Lisa Kleypas

Hathawayovi 04. Sezdání za rozbřesku

1

HAMPSHIRE, ANGLIE SRPEN 1852

Každý, kdo někdy četl nějaký společenský román, ví, že guvernantka má být pokorná a mírná. Dále se od ní očekává, že bude tichá, úslužná a poslušná, nemluvě o oddanosti pánovi domu. Leo, lord Ramsay, podrážděně přemítal, proč se jim nepodařilo získat jednu z takových bytostí. Místo toho Hathawayovi najali Catherine Marksovou, která podle Leova názoru vrhá neblahý stín na celou svou profesi.

Ne že by pochyboval o jejích schopnostech. Odvedla vynikající práci a bravurně ochránila jeho sestry, Poppy a Beatrix, před nástrahami etikety. Nutno přiznat, že obě dívky vyžadovaly obrovskou pomoc a spoustu pozornosti, aby se dokázaly nenápadně zařadit do vyšší společnosti. Vyrostly v přísně středostavovském prostředí ve vsi poblíž západního Londýna. Jejich otec, Edward Hathaway, sice pocházel z dobré rodiny a zabýval se středověkou historií, ovšem za aristokrata se označit nedal.

Nicméně po sérii nemilých událostí Leo zdědil šlechtický titul. Ačkoliv původně měl být architektem, posléze se stal vikomtem, který má na starosti panství se všemi strastmi a povinnostmi. Z toho důvodu se Hathawayovi přestěhovali do sídla v Hampshiru, kde se pokoušejí vyrovnat s nároky, jež na ně klade nový způsob života.

Jednu z největších výzev, kterým sestry čelily, představoval početný soubor společenských pravidel, jež musely mladé dámy z lepších rodin dodržovat. Kdyby nebylo trpělivosti a dobrých rad Catherine Marksové, slečny Hathawayovy by prošly londýnskou sezonou stejně nenápadně, jako pověstný slon porcelánem. Guvernantka s nimi dokázala zázraky, zejména s Beatrix, která je bezpochyby ze všech děvčat nejvýstřednější. Ačkoliv se nejraději toulá po lukách a lesích, Marksová jí vštípila, že v tanečních sálech se musí chovat úplně jinak. Jednotlivé zásady dokonce zveršovala, aby si je dívky snáze zapamatovaly. A tak vznikly literární perly, jako je například tahle:

Když mladá dáma hovoří s cizincem, tvář se jí pokryje stydlivým ruměncem, stačí několik hádek, flirtování a klevetění a pověst dívky se záhy ocitne v ohrožení.

Leo přirozeně neodolal a guvernantčiným básnickým schopnostem se otevřeně vysmíval, avšak v koutku duše přiznával, že její výukové metody zabraly. Poppy i Beatrix slavily úspěch a starší z nich se nedávno provdala za hoteliéra Harryho Rutledge.

Nyní zbývalo dostat pod čepec devatenáctiletou Beatrix. Marksová se ujala role gardedámy a společnice, ale co se Hathawayových týkalo, dávno ji považovali za člena rodiny.

Ačkoliv… Leo ji nemohl vystát. Vadilo mu, že bez cavyků prosazuje své názory a opovažuje se komentovat jeho počínání. Tu a tam se sice pokusil navázat s ní přátelský vztah, avšak ona na jeho gentlemanské pokusy odpovídala mračením a kousavými připomínkami. Kdykoliv vyrukoval s nějakým rozumným doporučením, Marksová vyjmenovala všechny důvody, proč je se svým nápadem zcela vedle, dřív, než stačil dokončit větu.

Navzdory guvernantčině nevraživosti s ní většinou jednal vlídně. Nedokázal si pomoct. V průběhu uplynulého roku sám sebe nesčetněkrát přesvědčoval, že mu na jejím pohrdání nezáleží. V Londýně je spousta žen, které jsou bezpochyby mnohem krásnější, zajímavější a žádoucnější než Catherine Marksová.

Kéž by ho tak nefascinovala!

Možná za to mohla její tajuplnost. Nikdy totiž nemluvila o svém dětství nebo rodině, ani nevysvětlila, co ji přimělo přijmout zaměstnání u Hathawayových. Věděli, že krátce učila na dívčí škole, avšak o svém akademickém působení se odmítala bavit stejně jako o důvodech, jež ji přiměly vzdělávací ústav opustit. Bývalé studentky si šeptaly o tom, že je bud vzdálená příbuzná tamější ředitelky, anebo padlá žena, kterou do internátu uklidila rozhořčená rodina.

Marksová působila natolik upjatě a škrobeně, až Leo zhusta zapomínal, že má před sebou mladou ženu, která sotva překročila dvacítku. Když ji poprvé spatřil, připomínala mu seschlou starou pannu – na nose jí balancovaly drátěné brejličky, mračila se a koutky úst měla svěšené. Držela se nepřirozeně zpříma, jako by jí někdo přivázal k zádům pravítko, a vlasy, jež barvou připomínaly křídla můry, si stahovala do přísného uzlu. Navzdory námitkám ze strany rodiny pro ni Leo vymyslel přezdívku Pochmurný rozparovač.

Nicméně v průběhu posledního roku se Marksová zásadně změnila. Hubené tělo se na správných místech příjemně zaoblilo a líčka zrůžověla. Když se před deseti dny Leo vrátil z Londýna, čekalo ho náramné překvapení – guvernantce kolem hlavy splývaly zlatisté kadeře. Ukázalo se, že si po léta barvila vlasy na hnědo, avšak chyba ze strany lékárníka, jenž jí připravoval novou dávku přelivu, způsobila, že se musela uchýlit ke svému přirozenému odstínu. Zatímco tmavá hříva se k jejím jemným rysům a bledé pleti vůbec nehodila, přírodní blond jí nesmírně slušela.

A tak Leovi nezbývalo než se vypořádat se šokujícím zjištěním. Marksová, jeho úhlavní nepřítelkyně, je líbezná bytost. Společně s nepřirozeným zjevem zmizela i její strojenost a odměřenost, jako by se dál nepotřebovala maskovat. Zato se cítila zranitelná. A Leo ji zatoužil poznat.

Snažil se zachovávat odstup, ale zároveň přemítal o důsledcích svého objevu. Zmátla ho reakce zbytku rodiny, která by se dala označit za kolektivní pokrčení rameny. Copak Marksová v žádném z nich neprobouzí zvědavost? Proč ze sebe tak dlouho schválně dělala ošklivku? Co k čertu tají?

V průběhu jistého slunečného odpoledne se nejprve přesvědčil, že se každý z jeho blízkých něčím zabývá, a pak se vydal Marksovou hledat. Předsevzal si, že si ji v soukromí podá a vypáčí z ní kýžené odpovědi. Našel ji u záhonu s narcisy, jenž byl obklopen živým plotem. Seděla na lavičce a nebyla sama.

Leo se zarazil a po špičkách se odplížil do stínu hustého tisu.

Marksové dělal společnost Harry Rutledge, Poppyin novomanžel. Zdálo se, že jsou pohrouženi do důvěrného rozhovoru.

Ačkoliv se nedalo mluvit o nevěře, ti dva se dopouštěli zcela nepřijatelného chování.

O čem si proboha povídají? I z takové dálky je patrné, že jde o něco vážného. Harry se k dívce důvěrně skláněl. Jako dobrý přítel. Nebo milenec.

Leovi poklesla čelist v okamžiku, kdy si guvernantka sáhla drobnou ručkou za brýle, jako by stírala slzičku.

Marksová brečí ve společnosti Harryho Rutledge! A pak ji ten bídák políbil na čelo.

Leo zadržel dech. Potýkal se se změtí emocí a snažil se v nich vyznat.

Zakoušel údiv, obavy, podezíravost i vztek. Ti dva něco tají. Kují pikle.

Bývala Marksová kdysi hoteliérovou milenkou? Vydírá ji? Anebo ona jeho? Kdepak. I na dálku je vidět, že ti dva k sobě mají blízko.

Leo si mnul bradu. Zvažoval, co si počít. Nejdůležitější je Poppyino štěstí. Dříve než se na svého novopečeného švagra vrhne a vymlátí z něho duši, měl

by zjistit, oč vlastně kráčí. Koneckonců, zbít ho může vždycky.

Zhluboka dýchal a nenápadně pár sledoval. Rutledge se postavil a zamířil zpátky k domu, zatímco jeho společnice zůstala sedět na lavičce.

Aniž si uvědomoval, co přesně činí, líně se k ní vydal. Nebyl si jist, co jí řekne. Bude záležet na momentálním rozhodnutí. Je docela možné, že ji vzteky uškrtí. Anebo ji povalí do sluncem vyhřáté trávy a na místě se jí zmocní. Zmítal jím nepříjemný pocit, který až dosud nepoznal. Dal by se označit za žárlivost. Cože? Snad nežárlí na vychrtlou semetriku, která ho při každé příležitosti napadá a uráží?

Nebo se propracoval na novou úroveň nemravnosti, pro niž je typické, že zhýralec dostane zálusk na starou pannu?

Třeba ho přitahuje právě ta její odměřenost. Často se zabýval otázkou, jak zlomit Catherinin odpor. Představoval si svou úhlavní a zavilou protivnici, jak pod ním leží nahá a sténá touhou. Někdy se mu zdálo, že neexistuje nic, po čem by prahl víc. Dává to smysl. Když je žena snadná kořist, neskrývá se v dobývání žádná výzva. Ale dostat do postele Marksovou… Slastně ji vzrušovat a mučit, aby žebronila o uspokojení… To by byla, panečku, zábava.

Opatrně se k ženě blížil. Neušlo mu, jak se zarazila. Zatvářila se nešťastně a popuzeně semkla rty. Leo si představil, že bere její hlavu do dlaní a dlouze ji líbá, dokud mu Catherine nezvláční v náručí.

Ovládl se, vrazil ruce do kapes kabátce a lhostejně na ni pohlédl. „Můžete mi vysvětlit, čeho jsem se stal náhodným svědkem?“

Na sklech ženiných brýlí se zalesklo slunce, takže jí neviděl do očí. „Vy mě špehujete, pane?“

„To sotva. Je mi dočista fuk, co staré panny provádějí ve svém volném čase. Ale nemohl jsem si nevšimnout, že můj švagr olíbává na zahradě naši guvernantku.“

Dlužno Marksové připsat ke cti, že zachovala dekorum. Nehnula ani brvou, snad jen pevněji stiskla ruce, které spočívaly propletené v klíně.

„Věnoval mi jediný polibek,“ upřesnila. „Na čelo.“

„Nezáleží na tom, kolik jich bylo a kde přistály. Čekám na vysvětlení, proč si tak počínal a proč jste mu to dovolila. A snažte se, aby to vyznělo přesvědčivě, protože jsem v pokušení posadit vás do nejbližšího dostavníku a poslat šupem do Londýna.“

„Táhněte k čertu!“ doporučila mu tiše a postavila se. Avšak stačila urazit pouhé dva kroky, když vtom ji Leo zezadu zadržel. „Nedotýkejte se mě!“ ohradila se.

Nebral její protesty na vědomí a otočil ji k sobě. V dlaních sevřel její útlé

paže. Přes tenký mušelín cítil příjemný žár její pokožky. Do nosu se mu vetřela nevinná vůně levandule. Připomněla mu čerstvě povlečenou postel. Ach kruci! Jak rád by s ní do takové vklouzl!

„Máte příliš mnoho tajemství, Marksová. Více než rok jste mi trnem v oku a může za to váš nabroušený jazyk a záhadná minulost. Žádám po vás vysvětlení. Jaké pletky máte s Harrym Rutledgem?“

Dívka svraštila obočí, které bylo o několik odstínů tmavší než její vlasy.

„Proč se ho nezeptáte?“

„Protože se ptám vás.“ Odpovědí mu bylo zaryté mlčení. Leo se rozhodl ji vyprovokovat. „Kdybyste to nebyla zrovna vy, podezíral bych vás, že ho chcete svést. Ale oba víme, že nemáte muže čím okouzlit, že?“

„I kdybych měla, rozhodně bych neplýtvala svým kouzlem na vás.“

„No tak, Marksová, pokusme se o rozumnou řeč. Alespoň pro jednou.“

„Napřed mě pusťte!“

„Kdepak. Utekla byste mi a na to, abych se za vámi štval, je příliš horko.“

Catherine se naježila a vší silou do muže strčila. Když si Leo představil, co se skrývá pod vrstvou mušelínu a krajek, okamžitě pocítil vzrušení.

Dívka se zachvěla, jako by dokázala číst jeho myšlenky. Leo se na ni upřeně díval. Hlas mu zvlídněl. „Vy se mě bojíte? Vy, která mě při každé příležitosti shazujete a ničíte?“

„Jistěže ne, vy namyšlený osle! Pouze si přeji, abyste se choval úměrně svému postavení.“

„Myslíte jako šlechtic?“ Posměšně povytáhl obočí. „Právě tak se prezentuji a divím se, že jste si toho nevšimla.“

„Všimla jsem si. Potkalo vás náramné štěstí. Převzal jste rodový titul a není ve vás ani tolik slušnosti, abyste se podle toho zařídil. Být aristokratem je závazek, určitá odpovědnost. Jenže vy svoje společenské postavení chápete jako oprávnění k navýsost zavrženíhodnému a odpudivému vystupování. Navíc…“

„Marksová,“ přerušil ji sametovým tónem, „výborný pokus, jak změnit téma hovoru. Máte smůlu. Nepustím vás, dokud mi nepovíte, co chci vědět.“

Catherine namáhavě polkla. Těkala pohledem kolem sebe, jenom aby se nemusela dívat na Lea, což bylo nevýslovně těžké, neboť stál přímo před ní.

„Důvod, proč jsem hovořila s panem Rutledgem v soukromí a proč došlo ke scéně, jíž jste se stal svědkem, je…“

„Nuže?“

„Harry je můj bratr. Nevlastní bratr.“

Leo na ni zíral jako uhranutý a pokoušel se vstřebat význam právě

pronesených slov. Připadal si podvedený a zrazený, doutnal v něm vztek. Kruci! Marksová a Harry Rutledge jsou sourozenci?

„Určitě jste měli dobrý důvod tuto skutečnost tajit,“ poznamenal.

„Ocitli jsme se v ožehavé situaci.“

„Proč nikdo z vás nic neřekl?“

„Nebylo třeba, abyste o nás věděli.“

„Měla jste mi to oznámit, než se oženil s Poppy. Byla to vaše povinnost.“

„Myslíte?“

„Očekával bych od vás plnou loajalitu. Co když bude mít vaše minulost neblahý dopad na moji rodinu? Jaká další tajemství skrýváte?“

„To není vaše věc!“ Silně sebou zazmítala. „Pusťte mě!“

„Nepustím, dokud nezjistím, co máte za lubem. Jmenujete se vůbec Catherine Marksová? Kdo vlastně jste?“ Zaklel, neboť se s ním začala doopravdy prát. „Přestaňte, vy malá čertice! Jenom jsem chtěl… Au!“ Vykřikl bolestí, když mu dívka zaryla ostrý loket do boku.

Pravda, vydobyla si tím svobodu, po níž toužila, avšak při potyčce ztratila brýle, které odletěly bůhví kam. „Moje brýle!“ Podrážděně si povzdechla, klesla na kolena a začala šátrat kolem sebe.

Leův hněv ihned vystřídal pocit viny. Zdálo se, že bez brýlí je Catherine prakticky slepá. Sledoval ji, jak se plazí po trávě, a připadal si jako surovec. Bídák. Provinile si klekl a rozhlížel se kolem sebe.

„Všimla jste si, kam letěly?“ otázal se.

„K tomu bych potřebovala brýle,“ ucedila sarkasticky.

„Pomůžu vám je najít.“

„Jste velice laskav,“ zapípala kysele.

Několik následujících minut prohledávali záhon narcisů. Nad hlavami se jim vznášelo vražedné ticho.

„Takže vy brýle skutečně potřebujete?“ prohodil Leo, aby mlčení prolomil.

„Jistěže,“ ohradila se podrážděně Marksová. „Proč bych je jinak nosila?“

„Domníval jsem se, že jsou součástí vašeho přestrojení.“

„Mého přestrojení?“

„Ano, Marksová, přestrojení. Podstatné jméno vyjadřující stav, kdy někdo skrývá svoji totožnost. Často užívané v souvislosti s klauny a špehy. Nyní se očividně vztahuje i na guvernantky. Prokristapána, copak v naší rodině nemůže něco proběhnout normálně?“

Catherine se podívala jeho směrem a zamrkala. Její pohled byl trochu rozostřený. Leo pocítil zvláštní bodnutí u srdce.

„Já vám ty brýle najdu,“ slíbil. „Máte mé slovo. Můžete se vrátit domů,

jestli chcete. Přinesu vám je.“

„Kdepak, ale děkuji za nabídku. Kdybych se vydala hledat dům na vlastní pěst, pravděpodobně bych skončila ve stodole.“

Vtom se cosi zalesklo v trávě. „Tady jsou!“ hlásil Leo. Vyleštil skla rukávem a po kolenou se připlazil k Marksové. „Nehýbejte se.“

„Dejte mi je!“

„Nebuďte tak tvrdohlavá. Hádky jsou pro vás stejně přirozené jako dýchání, že?“

„Nejsou!“ namítla vehementně a vzápětí zrudla, když se mladík tlumeně zachechtal.

„Štěkat se s vámi není žádná legrace, když se necháte tak snadno vyprovokovat.“ Opatrně jí nasadil brýle na nos. „Moc dobře vám nesedí.“ Vtom ho zaujaly dívčiny oči, které v jasném slunečním světle měnily barvu jako opály. „Není divu, že vám brýle padají, když skoro nemají na čem držet.“ Bezděčně se dotkl malého ouška.

Dívka na něho užasle hleděla.

Je tak křehká, pomyslel si. Zato má bojovného ducha. Marksová vzplane tak rychle, že Leo občas zapomíná, jak je oproti němu drobná. Očekával by, že ho dávno plácne přes ruce, ale ona se z nějakého důvodu ani nepohnula. Pohladil ji bříškem palce po hrdle a cítil, jak polkla. Připadal si jako ve snu a nechtěl se z něj probudit.

„Je Catherine vaše skutečné jméno?“ zeptal se. „Odpovězte mi alespoň na tohle.“

Zaváhala. Nechtěla mu o sobě nic prozrazovat, avšak zdálo se, že ji jeho něžný dotek odzbrojil. Provinile se zapýřila.

„Ano,“ vydechla. „Jsem Catherine.“

Stále klečeli proti sobě uprostřed dívčiných nadouvajících se sukní. Leo přiskřípl kolenem cíp květovaného mušelínu. Cítil, jak jeho tělo prudce reaguje na ženinu blízkost. Žár se šířil celou jeho bytostí a soustředil se na nevhodných místech. Musí s touhle hrou přestat, nebo udělá něco, čeho budou později oba litovat.

„Pomohu vám vstát,“ nabídl se. „Doprovodím vás zpátky, ale varuji vás, ještě jsme spolu neskončili. Je toho víc, co…“

Odmlčel se uprostřed věty, protože zvedající se dívka se o něho mimoděk otřela. Oba se zarazili. Prudce oddechovali.

Mladík si opět připadal jako ve snu. Obklopovala je sluncem zalitá zahrada, vzduch voněl pošlapanou trávou a rozkvetlými poupaty a on svíral v náruči Catherine Marksovou. Vlasy se jí leskly, jemná pleť se zardívala jako

plátky růže. Smyslná ústa připomínala zralé maliny. Leo na ně zíral a cítil, jak se mu vzrušením ježí vlasy.

Některým pokušením by se nemělo vzdorovat, pomyslel si líně, protože jsou naléhavá a ustavičně se vracejí. Z toho důvodu se jim musí podlehnout, protože to je jediný způsob, jak se jich zbavit.

„Kruci,“ ulevil si nešťastně. „Udělám to, přestože vím, že poté budu zatracen.“

„Co uděláte?“ nechápala Marksová a vyděšeně vytřeštila oči. „Tohle.“ A vášnivě ji políbil.

Konečně se dočkal úlevného uvolnění, jako by si každý sval v jeho těle oddechl. Byl to pocit natolik božský, že se na okamžik nedokázal ani pohnout. Dychtivě si jej vychutnával a dovolil mu, aby ho cele pohltil. Z hlavy se mu vytratily všechny myšlenky, propadl se do naprostého blaha.

A Bůh mu pomáhej, zatoužil po dalším. Nejradši by zasunul ruku pod dívčiny šaty a prozkoumal každou píď jejího těla. Pak by ji ochutnal. Catherine ho nesměle objala kolem krku. Opatrně se k němu přimkla, jako by i ona bojovala s emocemi. Zdálo se, že oba prahnou po blízkosti toho druhého. Leo ji dlouze líbal. Věděl, že by měl dávno přestat, ale obával se toho, co přijde pak. Po tomto incidentu jejich výbušný vztah už nikdy nebude jako dřív. Dostal nový rozměr a jeho budoucnost je nejistá. Byl si jist, že povede

k důsledkům, které se nebudou ani jednomu z nich líbit.

Napadlo ho, že nemůže dívku zčistajasna pustit, proto se od ní postupně odpoutával. Nechal ústa sklouznout k linii brady, z níž se přesunul na miloučké místo za uchem. Cítil, jak mu pod rty pulzuje krev.

„Marksová,“ vydechl. „Tohohle jsem se bál. Nějak jsem věděl, že…“ Odmlčel se, zvedl hlavu a podíval se guvernantce do očí.

Mžourala na něho zpod zamlžených skel. „Moje brýle… Zase jsem je ztratila.“

„Neztratila. Vysrážel se na nich náš dech.“

Jakmile se vláha vypařila, Catherine od sebe Lea prudce odstrčila a vyškrábala se na nohy. Divoce se bránila jeho pokusům jí pomoct.

Ohromeně na sebe zírali. Těžko říct, kdo z nich byl ve větším šoku, ale soudě podle výrazu, vedla Marksová.

„Nikdy mezi námi k ničemu nedošlo!“ utrhla se na mladíka. „Jestli budete mít tu drzost o něčem se zmínit, všechno popřu!“ Plna rozhořčení si oprášila sukně a vrhla na Lea varovný pohled. „Nyní odcházím a vy mě nenásledujte!“

Sešli se až u večeře, jíž se rovněž účastnila Amélie, Win a Poppy spolu se svými manžely Camem Rohanem, Kevem Merripenem a Harrym Rutledgem. Catherine Marksová seděla spolu s Beatrix na vzdáleném konci stolu.

Žádná z Leových sester se neprovdala za tuctového muže. Rohanovi a Merripenovi koluje v žilách cikánská krev, a proto do výstřední rodiny dobře zapadli. Poppyin choť, Harry Rutledge, proslul jako excentrický hoteliér a vlivný člověk, jehož si nepřátelé často cenili víc než kamarádi.

