla. Třeba je příliš brzy. Možná není dosud připraven stát se otcem. „Chápu, že potřebuješ čas, aby sis na tu představu zvykl, a je přirozené, že…”

„Nepotřebuji čas.”

„Ne?” užasla. Muž ji strhl ze židle a posadil si ji na klín. Něžně ji objímal. „Znamená to, že děťátko chceš? Nevadí ti?”

„Proč by mi mělo vadit?” Přitiskl obličej k dívčině hrudi a horoucně ji líbal na obnaženou pleť, ramena i hrdlo. „Poppy, slova nedovedou popsat, jak moc se na miminko těším.” Zvedl hlavu a v očích se mu zračilo tolik lásky, až mladá žena bezděčně zadržela dech. „Dlouho jsem se domníval, že budu celý život sám. Nyní mám tebe… a děťátko.”

„Zatím to není jisté,” smála se. Muž ji zasypával polibky.

„V tom případě si to pojistím.” Aniž Poppy pustil, zvedl se spolu s ní ze židle a zamířil zpátky do ložnice.

„Co ranní rozvrh?” bránila se.

Nato Harry Rutledge pronesl čtyři slova, která nikdy dřív nevyslovil: „K čertu s rozvrhem!”

Vtom se ozvalo naléhavé zaklepání. „Pane Rutledgei?” zazněl Jakeův hlas. „Nesu vám hlášení!”

„Později, Valentine!” zvolal oslovený, aniž se zastavil. „Mám práci.”

„Ano, pane,” zamumlal poslušně tajemník.

Poppy zčervenala jako pivoňka. „Teda, Harry! Co si o nás bude teď myslet?”

Muž ji položil na lůžko a jal se jí rozepínat župan. „Ne, nejprve mi odpověz!”

Bránila se jeho dotírání a bezmocně se chichotala, když ji manžel začal vroucně líbat. „Ty jsi ale prostopášník.”

„Jsem,” přiznal spokojeně Harry.

A oba věděli, že Poppy by ho ani jiného nechtěla.

POZDĚJI TOHO DNE

Leův nečekaný návrat do Hampshiru vyvolal v Ramsay House příjemné pozdvižení. Služebné mu spěchaly připravit pokoj, komoří chvatně prostíral další místo u stolu. Rodina ho vřele přivítala. Shromáždili se v salonu, aby si před večeří trochu popovídali. Merripen všem nalil lahodné víno.

„Jak dopadl návrh zimní zahrady?” vyzvídala Amélie. „Copak jsi tu zakázku nakonec odmítl?”

Leo zavrtěl hlavou. „Byla to hračka. Zvládl jsem něco načrtnout na místě a zákazníci předli spokojeností. Jednotlivé detaily rozpracuji tady a plány pošlu do Londýna. Ale to je vedlejší. Mám několik novinek, které vás určitě budou zajímat.” Poté rodině vylíčil, jak došlo k Harryho únosu, následné záchraně a zatčení Edwarda Kinlocha. Příbuzní nestačili žasnout a nakonec ho pochválili, že lvím dílem přispěl k vyřešení celé záhady.

„Jak se má Poppy?” starala se Amélie. „Rozhodně nevede klidný a obyčejný život, jaký si vysnila.”

„Šťastnější jsem ji nikdy neviděl,” hlásil bratr. „Řekl bych, že sestřička přivykla vědomí, že bouřím a kalamitám se člověk v životě nevyhne, ale přinejmenším si může najít správného partnera, s jehož pomocí je snáze překoná.”

Cam, jenž choval svého tmavovlasého synka, se zazubil. „To jsi vyjádřil moc hezky.”

Leo se postavil a odložil sklenku na víno. „Jdu se před večeří umýt.” Vzápětí se rozhlédl kolem sebe a užasl. „Kde je Marksová? Doufám, že přijde na večeři. Nutně se potřebuji s někým pohádat.”

„Když jsem ji viděla naposledy,” přiznala Beatrix, „hledala po celém domě svoje podvazky. Dodger je do posledního kousku vytahal z jejího prádelníku.”

„Beo,” napomenula ji Win. „Ve společnosti mužů se o podvazcích nemluví.”

„Dobrá. Ale nechápu proč. Každý přece ví, že je nosíme. Tak proč máme předstírat, že je to tajemství?”

Zatímco se Win snažila sestru taktně poučit, Leo se ušklíbl a zamířil do patra. Avšak nevydal se do svého pokoje, nýbrž dokráčel až na konec chodby, kde odbočil vpravo a zaklepal na dveře. Vstoupil do místnosti, aniž počkal na vyzvání.

Catherine Marksová se k němu prudce otočila. Téměř se zalykala nevolí. „Jak se opovažujete bez dovolení vtrhnout do mé ložnice?” Polekaně se odmlčela. Leo za sebou zavřel a zlověstně se k ní blížil. Nervózně si olízla rty špičkou jazyka a couvala před ním, dokud nenarazila do toaletního stolku. Světlé vlasy jí spadaly přes ramena, šedomodré oči potemněly a připomínaly rozbouřený oceán. Do tváří se jí vkradl nach.

„Proč ses vrátil?” otázala se chabě.

„Ty víš proč.” Opřel se dlaněmi o stolek a uvěznil ji mezi svými pažemi. Vyděšeně před ním ucukla, avšak neměla kam se stáhnout. Z její pleti stoupala opojná vůně mýdla a růží a vyvolávala příjemné vzpomínky. Leovi neuniklo, jak se dívka zachvívá a líčka jí planou. Cítil, že se mu v žilách začíná vařit krev.

Přinutil se opanovat. Zhluboka se nadechl.

„Cat… Musíme si promluvit o tom, co se stalo.”