Mohla by Catherine doopravdy být jeho sestrou?

Leo po obou domnělých sourozencích nenápadně pokukoval a hledal sebemenší podobnost. Ať mě vezme čert, jestli nějakou vidím, brblal v duchu. Pak si ale všiml nápadně vysokých lícních kostí, rovného obočí a mírného nachýlení koutků úst.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ oznámil Amélii, sotva dojedli. „V soukromí.“ Zvědavě vykulila velké modré oči. „Samozřejmě. Co kdybychom se prošli?

Venku je dosud světlo.“ Krátce přikývl.

Jako dva nejstarší ze sourozenců se často hádali, přesto měl Leo svou sestru moc rád a neváhal se jí svěřovat. Pánbůh jí totiž nadělil štědrou dávku zdravého rozumu a kromě toho nikdy neváhala každému na rovinu říct, co si myslí.

Nikdo by nepředpokládal, že se pragmatická Amélie bláznivě zamiluje do snědého Cama Rohana. Povedlo se mu nemožné. Nejprve svou vyvolenou šikovně svedl a pak se s ní oženil dřív, než si stačila uvědomit, co se děje. Jak se později ukázalo, Cam se stal právě tou hlavou rodiny, jakou Hathawayovi nezbytně potřebovali. Nyní spolu se svou ženou vychovává devítiměsíčního syna Rye, který zdědil otcovy černé vlasy a matčiny modré oči.

Kráčeli po udržované pěšině a Leo se hrdě rozhlížel kolem sebe. V létě se v Hampshiru slunce drží na obloze minimálně do deváté hodiny večerní a zalévá svou září lesy, mokřady i pastviny. Krajina je bohatě protkána vodními toky, které se podílejí na vzniku vlhkých luk kypících zelení. Ačkoliv panství Ramsay nepatří k největším, určitě je jedním z nejkrásnějších, neboť je obklopují husté hvozdy a úrodná pole.

V uplynulém roce se Leo seznámil s nájemci půdy, zlepšil zavlažování,

některé pozemky naopak nechal odvodnit, opravil ploty, branky a budovy. O zemědělství se naučil víc, než si přál, a to díky nemilosrdné instruktáži od Keva Merripena.

Merripen, který s Hathawayovými žil od dětství, se toho naopak snažil zvládnout co nejvíc. Nyní dychtil své vědomosti předat dál.

„Půda ti doopravdy nepatří,“ kázal Leovi, „dokud do ní nepřidáš trochu své krve a potu.“

„To je všechno?“ otázal se sarkasticky mladík. „Stačí krev a pot? Jsem si jistý, že bych mohl ještě jednu dvě tělesné tekutiny přidat, když jsou tak důležité.“

Ale dobře věděl, že Merripen má pravdu. Jinak se spojení s půdou těžko hledá.

Zastrčil ruce do kapes a povzdechl si. Byl neklidný a podrážděný.

„Určitě ses pohádal se slečnou Marksovou,“ prohlásila zčistajasna Amélie.

„Za běžných okolností po sobě u stolu metáte jedovaté poznámky, ale dnes večer jste podezřele zamlklí. Myslím, že Catherine ani nevzhlédla od talíře.“

„Nepohádal,“ ucedil bratr.

„Co se potom stalo?“

„Ona mi prozradila – pod nátlakem –, že Rutledge je její bratr.“ Sestra na něho podezřívavě pohlédla. „Pod jakým nátlakem?“

„Na tom nesejde. Slyšela jsi, co jsem říkal? Hany Rutledge je…“

„Slečna Marksová žije pod tlakem už dost dlouho, takže jí nemusíš přidělávat potíže,“ ohradila se Amélie. „Doufám, že jsi k ní nebyl krutý, Leo, protože pokud ano…“

„Já? A krutý k Marksové? Já jsem ten, o koho bys měla mít starost. Stačí, abych s ní prohodil pár slov, a málem je po mně.“ Jeho dotčení vzrostlo, když si všiml, že sestra potlačuje potutelný úsměv. „Z tvé reakce soudím, že o všem dávno víš.“

„Vím to několik dní,“ přiznala.

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Požádala mě o diskrétnost a já souhlasila s ohledem na její soukromí.“

„Nechápu, proč by Marksová měla mít nějaké soukromí, když my na žádné nárok nemáme!“ Leo se zastavil a přinutil tím sestru učinit totéž. Dívali se jeden na druhého. „Proč je takové tajemství, že Rutledge má sestru?“

„Nejsem si jistá,“ přiznala Amélie a zatvářila se znepokojeně. „Soudím, že kvůli její ochraně.“

„Ochraně před čím?“

Bezmocně zavrtěla hlavou. „Třeba ti to Harry vysvětlí, ale upřímně o tom

pochybuji.“

„Buď to někdo honem rychle udělá, nebo Marksové ukážu dveře dřív, než řekne švec.“

„Leo,“ užasla ohromeně sestra. „K něčemu takovému by ses přece nesnížil!“

„S největší radostí.“

„Ale mysli na Beatrix, jak by byla nešťastná…“

„Právě že na Beatrix myslím. Nedovolím, aby na moji nejmladší sestru dohlížela osoba, která možná střeží nebezpečné tajemství. Skutečnost, že se k ní nehlásí Harry Rutledge, muž, jenž se stýká s nejpodvratnějšími živly v Londýně, mi připadá krajně podezřelá. Co když je to kriminálnice? Copak tě to nenapadlo?“

„Ne,“ prohlásila neochvějně Amélie a vykročila. „Příliš to dramatizuješ, Leo. Ničeho hrozného se nedopustila.“

„Jenom nebuď tak naivní.“ Hravě sestru dohnal. „Lidé nebývají tím, kým se na první pohled zdají.“

Po dlouhém mlčení se Amélie ostražitě otázala: „Co hodláš podniknout?“

„Ráno odjíždím do Londýna.“

Nesouhlasně se na něho podívala. „Ale Merripen očekává, že pomůžeš při sázení tuřínu a hnojení.“

„Vím, co očekává, a velice mě mrzí, že zmeškám fascinující přednášku o mrvě. Nicméně na mém rozhodnutí se nic nemění. Chci strávit nějaký čas s Rutledgem a vypáčit z něho pár odpovědí.“

Amélie se zamračila. „Proč si s ním nemůžeš promluvit tady?“

„Protože sem přijel na líbánky a určitě by nebyl ochoten strávit poslední noc nekonečnou diskusí se svým proradným švagrem. Mimoto jsem se uvolil přijmout menší zakázku a navrhnout zimní zahradu pro jistý dům v Mayfairu.“

„Nechceš se spíš dostat co nejdál od Catherine? Mám takový pocit, že se mezi vámi něco stalo.“

Leo pohlédl na oblohu, která se barvila do oranžova a purpurová. „Stmívá se,“ prohodil vlídně. „Měli bychom se vrátit.“

„Dobře víš, že před problémy nikam neutečeš.“

Podrážděně se ušklíbl. „Proč tohle lidé vždycky říkají? Samozřejmě že se dá před problémy utéct. Ostatně, dělám to pořád a úspěšně.“

„Jsi Catherine posedlý a všem je to jasné,“ nedala si pokoj Amélie.

„Kdo teď přehání?“ ohradil se a vyrazil zpátky k domu.

„Sleduješ ji jako ostříž,“ trvala sestra na svém. „Kdykoliv se o ní mluví,

nastražíš uši. Pokaždé, když s ní o něčem diskutuješ, jsi plný života. Takového jsme tě neviděli od chvíle, kdy…“ Rozpačitě se odmlčela.

„Pokračuj,“ vyzval ji.

„Kdy vypukla spála.“

Na toto téma se zásadně nebavili.

Rok před tím, než Leo zdědil hampshirské panství, se vesnicí, kde tehdy žili, přehnala epidemie spály.

Mezi prvními onemocněla i Laura Dillardová, Leova snoubenka. Její rodina mladíkovi dovolila, aby setrvával po jejím boku. Tri dny sledoval, jak se z milované bytosti pozvolna vytrácí život.

Po návratu domů zákeřná nemoc sklátila i jeho a Win. Nějakým zázrakem se oba uzdravili, ale Win od té doby měla podlomené zdraví. A Leo se úplně změnil. Sám by nedokázal říct, co se s ním dělo, ale rodině naháněl strach. Ocitl se uprostřed noční můry, z níž se nemohl probudit. Bylo mu jedno, co provádí a zda žije či ne. Bez zábran ubližoval svým blízkým a stavěl je do bezvýchodných situací. Chtěl se zničit. Tehdy rodina učinila zásadní rozhodnutí. Poslala churavou Win na soukromou kliniku do Francie a Leovi poručila, aby ji doprovodil.

Zatímco Win nabírala síly, její bratr se toulal po malebné Provence a užíval si sluníčka, modré oblohy a líné atmosféry půvabného kraje. Vyčistil si hlavu a konečně nalezl klid v duši. Nezřízené pití omezil na jednu sklenku vína při večeři. Vrátil se k malování a přestal truchlit.

Po návratu do Anglie Win neztrácela čas a věnovala své srdce milovanému Merripenovi, za kterého se vzápětí provdala.

Leo naopak činil pokání za to, jak svým příbuzným ublížil. Navíc si předsevzal, že už se nikdy nezamiluje. Teď když se přesvědčil, jak hluboké lásky je schopen, žádné bytosti nedovolí, aby nad ním získala takovou moc.

„Sestřičko,“ oznámil lítostivě Amélii, „jestli tě náhodou napadlo, že mám o Marksovou osobní zájem, pak na to okamžitě zapomeň. Chci jenom zjistit, jakého kostlivce ukrývá ve skříni. V jejím případě se pravděpodobně jedná o literární příměr.“

„O existenci Cat jsem se dozvěděl, až když mi bylo dvacet,“ přiznal Harry a natáhl před sebe dlouhé nohy. Seděl spolu s Leem v klubovně svého hotelu. Scházela se zde zahraniční šlechta, vlivní cestovatelé i politici.

Mladík pochybovačně pohlédl na svého novopečeného švagra. Osobně by si ho za příbuzného nikdy nevybral. Nedůvěřoval mu. Na druhou stranu uznával, že Harry má i své kladné stránky a nade vše Poppy miluje.

Rutledge usrkl ze sklenky ohřátou brandy. Pečlivě volil slova. Byl to pohledný muž obdařený zvláštním kouzlem, avšak dovedl být nemilosrdný a vypočítavý. Což se ostatně dalo očekávat. Kdo jiný by dokázal téměř z ničeho vydupat největší a nejpřepychovější hotel v Anglii?

„Nechci se o Cat bavit, a to hned z několika důvodů,“ přiznal, jeho zelené oči byly ve střehu. „Kromě jiného i proto, že jsem se k ní nechoval zrovna laskavě, ani jsem ji nechránil, jak jsem měl. Nyní toho velice lituji.“

„Každý něčeho litujeme,“ mínil Leo a také se napil. Vychutnával si sametový žár, který se mu rozlil v krku. „Právě proto lpím na špatných zvycích. Člověk propadne lítosti, až když zanechá všech nepravostí.“

Harry se pobaveně ušklíbl, ale zase rychle zvážněl. Zahleděl se do plamínku svíčky, stojící na stole. „Dříve než ti něco prozradím, chci vědět, proč se o mou sestru tolik zajímáš.“

„Táži se z pozice jejího zaměstnavatele. Zajímá mě, jaký vliv může mít na Beatrix.“

„Dříve jsi o Cat nepochyboval,“ namítl Harry, „a pokud vím, odvedla vynikající práci.“

„Souhlasím. Nemám rád záhady a vaše vzájemné spojení mě mate.

Připadá mi, že kujete nějaké pikle.“

Harry se mu zadíval zpříma do očí. „Mýlíš se.“

„K čemu potom ty tajnosti?“

„Nemůžu ti to vysvětlit, aniž tě seznámím se svou vlastní minulostí.“ Odmlčel se a po chvíli chmurně dodal: „Do čehož se mi vůbec nechce.“

„To mě mrzí,“ prohodil ledabyle Leo. „Pokračuj.“

Harry znovu zaváhal. Pečlivě vážil každé slovo. „Cat a já máme společnou matku. Jmenovala se Nicolette Wigensová. Narodila se v Anglii, ale její rodina se záhy odstěhovala do amerického Buffala. Rodiče ji měli poměrně pozdě,

a protože byla jejich jediným dítětem, hledali pro ni manžela, který ji zabezpečí. Arthur, můj otec, byl o hodně starší než ona a dobře se mu dařilo. Myslím, že rodiče Nicolette k sňatku donutili. Já přišel na svět brzy po svatbě. Vlastně až příliš brzy. Spekulovalo se o tom, že Arthur není mým tátou.“

„A je?“ Leo se neubránil zvědavosti.

Harry se cynicky zazubil. „Jistá je jenom matka.“ Pokrčil rameny.

„V každém případě máma utekla do Anglie s jedním ze svých milenců.“ Zahleděl se do dáli. „Rozhodně se nestal posledním mužem v jejím životě. Nicolette se v lásce neomezovala. Byla to rozmazlená, sobecká mrcha. Zato velmi krásná. Cat se jí hodně podobá.“ Ihned se zarazil. „Ale připadá mi jemnější a milejší a na rozdíl od matky je laskavá a ohleduplná.“

„Skutečně?“ ucedil kousavě Leo. „Na mě milá nikdy nebyla.“

„Protože jí naháníš strach.“

Ramsay se nevěřícně podíval na svého švagra. „Jak bych já mohl tu malou dračici děsit? Hlavně mi netvrď, že je z mužů nervózní, protože s Camem a Merripenem vychází na jedničku.“

„V jejich společnosti se cítí v bezpečí.“

„A se mnou ne? Proč?“

Harry se zamyslel. „Podle mého tě víc vnímá jako muže.“ Leovi poskočilo srdce. S předstíranou znuděností zkoumal obsah své sklenky. „Svěřila se ti s tím?“

„Kdepak. Sám jsem si toho všiml. V Hampshiru.“ Zatvářil se kysele. „Když se jedná o Cat, člověk musí být ve střehu. Zásadně o sobě nemluví.“ Dopil zbytek brandy, postavil sklenku a pohodlně se opřel. „Poté, co moje matka odešla z Buffala, jsem o ní neslyšel.“ Propletl si prsty a položil si ruce na břicho. „Ale když mi bylo dvacet, dostal jsem od ní dopis, v němž mě k sobě zvala. Psala, že je těžce nemocná. Napadlo mě, že by se před svou smrtí ráda dozvěděla, jak se mi daří. Okamžitě jsem se vydal do Anglie, ale dorazil jsem pozdě.“

„A tehdy ses setkal s Marksovou,“ doplnil Leo.

„Ne. V ten čas už s matkou nežila. Přestože si přála s ní zůstat, poslali ji k tetě a babičce z otcovy strany. Ani ten očividně neměl zájem o churavou ženu pečovat, a tak nadobro opustil Londýn.“

„Ušlechtilý chlapík,“ podotkl Leo.

„O Nicolette se posledních několik týdnů starala sousedka. Právě ona mi o Cat řekla. Uvažoval jsem o tom, že ji navštívím, ale pak jsem ten nápad zavrhl. Pro nemanželskou nevlastní sestru scházelo v mém životě místo. Byla skoro o polovinu mladší než já a potřebovala ženský dohled. Domníval jsem

se, že u tety jí bude lip.“

„Ukázal se tvůj předpoklad jako správný?“ přinutil se Leo zeptat. Harry se na něho upřeně podíval. „Ne.“

Jediná slabika jako by obsahovala celý pohnutý příběh. Leo jej zatoužil slyšet. „Co se stalo?“

„Rozhodl jsem se zůstat v Anglii a zkusit štěstí v pohostinství, a tak jsem sestře poslal dopis se vzkazem, kde mě najde, kdyby něco potřebovala. O několik let později, to jí bylo patnáct, mě písemně požádala o pomoc. Rozjel jsem se za ní a přistihl ji… v choulostivé situaci. Kéž bych dorazil o něco dřív!“

Leo pocítil takové znepokojení, že nedokázal dál předstírat bohorovný klid. „Co tím chceš říct?“

Harry zavrtěl hlavou. „Obávám se, že víc ti zatím nemůžu prozradit.

Zbytek je na Cat.“

„Sakra, Rutledgei, přece si teď nebudeš hrát na tajuplného. Chci vědět, jakým způsobem se do toho zapletli Hathawayovi a proč nyní mají pochybnou čest zaměstnávat tu nejzpupnější a nejprotivnější guvernantku v Anglii.“

„Cat pracovat nemusí. Je to nezávislá žena. Poskytl jsem jí dostatek peněz, aby byla zabezpečená do konce života. Může si dělat, co se jí zlíbí. Rozhodla se pro čtyřletou internátní školu, kde následně dva roky sama učila. Pak mi sdělila, že přijala místo v rodině Hathawayových. Myslím, že tou dobou jsi spolu s Win pobýval ve Francii. Cat šla na pohovor a Camovi s Amélií se líbila. Beatrix a Poppy nutně potřebovaly pomoc a schopnosti mé sestry nikdo nezpochybňoval.“

„Samozřejmě že ne,“ brblal Leo. „Moje rodina by se přece nezatěžovala takovou maličkostí, jako je doporučení. Nedivil bych se, kdyby pracovní pohovor začal dotazem, jaká je její nejoblíbenější barva.“

Harry se neúspěšně pokusil potlačit úsměv. „Nejspíš máš pravdu.“

„Proč šla do služby, když je finančně zajištěná?“

Rutledge pokrčil rameny. „Zřejmě chtěla zjistit, jaké to je mít rodinu, byť do ní přímo nepatří. Cat je přesvědčená, že svou vlastní nikdy mít nebude.“

Leo svraštil obočí. Tohle nechápal. „Vždyť jí v tom nic nebrání,“ podotkl.

„Myslíš?“ V Harryho zelených očích se objevil posměšný výraz. „Chápu, že není v silách Hathawayových pochopit člověka, který vyrůstal v osamění v područí lhostejných příbuzných. Takový jedinec dřív nebo později dospěje k přesvědčení, že ho nikdo nemá rád a může si za to sám, protože není hoden lásky. Hovořím o pocitu tak intenzivním, že tě nakonec pohltí a nikoho k tobě

nepustí. Každému, kdo se k tobě pokusí proniknout, obrazně řečeno přibouchneš dveře přímo před nosem.“

Leo pozorně naslouchal. Usoudil, že Harry nemluví jenom o Catherine, ale i o sobě. V duchu se švagrem souhlasil. Na rozdíl od něho byl i v nejtěžších chvílích obklopen milující rodinou, která ho podporovala.

Poprvé si naplno uvědomil, co Poppy pro Harryho udělala. Vysvobodila ho z neviditelného vězení, které právě popsal.

„Díky,“ hlesl. „Vím, že není lehké o tom mluvit.“

„To si piš. Ale jednu věc si ujasněme, Ramsayi,“ prohlásil Harry vážným tónem. „Pokud mé sestře nějakým způsobem ublížíš, budu tě muset zabít.“

Poppy, oblečená v noční košili, seděla na lůžku a četla si knihu. Slyšela, jak Harry vstoupil do přepychového apartmá, které obývali. S úsměvem k němu vzhlédla a tep se jí zrychlil. Je tak pohledný. A tajuplný. Někomu dokonce připadá nebezpečný. Avšak v přítomnosti své choti se vždycky uvolní a neváhá ukázat své lepší já.

„Mluvil jsi s Leem?“ zeptala se.

„Ano, lásko.“ Setřásl z ramen kabátec a přehodil jej přes opěradlo židle. Pak přistoupil k posteli. „Jak jsem předpokládal, chtěl se bavit o Cat. Prozradil jsem mu, co jsem mohl. O ní i o sobě.“

„A jaký je tvůj názor na současnou situaci?“ Věděla, že manžel se dokonale vyzná v lidech a dovede uhodnout jejich pohnutky.

Zatáhl za uzel vázanky a nechal ji volně viset kolem krku. „Je jasné, že má o Cat větší zájem, než dává znát. Vůbec se mi to nelíbí. Ale zasáhnout můžu jen v případě, že mě o to sestra sama požádá.“ Sklonil se a hřbetem ruky smyslně pohladil ženu po hrdle. Dech se jí zrychlil. Jal se ji něžně laskat špičkami prstů tam, kde pod jemnou pletí divoce pulzovala žilka. Sledoval, jak se Poppy zardívá. „Polož tu knihu,“ zašeptal smyslně.

Dívka se zavrtěla slastným očekáváním. „Zrovna jsem narazila na velice vzrušující pasáž,“ prohlásila naoko otráveně.

„Určitě není tak vzrušující jako to, co tě čeká.“ Schválně nikam nepospíchal. Líně zvedl pokrývku a přitulil se k manželce. Knížka spadla bez povšimnutí na podlahu.

4

Catherine doufala, že Leo do Hampshiru hned tak nezavítá. Třeba když se dlouho neuvidí, budou posléze schopni předstírat, že k žádnému líbání na zahradě nedošlo.

Přesto… Nedokázala si pomoci a opakovaně si kladla jednoduchou otázku: Proč to udělal?

S největší pravděpodobností se jenom dobře bavil. Objevil totiž nový způsob, jak ji dokonale vyvést z míry.

Kdyby byl život spravedlivý, pomyslela si kysele, nadělil by mu obézní postavu, pleť poznamenanou od neštovic a pleš. Jenže Leo je bohužel vysoký a dobře stavěný, vlasy má tmavé, oči modré a nadto se podmanivě usmívá. Ovšem úplně nejhorší je, že na něm není znát, jaký je ničema. Působí jako ctihodný šlechtic a ten nejmilejší gentleman, jakého by si člověk mohl přát.

Iluze však vezme za své ve chvíli, kdy lord Ramsay otevře pusu. Je ke všem neuctivý a nikoho nešetří. Dokonce ani sebe. Od chvíle, kdy se poprvé setkali, na něm Catherine shledala všechny představitelné chyby, jenže každý pokus o nápravu nejenom že hanebně selhal, navíc všechno zhoršil. Zejména když se o něj pokusila Catherine.

Leo je muž s pestrou minulostí, který nemá ani tu slušnost ji skrývat. Otevřeně hovoří o své někdejší zhýralosti, nezřízeném pití a prohánění ženských. Jeho sebezničující chování nejednou ohrozilo celou rodinu. Člověk se mohl jen dohadovat, zda ho darebáctví baví, anebo si schválně zakládá na pověsti bídáka. Roli rozmařilého aristokrata sehrává na jedničku. Oči se mu cynicky třpytí. Je mu třicet a mockrát se pokusil záměrně zničit, což se mu naštěstí nepodařilo.

Catherine se nemíní s nikým zaplést, notabene s mužem, z něhož vyzařuje nebezpečné kouzlo. Takovému člověku se nedá důvěřovat. Možná ho čeká temná budoucnost. A pokud ne, je docela možné, že číhá na ni.

Přibližně týden poté, co Leo opustil Hampshire, Catherine spolu s Beatrix strávila odpoledne v přírodě. Bohužel, procházky nikdy neprobíhaly tak, jak si guvernantka představovala. Její svěřenka způsobně nekráčela vedle ní, nýbrž se vrhala do každého křoví a beze studu zkoumala svoje okolí. Milovala

toulky hlubokým lesem, kde studovala rostliny, houby, hnízda, pavučiny i díry v zemi. Nic ji nepotěšilo víc než objev černého mloka, úkrytu ještěrky, králičí nory či jezevčích stop.

Odchytávala poraněná zvířata, léčila je a pak vypouštěla zpět do přírody. Pokud se kvůli zranění o sebe nedokázala postarat, stávala se součástí Hathawayovy domácnosti. Rodina si na všemožné tvory zvykla natolik, že nikdo nehnul ani brvou, když se středem salonu batolil ježek anebo v jídelně poskakoval králík.

Po dlouhém pěším výletě se Catherine cítila příjemně unavená. Posadila se k toaletnímu stolku a rozpustila si vlasy sčesané do přísného uzlu. Opatrně si masírovala bolavou pokožku, namáhanou tahem početných vlásenek.

Vtom se za ní ozvalo veselé šveholení. Otočila se a spatřila Dodgera, ochočenou fretku. Chlupatý dareba vyběhl zpoza prádelníku, jeho dlouhé štíhlé tělo se elegantně vlnilo. V zubech svíral bílou rukavičku. Mazané zvířátko s oblibou kradlo ze zásuvek různé drobnosti a schovávalo je na všemožných místech. Ke Camerininu zoufalství si nejvíc oblíbilo její propriety. Pravidelně po domě hledala svoje podvazky a propadala se při tom hanbou.

„Ty přerostlá kryso,“ oslovila Dodgera, když se drobnými tlapkami opřel o okraj její židle. Pohladila ho po hustém kožichu, podrbala na hlavě a opatrně vyprostila rukavici z jeho zubů. „Vytahal jsi mi všechny podvazky, tak teď ses pustil do rukavic, že?“

Dodger se na ni zamilovaně podíval, jasná očka mu jenom zářila.

„Kam jsi je schoval?“ zeptala se a položila rukavici na stolek. „Jestli je brzy nenajdu, nezbude mi než si punčochy přivázat.“

Dodger naježil vousky a zdálo se, že se usmívá. Z tlamy mu vyčnívaly drobné ostré zoubky. Vyzývavě se zavrtěl.

Dívka se proti své vůli zachichotala. „Ne, nemám čas si s tebou hrát.

Musím se připravit na večeři.“

Potměšilý tvoreček se vymrštil jako pružina, skočil jí do klína, popadl odloženou rukavici a pospíchal s ní pryč.

„Dodgere!“ zvolala Catherine a hnala se za ním. „Přines ji zpátky!“ Vyběhla na chodbu, ale malý dareba už mizel za rohem. Avšak její pozornost upoutaly komorné, které očividně nevěděly, kam dřív skočit.

„Virgie,“ oslovila jednu z nich. „Co se děje?“

Tmavovlasá dívka se na ni zazubila. „Právě přijel pan Leo, slečno, a tak nás hospodyně pověřila, abychom mu připravily pokoj a vybalily věci, až komoří přinese jeho zavazadla.“

„Co tu pohledává tak brzy?“ nechápala Catherine. Cítila, jak se jí z tváří

vytrácí barva. „Neposlal nám ani slovíčko. Nikdo ho nečekal.“

Já ho nečekala, přiznala si v duchu.

Virgie pokrčila rameny a odspěchala s náručí ložního prádla.

Dívka, náhle zmítaná nervozitou, si položila ruku na břicho a vrátila se do pokoje. Na setkání s Leem ještě není připravená. Připadalo jí nespravedlivé, že se tu tak záhy objevil.

Jistě, panství mu patří, přesto…

Rozčileně přecházela po místnosti a pokoušela se uspořádat myšlenky. Existuje pouze jediné řešení – striktně se Leovi vyhýbat. Vymluví se na migrénu a zůstane ve svém pokoji.

Vtom se ozvalo zaklepání následované vrznutím dveří. Někdo vstoupil, aniž se obtěžoval požádat o svolení. V Catherine pořádně hrklo, když zjistila, že příchozím je právě Leo.

„Jak se opovažujete bez dovolení vtrhnout do mé ložnice?“ Polekaně se odmlčela.

Mladý muž ji sjel pohledem od hlavy až k patě. Oblečení měl po dlouhé cestě zaprášené a pomačkané. Tmavé kudrny by potřebovaly pořádně vykartáčovat. Neposlušně mu padaly do čela. Působil vyrovnaně, ale očividně byl ve střehu. Věčný výsměch, zračící se v jeho očích, vystřídalo něco, co nedokázala pojmenovat.

Bezděčně se objala pažemi a pokusila se opanovat vzrušený dech. Leo za sebou zavřel a zlověstně se k ní blížil. Nervózně si olízla rty špičkou jazyka a couvala před ním, dokud nenarazila do toaletního stolku. Světlé vlasy jí spadaly přes ramena, šedomodré oči potemněly a připomínaly rozbouřený oceán. Do tváří se jí vkradl nach.

„Proč ses vrátil?“ otázala se chabě.

„Ty víš, proč.“ Opřel se dlaněmi o stolek a uvěznil ji mezi svými pažemi. Vyděšeně před ním ucukla, avšak neměla kam se stáhnout. Z její pleti stoupala opojná vůně mýdla a růží a vyvolávala příjemné vzpomínky. Leovi neuniklo, jak se dívka zachvívá a líčka jí planou. Cítil, že se mu v žilách začíná vařit krev.

Přinutil se opanovat. Zhluboka se nadechl.

„Cat… Musíme si promluvit o tom, co se stalo.“

„Nechápu, co tím myslíš.“

Mírně nachýlil hlavu. „Mám ti to připomenout?“

„Ne, ne.“ Pro větší důraz zavrtěla hlavou. „Ne.“ Ušklíbl se. „Jedno ne by bohatě stačilo, miláčku.“ Miláčku?

Rozčilená Catherine se musela hodně snažit, aby se jí netřásl hlas. „Snad jsem se vyjádřila jasně. Chtěla jsem předstírat, že se mezi námi nic nestalo.“

„A očekávala jsi, že na to zapomeneš.“

„Ano. Stejným způsobem se člověk staví k chybám, kterých se dopustil,“ vysoukala ze sebe s obtížemi. „Musí je pustit z hlavy, aby se mohl posunout dál.“

„Skutečně?“ užasl nevinně Leo. „Moje přehmaty jsou většinou tak zábavné, že mívám sklon je opakovat.“

Catherine nechápala, co se to s ní děje, protože byla v pokušení se nad troufalým výrokem usmát. „Tento se opakovat nebude.“

„Aha, promluvila z tebe guvernantka. Přísná a nesmlouvavá. Připadám si jako provinilý školák.“ Zvedl ruku, aby ji pohladil po tváři.

V Catherine se svářila řada protichůdných pocitů. Toužila po jeho doteku, ale zároveň ji instinkt varoval, aby se od Lea držela dál. Výsledkem bylo napětí, které jí nedovolilo se pohnout. „Jestli okamžitě neopustíš můj pokoj,“ slyšela se říkat, „ztropím scénu.“

„Marksová, nic na světě bych si nevychutnal víc. S potěšením bych sledoval, jak se vztekáš. Dokonce jsem ochoten ti s tím pomoct. Čím začneme?“ Mladík se náramně bavil jejími rozpaky. Líbilo se mu, že zrudla jako pivoňka.

Bříškem palce pohladil jemnou pleť pod její bradou, což způsobilo, že Catherine zaklonila hlavu dřív, než si vůbec uvědomila, co dělá. „Takové oči jsem nikdy neviděl,“ poznamenal nepřítomně. „Připomínají mi okamžik, kdy jsem poprvé spatřil Severní moře.“ Špičkami prstů se něžně dotýkal dívčiny brady. „Když vítr čeří hladinu, má voda stejně šedozelený odstín. Zajímavé je, že na obzoru se zdá modrá.“

Catherine předpokládala, že si z ní zase utahuje. Zamračila se na něho. „Co ode mě chceš?“

Leo si dal s odpovědí načas. Prsty zabloudily k jejímu ušnímu lalůčku a opatrně jej masírovaly. „Rád bych znal tvoje tajemství. Vytáhnu je z tebe, ať se ti to líbí nebo ne.“

Podrážděně smetla jeho ruku stranou. „Přestaň! Jako obvykle se bavíš na můj účet. Jsi prostopášník, nepolepšitelný darebák a…“

„Nezapomeň na ‚chlípníka‘,“ připomněl jí. „Pro tuhle urážku mám zvláštní slabost.“

„Odejdi!“

Líně se odpoutal od toaletního stolku. „Dobrá. Půjdu. Zjevně se obáváš, že kdybych zůstal, přemohla by tě touha po mé maličkosti.“

„Jestli po něčem toužím,“ zasyčela zlostně, „pak tě chvíli mučit a pak rozčtvrtit.“

Leo s úšklebkem zamířil ke dveřím. Na prahu se zastavil a ohlédl se přes rameno. „Zase se ti zamžily brýle,“ poznamenal a zmizel dřív, než po něm stačila něco hodit.

„Leo,“ prohlásila Amélie, sotva bratr vstoupil do ranního salonku, „musíš se oženit.“

Mladík se na ni varovně podíval. S tímhle neměla po ránu vůbec začínat. S oblibou vstupoval do nového dne klidně a nenásilně, zatímco ona se do něj vrhala po hlavě. Kromě toho špatně spal. Trápily ho erotické sny, v nichž hlavní roli hrála Catherine Marksová.

„Dobře víš, že mě do chomoutu nikdo nedostane.“

Vtom se z kouta ozval hlas slečny Marksové. Seděla na nízké stoličce zalitá slunečními paprsky, v nichž se zlatavě třpytila drobná zrnka prachu.

„Prozíravé rozhodnutí. Žádná rozumná žena by vás stejně nechtěla.“

Leo se bez váhání chopil šance k menší slovní přestřelce. „Rozumná žena…,“ přemítal nahlas. „S takovou jsem se nikdy nesetkal.“

„A i kdyby ano, jak byste ji poznal?“ opáčila. „Charakter vás přece nezajímá. Více se soustředíte na její… její…“

„Nuže?“ pobídl ji.

„Na míry jejích šatů,“ vyhrkla Catherine a on se vysmál její prudernosti.

„Copak je pro vás tak obtížné pojmenovat některé tělesné partie, Marksová? Ňadra, boky, nohy. Proč je neslušné o nich hovořit?“

Zlostně přimhouřila oči. „Protože tyhle řeči vedou k nevhodným myšlenkám.“

Spiklenecky na ni mrkl. „V mém případě rozhodně ano.“

„V mém ne,“ odsekla. „A byla bych radši, kdyby to tak zůstalo.“ Zvedl obočí. „Vás netrápí hříšné představy?“

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem nějaké měla.“

„Právě jste připustila jejich existenci. Takže jaké byly povahy?“ Pohrdavě se na něho podívala.

„Netýkaly se náhodou mé osoby?“ naléhal.

Tváře jí zahořely. „Jasně jsem vám řekla, že mě hříšné myšlenky nepronásledují,“ bránila se.

„Kdepak. Vyjádřila jste se v tom smyslu, že už si na ně ani nevzpomínáte, což znamená, že kdysi nějaké byly.“

„Leo, přestaň ji mučit,“ zasáhla Amélie.

Sotva ji vnímal, neboť se plně soustředil na Catherine. „Kdybyste se k nim

přiznala, věřte, že v mých očích byste neklesla. Naopak. Měl bych vás o to radši.“

„O tom pochybuji,“ ohradila se. „Podle mě dáváte přednost ženám, které jsou zcela bez skrupulí.“

„Ženská ctnost je jako pepř v polévce. Troška přidá na chuti, ale přemíra způsobí, že po ní už nikdo nezatouží.“

Catherine zmlkla a odvrátila se, čímž ukončila nepříjemné dohady. Rozhostilo se ticho a Leo si uvědomil, že na něho zírá celá rodina.

„Provedl jsem něco?“ otázal se. „Co se děje? A co k čertu všichni čtete?“

Před Amélií, Camem a Merripenem ležela jakási lejstra, zatímco Win a Beatrix listovaly objemným zákoníkem.

„Právě jsme obdrželi list od našeho londýnského právníka, pana Gadwicka,“ odvětil Merripen. „Zdá se, že ve chvíli, kdy jsi zdědil toto panství, nebyly vzaty v úvahu všechny právní náležitosti.“

„To mě nepřekvapuje,“ broukl Leo a vydal se k příborníku, na němž byla připravena snídaně. „Tohle sídlo a titul mi předhodili jako psovi kost. Spolu s rodovým prokletím.“

„Žádné rodové prokletí neexistuje,“ připomněla Amélie.

„Že ne?“ Leo se chmurně usmál. „Proč tedy několik posledních lordů Ramsayů předčasně opustilo tento svět?“

„Shoda okolností,“ odvětila sestra. „Chatrné zdraví a neopatrnost. Zřejmě rodová zátěž. Což je s ohledem na příbuzenské svazky u aristokratů běžné.“

„Nuže, my s tím potíže rozhodně nemáme.“ Leo se obrátil k Merripenovi.

„Pověz mi o těch právnických kličkách. Ale pomalu a co nejjednoduššími slovy, protože v tuto dobu mi to ještě moc nemyslí. Nerad v tak časnou hodinu přemítám o vážných věcech. Úplně mě to bolí.“

Nikdo u stolu štěstím nezářil. „Tento dům,“ spustil Merripen, „jakožto i pozemek, na němž stojí – o celkové výměře čtrnácti akrů – není součástí původního Ramsayova panství. K připojení došlo až později. Jedná se o samostatný majetek, který měl lord Ramsay pouze v nájmu. Na rozdíl od zbytku držav může sloužit jako zástava, popřípadě se stát předmětem prodeje. Záleží jen na libovůli majitele.“

„Chápu,“ přisvědčil Leo. „A protože majitelem jsem já, o hypotéce nebo prodeji neuvažuju, tak je vlastně všechno v pořádku.“

„Není.“

„Jak to?“ Leo se zamračil. „Podle práva šlechtic získává spolu s půdou i panské sídlo. Tyhle dvě položky nelze oddělit. A na tom se nic nezmění.“

„To je pravda,“ pokračoval Merripen. „Patří ti historické sídlo rodu a to

leží v severozápadním cípu parcely tam, kde se stékají dvě říčky.“

Leo položil talíř se snídaní a nechápavě civěl na švagra. „Ale vždyť je to jen hromada suti porostlá křovím! Tvrz postavili někdy v době Viléma Dobyvatele, prokristapána.“

„Ano,“ souhlasil věcně Merripen. „To je tvůj skutečný domov.“

Lorda Ramsaye se zmocnilo podráždění. „O zříceninu nestojím. Jsem doma tady. Nechápu, jaký je v tom problém.“

„Smím mu to vysvětlit?“ zeptala se dychtivě Beatrix. „Vyhledala jsem si význam právnických termínů a rozumím jim lépe než vy.“ Dodger, její ochočená fretka, se jí uvelebil na rameni. „Takže, Leo, původní šlechtické sídlo zchátralo již před několika staletími. Jeden z tvých předků získal tuto čtrnáctiakrovou parcelu a vystavěl na ní novou rezidenci. Od té doby přechází sídlo na novopečeného vikomta v souladu se zvláštním ustanovením. Jenže tvůj předchůdce vykoumal, jak by mohl zanechat část majetku své choti a dceři. Říká se tomu udělené osvobození a platí doživotně. A tak se rodové sídlo spolu s pozemkem ocitlo ve vlastnictví vikomtesy Ramsayové a její dcery Vanessy Darvinové.“

Leo zavrtěl nevěřícně hlavou. „Proč nám to neřekli dřív?“

Odpověděla mu zachmuřená Amélie. „Zdá se, že vdova o sídlo původně zájem neměla, neboť leželo v troskách. Ale teď, když povstalo z popela a zaskvělo se v celé své kráse, vzkázala našemu právníkovi, že je míní převzít a nastěhovat se sem.“

Do Lea vjel vztek. „Ať mě vezme čert, jestli někomu dovolím, aby nám vzal Ramsay House. Když bude třeba, poženu to až k nejvyššímu soudu ve Westminsteru.“

Merripen si unaveně promnul oči. „Nejvyšší soud tento případ zamítne.“

„Jak to víš?“

„Náš právní zástupce se obrátil na odborníka na takzvané právo vydržení. Bohužel, ten, kdo převezme titul, má skutečně nárok pouze na původní tvrz.“

„Co kdybychom dům od vdovy odkoupili?“

„Už se nechala slyšet, že se ho za žádnou cenu nevzdá.“

„Ženské svoje názory často mění,“ mínil Leo. „Měli bychom jí učinit nabídku.“

„Dobrá. Ale pokud odmítne vyjednávat, zbývá nám pouze jediný způsob, jak si sídlo udržet.“

„Nemůžu se dočkat, až jej uslyším,“ přiznal.

„Podle právnické doložky předchozího lorda Ramsaye připadne tento dům pouze tomu jeho nástupci, který se ožení a do pěti let od převzetí titulu

přivede na svět zákonného dědice.“

„Proč do pěti let?“

„Protože,“ odvětila mírně Win, „v průběhu uplynulých třiceti let se žádný z lordů Ramsayů tohoto výročí nedožil. Navíc všichni zemřeli bezdětní.“

„Ale dobrá zpráva je, Leo,“ vložila se do rozhovoru Beatrix, „že už máš za sebou čtyři roky v roli lorda Ramsaye. Když se ti podaří vydržet ještě rok, bude rodové prokletí zrušeno.“

„Kromě toho se musíš brzy oženit a zplodit dědice,“ dodala Amélie. Rozhostilo se ticho plné očekávání. Příbuzní na Lea vyzývavě hleděli.

Mladý muž na ně ohromeně zíral, uniklo mu krátké uchechtnutí. „Asi jste se všichni zbláznili, když si myslíte, že mě naženete do manželství bez lásky, jenom abyste mohli dál nerušeně žít v tomhle domě.“

Win se na něho smířlivě usmála a podala mu kus papíru. „Do manželství bez lásky bychom tě samozřejmě nikdy nenutili, drahý. Ale sestavili jsme ti seznam perspektivních nevěst. Všechny by stály za hřích. Nechceš se podívat, jestli by ti některá z nich nepadla do oka?“

Leo usoudil, že je nejvyšší čas obrátit celou záležitost v žert. Pohlédl na papír. „Marietta Newburyová?“

„Ano,“ přisvědčila Amélie. „Je snad na ní něco špatného?“

„Nelíbí se mi její zuby.“

„Co Isabella Charringtonová?“

„Nelíbí se mi její matka.“

„Lady Malina Tremaineová?“

„Nelíbí se mi její jméno.“

„Prokristapána, Leo, za to přece nemůže!“

„Nezájem. Nemůžu se přece oženit s dívkou, která se jmenuje Malina. Každou noc bych si připadal, jako bych svolával krávy.“ Zoufale zvedl oči ke stropu. „To už si klidně můžu vzít první ženskou, kterou potkám na ulici. Byl bych na tom líp i tady s Marksovou.“

Všichni zmlkli.

Catherine si uvědomila, že se stala středem všeobecné pozornosti, a ostražitě zvedla zrak. Oči za skly brýlí se zdály obrovské, rozpačitě se pýřila.

„Vaše poznámka nebyla vůbec vtipná,“ ucedila dotčeně.

„Je to ideální řešení,“ pokračoval Leo. Dokonale se vyžíval v guvernantčině rozladění. „Pořád se hádáme. Nemůžeme se vzájemně vystát. Je to stejné, jako bychom již byli svoji.“

Dívka se dotčeně zvedla ze stoličky. Propalovala Lea nenávistným pohledem. „Nikdy bych se za vás neprovdala!“

„To je dobře, protože vás o ruku nežádám. Pouze jsem vznesl faktickou připomínku.“

„Pak mě ze svých připomínek propříště vynechejte!“ Nato vyběhla z místnosti. Leo za ní ohromeně zíral.

„Měli bychom uspořádat ples,“ pronesla zamyšleně Win. „Ples?“ nechápal Merripen.

„Ano, a pozvat na něj všechny mladé dámy, které připadají v úvahu. Třeba některá z nich padne Leovi do oka a začne se jí dvořit.“

„Já se nikomu dvořit nebudu!“ zakabonil se bratr. Nikdo ho nebral na vědomí.

„Mně se ten nápad líbí,“ přiznala Amélie. „Lovecký ples, jehož hlavní trofejí bude nevěsta.“

„Já bych řekl, že hlavní trofejí bude ženich,“ upřesnil Cam, „neboť Leo je ten, o koho tu především jde.“

„Bude to jako v pohádce o Popelce,“ zasnila se Beatrix, „pouze bez okouzlujícího prince.“

Cam vycítil, že se ve vzduchu vznáší hádka, proto důrazně zvedl dlaň.

„Uklidněte se, prosím. Kdybychom náhodou o Ramsay House přišli, vždycky si můžeme postavit sídlo nové a tentokrát na vlastním pozemku.“

„Trvalo by to dlouho a zaplatili bychom spoustu peněz,“ namítla Amélie.

„A necítili bychom se tam doma. Přiznejme si, že jsme do oprav tohoto domu investovali hodně času a vložili do nich svá srdce.“

„Zejména Merripen,“ doplnila Win.

Její muž mírně zavrtěl hlavou. „Je to jenom stavení.“

Ale všichni věděli, že pro ně znamená mnohem víc než hromadu cihel a malty. Je to jejich domov. Manželům Rohanovým se zde narodil syn. Win a Merripen se tu vzali. Poněkud bizarní a neuspořádaná budova dokonale ladí s výstředností celé rodiny.

Nikdo to nechápal lépe než Leo. Jako architekt dobře věděl, že osobitý styl a atmosféra některých staveb dalekosáhle přesahují jejich skutečnou hodnotu. Ramsay House dlouho pustl a chátral, pak jej zničil požár. Navzdory tomu znovu vstal z popela a proměnil se ze zanedbané skořápky v rozzářený domov plný štěstí, protože v něm žila soudržná rodina. Byl by zločin, kdyby je odtud vyštípal pár vypočítavých ženských, které do sídla nic neinvestovaly, a nyní se bezostyšně ohánějí pochybnou právní doložkou.

Leo tiše zaklel a prohrábl si vlasy. „Chci se podívat na pozůstatky původní tvrze. Merripene, jak se tam nejlépe dostanu?“

„Nejsem si jist,“ přiznal vazoun. „Tím směrem chodím jenom zřídka.“

„Doprovodím tě,“ nabídla se Beatrix. „Jezdíme tam se slečnou Marksovou kreslit. Ta zřícenina má něco do sebe.“

„Jsi ochotná se tam se mnou vypravit?“ otázal se.

„S radostí s tebou pojedu.“

Amélie se zamračila. „Proč tě zajímají ruiny?“

Bratr se zazubil způsobem, kterým ji dokázal spolehlivě popudit. „Proč?

Napadlo mě, že vezmu míru na závěsy.“

„Velice se omlouvám,“ zvolala Beatrix, sotva vstoupila do knihovny, kde na ni čekal Lea „ale nemohu s tebou jet. Byla jsem se podívat na Štístko. Každou chvíli bude mít mladé. Nemohu ji tu nechat samotnou.“

Leo se nechápavě usmál a vrátil knihu na polici. „Kdo je Štístko?“

„Ach. Zapomněla jsem, žes ji zatím neviděl. Je to třínohá kočka, která kdysi patřila sýraři z vesnice. Chytila se do pasti na krysy a přišla o tlapku. Tím pádem není schopná chytat myši, a tak mi ji sýrař věnoval. Představ si, že jí ani nevymyslel jméno.“

„Vzhledem k tomu, čím chudinka kočka prošla, mi k ní ‚Štístko‘ nesedí,“ namítl bratr.

„Myslela jsem, že by tohle slůvko mohlo mít pozitivní vliv na její budoucnost.“

„Určitě ho mít bude,“ přisvědčil pobaveně Leo. Nezdolná vášeň mladé Beatrix pro bezbranná zvířata Hathawayovy dojímala a zároveň jim přidělávala starosti. Uvědomovali si, že jejich benjamínek z celé rodiny nejméně dbá na konvence.

V průběhu londýnské společenské sezony Beatrix nestála útrpně v koutě, naopak se těšila značné pozornosti. Byla pohledná, i když ne zrovna klasická krasavice. Měla modré oči, tmavé vlasy a vyšší štíhlou postavu. Pány přitahovala její svěžest a šarm. Netušili, že se stejnou vlídností a trpělivostí zachází s ježky, polními myšmi i neposlušnými psy. Jakmile však došlo na dvoření, dávali muži přednost mnohem jednodušším dívkám, a tak s každou uplynulou sezonou její šance na výhodný sňatek klesaly.

Což Beatrix ani v nejmenším nevadilo. Táhlo jí na dvacátý rok a dosud se do nikoho nezamilovala. Hathawayovi se shodli na tom, že její složité povaze porozumí jen málokterý z možných ctitelů. Málokdo ji zvládne, neboť víc podléhá přírodě než společenským pravidlům.

„Běž se postarat o Štístka,“ vyzval ji bratr. „Myslím, že rozvaliny hravě najdu sám.“

„Sám rozhodně nebudeš,“ oznámila mu spokojeně sestra. „Zařídila jsem, že s tebou pojede slečna Marksová.“

„Cože? Ona je ochotná mě doprovodit?“

Dříve než Beatrix stačila odpovědět, Catherine stanula na prahu. Oděla se

do jezdeckých šatů a vlasy si stáhla do přísného uzlu. V podpaží svírala skicář. Jakmile spatřila Lea v rajtkách a notně odřených kožených holínkách, zarazila se.

Ostražitě pohlédla na svou svěřenku. „Proč jste se dosud nepřevlékla, drahá?“

„Velmi se omlouvám, slečno Marksová,“ kála se dívka, „ale nemohu s vámi jet. Potřebuje mě moje kočka, a tak mě napadlo, že bratrovi cestu ukážete lépe než já.“ Zářivě se usmála. „Je nádherné počasí, tak si projížďku pěkně užijte!“ A s těmito slovy dlouhými kroky opustila knihovnu.

Catherine podezřívavě pohlédla na Lea. „Proč vás ta zřícenina najednou zajímá?“

„Chci se na ni podívat. Copak se vám musím zpovídat? Jestli se bojíte být se mnou sama, tak jednoduše odmítněte a hotovo.“

„Já že se vás bojím? Ani v nejmenším!“

Leo se teatrálně uklonil a ukázal paží ke dveřím. „V tom případě račte, madam.“

V souvislosti se strategickým významem přístavů v Southamptonu a Portsmouthu bylo vybudováno množství středověkých hradů a pevností, které jsou rozesety po celém Hampshiru. Ačkoliv Leo věděl, že i na jeho pozemku leží pozůstatky tvrze, nikdy si nevyšetřil čas, aby je navštívil.

Spolu s Catherine se ubíral kolem polí a pastvin, na nichž se popásaly ovce. Projeli lesem a zamířili k severozápadnímu cípu panství, kde se stékaly dvě říčky. Zdejší půda je kamenitější, proto méně obdělávaná, zato místo samotné se zdá jako stvořené pro vybudování obranné pevnosti.

Stoupali do kopce. Leo vrhal kradmé pohledy na svou společnici. Štíhlá, elegantní dívka se držela v sedle zpříma a ovládala koně s obdivuhodnou lehkostí a grácií. Je skvělá, napadlo Lea. Vyrovnaná, pohotová, schopná. Zvládne vše, do čeho se pustí. A zatímco jiná žena by své přednosti stavěla okatě na odiv, Catherine neváhá udělat cokoliv, aby od sebe nežádoucí pozornost odvrátila.

Dorazili na místo, kde z bujné vegetace čněly pozůstatky někdejšího sídla.

Mladík sesedl z koně, uvázal ho a vydal se Catherine na pomoc. Dívka přehodila pravou nohu přes sedlo, levou vytáhla ze třmenu a nikterak se nebránila, když jí Leo pomáhal na pevnou zem. Zůstala před ním stát. Zvedla hlavu, krempa jezdeckého kloboučku stínila její třpytící se oči.

Dlaněmi se opírala muži o ramena, mírně se zardívala a rty měla pootevřené. Mladík si ihned představil, jaké by asi bylo společné milování.

Guvernantčino pružné tělo by se přizpůsobilo jeho pohybům, na krku by ho lechtal vroucí dech. Záměrně pomalu by ji přivedl do varu, až by ve slastném opojení vzdychala a šeptala jeho jméno.

„Zde je sídlo tvých předků,“ poznamenala věcně.

Odtrhl od ní zrak a pohlédl na drolící se ruiny. „Vskutku okouzlující,“ zabručel. „Stačí je trochu oprášit a pozametat a bude zase jako nové.“

„Podřídíš se přání rodiny a vybereš si nevěstu?“

„Myslíš, že bych měl?“

„Kdepak. Nedovedu si tě představit v roli oddaného chotě. Schází ti potřebný charakter.“

Leo zastával tentýž názor, avšak vadilo mu slyšet ho z jejích úst. Pocítil hořkost.

„Proč mě soudíš tak tvrdě?“ otázal se.

Dívka pokrčila rameny. „Dozvěděla jsem se o tvých záletech a pletkách. Matróny a vdovy je na plesech rády přetřásají. Tyhle zkazky se dají těžko přeslechnout.“

„Aha. A ty jim věříš?“

Mlčela. Očekával, že se s ním bude hádat nebo ho urážet, ale ke svému údivu se dočkal jen soucitného pohledu. „Nezáleží na tom, zda se zakládají na pravdě nebo ne. Neměla jsem je vůbec poslouchat.“

Kousavé připomínky se tedy nedočkal, zato Marksová se tvářila provinile. Překvapila ho tím. Naplno si uvědomil, jak málo toho ví o téhle vážné a uzavřené ženě, která tak dlouho žije s jeho rodinou.

„Co se o mně povídá?“ prohodil ledabyle.

Kysele se na něho podívala. „Nejvíc se probírají tvoje milenecké schopnosti.“

„Ach tak. Ty se rozhodně zakládají na pravdě.“ Zamlaskal jazykem a předstíral ohromení. „Copak se vdovy a gardedámy baví o takových věcech?“

Dívka povytáhla tenké obočí. „O čem sis myslel, že debatujeme?“

„O pletení. Vyměňujete si recepty na zavařování…“ Zavrtěla hlavou a potlačila úsměv.

„Plesy pro tebe musí být vyloženě únavné,“ pokračoval. „Když si představím, že stojíš stranou, nasloucháš klepům a sleduješ, jak kolem tebe všichni tančí…“

„Mně to nevadí. Nerada tancuji.“

„Už jsi to někdy zkoušela s mužem?“

„Ne,“ přiznala.

„Jak potom víš, že se ti to nelíbí?“

„Můžu mít přece svůj názor bez ohledu na zkušenosti.“

„Jistě. Vlastně je o hodně snazší něco zkritizovat, než si dát tu práci a svoje tvrzení ověřit.“

Zamračila se, ale mlčela.

„Něco mě napadlo, Marksová. Schválím sestrám plán s bálem, o kterém se ráno zmínily. Ale jenom z jednoho důvodu. Uprostřed plesu pro tebe přijdu a přede všemi si s tebou zatančím.“

Dívka se zhrozila. „Odmítnu tě,“ přiznala.

„Přesto to zkusím.“

„Aby ses mi vysmíval?“ obvinila ho. „A udělal z nás hlupáky?“

„Kdepak.“ Hlas mu zněžněl. „Pouze si s tebou chci zatančit, Marksová.“ Střetli se očima a dlouze se na sebe zahleděli.

A pak se k Leovu velkému překvapení Catherine usmála. Poprvé mu věnovala sladký, přirozený zářivý úsměv. Mladík cítil, jak se mu sevřela hrud a převalila se přes něho horká vlna.

Náhle si připadal… šťastný.

Vzpomínal si, že takový kdysi byl. Ale dávno, hrozně dávno. Podvědomě se štěstí bránil, nechtěl je cítit. Avšak marně mu vzdoroval.

„Děkuji za nabídku,“ uculovala se Catherine. „Jsi velice laskav, ale tančit s tebou nikdy nebudu.“

Svým výrokem vytýčila metu, kterou se Leo v duchu rozhodl zdolat. Otočila se ke koni, aby ze sedlové brašny vyňala skicář a svazek tužek.

„Netušil jsem, že umíš kreslit,“ prohodil Leo.

„Moc mi to nejde.“

Ukázal na náčrtník. „Smím se podívat?“

„Abys měl další důvod vysmívat se mi?“

„Kdepak. Slibuji. Ukaž mi to.“ Zvolna k ní natáhl ruku.

Catherine nejprve pohlédla na otevřenou dlaň, potom do mladíkových očí.

Váhavě mu skicář podala.

Otevřel jej a otočil několik stránek. Objevilo se pár náčrtků rozvalin zachycených z různých úhlů. Kdyby autorka nebyla tak pečlivá a určitým místům ponechala víc ledabylosti, výsledek by působil živějším dojmem. Ale celkově se dalo říct, že projevila dost talentu. „Moc hezké,“ pochválil ji. „Máš cit pro linku i formu.“

Dívka zrudla, jako by ji ocenění přivádělo do rozpaků. „Vím, že jsi uznávaný umělec. Pochlubily se tím tvoje sestry.“

„Snad se dá říct, že jsem obstojný. Studium architektury zahrnuje

i výtvarnou přípravu.“ Chlapecky se ušklíbl. „Dobrý jsem zejména ve skicování věcí, které vydrží dlouhé hodiny stát bez pohnutí. Například budovy či kandelábry.“ Zalistoval v náčrtníku. „Nějaké Beatrixiny kresby nemáš?“

„Na poslední stránce,“ odpověděla Catherine. „Pokoušela se ztvárnit tamtu část, ale pak ji zaujala veverka v popředí.“

Drobné zvířátko s chlupatým ocasem bylo zachyceno do sebemenšího detailu. Leo zavrtěl hlavou. „Beatrix a její zvířata.“ Spiklenecky se na sebe ušklíbli.

„Hodně páníčků si povídá se svými chlupatými mazlíčky,“ mínila Catherine.

„Ano, ale málokdo rozumí jejich odpovědím.“ Zavřel náčrtník a vrátil ho dívce. Pak začal tvrz obcházet.

Catherine ho následovala. Pečlivě si vybírala cestu mezi hlodášovými keři obsypanými žlutými kvítky a lesklými černými lusky. „Jak hluboký byl podle tebe někdejší vodní příkop?“

„Odhaduji, že v nejvyšším bodě určitě měřil víc než osm stop.“ Zastínil si oči a rozhlížel se po okolí. „Museli odklonit jednu z říček, aby ho zaplnili vodou. Vidíš tamty pahorky? Pravděpodobně jde o pozůstatky hospodářských stavení a čeledníků postavených ze dřeva a vepřovic.“

„Jak tehdy vypadalo panské sídlo?“

„Jádro tvrze bylo nejspíš zbudováno z kamene, zbytek z rozličných materiálů. Určitě se tu tísnilo hodně ovcí, koz, psů a služebnictva.“

„Víš něco o zdejším zemanovi?“ Catherine se uvelebila na polorozbořené zídce a upravila si sukně.

„Myslíš prvního vikomta Ramsaye?“ Leo se zastavil na kraji prolákliny, kde kdysi býval vodní příkop. Očima putoval po okolní krajině.

„Zakladatelem rodu byl Thomas z Blackmeru, jenž proslul svou krutostí. S gustem plenil a loupil a vypaloval vesnice. Byl považován za pravou ruku Černého prince Edwarda. Kvůli těm dvěma zanikl kdysi vážený rytířský kodex.“

Ohlédl se po Catherine a usmál se při pohledu na její zakaboněnou tvář. Seděla způsobně jako školačka se skicářem položeným v klíně. Nejradši by ji povalil do trávy a navázal na tradici svého dobyvačného předka. Ještě že mu nedokáže číst myšlenky!

„V průběhu válečného tažení ve Francii padl do zajetí a strávil čtyři roky ve vězení. Po propuštění se vrátil do Anglie. Zřejmě ho napadlo, že je nejvyšší čas se usadit, protože zamířil na tuhle tvrz a zabil zdejšího pána. Nejprve se

zmocnil jeho manželky a potom půdy.“ Dívka vytřeštila zrak. „Chudinka.“

Leo pokrčil rameny. „Musela na něho mít dobrý vliv, protože se s ní později oženil a zplodili spolu šest dětí.“

„A žili spolu šťastně až do smrti?“

Zavrtěl hlavou a líně se ke Catherine přišoural. „Thomas se vrátil do Francie, kde zahynul v bitvě u Castillonu. Ale Francouzi projevili tolik slušnosti, aby mu na bitevním poli postavili pomník.“

„Nedomnívám se, že by si jej zasloužil.“

„Nesuď ho tak tvrdě. Dělal pouze to, co doba vyžadovala.“

„Byl to barbar,“ prohlásila nesmlouvavě Catherine. „Bez ohledu na dobu.“ Vítr si pohrával s uvolněným pramínkem světlých vlasů a otíral jej dívce o tvář.

Leo neodolal a uhladil jej Catherine za ucho. Všiml si, že má hebkou pleť jako dítě. „Taková je většina mužů,“ podotkl, „nyní se akorát víc ovládají.“ Sňal z hlavy klobouk, položil jej na zídku a zahleděl se do dívčiny tváře.

„Můžeš chlapa spoutat vázankou, naučit ho etiketě a vyslat na večírek, ale to neznamená, že jsi zlomila jeho bojovného ducha.“

„Z osobní zkušenosti vím, že máš pravdu,“ souhlasila. Posměšně se na ni podíval. „Co ty víš o mužích?“

Zvážněla, do jasně šedých duhovek se zčistajasna vkradl zelený podtón.

„Například, že jim nemám důvěřovat.“

„Mohl bych totéž říct o ženách.“ Svlékl si kabátec, přehodil jej přes zdivo a zamířil k rozvalinám na vrcholku kopce. Uprostřed nich se zastavil, aby se rozhlédl po okolí. Hlavou mu táhlo, zda na stejném místě někdy stanul i Thomas z Blackmeru, aby spokojeně spočinul zrakem na svém panství. O několik století později patří državy jemu, Leovi, a je na něm, aby jim vtiskl pořádek a řád. Nese za ně odpovědnost. Za všechny a za všechno.

„Jaký máš výhled?“ vyzvídala Catherine.

„Úžasný! Pojď za mnou, jestli chceš.“

Položila náčrtník, vykasala si sukně a pospíchala za ním.

Leo ji se zájmem sledoval. Se zalíbením se kochal její štíhlou pružnou postavou. Catherine má štěstí, že nežije ve středověku, pomyslel si. Jinak by se jí dávno zmocnil nějaký loupeživý rytíř. Avšak pobavení ho opustilo ve chvíli, kdy si představil primitivní radost nájezdníka, který se chopil své kořisti a vítězoslavně si ji nese na nějaké odlehlé místo.

Na okamžik si ten obrázek představil. V duchu se skláněl nad zmítajícím se tělem, rval z něho šaty a líbal obnažená ňadra…

Zatřásl hlavou, aby se vzpamatoval. Zaráželo ho, jakým směrem se ubírají jeho úvahy. Ať už je jakýkoliv, na ženy si nikdy nedovoloval. Ale jeho fantazie pracovala na plné obrátky. Se značným úsilím vytlačil barbarské choutky z mysli.

Catherine zdolala polovinu svahu, když vtom tiše vykřikla a zdálo, se že klopýtla.

Leo se k ní ihned vydal. „Zakopla jsi? Sakra!“ Zarazil se a ohromeně sledoval, jak se před dívkou propadl kus země. „Zastav se, Cat! Nehýbej se! Stůj!“

„Co se děje?“ zeptala se, v obličeji bledá jako stěna. „To je žumpa?“

„Spíš architektonický zázrak. Vypadá to, že stojíme na části střechy, která se měla zřítit již před dvěma stovkami let.“

Stáli přibližně pět metrů od sebe, Leo o něco výš.

„Cat,“ oslovil ji naléhavě, „pomalu se suň k zemi a snaž se přenést váhu na co největší plochu. Pomalu… Ano… Tak je to správné. Nazpátek se musíš plazit.“

„Pomůžeš mi?“ Slabý hlásek se zachvíval strachy a mladíka bodlo u srdce.

Odpověděl jí hlubokým tónem, který nepoznával. „Zlatíčko, pomohl bych ti moc rád, ale kdybych se k tobě přiblížil, střecha se s námi okamžitě propadne. Směle do toho. Jestli ti to pomůže, tak věz, že i kdyby ses probořila, tak určitě neskončíš nikterak hluboko.“

„Nuže, moc mi to nepomohlo.“ Poslušně klesla na kolena a opřela se o ruce.

Leo se nehýbal a bedlivě ji sledoval. Zdánlivě pevná zem, kterou měl pod nohama, byla ve skutečnosti vrstvou suti rozprostřenou po prohnilém dřevu.

„Dobře to dopadne,“ chlácholil dívku, ačkoliv mu srdce tlouklo jako splašené.

„Jsi lehoučká jako motýl. To já jsem zavinil, že povolily letité trámy a spoje.“

„Proto se nehýbeš?“

„Ano. Jestli se probořím, pokusím se z toho nějak dostat, ale napřed se musím ujistit, že tě svým počínáním neohrozím.“ Oba cítili, jak se podloží hýbe.

„Myslíš, že to souvisí s rodovou kletbou?“ vyhrkla zčistajasna Catherine a vytřeštila oči.

„To mě zatím nenapadlo,“ přiznal Leo. „Děkuji, žes mi ji připomněla.“ Vtom střecha povolila a oba zmizeli ve změti země, kamení a dřeva.

Catherine se zavrtěla a zakašlala. Spočívala na ostrém kamení, v očích i ústech měla písek.

„Cat.“ Slyšela, jak se k ní prohrabává Leo. Jeho hlas zněl naléhavě. „Jsi zraněná? Můžeš se hýbat?“

„Ano, jsem celá.“ Posadila se a oprášila si obličej. Soustředila se na svoje tělo, aby zjistila, kde ji co bolí, a shledala, že přežila pád ve zdraví. „Mám jenom pár modřin. Proboha! Ztratila jsem brýle!“

Slyšela, jak Leo zaklel. „Pokusím se je najít.“

Mžourala kolem sebe. Leo se proměnil v rozmazanou skvrnu. Ve vzduchu se vznášel prach a zvolna se usazoval. Moc toho neviděla, ale usoudila, že se ocitli ve zhruba dva metry hluboké jámě. Probořenou střechou na ni dopadaly sluneční paprsky. „Měl jsi pravdu. Neskončili jsme hluboko. Je tohle původní tvrz?“

Leo ztěžka oddechoval. „Nejsem si jistý. Mohla by to být krypta.“

Dívky se zmocnila hrůza. Nemotorně se zvedla a hrnula se k mladíkovi. Ochranitelsky ji objal. „Co je?“

Vyděšeně zabořila obličej do jeho košile. Zpola leželi, zpola seděli na hromadě suti.

Leo pohladil Catherine po vlasech. „Co se děje?“

„Krypta,“ zamumlala přidušeně.

Přitiskl ji k sobě ještě pevněji. „Proč tě tak děsí?“

Třásla se po celém těle, sotva mu svedla odpovědět. „Neukládali sem nebožtíky?“

Ve vzduchu se vznášel velký otazník. Leo se zadumal. Přemítal, jak nejlépe odpovědět. „Kdepak. K tomu se používala hrobka.“ Lehce se pousmál. Catherine cítila, jak spočinul ústy na jejím oušku. „Ty máš na mysli kobku, jaké jsou například v kostelích. Ty opravdu sloužily k pohřbívání, ale středověké krypty plnily funkci sklepa.“

Catherine ztuhla. „Takže tu nejsou žádní kostlivci?“

„Kdepak. Žádné lebky ani rakve.“ Nepřestával ji hladit. „Chudinko ubohá, všechno je v pořádku. Nemáš se čeho bát. Zhluboka se nadechni. Jsi v bezpečí.“

Catherine mu spočívala v náruči, dokud nepopadla dech. Pokoušela se

vyrovnat s tím, že Leo, její úhlavní nepřítel a trýznitel, ji nazývá „chudinkou ubohou“ a chlácholí ji. Rty se otřel o její skráň. Vychutnávala si ten dotek, ani se nepohnula. Urostlí muži ji nikdy nepřitahovali, dávala přednost těm, kteří jí nenaháněli strach. Leo je sice robustní a statný, ale poskytuje jí pocit bezpečí. Zdá se, že o ni má upřímnou starost.

Zvláštní.

Kdyby jí někdo řekl, že jednoho dne zůstane s Ramsayem uvězněná ve špinavé díře, odvětila by, že takhle si představuje nejhorší noční můru. A vida – zdánlivá noční můra se proměnila v celkem příjemný zážitek. Není divu, že se Leo mezi dámami těší velké oblibě. Jestli je tohle součást svádění – všechno to hlazení a konejšení –, není těžké pochopit, že u nich má takový úspěch.

K její velké lítosti ji od sebe odstrčil. „Marksová… Obávám se, že tvoje brýle v tomhle marastu nenajdu.“

„Nevadí. Doma mám náhradní.“

„Díkybohu.“ Leo se s tichým zabručením napřímil. „Když se postavíme na nejvyšší hromadu suti, k okraji jámy to nebude daleko. Vyzvednu tě a ty pojedeš zpátky do sídla. Cam koně vycvičil, aby sám našel cestu do stáje, takže se neztratíte. Stačí mu dát volnou otěž a půjde sám.“

„A co ty?“ zeptala se nechápavě.

„Obávám se, že tu musím počkat, dokud pro mě někoho nepošleš.“

„Proč?“

„Já…“ Odmlčel se a hledal správná slova. „Zarazil jsem si třísku.“

Jeho výrok se dívky nemile dotkl. „Takže já se mám vrátit sama, bez doprovodu a prakticky slepá, protože sis zarazil třísku?“

„Takovou trošku větší,“ zabrblal.

„Kde ji máš? V prstu? V dlani? Třeba bych ti mohla pomoct. Ach. Proboha!“ Poslední ze slov vykřikla ve chvíli, kdy se Leo chopil její ruky a položil si ji na rameno. Košili měl nasáklou krví a ze svalu trčel ostrý úlomek dřeva. „Tohle není tříska,“ zhrozila se. „Vystižnější by bylo říct, že jsi nabodnutý na kůl. Co mám dělat? Mám to vytáhnout?“

„Kdepak. Mohl bych vykrvácet.“

Přitočila se k němu blíž, aby na něho lépe viděla. Zkoumala ho pěkně zblízka a navzdory šeru se jí zdál nezdravě sinalý. Když mu sáhla na čelo, ucítila krůpěje lepkavého potu.

„Bez obav,“ chlácholil ji. „Vypadá to horší, než ve skutečnosti je.“

Catherine s ním nesouhlasila. Zranění vůbec nevypadalo dobře. Napadlo ji, že by Leo mohl upadnout do šoku, a zazmítala jí panika. V takovém

případě srdce není schopno zajistit tělu dostatečný přísun krve, proto bývá šok v lékařských statích popisován jako „nepatrný odklad smrti“.

Svlékla si jezdecké sako a pokusila se jím muže přikrýt.

„Co to provádíš?“ nechápal.

„Pokouším se tě udržet v teple.“

Leo strhl sako z hrudi a podrážděně vyštěkl: „Nebuď směšná! Zaprvé to se mnou není tak špatné a zadruhé by mě tenhle mrňavý hadřík stejně nezahrál. Ted k mému plánu…“

„Očividně jde o vážné zranění,“ namítla, „takže s tvým plánem nesouhlasím. Mám lepší.“

„Jak jinak?“ odvětil sarkasticky. „Marksová, mohla bys alespoň jednou

udělat, co ti řeknu?“

„Odmítám tě tady nechat. Rozhodla jsem se vytvořit hromadu vysokou tak, abychom se odtud vyškrábali oba.“

„Vždyť nevidíš na krok, sakra! A těmi trámy a kameny ani nepohneš. Jsi příliš drobná.“

„Mohl by sis odpustit hanlivé narážky na moji postavu?“ zeptala se a zamžourala nejprve vzhůru, pak na své okolí. Vyhlédla i nejvyšší kopici a začala na ni přihazovat další kameny.

„Já se ti neposmívám,“ ohradil se. Znělo to popuzeně. „Co se mé nejoblíbenější činnosti týče, je tvoje postava naprosto dokonalá. Ale na přenášení balvanů stavěná nejsi. Hrome, Marksová, ještě si ublížíš!“

„Zůstaň, kde jsi!“ zarazila ho dívka, když jí sluch napověděl, že se Leo pokouší odvalit velký kámen. „Jestli se tvůj stav zhorší, budeš mít potíže dostat se ven. Veškerou práci přenechej mně.“ Objevila kupu otesaného zdiva, popadla jeden z kvádrů a dovlekla jej na hromadu. Překážely jí sukně, o které zakopávala.

„Nejsi dost silná.“ Z Leova hlasu zaznívala mrzutost.

„Co mi schází na fyzické síle,“ ohradila se, „to dožene mé odhodlání.“

„Inspirativní myšlenka. Co kdyby sis přestala hrát na hrdinku a zapojila zdravý rozum?“

„Nehodlám se s tebou hádat,“ odmlčela se a chopila se dalšího kamene.

„Musím si šetřit dech na důležitější věci.“

Po nějaké chvíli Leo připustil, že Marksovou není radno podceňovat. S údivem zjišťoval, že odhodlanějšího člověka dosud nepotkal. Ačkoliv zakopávala o dlouhou sukni a skoro nic neviděla, dál neúnavně vršila kameny a suť. Připomínala mu trochu neohrabanou pilnou včelu. Rozhodla se vytvořit

kopec, ze kterého se oba vyškrábou na pevnou zem, a nenechala se ničím odradit.

Čas od času se u něho zastavila a přiložila Leovi dlaň na čelo či krk, aby zkontrolovala jeho teplotu a tep. A vzápětí byla pryč.

Nemohl jí pomáhat a vědomí vlastní bezmoci ho dohánělo k šílenství. Zakoušel nesmírné ponížení, ale pokaždé, když se pokusil vstát, se mu zatočila hlava. Rameno měl v jednom ohni, levou paží téměř nepohnul. Po obličeji mu stékal ledový pot a štípal ho v očích.

Musel na chvíli omdlít, protože další, co si pamatuje, byly Catherininy ruce, které jím třásly.

„Marksová?“ blábolil omámeně. „Co tu děláš?“ Na okamžik propadl dojmu, že je ráno a ona se ho pokouší předčasně probudit.

„Nespi!“ naléhala. „Vytvořila jsem hromadu dost vysokou, abychom po ní mohli vyšplhat nahoru. Pojď za mnou.“

Jeho tělo bylo jako z olova. Přemáhala ho únava. „Za chvilku. Nech mě ještě pár minut spát.“

„Nejde to.“ Nedala mu pokoj, dokud se nepodvolil jejímu přání. „Pojď se mnou. Zvedni se! Musíme nahoru.“

Zasténal a na několikátý pokus se mu podařilo postavit na nohy. Poraněným ramenem a paží prolétla ostrá bolest, jež ho přinutila ucedit několik peprných kleteb. Zvláštní, ale Catherine ho za ně nepokárala.

„Tamhle,“ nasměrovala ho. „A nezakopni, protože na to, abych tě chytala, jsi příliš těžký.“

Leo byl nesmírně podrážděný, ale věděl, že se mu Catherine snaží ze všech sil pomoct. Soustředil se proto na to, kam šlape, aby neztratil rovnováhu.

„Leo? To je zkráceně Leonard?“ položila mu zčistajasna matoucí otázku.

„Sakra, Marksová, já si teď nechci povídat!“

„Odpověz mi,“ trvala na svém.

Pochopil, že se pokouší zbystřit jeho pozornost. „Ne,“ zavrčel. Ztěžka oddechoval. „Prostě jsem Leo. Tátu fascinovaly hvězdy a Leo je souhvězdí letní oblohy. Lev. Nejjasnější hvězda představuje jeho srdce. Regulus.“ Zastavil se a tupě hleděl na hromadu, kterou vytvořila. „Koukám, že práce ti jde od ruky. Až příště vezmu nějakou architektonickou zakázku…“ Odmlčel se, aby nabral dech, „… doporučím tě za zhotovitele.“

„Kdybych měla brýle,“ posteskla si, „poskládala bych opravdové schody.“ Mladík se uchechtl. „Běž první. Polezu za tebou.“

„Přidržuj se mé sukně,“ poradila mu.

„Tedy Marksová, tohle je ta nejhezčí věta, kterou jsi mi kdy řekla.“

Namáhavě šplhali vzhůru. Leovi tuhla krev v žilách, neboť rána ho nepředstavitelně bolela. V době, kdy se nemotorně svalil do trávy, v duchu zuřil a proklínal Catherine za to, že ho donutila zakoušet hotová muka, zatímco on si přál zůstat v kryptě a odpočívat. Slunce ho oslepovalo. Cítil, že má horečku. Bylo mu divně. Sžíravá bolest jako by se mu usadila dokonce i v očích. „Přivedu koně,“ hlásila Catherine.

Vyčerpávala ho samotná představa, že se musí vyškrábat do sedla a jet zpátky do Ramsay House. Avšak nemá na vybranou. Dobrá. Pojede. Ale je docela možné, že Catherine přiveze do sídla jenom jeho ubohou mrtvolu.

Mlčky se vztekal a litoval se, dokud se dívka neobjevila na hřbetě trpělivého hnědáka. Zlost Leovi propůjčila sílu vyhoupnout se do sedla. Zdravou rukou objal guvernantku kolem štíhlého pasu. Přitiskl se k ní, avšak zachvíval se bolestí. Catherine byla sice malá, ale silná. Čišelo z ní odhodlání. Leovi zbývalo jediné – vydržet. Utrpení, které prožíval, ho ničilo.

Slyšel, jak se ho dívka ptá: „Proč ses rozhodl nikdy se neoženit?“

Naklonil se k jejímu uchu. „Nesluší se klást osobní otázky člověku, který je úplně bez sebe. Mohl bych ti říct pravdu.“

„Odpověz mi,“ nedala se odbýt.

Uvědomuje si, že se ptá na jeho soukromí, o kterém zásadně s nikým nemluví? Kdyby mu nebylo tak bídně, okamžitě by ji za tu troufalost setřel.

„Je to kvůli té dívce, co zemřela, že?“ ohromila ho Catherine přímou otázkou. „Byli jste zasnoubeni. Zahubila ji spála, které jsi málem podlehl i ty a Win. Jak se ta slečna jenom jmenovala…?“

„Laura Dillardová.“ Připadal si jako v Jiříkově vidění. Dělí se o své neštěstí s Catherine Marksovou! Avšak zdálo se mu, že nemá na vybranou. Jako by jí to dlužil. „Byla nádherná. Milovala akvarely. Málokdo se jim věnuje, protože jsou náročné na provedení. Každá chyba se okamžitě projeví a nedá se napravit. Každý tah štětcem je znát a barva se chová nevypočitatelně. Hlavní roli v ní hraje voda a ta si někdy dělá, co chce. Někdy se barva nečekaně rozpíjí a mísí se s jinou. Zkrátka je to technika plná překvapení, což Lauře vyhovovalo. Nejistý výsledek ji lákal. Znali jsme se od dětství. Potom jsem na dva roky odjel studovat architekturu, a když jsem se vrátil, zamilovali jsme se do sebe. Úplně přirozeně. Nikdy jsme se nehádali – nebylo proč. Nic nám nestálo v cestě. O rok dřív mi zemřeli oba rodiče. Otec měl churavé srdce. Večer šel spát a ráno se neprobudil. Maminka odešla několik měsíců po něm. Nedokázala se vyrovnat s jeho smrtí. Teprve tehdy jsem pochopil, že někteří lidé mohou zahynout zármutkem.“

Odmlčel se a zcela se pohroužil do neveselých vzpomínek. „Když dostala

horečku, ani ve snu by mě nenapadlo, že bude mít fatální následky. Hluboce jsem Lauru miloval a byl jsem upřímně přesvědčen, že síla lásky překoná každou nemoc. Tři dny jsem ji svíral v náruči a cítil, jak z ní vyprchává život. Jako voda protékající mezi prsty. Objímal jsem ji, dokud jí srdce nepřestalo bít a tělo nevychladlo. Horečka vykonala dílo zkázy a zmizela.“

„Je mi to líto,“ hlesla tiše dívka, pak zmlkla. Položila dlaň na mužovu zdravou ruku, kterou se jí přidržoval. „Opravdu mě to moc mrzí. Na tohle slova nestačí.“

„To je v pořádku,“ zašeptal. „Někdy je zbytečné cokoliv říkat.“

„Ano,“ přisvědčila. „A pak jsi onemocněl ty,“ navázala.

„Byla to úleva.“

„Proč?“

„Přál jsem si zemřít. Jenže Merripen mě vykurýroval pomocí cikánských lektvarů. Trvalo dlouho, než jsem mu odpustil. Nenáviděl jsem ho za to, že mě udržel při životě. Vyčítal jsem světu, že se točí bez mé milované Laury. Nesnášel jsem sám sebe, protože jsem neměl dost sil svoje trápení ukončit. Každou noc jsem před spaním Lauru prosil, aby si pro mě přišla. Myslím, že nějaký čas se o to pokoušela.“

„Měls jí plnou hlavu, až se ti zdálo, že ze žalu ztratíš rozum? Anebo tě pronásledovala jako duch?“

„Obojí. Procházel jsem peklem a dělal peklo i ostatním. Posléze jsem se přece jenom smířil s tím, že je nenávratně pryč.“

„Ale pořád ji miluješ,“ uzavřela Catherine. „Proto se odmítáš oženit.“

„Kdepak. Laura se dávno proměnila v milou vzpomínku. Pouze bych nerad znovu trpěl jenom proto, že někoho šíleně miluju.“

„Třeba by to bylo jiné.“

„Ano, o hodně horší. Jako bezelstný mládeneček jsem mnoho nepožadoval, nyní chci o moc víc. Tohle žádná žena nezvládne.“ Suše se zasmál. „Svými nároky ohromuji i sám sebe.“

Ve chvíli, kdy dorazili k pile stojící nedaleko panského sídla, už Catherine krušily vážné obavy. Leo jí odpovídal pouze jednoslabičně a ztěžka se o ni opíral. Třásl se a velice se potil. Ruka, kterou se jí z posledních sil držel, byla ledově studená. Na rameni jí šaty zvlhly tam, kam se do nich vsákla jeho krev. Spatřila před sebou rozmazanou skupinu mužů, kteří se chystali na vůz naložit dřevo. Bože dej, ať je mezi nimi Merripen! modlila se.

„Je tu pan Merripen?“ zvolala.

K její nesmírné úlevě se k ní hrnula jedna z nezřetelných postav. „Tady, slečno Marksová.“

„Lord Ramsay je zraněný,“ vyhrkla zoufale. „Propadli jsme se do sklepa a on si poranil rameno.“

„Odvezte ho domů! Počkám tam na vás!“ rozkázal. Dal se do běhu dřív, než mu stačila odpovědět.

Vyhlížel je u vchodu, přesně, jak slíbil.

„V rozvalinách nás potkala nehoda,“ drmolila Catherine. „Tu třísku má v těle zabodnutou nejméně hodinu. Je prochladlý a mluví z cesty.“

„Kritizuje můj obvyklý způsob vyjadřování,“ bránil se Leo. „Jsem dokonale při vědomí.“ Pokusil se sesednout z koně, ale svalil se pohotovému Merripenovi přímo do náruče. Vazoun švagra podepřel a přehodil si jeho zdravou paži kolem krku. Bolest způsobila, že Leo proti své vůli zaskučel. „Ty bezcitný darebáku!“ ulevil si.

„Koukám, že jsi skutečně při smyslech,“ poznamenal suše Merripen a pohlédl na Catherine. „Kde je jeho kůň?“

„U staré tvrze.“

„Co vy, slečno Marksová? Jste v pořádku?“

„V naprostém, pane.“

„Potom běžte sehnat Cama.“

Hathawayovi byli na katastrofy dávno zvyklí, proto vzniklou situaci zvládli s přehledem a bravurou. Cam podepřel Lea z druhé strany a spolu s Merripenem mu pomohl do schodů.

Cam, Merripen a Leo si rozdělili povinnosti a dohromady tvořili celkem sehranou trojku. Ačkoliv panství patřilo výhradně Leovi, nečinilo mu potíže podělit se o svrchované postavení. Když se po dvou letech vrátil z Francie,

potěšilo ho, jak švagři v jeho nepřítomnosti sídlo přestavěli. Proměnili zanedbané pozemky v prosperující statek a žádný z nich nepožadoval nic na oplátku. Tehdy si Leo uvědomil, že se od nich má hodně co učit.

Správa držav vyžadovala víc než jen lelkování v knihovně se sklenkou portského v ruce, jak dělávají aristokraté z románů. Člověk se musel vyznat v zemědělství, obchodních praktikách, plemenitbě, stavebnictví, lesním hospodářství a v možnostech obhospodařované krajiny. Když se k tomu přičetla práce v parlamentu, povinností bylo víc, než mohl jeden zvládnout. Z toho důvodu se Merripen a Leo věnovali správě lesů a půdy, zatímco Cam dohlížel na obchodní záležitosti a investice.

Jakmile šlo o zdraví, iniciativu přebíral Cam, přestože v léčitelství se vyznal i Merripen. Cam načerpal potřebné vědomosti od své cikánské babičky a dovedl si poradit s většinou nemocí i úrazů. Proto bylo lepší přenechat ošetření zraněného Lea jemu než posílat pro doktora.

V moderní medicíně se těšilo velké oblibě pouštění žilou a to při všemožných obtížích, ačkoliv lékařská veřejnost o přínosnosti tohoto zákroku zhusta pochybovala. Dokonce bylo prokázáno, že tyto praktiky nejsou účinné. Navzdory tomu dál přetrvávaly. Někdy se tímto způsobem léčilo i samotné krvácení podle hesla: Lepší něco podniknout, než neudělat vůbec nic.

„Amélie,“ pravil Cam poté, co s Merripenem uložili Lea na lůžko,

„budeme potřebovat horkou vodu a každý ručník, který můžeš oželet. Win, co kdybys spolu s Beatrix doprovodila slečnu Marksovou do jejího pokoje a postarala se o ni?“

„Není třeba,“ bránila se Catherine. „Zvládnu to sama. Umyju se a…“

Avšak na její námitky nikdo nebral zřetel. Děvčata nepovolila, dokud guvernantka nebyla vykoupaná a převlečená do čistého oblečení. Potom jí Win namazala odřené prsty mastí a ovázala je.

Teprve pak směla Cat navštívit Lea. Zastihla u něho Amélii, Cama a Merripena. Všichni stáli u postele. Leo na sobě neměl košili, zády se opíral o navršené přikrývky. Dívku nikterak nepřekvapilo, že se hádá se všemi třemi přítomnými najednou.

„Nepotřebujeme jeho svolení,“ řekl Merripen Camovi. „V případě nutnosti mu to jednoduše naliju do krku.“

„S tím nepočítej,“ zavrčel Leo. „Jestli se o to pokusíš, jsi synem smrti.“

„Nikdo tě nebude do ničeho nutit,“ zasáhl Cam. Čišelo z něho podráždění.

„Ale budeš nám muset vysvětlit svoje důvody, protože tvoje počínání nedává smysl.“

„Nemusím vám nic vysvětlovat. Jednoduše mi vytáhněte tu zatracenou

třísku a strčte si ji třeba…“

„Co se děje?“ ozvalo se ze dveří, kde přešlapovala Catherine. „Vyskytl se nějaký problém?“

Přistoupila k ní Amélie. Byla ustaraná a zároveň naštvaná. „Ano. Potíž tkví v tom, že můj bratr je paličatý osel,“ prohlásila tak hlasitě, aby to Leo slyšel. Pak se otočila k příchozí a zašeptala: „Cam a Merripen tvrdí, že zranění není vážné, ale rána potřebuje důkladně vyčistit. Tříska pronikla mezi klíční kost a ramenní kloub, ale nedá se zjistit, jak hluboko vězí. Rána se musí pořádně propláchnout, aby se odstranily drobné úlomky dřeva a další nečistoty. Jinak se zranění zanítí. Jinými slovy, čeká nás nechutný zákrok. Jenže Leo si odmítá vzít lék na otupení bolesti.“

Catherine na ni užasle zírala. „Přece si musí něco vzít, aby vydržel to utrpení…“

„Já vím, ale on nechce. Opakuje Camovi, aby se pustil do práce a toho dřeva ho zbavil. Ale copak může náležitě ošetřit člověka, který mu pod rukama řve bolestí?“

„Už jsem povídal, že řvát nebudu,“ ohradil se Leo. „Neovládnu se pouze v případě, že Marksová začne recitovat svou poezii.“

Navzdory ohromení se Catherine málem usmála.

Leo vypadal hrozně. Zdravé opálení v obličeji vystřídala popelavá šed, neovladatelně se třásl. Jejich oči se střetly. Mladý muž se tvářil vzdorovitě, avšak čišelo z něho vyčerpání a bolest. Dříve než si dívka stačila uvědomit, co činí, otázala se: „Smím s vámi mluvit, pane?“

„Jak je libo,“ zazněla trucovitá odpověď. „S chutí se s někým jaksepatří pohádám.“

Catherine přistoupila blíž, zatímco Cam a Merripen odešli stranou. Dívka je s omluvným úsměvem požádala: „Směla bych si s lordem Ramsayem pohovořit v soukromí?“

Cam se na ni tázavě podíval. Očividně nechápal, jaký by mohla mít na Lea vliv. „Pokuste se ho přesvědčit, ať vypije medicínu, kterou má na nočním stolku.“

„A když to nepomůže,“ dodal Merripen, „popadněte tamhleten pohrabáč a majzněte ho s ním přes hlavu.“

Nato se oba muži odebrali na chodbu.

Catherine a Leo osaměli. Dívka zdráhavě vykročila k lůžku. Při pohledu na úlomek dřeva trčící z mladíkova ramene se zachvěla. Protože u postele nestála žádná židle, opatrně usedla na kraj matrace. Nespouštěla ze zraněného zrak. Obavy způsobily, že si dávala záležet na vlídném tónu. „Proč si odmítáš vzít

laudanum?“

„Sakra, Marksová…“ Unaveně si povzdechl. „Nemůžu. Věř mi. Vím, že bez něho to bude peklo, ale nemám na vybranou. Já…“ Překotně se odmlčel a odvrátil se. Marně se bránil nezvladatelnému třasu.

„Proč?“ Catherine si upřímně přála ho pochopit. Bezděčně se dotkla jeho ruky. Když mladík neucukl, osmělila se vklouznout mu zafačovanými prsty do dlaně. „Pověz mi to,“ naléhala. „Prosím.“

Leo sevřel její ručku ve své a dívku zaplavila úleva, jako by se jí dostalo ujištění, že si počíná správně. Oba zírali na propletené prsty a vychutnávali si vzájemné teplo.

„Po Lauřině smrti,“ spustil smutně Leo, „jsem se choval jako utržený ze řetězu. Byl jsem ještě horší než teď, pokud si to vůbec umíš představit. Ale ať jsem vyváděl cokoliv, milosrdné otupení jsem hledal marně. Jedné noci jsem spolu s partičkou dalších zhýralců zavítal do East Endu, kde jsme navštívili opiové doupě.“ Odmlčel se, neboť Catherine mu pevně stiskla prsty. „Zápach dýmu se nesl celou uličkou. Tamější vzduch byl úplně hnědý. Skončil jsem v místnosti plné žen a mužů. Všichni se bez ladu a skladu povalovali na matracích a polštářích a byli dočista bez sebe. Způsob, jakým zářily dýmky na kouřem opia… Připomínaly tucet rudých ďáblových očí blikajících temnotou.“

„Zní to jako dokonalá vize pekla,“ špitla Catherine.

„Ano. Přesně tam jsem chtěl být. Někdo mi přinesl dýmku. Potáhl jsem z ní a hned jsem se cítil mnohem lépe. Úlevou jsem se málem rozplakal.“

„Jaké to bylo?“ vyzvídala dívka.

„Náhle se mi zdálo, že se světem je všechno v pořádku. Bez ohledu na žal a bolest všechno zapadlo na své místo. Představ si, že se věčně trápíš pocitem viny, strachu, cloumá tebou zuřivost… a najednou je všechno zlé pryč, jako mávnutím kouzelného proutku.“

Kdysi by ho za takové přiznání tvrdě odsoudila, ale nyní s ním soucítila.

Chápala hloubku bolesti, která ho dohnala na samé dno.

„Jenže osvobozující pocit nevydržel,“ zamumlala.

Zavrtěl hlavou. „Ne. A když se rozplyne, jsi na tom hůř než předtím. Nic tě netěší. Přestane ti záležet na lidech, kteří tě milují. Myslíš jenom na opium.“ Catherine sledovala jeho částečně odvrácenou tvář. Nemohla uvěřit, že má před sebou stejného muže jako před rokem. Tehdy jím z hloubi duše pohrdala a nemohla ho vystát. O nic se nezajímal, připadal jí povrchní a sobecký. Avšak

ve skutečnosti se trápil. „Co tě přimělo přestat?“

„Dospěl jsem k bodu, kdy už jsem nemohl dál. V ruce jsem svíral pistoli.

Zachránil mě Cam. Vyprávěl mi, čemu věří Romové. Když prý pro někoho příliš truchlíš a nedopřeješ jeho duši klid, začne tě zesnulý pronásledovat v podobně přízraku. Cam naléhal, že musím nechat Lauru konečně odejít. Už kvůli ní.“ Pohlédl na Catherine nebesky modrýma očima. „Poslechl jsem ho. Od té doby jsem se opia nedotkl. Ale nedovedeš si představit, jak bylo odvykání těžké. Připravilo mě o zbytek sil. Vím, že kdybych se k opiu jednou jedenkrát vrátil, opět se ocitnu na dně, ze kterého se už nikdy nevyškrábu, a to nemůžu riskovat. Zkrátka to neudělám.“

„Leo…“ Všimla si, že úžasem zamrkal. Poprvé ho oslovila křestním jménem. „Vezmi si to laudanum,“ naléhala. „Nedopustím, abys klesl na dno. Nedovolím, aby se z tebe zase stal zhýralec.“

Mladík se ušklíbl. „Nabízíš mi, že si mě vezmeš na zodpovědnost?“

„Ano.“

„Nezvládneš mě. Jsem pro tebe velké sousto.“

„Nejsi,“ prohlásila energicky dívka, „a zvládnu tě.“

Nevesele se zasmál a zvědavě se na ni podíval, jako by byla někým, koho již potkal, ale nedokáže si ho nikam zařadit.

Catherine nemohla uvěřit, že drží za ruku muže, se kterým dlouho a tvrdě bojovala. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se jí jednou svěří se svou slabostí.

„Věř mi,“ naléhala.

„Proč bych měl?“

„Co ti v tom brání?“

Nepatrně zavrtěl hlavou, aniž z dívky spustil zrak. Zpočátku se domnívala, že ji odmítne, ale ukázalo se, že vrtí hlavou nad sebou samým. Ukázal na lahvičku na nočním stolku. „Podej mi ji, než si to rozmyslím,“ zamumlal. Ochotně mu vyhověla a on vypil její obsah. Zachvěl se odporem a lékovku jí vrátil.

Vyčkávali, až medicína zabere.

„Tvoje ruce…“ Leo se natáhl po jejích ovázaných prstech. Špičkou palce ji něžně pohladil po nehtech. „To nic není. Jenom pár škrábanců.“

Vtom se modré oči zamžily a vzápětí je skryla tenká víčka. Z mužova obličeje se zvolna vytrácelo bolestné napětí. „Poděkoval jsem ti vůbec, žes mě vytáhla z té díry ven?“

„Vděčnosti není třeba.“

„Stejně ti děkuji.“ Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. „Jsi můj anděl strážný,“ zadrmolil se zavřenýma očima. „Myslím, že jsem nikdy žádného neměl.“

„Kdyby ano, pravděpodobně se hodně nalétal, aby s tebou udržel krok.“

Leo se tiše uchechtl.

Catherine si vychutnávala škrábání jeho strniště ve své dlani Probouzelo v ní nebývalou něhu. Musela si připomínat, že mladík je pod vlivem opia a to, co se mezi nimi právě odehrává, patří do jiného světa. Navzdory tomu se zdálo, že na troskách předchozího konfliktního vztahu vzniká něco nového. Pojednou sdíleli dříve nepoznanou blízkost.

Chvíli souznění přerušil zvuk otvíraných dveří. Catherine sebou polekaně škubla.

Cam vstoupil do ložnice, pohlédl na prázdnou lahvičku a uznale na dívku kývl. „Dobrá práce. Ted to bude s Ramsayem snazší, což mi jedině prospěje.“

„K čertu s tebou!“ odsekl omámeně mladík a pootevřel oči. Cam a Merripen přistoupili k lůžku. Následovala je Amélie s náručí čistého plátna a ručníků. Catherine se neochotně doploužila ke dveřím.

Cam pohlédl na švagra se směsí soucitu a znepokojení. Oknem do místnosti pronikalo slunce a jiskřilo v jeho uhlově černých kudrnách. „Můžu se o tebe postarat, ale klidně pošleme pro doktora, jestli chceš.“

„Jenom to ne! Ať udělá cokoliv, bude to horší než tvoje cikánské zaříkávání. Myslím, že pro začátek by na mě poštval armádu pijavic.“

„Já pijavice nepoužívám,“ přiznal Cam, „protože se jich štítím.“

„Skutečně?“ podivila se Amélie. „To jsem nevěděla.“

Cam odložil polštáře stranou a pomohl Leovi ulehnout na matraci. „Jako malý jsem se spolu s ostatními dětmi brodil rybníkem, do něhož se vléval potok. Když jsme vylezli z vody, měli jsme nohy poseté pijavicemi. Přiznávám, že jsem ječel jako holka. Až na to, že ty tolik nevřeštěly.“

„Chudáčku Came,“ politovala ho s úsměvem manželka.

„Chudáčku Came?“ opakoval dotčeně Leo. „Co mám říkat já?“

„Nemůžu s tebou soucítit,“ odvětila Amélie, „protože tě podezírám, že ses schválně zranil, aby ses vyhnul sázení turínu.“

Leo odpověděl dvěma pečlivě vybranými slovy, která Amélii přinutila k úšklebku.

Stáhla bratrovi pokrývku k pasu a poraněné rameno mu podložila pečlivě poskládanými ručníky. Při pohledu na mladíkovo štíhlé tělo a hrud porostlou kučeravými chloupky se Catherine podivně sevřel žaludek. Schovala se za pootevřené dveře. Nechtěla odejít, ale nepřipadalo jí správné zůstávat v ložnici.

Cam políbil svou ženu do vlasů a postrčil ji ke dveřím. „Počkej venku. Musíme se pustit do práce.“ S těmito slovy se otočil k připravenému podnosu s pomůckami.

„Neměl bys napřed obětovat kůzle nebo zatančit rituální taneček?“ otázal se omámeně Leo. „Přinejmenším bys měl něco zazpívat.“

„Všechny nezbytné obřady proběhly v přízemí,“ odpověděl Cam a podal Leovi kus koženého řemenu. „Dej si to mezi zuby a pokus se moc nekřičet. Můj synáček spí.“

„Dříve než si dám tenhle hnus do pusy,“ spustil Leo, „zajímalo by mě, kdes ho našel.“ Pak se zarazil. „Ne ne, radši to ani nechci vědět.“ Poslušně sevřel řemen v zubech, aby jej hned nato vytáhl a poznamenal: „Ocenil bych, kdybyste mi nic neuřízli.“

„Pokud se tak stane, půjde o nehodu,“ ubezpečil ho Merripen, který pečlivě dezinfikoval okolí rány.

„Jsi připravený, kamaráde?“ zeptal se vlídně Cam. „Přidrž ho, Merripene.

Dobrá. Počítám do tří.“

Amélie s vážnou tváří vešla do chodby, kde nervózně přešlapovala Catherine. Objala dívku kolem pasu.

Slyšely, jak Leo zasténal. Cam a Merripen mezi sebou hovořili romsky.

Nerozuměly jim, ale znělo to konejšivě.

Bylo jasné, že navzdory opiové tinktuře pacient velice trpí. Pokaždé, když vyjekl bolestí, Catherine ztuhla. Rozčileně svírala propletené prsty.

Po několika minutách se Amélie odvážila nakouknout do místnosti. „Jak to vypadá?“

„Mohlo to být daleko horší,“ odvětil Cam.

Pobledlá žena se vrátila zpátky ke guvernantce a zaskočila ji tím, že ji k sobě pevně přivinula. Tímto způsobem by chlácholila svoje sestry. Catherine se zarazila. Nebyla na projevy přízně zvyklá. „Jsem tak ráda, že se ti nic nestalo,“ svěřila se jí Amélie. „Mockrát ti děkuji, žes zachránila mého bratra.“

Dívka rozpačitě přikývla.

Amélie se od ní odtáhla a usmála se. „Uzdraví se. Má víc životů než kočka.“

„V to doufám,“ přisvědčila Cat. „Hlavně aby na něho nedopadla rodová kletba.“

„Já na kletby, kouzla a podobné nesmysly nevěřím. Mého bratra stíhá pouze to neštěstí, které na sebe sám přivolá.“

„Myslíš tu záležitost s duchem Laury Dillardové?“

Amélie překvapeně vykulila modré oči. „On ti o ní vyprávěl?“ Dívka přitakala.

Zdálo se, že tím vyvedla Amélii z míry. Uchopila Cat za loket a odváděla ji dál od vchodu, aby je nebylo slyšet. „Co ti povídal?“

„Že měla ráda akvarely,“ odpověděla váhavě Catherine. „Že spolu byli zasnoubeni, pak onemocněla a skonala mu v náruči. A že… ho nějaký čas pronásledovala. Obrazně řečeno. Což samozřejmě nemohla být pravda. Nebo ano?“

Amélie dlouho mlčela. „Bylo to tak,“ přiznala posléze zdráhavě. „Nechce se mi o tom mluvit, protože si připadám jako blázen.“ Kysele se usmála.

„Ovšem žiješ s námi už dost dlouho, abys věděla, že skutečně nejsme zcela normální.“ Zarazila se. „Catherine?“

„Ano?“

„Leo o Lauře zásadně nemluví. S nikým.“ Dívka zamrkala. „Trpěl bolestí a ztratil mnoho krve.“

„Nemyslím, že to je ten pravý důvod, proč se ti svěřil.“

„Žádný jiný mě nenapadá,“ tvrdila nepřesvědčivě Cat. „Tebe ano?“ Muselo na ní být vidět, jak se bojí odpovědi.

Amélie na ni chvíli upřeně zírala, pak se provinile usmála a pokrčila rameny. „Už jsem toho řekla až dost. Odpusť. Já jenom, že mi velice záleží na bratrovu štěstí.“ Odmlčela se, než zcela upřímně dodala: „I na tvém.“

„Chápu, ale marně hledám jakoukoliv spojitost.“

„Jistěže,“ ucedila zadumaně mladá žena a vrátila se ke dveřím.

Náročné ošetření Lea dokonale vyčerpalo. Švagři mu ránu vyčistili a zavázali, poté většinu dne prospal. Čas od času se probudil, aby spolkl pár lžic vývaru nebo čaje proti horečce. Ačkoliv se mu to občas nelíbilo, rodina se o něho vzorně starala.

Jak očekával, opiát ho vrhl do náruče noční můry, v níž se to odpornými tvory jenom hemžilo. Vynořovali se ze země, vrhali se na něho a vtahovali jej do podsvětí, kde v temnotě svítily rudé oči. Kvůli drogovému opojení se Leo nedokázal z děsivých snů úplně probrat. Marně bojoval s žárem a hrozivými vidinami, kterých přibývalo. Dočasnou úlevu mu přinášely studené obklady a upokojující přítomnost blízké bytosti.

„Amélie? Win?“ mumlal zmateně.

„Pssst…“

„Hořím,“ povzdechl si utrápeně.

„Odpočívej.“

Vzdáleně si uvědomoval, že mu někdo dvakrát třikrát vyměnil obklad na čele a poskytl mu tím milosrdné ulehčení. Na tváři ucítil pohlazení.

Ráno se probudil unavený, s horečkou a v zajetí těch nejhlubších chmur. Jednalo se o běžný následek požití opia, ale toto vědomí mu situaci nikterak neulehčovalo.

„Máš zvýšenou teplotu,“ oznámil mu Cam. „Musíš vypít víc čaje z řebříčku, aby klesla. Ale neobjevil jsem žádné stopy infekce. Hodně odpočívej a uvidíš, že zítra ti bude mnohem líp.“

„Ten čaj chutná jako voda z nádobí,“ stěžoval si Leo. „Kromě toho se nehodlám celý den válet v posteli.“

Cam na něho soucitně pohlédl. „Já ti rozumím, kamaráde. Není ti tak špatně, abys dokázal ležet, ale nejsi na tom tak dobře, aby ses mohl čímkoliv zabývat. Ale nemáš na vybranou. Musíš si dopřát dostatek času na uzdravení, jinak…“

„Jdu dolů na pořádnou snídani.“

„Pozdě. Jídelna už je uklizená.“

Leo se zamračil a promnul si obličej. V rameni mu nepříjemně škubalo. „Ať za mnou přijde Merripen. Chci s ním mluvit.“

„Je na poli a sází turín.“

„Kde je Amélie?“

„Stará se o malého. Prořezávají se mu zoubky.“

„Co Win?“

„Spolu s hospodyní počítá zásoby a sestavuje objednávku zboží. Beatrix šla navštívit nějaké staroušky a já se chystám za sedlákem, který nám už dva měsíce dluží nájemné. Obávám se, že zde nezůstal nikdo, kdo by ti mohl dělat společnost.“

Leo nasupeně mlčel. A pak se přiměl zeptat na jedinou osobu, po níž od začátku toužil. „Kde je Marksová?“

„Naposledy jsem ji viděl, jak se pilně ohání jehlou. Zdá se, že se ženským nějak nahromadilo zašívání a…“

„Zašívat může i tady.“

Cam si dával záležet, aby zachoval neutrální výraz. „Chceš, abych ji za tebou poslal?“

„Ano. Místa tady bude mít dost.“

„Zeptám se, zda bude ochotná sem jít.“ Cam se zatvářil pochybovačně.

Leo se umyl a s námahou se nasoukal do županu. Pak se vrátil na lůžko. Bolelo ho celé tělo a připadal si značně nejistý. Služka mu přinesla suchou topinku a šálek čaje. Nasnídal se a potom se zasmušile zadíval na dveře.

Kde Marksová vězí? Obtěžoval se Cam vůbec ji za ním poslat? Pokud ano, očividně se rozhodla jeho přání ignorovat.

Bezcitná, nemilosrdná štěkna. Tohle udělá poté, co mu slíbí, že se o něho postará. Přesvědčí ho, aby si vzal opiát, a potom ho opustí.

Nuže, už o její přítomnost nestojí. Jestli se přece jenom objeví, pošle ji pryč. Opovržlivě se jí vysměje a sdělí jí, že bude radši sám, než aby se na ni musel dívat. Řekne jí, aby…

„Pane?“

Spatřil ji stát na prahu a srdce mu poskočilo. Oděla se do tmavě modré róby a světlé vlasy si sepnula do obvyklého přísného účesu.

V jedné ruce držela knihu a v druhé sklenici světlé tekutiny. „Jak se vám po ránu daří?“

„K smrti se nudím,“ zamračil se. „Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Myslela jsem, že dosud spíte.“ Vstoupila do ložnice a dveře nechala dokořán. V patách jí hopsal Dodger. Postavil se na zadní a rozhlédl se kolem sebe, pak vklouzl pod prádelník. Catherine za ním podezřívavě hleděla.

„Pravděpodobně si našel novou schovávačku,“ poznamenala a povzdechla si. Podala Leovi sklenici. „Vypijte to, prosím.“

„Co je to?“

„Odvar z vrbové kůry. Snižuje horečku. Přidala jsem do něj cukr a citronovou šťávu, aby vám lépe chutnal.“

Leo upíjel hořký nápoj a sledoval, jak se Catherine svižně pohybuje po místnosti. Otevřela okno, aby mohl dovnitř proudit čerstvý vzduch. Potom se chopila podnosu s použitým nádobím od snídaně a na chodbě jej předala komorné. Když se vrátila k Leovi, položila mu dlaň na čelo, aby zjistila, zda nemá teplotu.

Chytil ji za zápěstí. Zvolna se mu rozednívalo. „Bylas to ty! To ty jsi za mnou včera v noci přišla.“

„Prosím?“

„Vyměňovala jsi mi obklady.“

„Copak bych se někdy opovážila vkročit uprostřed noci do mužovy ložnice?“ otázala se šeptem.

Znělo to dotčeně, ale oba věděli své. Leovi se ihned spravila nálada.

„Co tvoje ruce?“ Přitáhl si je blíž a zkoumal poškrábané prsty.

„Pěkně se hojí, děkuji za optání.“ Odmlčela se. „Bylo mi řečeno, že potřebuješ společnost.“

„Ano,“ přisvědčil. „Spokojím se s tou tvojí.“ Mimoděk se ušklíbla. „Dobrá.“

Leo zatoužil přimknout ji k sobě blíž a opájet se její svěží vůní.

„Mám ti něco přečíst?“ zeptala se. „Přinesla jsem si Balzaka. Máš ho rád?“ Dojem z nového dne se valem zlepšoval. „Kdo nemá?“

Catherine usedla na židli u postele. „Na můj vkus příliš odbíhá od tématu.

Dávám přednost příběhům s komplikovanější zápletkou.“

„Balzakovi se musíš plně odevzdat a vychutnat si bohatost jeho jazyka…“ Odmlčel se a soustředěně pohlédl do dívčina drobného oválného obličejíku. Byla bledá a pod očima se jí rýsovaly tmavé kruhy. Určitě za to mohlo ponocováni, kdy za ním oddaně chodila a ošetřovala ho. „Vypadáš unaveně,“ pravil na rovinu. „Kvůli mně. Promiň.“

„Ty za nic nemůžeš,“ oponovala. „Trápily mě noční můry.“

„O čem se ti zdálo?“

Náhle byla ve střehu. Věděl, že vstoupil na zakázané území, ale nedokázal si pomoct. „Pronásleduje tě tvoje minulost?“

Ostře se nadechla a vstala. Náhle vypadala zdrceně a trošku nemocně. „Asi bych už měla jít.“

„Nechoď!“ zarazil ji kvapně Leo. „Neopouštěj mě. Potřebuji společnost. Stále trpím následky požití opiátu a tys mi slíbila, že mi je pomůžeš překonat.“ Viděl, že stále váhá, proto dodal: „Taky mám horečku.“

„Pouze zvýšenou teplotu.“

„Sakra, Marksová, vždyť jsi společnice,“ zabručel. „Tak laskavě dělej svou práci.“

Zatvářila se dotčeně a pak navzdory úpornému přemáhání vyprskla smíchy. „Mám dělat společnost Beatrix, ne tobě.“

„Dneska jsi moje společnice, a basta. Sedni si a čti!“

K jeho velkému překvapení autoritativní přístup zabral. Catherine poslušně klesla na sedátko a otevřela knihu. Špičkou prstu si na nose posunula brýle. Tohle nenápadné gesto zbožňoval. „Lidská komedie,“ začala číst. „Podnikatel. Kapitola první.“

„Počkej!“

Plna očekávání k němu vzhlédla.

Leo pečlivě volil slova. „Existuje vůbec nějaká část tvé minulosti, o níž jsi ochotna se mnou hovořit?“

„Proč bych měla?“

„Protože mě zajímáš.“

„Nerada o sobě mluvím.“

„Právě proto jsi tak přitažlivá. Neznám nic nudnějšího, než jsou lidé, kteří ustavičně žvaní o sobě. Sám jsem dokonalý příklad.“

Dívka skláněla hlavu ke knize, jako by se úporně soustředila na slova vytištěná na stránce. Po několika vteřinách k němu vzhlédla s úsměvem, ze kterého mu zatrnulo u srdce. „Hodila by se k tobě spousta přídomků, ale nudný rozhodně nejsi.“

Leo na ni okouzleně zíral a cítil příliv onoho záhadného tepla a štěstí, jaké zakoušel včera, než došlo k nehodě v rozvalinách.

„Co bys chtěl vědět?“ zeptala se.

„Kdy jsi poprvé zjistila, že potřebuješ brýle?“

„V pěti nebo šesti letech. Tehdy jsme s rodiči žili v nájemním domku v Holbornu. Protože v té době děvčata nesměla chodit do školy, vyučovala nás jistá žena ze sousedství. Řekla mé matce, že mám dobrou paměť, ale co se čtení a psaní týče, tak jsem pomalá. Jednou mě máma poslala k řezníkovi pro maso. Krámek měl pouhé dvě ulice od nás, přesto jsem se ztratila. Všechno jsem viděla rozmazaně. Chodila jsem zmateně sem a tam a brečela, dokud mě někdo k řezníkovi neodvedl.“ Usmála se. „Byl to moc hodný pán. Svěřila jsem se mu, že nic nevidím a pravděpodobně nenajdu cestu domů. Dostal nápad a půjčil mi brýle své ženy. Náhle jsem se ocitla ve zcela jiném světě. Připadala jsem si jako v pohádce. Poprvé jsem spatřila povrch cihly, zahlédla ptáka v letu, viděla jsem dokonce i nitěnou vazbu na řezníkově zástěře. Pochopila

jsem, že za mými problémy vězí špatný zrak, a od té doby nosím brýle.“

„Měli rodiče radost, když se dozvěděli, že jejich dcera není opožděná, jak se původně zdálo?“

„Přesně naopak. Dlouho se hádali, po kom jsem napůl slepá. Mámu štvalo, že kvůli brýlím budu škaredá.“

„Takový nesmysl!“

Dívka zesmutněla. „Moje matka nebyla zrovna charakterní.“

„Což mě nepřekvapuje, uvážím-li, že opustila syna i manžela a utekla s milencem do Anglie.“

„Jako malá jsem se domnívala, že jsou moji rodiče manželé,“ přiznala.

„Milovali se?“

Dívka si zamyšleně kousala spodní ret, čímž přitáhla Leovu pozornost ke svým ústům. „Řekla bych, že mezi nimi panovala fyzická přitažlivost,“ přiznala. „Ale to není láska, že?“

„Ne,“ přisvědčil tiše. „Co se stalo s tvým otcem?“

„O tom bych se radši nebavila.“

„Ty mi nedůvěřuješ, přestože já jsem se ti se vším svěřil?“ Vyčítavě se na ni podíval. „Bud spravedlivá, Marksová. Nemůže to být pro tebe obtížnější, než to bylo pro mě.“

„Dobrá.“ Catherine se zhluboka nadechla. „Když matka onemocněla, otec ji začal vnímat jako přítěž. Zaplatil posluhovačce, aby se o ni starala, dokud nezemře, a mě poslal k tetě a babičce. Od té doby jsem o něm neslyšela. Možná je mrtvý.“

„To je mi líto,“ hlesl Leo a nelhal. Upřímně ho mrzelo, že se nemůže vrátit v čase a utěšit malou brejlatou holčičku, kterou zavrhl člověk, jenž ji měl chránit. „Všichni muži takoví nejsou,“ zdůraznil.

„Já vím. Nemůžu přece z tátových hříchů vinit celou mužskou populaci.“

Leo si hořce uvědomoval, že se nechoval o nic lépe. I on si léčil svoji zahořklost na úkor sester. „Není divu, žes mě od prvopočátku nesnášela,“ poznamenal. „Musel jsem ti připomínat otce. Vykašlal jsem se na sestry ve chvíli, kdy mě nejvíc potřebovaly.“

Catherine se mu zahleděla zpříma do očí. Nezatracovala ho, ani mu nic nevyčítala. „V ničem se mu nepodobáš. Ke své rodině ses vrátil a postaral ses o ni. A není pravda, že jsem tě nenáviděla.“

Svým výrokem ho zaskočila. Ohromeně na ni zíral. „Opravdu?“

„Ano. Ve skutečnosti…“ Náhle se odmlčela.

„Co?“ vybídl ji. „Cos chtěla říct?“

„Nic.“

„Ale ano. Očekával bych něco v tom smyslu, žes pro mě proti své vůli měla slabost.“

„Pak se pleteš,“ ohradila se dotčeně, ale Leovi neuniklo, jak jí zacukalo v koutcích úst.

„Nemohlas odolat mému přirozenému šarmu?“ navrhl. „Anebo působivé výřečnosti?“

„Ne a ne.“

„Upoutal tě můj zadumaný výraz?“ Rozpustile svraštil obočí, čímž ji přinutil vyprsknout smíchy. „Ano, musí to být tím.“

Leo se opřel o polštáře a spokojeně na ni pohlédl. Fascinoval ho dívčin příjemný hrdelní smích.

Konečně si přiznal, že po ní bláznivě touží, a uvědomil si, v jakou katastrofu by mohlo jeho nevhodné přání vyústit. Catherine se mu stává čím dál bližší. Připadá mu zranitelná. S tím nepočítal.

Pustila se do předčítání. Fretka vyběhla zpod prádelníku a vyšplhala se jí na klín. Stočila se do klubíčka a usnula s pootevřenou tlamičkou. Leo se Dodgerovi vůbec nedivil. Dívčin klín mu připadal jako ideální místo, kam složit hlavu.

Předstíral zájem o děj příběhu, avšak v duchu se zabýval představou, jak asi Catherine vypadá nahá. Drtilo ho vědomí, že se o tom nikdy nepřesvědčí na vlastní oči. Ačkoliv je mužem bez skrupulí, nikdy by se nezmocnil panny, pokud by neměl vážné úmysly. Jenže o lásku nestojí. Jednou se šíleně zamiloval a málem přišel o všechno, co kdy měl.

Existují určitá rizika, kterých se muž podruhé nedopustí.

Odbila půlnoc. Catherine probudil dětský pláč. Malému Ryeovi se prořezávaly zoubky, a tak byl obvykle dobře naložený chlapeček mrzutý.

Nedařilo se jí znovu usnout. Tupě zírala do tmy. Odkopala z nohou přikrývku a marně se snažila nalézt pohodlnější polohu. Otočila se na bok. Pak na břicho. Nic nepomáhalo.

Po několika minutách se miminko odmlčelo. Amélii se konečně podařilo je utišit.

Jenže dívka dál bděla. Cítila se opuštěná a bolelo ji celé tělo.

Pokusila se rozptýlit pomocí starobylého „počítání oveček“, kdy čísla nahrazují keltské výrazy. Někteří rolníci je stále používají. Yan, tan, tethera, pethera… Z nezvyklých slabik jako by zaznívala ozvěna staletí. Sethera, methera, hovera, covera…

Představila si pozoruhodné modré oči, které jí chvíli připomínají nebe a chvíli oceán. Když četla nebo zašívala, cítila na sobě jejich upřený pohled. Navzdory Leově ledabylé póze z nich vyčetla, že o ni stojí. Yan, tan, tethera…

Třeba Leo také nespí. Horečka sice navečer ustoupila, ale mohla se vrátit.

Možná potřebuje napít nebo přiložit studený obklad.

Dříve než si stačila vše rozmyslet, vstala z lůžka a oblékla si župan.

Z nočního stolku vzala brýle a posadila si je na nos.

Bosky vstoupila do chodby.

Dveře Leovy ložnice zůstaly pootevřené. Neslyšně vklouzla dovnitř a jako zloděj se po špičkách kradla k posteli. Včera si počínala stejně. Otevřeným oknem dovnitř pronikalo světlo měsíce. Slyšela, jak muž pravidelně oddechuje.

Přistoupila blíž. Srdce jí začalo zrychleně bít. Natáhla ruku a opatrně se dotkla mladíkova čela. Díkybohu bylo na omak příjemně teplé.

Vtom se Leo probral. „Cat?“ otázal se hlasem zhrublým spánkem. „Co tu děláš?“

Neměla sem chodit. Pro její chování neexistuje výmluva, každý výrok bude znít falešně a směšně.

„Přišla jsem se podívat, jestli…,“ provinile zmlkla a nejistě se ošívala.

Chtěla vycouvat ke dveřím, ale popadl ji za zápěstí. Udivila ji jeho obratnost. Panovala noc a on byl sotva vzhůru. Přitáhl ji k sobě. Oba se

zarazili.

Avšak Leo nepovolil. Po chvíli přetahování ztratila rovnováhu a nemotorně se na něho svezla. Bála se, že mu ublíží, proto se opřela dlaněmi o matraci, ale mladík ji strhl na sebe. Dotkla se jeho obnažené hrudi porostlé kučeravými chloupky a mimoděk sebou trhla.

„Tohle ne,“ zašeptala.

Zkušeně uchopil dívčinu hlavu do dlaní a zmocnil se jejích úst.

Jako by si ji tím celou přivlastnil. Nedal jí na vybranou, bez boje zlomil její odpor a připravil ji o veškerou svobodnou vůli. Do nosu se jí vetřela typicky mužská vůně. Smyslná. Opojná. Utočila na ni řada dříve nepoznaných prožitků. Ostře vnímala sametovou horkost Leových úst, pevné sevření dlaní i tvrdé kontury jeho těla.

Svět se s ní zatočil. Aniž ji pustil, Leo se spolu s ní otočil a uvěznil ji pod svým tělem. Drsně a zároveň sladce ji líbal. Catherine zavzdychala a objala ho kolem krku a zafačovaného ramene. Tyčil se nad ní, robustní a odhodlaný, a líbal ji, jako by ji chtěl celou pohltit.

Jeho ústa se odlepila od jejích jenom proto, aby polaskala štíhlou křivku hrdla a pokochala se jeho hebkostí. Šikovné prsty mezitím rozepínaly drobné knoflíčky a rozvíraly tenkou látku noční košile.

Rty zvolna putovaly k zahrocenému ňadru a zanechávaly za sebou horkou stopu. Dívka zasténala ohromením. Ztěžka oddechovala. Leo se uvelebil mezi jejími stehny a jazykem si pohrával s růžovými bradavkami. Střídavě obě sál a probouzel tím v Catherine dříve nepoznanou slast.

S každým pohybem nabývala na síle. Stejně jako vzrušení. Prostřednictvím polibků Leo guvernantku zkušeně sváděl a opatrně přitom dorážel na její klín. Šikovně ji hladil a laskal, aby v ní probudil touhu. Dívka se pod ním zavrtěla, plná očekávání. Prahla po naplnění. Jejich těla se k sobě pevně tiskla jako stránky zavřené knihy a zdálo se, že tak to má být. Catherine zakoušela divokou radost, která ji zároveň děsila.

„Ne,“ zajíkla se a rázně do muže strčila. „Počkej, prosím.“

Nechtěně mu zmáčkla poraněné rameno a Leo se s kletbou na rtech odvalil stranou.

„Ublížila jsem ti?“ Nemotorně vstala z lůžka, chvěla se po celém těle. „Moc mě to mrzí. Bolí to? Co pro tebe můžu…?“

„Odejdi.“

„Ano, ale…“

„Okamžitě zmiz, Marksová!“ sdělil jí podrážděně. „Nebo se vrať do postele a nech mě to dokončit.“ Vyděšeně vyběhla z ložnice.

11

Měla za sebou mizernou noc. Natáhla se po brýlích, ale noční stolek byl prázdný. S úlekem si uvědomila, že je musela ztratit v Leově ložnici. Zmučeně zasténala. Posadila se k toaletce a zabořila obličej do dlaní.

Dopustila jsem se kolosální hlouposti, pomyslela si otupěle. Musela jsem zešílet. K něčemu takovému jsem se nikdy neměla propůjčit.

Vinu může přičítat jenom sobě.

Dala Leovi do ruky mocnou zbraň. Bude ji s ní mučit. Jistě využije každé příležitosti, aby ji ponížil. Znala ho dost dobře, aby o něm nepochybovala.

Její náladě nikterak neprospěla přítomnost Dodgera, který se zčistajasna vynořil z krabice na pantofle, kterou schovávala pod postelí. Hlavičkou nadzvedl víko, zašvitořil na přivítanou a pak vytáhl jednu z domácích botek. Bůh ví, kam ji chtěl odnést.

„Přestaň, Dodgere!“ napomenula ho unaveně. Položila si hlavu na paže a snažila se na zvířátko zaostřit.

Všechno jí připadalo jako v mlze. Potřebovala brýle. Jenže ty se špatně hledají, když člověk nevidí ani na metr před sebe. Navíc jestli je některá z komorných objeví v Leově pokoji – nebo dokonce v posteli –, pak jí pomáhej Pánbůh!

Dodger se přestal zajímat o pantofel, přihopkal k ní a postavil se na zadní. Drobnými tlapkami se jí opřel o koleno. Celý se tetelil, což je prý u fretek normální. Alespoň to povídala Beatrix. Když fretka spí, její tělesná teplota poklesne. Proto se po probuzení chvěje, aby se dřív zahřála. Catherine se sklonila, aby Dodgera pohladila, ale když se jí pokusil vyšplhat do klína, odstrčila ho. „Není mi dobře,“ sdělila mu lítostivě, ačkoliv po fyzické stránce byla zcela v pořádku.

Dodger něco nespokojeně zamručel, otočil se a vyběhl z místnosti.

Catherine dál nešťastně spočívala s hlavou na stolku. Propadala chmurám a nedokázala se ani pohnout.

Spala dlouho. Z přízemí se k ní nesl tichý zvuk kroků a tlumená konverzace. Přišel Leo dolů na snídani?

Nemůže se mu podívat do očí.

V myšlenkách se vrátila k bouřlivým minutám právě uplynulé noci a při vzpomínce na bezostyšné líbání ji zaplavila nová vlna touhy.

Slyšela, že se fretka vrátila. Hopsala a pobrukovala si jako pokaždé, když se jí podařilo něco mimořádného. „Běž pryč, Dodgere,“ zamumlala.

Ale chlupáč se nedal odbýt a neustále se kolem ní točil. Catherine na něho zamžourala a spatřila, že cosi opatrně svírá v zubech. Zamrkala a pak pomalu natáhla ruku, aby předmět převzala.

Její brýle!

Udivilo ji to. Drobný projev náklonnosti ze strany nevypočitatelného dareby ji pozvedl na duchu.

„Děkuji ti,“ zašeptala a pohladila Dodgera po hlavě. Do očí jí vhrkly slzy.

„Mám tě ráda, ty nechutná lasičko.“

Dodger se jí vyškrábal na klín, stočil se do klubíčka a ztěžka si povzdechl.

Catherine se pečlivě oblékala. Pásek šedých šatů si utáhla pevněji než obvykle, na kotníčkových botkách si uvázala dvojitou kličku a do účesu přidala několik vlásniček. Chovala se, jako by se stůj co stůj chtěla udržet v klidu a mít vše pod dokonalou kontrolou. Dokonce i myšlenky.

Vstoupila do jídelny a spatřila Amélii sedět u stolu. Krmila topinkou svého synka Rye, který chléb žvýkal a pilně drobil kolem sebe.

„Dobré ráno,“ pozdravila a šla si nalít čaj. „Chudáček Rye. Slyšela jsem ho v noci plakat. Zoubek se zatím neprořezal, že?“

„Ne,“ hlesla provinile Amélie. „Mrzí mě, že tě malý v noci budil ze spam.“

„Kdepak, nebudil mě. Nemohla jsem spát.“

„Stejně jako lord Ramsay,“ poznamenala mladá matka.

Catherine na ni kvapně pohlédla, ale nezdálo se, že by její poznámka měla hlubší význam. Pokoušela se tvářit jako obvykle. „Skutečně? Doufám, že je mu už lépe.“

„Zdá se, že ano, ale připadá mi neobvykle zamlklý. A ustaraný.“ Amélie protáhla obličej. „Myslím, že mu na náladě nepřidám, až mu oznámím, že do měsíce uspořádáme bál.“

Catherine si osladila čaj a zeptala se: „Prozradíš lidem pravý důvod jeho konání? Že si lord Ramsay potřebuje najít nevěstu?“

Amélie se zakřenila. „Kdepak. Takhle netaktní nejsem. Nicméně každý si všimne, že jsme pozvali pozoruhodné množství mladých nezadaných dam, a můj bratr se samozřejmě stane cílem jejich snažení.“

„Nechápu proč,“ ucedila Catherine. Dávala si záležet, aby to vyznělo lhostejně, přestože si v duchu zoufala.

Uvědomila si, že až se Leo ožení, nedokáže s ním dál žít pod jednou střechou. Nesnese totiž pohled na cizí ženu po jeho boku. Obzvlášť když s ní

bude šťastný.

„Je to prosté,“ odvětila rozpustile Amélie. „Lord Ramsay je šlechtic. Navíc je mladý, má všechny vlasy i zuby a nejlepší léta ho dosud čekají. Kdyby nebyl mým bratrem, sama bych ho považovala za žádoucí partii.“

„Sluší mu to,“ přisvědčila bez rozmyslu Catherine a vzápětí se zapýřila, když se na ni Amélie významně podívala.

Guvernantka se přiměla vypít čaj, několikrát kousnout do rohlíku a pak se vydala hledat Beatrix. Nastal čas pro ranní výuku.

Catherine a Beatrix se dohodly, že začnou s etiketou a pak se budou věnovat dějepisu, filozofii nebo některé z přírodních věd. Dovednosti, kterým se děvčata učila jenom proto, aby se z nich staly „žádoucí nevěsty“, Beatrix dávno ovládala, a tak se mohla spolu se svou guvernantkou věnovat závažnějším oborům.

Ačkoliv Catherine rodiče svých svěřenek nikdy nepoznala, domnívala se, že by měli z úspěchů svých dcer radost. Zejména pan Hathaway. Na dívkách bylo velmi znát, že pocházejí z rodiny intelektuálů. Dovedly samostatně uvažovat, spojovat si zásadní události a vyvozovat z nich praktické závěry.

Například jednou při večeři se diskuse stočila na létající parní kočár, s jehož návrhem vyrukoval výrobce cívek jménem John Stringfellow. Samozřejmě nefungoval, ale jeho nápad byl fascinující. V průběhu debaty o tom, zda je člověk schopen létat pomocí podobného vynálezu, probrali Hathawayovi řeckou mytologii, fyziku, čínské draky, zvířecí říši, francouzskou filozofii a mechanické hračky Leonarda da Vinciho. Sledovat směr jejich hovoru bylo téměř vyčerpávající.

Catherine v koutku duše chovala obavy, zda podobná konverzační témata nebudou odrazovat případné ctitele nejmladších děvčat. V případě Poppy tento problém skutečně vyvstal, ale pak naštěstí potkala Harryho.

Nicméně když se na počátku kariéry guvernantky o této nesnázi zmínila před Camem Rohanem, nesmlouvavě odvětil:

„Ne, slečno Marksová, nepokoušejte se Poppy ani Beatrix měnit. Nepomohlo by to, pouze budou nešťastné. Zkrátka jim ukažte, jak se mají ve společnosti chovat a hovořit o ničem, jak mají gádžové ve zvyku.“

„Jinými slovy,“ poznamenala kysele Catherine, „chcete, aby se chovaly jako pravé dámy, ale ve skutečnosti dámami být nemusejí.“

Cama její chápavost potěšila. „Přesně tak.“

Později mu dala za pravdu. Žádný z Hathawayových nikdy nebude typickým představitelem londýnské smetánky, a ani o to nestojí.

Odebrala se do knihovny, aby si vyzvedla knihy potřebné pro studium,

avšak zarazila se, sotva překročila práh. Spatřila totiž Lea, jak se opírá o dlouhý stůl a vpisuje něco do nákresů, které má rozložené před sebou.

Otočil hlavu a zpražil ji pronikavým pohledem. Dívku polilo horko a zároveň ji zamrazilo. Hlava ji bolela tam, kde si příliš stáhla pramínky vlasů.

„Dobré ráno,“ vydechla a ucouvla o krok. „Nechtěla jsem rušit.“

„Nerušíš.“

„Přišla jsem si pro učebnice…, jestli smím.“

Leo přikývl a obrátil pozornost zpátky ke kresbám.

Catherine přistoupila k polici a zapátrala po svazcích, se kterými hodlala pracovat. V místnosti panovalo takové ticho, až se jí zdálo, že musí být slyšet zběsilý tlukot jejího srdce. Potřebovala nepříjemné napětí nějak prolomit, proto se zeptala: „Budete něco stavět? Další nájemní dům?“

„Rozšíříme stáje.“

„Aha.“

Zírala na řadu knih před sebou, ale nic neviděla. Hodlá Leo předstírat, že v noci k ničemu nedošlo? Určitě ano.

Ale pak ho slyšela říkat: „Pokud čekáš na omluvu, žádné se nedočkáš.“ Obrátila se k němu. „Prosím?“

Leo stále dumal nad přístavbou. „Když v noci přijdeš za chlapem do postele, nečekej popovídání u čaje.“

„Já jsem za tebou do postele nepřišla,“ bránila se. „Ano, ležel jsi na lůžku, ale já jsem tě tam zastihnout nechtěla.“ Uvědomila si, že její blábolení nedává žádný smysl, a potlačila nutkání praštit se do hlavy.

„Ve dvě v noci,“ poučil ji mladík, „téměř vždy odpočívám na lůžku a věnuji se dvěma věcem. Bud spím, anebo… To ti snad vysvětlovat nemusím.“

„Jenom jsem se chtěla přesvědčit, zda nemáš horečku,“ vysvětlovala.

Zardívala se studem. „Nebo jestli něco nepotřebuješ.“

„Zjevně jsem potřeboval.“

Svým výrokem ji přivedl do rozpaků. Náhle nebyla ve své kůži. „Povíš to někomu?“ přinutila se zeptat.

Posměšně povytáhl obočí. „Bojíš se, že se někomu zmíním o našem nočním dostaveníčku? Kdepak, Marksová, nic bych tím nezískal. K mé velké lítosti jsme toho nespáchali tolik, abychom si nějaké pomlouvání zasloužili.“

Catherine, rudá jako rak, přistoupila ke skicám položeným v rohu stolu a úhledně je poskládala. „Ublížila jsem ti?“ hlesla. Vzpomněla si totiž, jak mu neúmyslně stiskla poraněné rameno. „Ještě tě to bolí?“

Leo zaváhal. „Bolest po chvíli odezněla. Ale stačí málo a zase se vrátí.“

Dívku přemohla lítost. „Moc mě to mrzí. Neměli bychom na to dát hojivou mast?“

„Hojivou mast?“ opakoval nechápavě. „Proboha… Aha. Ty mluvíš o mém rameni, že?“

Zmateně zamrkala. „Samozřejmě. Co jiného sis myslel?“

„Cat…“ Leo se odvrátil a k jejímu velkému úžasu se mu zachvěl hlas.

„Když se muž vzruší a svou žádostivost neukojí, pak obvykle chvíli trpí bolestí.“

„Kde?“

Výmluvně se na ni podíval.

„Ty myslíš…“ Pochopila a tváře jí zahořely ruměncem. „Nuže, mně šlo především o tvoje zranění.“

„Rameno je o hodně lepší,“ ubezpečil ji, „a co se té druhé potíže týče…“

„Ta se mnou nemá nic společného,“ ohradila se kvapně.

„Dovoluji si nesouhlasit.“

Catherine se zmocnil pocit, že pozbyla veškerou důstojnost. Nezbývá než se po anglicku ztratit. „Odcházím.“

„Co ty knihy?“

„Vyzvednu si je později.“

Kvapně se otočila, avšak rukávem nešťastně zavadila o skici, které před chvilkou urovnala, a shodila je na podlahu. „Hrome!“ Pohotově poklekla a začala je sbírat.

„Nech to být,“ slyšela říkat Lea. „Já to udělám.“

„Kdepak. Vždyť jsem je…“

Odmlčela se, když mezi náčrtky budov a krajinek spatřila tužkou nakreslený obrázek nahé ženy s bujnými světlými kadeřemi. Spočívala na boku, jedno stehno se plaše opíralo o druhé a částečně zakrývalo klín.

Na nose jí balancovaly brýle, které se zdály až příliš povědomé.

Catherine uchopila skicu do roztřesené ruky. Srdce jí divoce tlouklo. Chvíli trvalo, než se zmohla na slovo. „To jsem já!“

Leo usedl vedle ní na koberec. Přikývl a zatvářil se provinile. Dokonce mírně zrudl, což zdůraznilo pozoruhodnou modř jeho očí.

„Proč?“ špitla.

„Nechtěl jsem tě pokořit,“ vysvětloval. „Tenhle obrázek je určen pouze mým očím, nikomu jinému.“

Přinutila se na náčrt znovu podívat. Připadala si jako nahá. Nemohla by se víc stydět, ani kdyby ji skutečně přistihl bez šatů, přestože umělecké ztvárnění nebylo vůbec pokořující. Žena zachycená v graciézní póze nepůsobila

vulgárně, spíše smyslně.

„Vždyť… jsi mě nikdy nahou neviděl,“ zajíkala se rozčilením. „Nebo ano?“ Mladík se zatvářil naoko dotčeně. „Ne. K voyeurismu jsem se zatím nesnížil.“ Odmlčel se. „Strefil jsem se? Není lehké odhadnout postavu dámy,

když se ukrývá pod tolika vrstvami.“

Nervózně se zachichotala. „I kdyby ano, nepřiznala bych to.“ Položila obrázek k ostatním, ovšem lícem dolů. Chvěla se jí ruka. „Ostatní ženy kreslíš také tak?“ vyzvídala plaše.

Zavrtěl hlavou. „Začal jsem s tebou a dosud jsem dál nepokročil.“

Snad už se nemohla rdít víc. „Chceš tím naznačit, že jsi takových kreseb pořídil víc? Na všech jsem bez šatů?“

„Jednu nebo dvě,“ přiznal a zatvářil se kajícně.

„Ach prosím, prosím, znič je!“

„Čest mi velí přiznat, že to neudělám. Naopak jejich počet zvýším, neboť si tě strašně rád představuji bez šatů.“

Catherine zasténala a zabořila obličej do dlaní. „Kéž by sis našel jiného koníčka!“

Slyšela, jak se tiše směje. „Cat, miláčku. Copak se na mě nemůžeš ani podívat? Ne?“ Objal ji kolem ramen. Cítil, jak ztuhla. „Jenom jsem tě škádlil. Žádný tvůj akt už nenakreslím. Zlobíš se?“

Zavrtěla hlavou.

„Nebo se bojíš?“

„Ne.“ Přerývaně vydechla. „Pouze mě překvapuje, jakým způsobem na mě pohlížíš.“

„Proč?“

„Protože já vypadám úplně jinak.“

Chápal, co tím myslí. „Každý člověk vnímá sám sebe poněkud nepřesně.“

„Já bych si nahá na pohovku nikdy nelehla!“

„Což je veliká škoda,“ posteskl si. „Měla bys vědět, že jsem po tobě vždycky toužil. Spřádal jsem tak divoké fantazie, že kdybych ti je popsal, poslal bych nás tím rovnou do pekla. Toužím po tobě způsobem, který nikterak nesouvisí s barvou tvých vlasů ani modely, do nichž se odíváš.“ Něžně ji pohladil. „Catherine Marksová, nebo jak se doopravdy jmenuješ… Umírám touhou vzít si tě do postele a strávit tam s tebou přinejmenším několik týdnů, abychom mohli spáchat každičký hřích, jehož je člověk schopen. Chtěl bych udělat víc než tě jenom zachytit nahou na papír. Přál bych si kreslit přímo na tvé tělo – pěkně psacím brkem a inkoustem. Okolí tvých ňader bych ozdobil květinami, stehna posel hvězdami…“ Otřel se rty

o okraj jejího ouška. „Toužím zmapovat tvoje tělo. Vytýčit sever, jih, východ a západ. Chci…“

„Přestaň!“ okřikla ho. Stěží dokázala dýchat.

Provinile se zasmál. „Jak jsem řekl. Skončili bychom přímo v pekle.“

„Je to moje vina.“ Přitiskla rozpálený obličej k jeho rameni. „Neměla jsem za tebou přijít. Sama nechápu, proč jsem to udělala.“

„Myslím, že to víš.“ Políbil ji do vlasů. „V noci za mnou nechoď, Marksová, protože jestli k tomu ještě někdy dojde, už se neovládnu.“

Povolil sevření a pomohl dívce vstát z podlahy. Zvedl popadané papíry a vybral z nich choulostivou skicu. Přetrhl ji vedví, pak oba kusy přiložil k sobě a opět jimi škubl. Útržky vložil dívce do dlaně. „Ostatní také zničím.“

Nato odešel. Catherine zůstala stát, ani se nepohnula. Smutné pozůstatky půvabného obrázku zmačkala do pevné kuličky.

V průběhu následujícího měsíce se Leo záměrně co nejvíc zaměstnával, aby se s Catherine moc často neviděl. Dvě z farem potřebovaly vyprojektovat zavlažovací systém, s čímž už měl svoje zkušenosti. Neváhal přiložit ruce k dílu a spolu s ostatními muži kopal kanály. Večer ho bolel každý sval v těle a při večeři se mu povážlivě klížily oči. Namáhavá fyzická práce zpevnila jeho tělo a zbavila je přebytečného tuku. Zhubl tak, že si musel od Cama vypůjčit kalhoty, než mu krejčí zabere v pase ty jeho.

„Zaměstnali jsme tě natolik, že nemáš čas tropit hlouposti,“ poznamenala Win jednou před večeří a láskyplně pocuchala bratrovi vlasy. Setkali se v salonu.

„Hlouposti tropím rád,“ opáčil Leo. „Klidně podstoupím každou nesnáz, jen když mohu páchat neřesti.“

„Ty by ses měl především oženit, Leo, a to neříkám ze sobeckých důvodů.“ Usmál se na nejhodnější ze svých sester, která neváhala kvůli své lásce zdolat nejednu překážku. „Ty sobecká být nedokážeš, Win. Většinou mi dáváš

rozumné rady, ale touhle se řídit nebudu.“

„Měl bys. Potřebuješ vlastní rodinu.“

„Rodinný život mi nechybí, jsem navýsost spokojený se staromládeneckou volností. Do chomoutu se mi nechce. To bych radši…“

„Co?“

„Například si vyřízl jazyk a připojil se k mnichům trapistům. Nebo se nahý vyválel v melase a pak si schrupl v mraveništi Mam pokračovat?“

„Není třeba,“ zubila se Win. „Jednou se stejně oženíš, Leo. Cam i Merripen tvrdí, že máš na dlani velmi výraznou čáru manželství.“

Mladík se pobaveně podíval na svou ruku. „Tuhle vrásku jsem si vytvořil sám a to tím, jak držím pero.“

„Kdepak. Je to čára manželství a máš ji tak dlouhou, že prakticky přetíná celou tvou dlaň. Znamená to, že spojíš svůj život s osudovou láskou.“ Win významně povytáhla světlé obočí, jako by tím chtěla říct: Co si o tom myslíš?

„Na čtení z ruky ve skutečnosti nevěří ani sami cikání,“ poučil ji bratr. „Je to nesmysl. Dělají to jenom proto, aby z bloudů a opilců vymámili peníze.“

Dříve než mu stačila odpovědět, ozval se Merripen, který zrovna vstoupil.

„Zato gádžové všechno jenom komplikují,“ prohlásil, podal Leovi dopis

a usedl na pohovku.

„Co je to?“ Leo pohlédl na podpis dole na papíře. „Další vzkaz od právníka? Domníval jsem se, že se nám snaží situaci ulehčit, ne komplikovat.“

„Čím víc vysvětluje, tím jsem z toho zmatenější,“ přiznal Merripen. „Jako Romovi mi činí potíže pochopit, že svět může být rozparcelován a někomu patřit. Ale co se tohoto panství týče…“ Znechuceně zavrtěl hlavou. „Je to vyložený gordický uzel upletený ze smluv, záruk, zvyků, výjimek, dodatků a doložek.“

„Čím má panství delší historii, tím problematičtější je vypořádání majetku,“ povzdechla si Win a podívala se na bratra. „Mimochodem, právě jsem se dozvěděla, že vikomtesa Ramsayová a její dcera si nás přejí navštívit. Ráno od nich přišlo psaní.“

„K čertu s nimi!“ rozohnil se Leo. „Proč sem lezou? Ze škodolibé radosti? Chtějí se podívat, k čemu si pomůžou? Nárok na tohle sídlo si přece můžou dělat až za rok, a ten máme k dobru my.“

„Možná se chtějí usmířit a navrhnout přijatelné řešení, které by vyhovovalo oběma stranám,“ mínila Win.

Jako vždy každého viděla v tom lepším světle a věřila, že lidé jsou v podstatě dobří.

Leo na pohádky nevěřil.

„Usmířit se, já se picnu!“ zabručel. „Kristepane, jsem v pokušení oženit se jenom natruc těm dvěma čarodějnicím.“

„Už jsi přemýšlel, koho by sis vzal?“ vyzvídala Win.

„Kdepak. Ale kdybych měl vlézt do chomoutu, pak jedině se ženskou, do které se nikdy nezamiluji.“

Zaznamenal u dveří jakýsi pohyb. Kradmo se tím směrem podíval a spatřil Catherine. Plaše se usmála. Pečlivě se vyhýbala Leovu pohledu. Zamířila k židli stojící v koutě. Leovi neuniklo, že dívka zhubla. Podráždilo ho to. Její ňadra se zdála menší, pas příliš útlý a pleť pobledlá. Copak záměrně hladoví? Proč ztratila chuť k jídlu? Ještě onemocní!

„Proboha, Marksová,“ obořil se na ni podrážděně. „Vždyť za chvíli budete jenom kost a kůže!“

„Leo!“ napomenula ho Win.

Catherine se na mladíka nevraživě podívala. „Mně nemusejí oblečení zabírat v pase!“

„Vypadáte podvyživeně,“ mračil se Leo. „Co je to s vámi? Přestala jste jíst?“

„Ramsayi,“ zavrčel výhružně Merripen. Zdálo se mu, že Leo zachází příliš

daleko.

Guvernantka dotčeně vstala ze židle a zaměřila se na Lea. „Jste tyran a pokrytec. Nemáte právo kritizovat můj vzhled, vy… vy…“ Nemohla si vzpomenout na náležitě peprný výraz. „Sodomito!“ Nato vyběhla ze salonu, až za ní zlostně zašustily sukně.

Merripen a Win zůstali zírat s otevřenými ústy.

„Kde se to slovo naučila?“ užasl Leo.

„Od vás!“ vyštěkla ještě přes rameno.

„Víte vůbec, co znamená?“

„Ne, a je mi to jedno. Držte se ode mě dál!“

Catherine zlostně pochodovala chodbou a Leo klusal za ní. Cítil, že touží po pořádné hádce. Jen když bude blízko téhle sladké bytůstky…

Dívka vyběhla ze dveří, obešla dům a zamířila do užitkové zahrady, kde se ve vzduchu vznášela vůně bylinek.

„Marksová,“ volal za ní rozčileně, „klidně se můžeme honit v petrželi, jestli na tom trváš, ale lepší bude, když se zastavíš a všechno si vyjasníme.“

Otočila se k němu a líčka jí vzplála. „Nemám se s tebou o čem bavit! Celé dny na mě nepromluvíš a potom mě bezostyšně urážíš!“

„Nechtěl jsem tě urazit. Pouze jsem řekl…“

„Nejsem kost a kůže, ty opovržerúhodný tupče! Copak ve mně nevidíš člověka, že se mnou tak hrubě jednáš? Ty jsi ten nej…“

„Promiň.“

Catherine zmlkla. Ztěžka oddechovala.

„Neměl jsem s tebou tímto způsobem mluvit,“ kál se chmurně Leo. „Jsi člověk, na kterém mi záleží. Zatočil bych s každým, kdo by se k tobě choval špatně – což jsi v tomto případě ty sama. Dostatečně se o sebe nestaráš.“

„Však ty o sebe také ne.“

Leo pootevřel pusu, avšak nedokázal vymyslet hodnověrnou námitku, a tak rty zase semkl.

„Každý den dřeš, dokud nepadneš,“ vyčítala mu Catherine. „Zhubl jsi přinejmenším o pět kilo.“

„Nově založené farmy potřebují zavlažovací systém a nikdo jej nevybuduje lépe než já.“

„Ale příkopy kopat nemusíš.“

„Musím.“

„Proč?“

Leo se na ni zahleděl. Zvažoval, zda jí má říct pravdu nebo ne. Rozhodl se nic netajit. „Protože práce do úplného vyčerpání představuje jediný způsob,

jak mi zabránit, abych za tebou v noci přišel.“

Dívka vykulila oči. Otevřela a zase sklapla ústa stejným způsobem, jako před chvílí Leo.

Mladík na ni upřeně zíral. Dobře se bavil, ale zároveň se v něm vzmáhal žár. Už nedokázal popírat, že ho Catherine neodolatelně přitahuje. Rád si s ní povídá. Anebo prodlévá v její blízkosti. Hašteřivá, paličatá, fascinující dívka… Úplně jiná než všechny jeho bývalé milenky.

Představuje pro něho obrovskou výzvu, neboť s ním jedná, jako by si byli rovni, což si žádná z jejích předchůdkyň netroufla. A on po ní touží jako blázen.

„Mě nesvedeš,“ broukla nedůtklivě.

Nehýbali se, zato jeden druhého propalovali očima.

„Popíráš, že nás to k sobě táhne?“ Leův hlas se zdál hlubší než jindy.

Neuniklo mu, že se zachvěla a pak odhodlaně semkla rty.

„Chci si zachovat zdravý rozum. Odmítám podléhat tělesným slabostem,“ oznámila mu. „Člověk by měl za všech okolností používat především mozek.“ Leo se neubránil potutelnému úsměvu. „Jemináčku, Marksová, tys asi nikdy nebyla zamilovaná. Jinak bys věděla, že v tomhle stavu hraje hlavní roli

zcela jiný orgán a mozek přestává fungovat úplně.“

„U mužů určitě.“

„Ženský mozek je stejně primitivní jako mužský, zejména když dojde na tělesnou přitažlivost.“

„Věřím, že si to rád namlouváš.“

„Mám ti to dokázat?“

Catherine se roztomile ušklíbla. Ale pak položila klíčovou otázku, jako by nedokázala odolat. „Jak?“

Leo ji uchopil za loket a odvedl za pergolu porostlou fialovými fazolemi, kam nebylo z kuchyně vidět. Rozhlédl se kolem sebe, aby se přesvědčil, že není nikdo v dohledu. „Vyzývám na souboj tvůj chladný analytický mozek. Nejprve tě políbím a hned nato ti položím jednoduchou otázku. Když ji správně zodpovíš, přiznám porážku.“

Catherine se odvrátila a zamračila se. „To je směšné,“ odsekla.

„Máš samozřejmě právo odmítnout,“ připustil Leo, „ale potom to chápu tak, že ses vzdala bez boje.“

Dívka si založila ruce na hrudi a pohlédla na něho přimhouřenýma očima.

„Jediný polibek?“

Leo rozhodil rukama a ukázal jí prázdné dlaně, jako by jí tím chtěl dát na vědomí, že nemá co skrývat. „Jediný polibek, jediná otázka.“

Zvolna svěsila paže a rozpačitě před ním přešlapovala.

Mladík ve skutečnosti neočekával, že jeho nabídku přijme. Cítil, jak mu srdce tluče stále rychleji. Pln očekávání k dívce přistoupil, i když měl podezřele sevřený žaludek.

„Smím?“ otázal se a sňal jí z nosu brýle. Zamrkala, ale nebránila se.

Leo brýle pečlivě složil a zastrčil je do kapsy kabátce. Uchopil do dlaní drobný obličej a velmi něžně jej natočil vzhůru. Cítil, jak Catherine znervózněla. Výborně, pomyslel si škodolibě.

„Připravena?“

Přikývla. Všiml si, jak se jí chvějí rty.

Zlehka ji políbil. Její ústa studila a chutnala sladce. Přinutil je, aby se otevřela, a líbání nabralo na intenzitě. Objal dívku kolem útlých zad a přimkl ji k sobě. Líbilo se mu, že je štíhlá a zároveň pružná jako kočka. Intenzivně vnímal, jak se k němu dychtivě tiskne, jako by si nedokázala pomoct. Soustředil se na její ústa a rozdmýchával v nich tušený oheň, dokud Catherine jakoby proti své vůli nezasténala.

Pak zvedl hlavu a pohlédl do jejího uzardělého obličeje. Dívčiny šedozelené oči ho natolik okouzlily, že nakrátko dočista zapomněl, na co se jí chtěl zeptat.

„Otázka zní,“ připomněl nahlas sám sobě a potřásl hlavou, aby si ji pročistil. „Farmář má dvanáct ovcí. Až na sedm všechny uhynuly. Kolik mu jich zůstalo?“

„Pět!“ vyhrkla.

„Sedm.“ S uspokojením sledoval, jak se dívka tváří zmateně. Catherine se zamračila. „Podlý trik. Polož mi jinou otázku.“

„O druhé možnosti řeč nebyla.“

„Požaduji náhradní otázku,“ trvala na svém.

Tlumeně se zasmál. „Bože, ty jsi ale paličatá. Dobrá.“ Natáhl k dívce ruce a sklonil se k ní. Catherine ztuhla.

„Co to děláš?“

„Jeden polibek, jedna otázka,“ připomněl jí.

Zatvářila se jako mučednice, ale podvolila se mu. Poslušně zaklonila hlavu a on ji přivinul blíž k sobě. Tentokrát tak opatrný nebyl. Hladově se zmocnil jejích úst a utápěl se v jejich sladkosti. Catherine zvedla paže, objala ho kolem krku a zabořila mu prsty do vlasů.

Leovi se zatočila hlava blahem i touhou. Už ji nemohl přimknout úžeji k sobě, avšak vyžadoval víc. Ruce se mu chvěly potřebou dotknout se její

obnažené pleti. Nedokázal se jí nabažit. Po zádech mu přejížděl slastný mráz.

Horoucí polibek ho připravil o dech.

„Polož mi otázku,“ připomněla mu.

Leo si stěží vzpomněl na vlastní jméno. Chtěl se soustředit pouze na to, jak se k sobě náramně hodí. Nicméně se přiměl dívce vyhovět. „Některé měsíce mají třicet jedna dní, jiné pouhých třicet. Kolik měsíců má osmadvacet dní?“ Nepatrně se zamračila. „Jeden.“

„Všechny,“ zazněla shovívavá odpověď. Když spatřil, že se guvernantka zlobí, pokusil se zatvářit soucitně.

„Požaduji další otázku!“ domáhala se hněvivě Catherine.

Leo zavrtěl hlavou. Zalykal se smíchy. „Nemůžu žádnou vymyslet, neboť se mi odkrvil mozek. Smiř se s porážkou, Marksová.“

Popadla ho za klopy kabátce a přitáhla si ho k sobě. Zmocnil se jejích úst dřív, než si stačil pořádně uvědomit, co dělá. Veselí ho opustilo. Musel se opřít o skleník, aby neupadl, a poddal se spalující touze. Celé tělo ho bolelo, jak po Marksové dlouho marně prahl.

Dříve než nad sebou ztratil kontrolu, odtrhl svá ústa od jejích a přivinul ji k sobě.

Další otázka, pomyslel si chmurně a přinutil ke spolupráci zbytek jasného uvažování, který mu zůstal.

„Kolik zvířat od každého druhu vzal Mojžíš na svou archu?“

„Dvě,“ zamumlala do jeho kabátce.

„Žádné,“ vysoukal ze sebe ochraptěle. „Archu postavil Noe, ne Mojžíš.“

Hra ho dávno přestala bavit a zdálo se, že ani Catherine neusiluje o vítězství. Tiskli se k sobě v pevném objetí.

„Můžeme vyhlásit remízu,“ navrhl Leo.

Catherine zavrtěla hlavou. „Kdepak. Měl jsi pravdu,“ přiznala tiše. „Vůbec mi to nemyslí.“

Oba si připadali jako v mrákotách. V duchu se zabývali otázkou, kterou si položit nemohli. A odpovědí, která nesměla padnout.

Leo si rozechvěle povzdechl a pustil dívku ze svého sevření. Vylovil z kapsy brýle a pečlivě je usadil Catherine na nos.

Mlčky jí nabídl rámě – a zároveň příměří. Bez váhání je přijala.

„Kdo je vůbec ten sodomita?“ zeptala se ostýchavě, když ji Leo odváděl ze zahrady.

„Tak tohle vysvětlení po mně nechtěj,“ zabručel mrzutě, „dovedlo by nás k nevhodným myšlenkám, které nesnášíš.“

Následující den Leo strávil u říčky na západní straně panství. Snažil se určit, kam bude nejlepší umístit vodní kolo, které se postará o zavlažování vytýčené oblasti. Poté se vrátil zpátky do sídla. Panovalo pozdní odpoledne, slunce zářilo na obloze jako velká zlatá koule a na loukách se nepohnulo ani stébélko.

Boty měl obalené blátem, proto je nechal stát u dveří pro personál a do chodby vstoupil jen v ponožkách. Kuchařka spolu se svou pomocnicí okrajovaly jablka a zadělávaly těsto, zatímco Win a Beatrix u stolu leštily stříbro.

„Nazdar, Leo!“ zdravila vesele Beatrix.

„Nebesa! Na tebe je ale pohled,“ zvolala Win.

Leo se zazubil, pak ale znechuceně nakrčil nos, neboř ve vzduchu se vznášel odporný zápach. „Nikdy by mě nenapadlo, že něco může smrdět víc než momentálně já. Co je to? Leštěnka?“

„Kdepak.“ Win se zatvářila ostražitě. „Je to druh barviva.“

„Na látku?“

„Na vlasy,“ upřesnila Beatrix. „Slečna Marksová si je chce před plesem ztmavit, ale bojí se použít přeliv z lékárny, protože s ním má špatné zkušenosti. A tak nám kuchařka poradila recept své matky. Slupky z ořechů se svaří se skořicí, octem a…“

„Co to Marksovou zase popadlo?“ Leo se snažil o ledabylý tón, i když v nitru se zděsil. Neuměl si představit, že by se lesklé a zářivé kadeře jeho tajné lásky měly opět odít do smuteční hnědi.

Win opatrně volila slova. „Domnívám se, že si přeje být méně nápadná. Nežádala jsem po ní žádné zdůvodnění, protože respektuji její soukromí, a tobě radím, Leo, abys na ni také nenaléhal.“

„Copak nikomu kromě mě nepřijde zvláštní, že se naše guvernantka pohybuje v přestrojení?“ užasl. „Copak jsme natolik výstřední, že přijmeme sebezvláštnější manýry, aniž bychom položili jedinou otázku?“

„Na jejím počínání není nic divného,“ prohlásila Beatrix. „Zbarvení mění spousta zvířat. Například sépie, některé druhy žab a samozřejmě starý známý chameleón…“

„Omluvte mě,“ procedil Leo skrze zuby a energicky vykročil z kuchyně.

Sestry za ním zvědavě zíraly.

„Zrovna jsem mu chtěla říct něco moc zajímavého. Týká se to chameleonů,“ podotkla Beatrix.

„Beo, drahá,“ zamumlala Win. „Asi bys měla zaběhnout do stáje pro Cama.“

Catherine seděla u toaletního stolku a zírala na svůj obraz v zrcadle. Před ní leželo několik věcí: složený ručník, hřeben, džbán s umyvadlem a nádoba s tmavou hmotou, která připomínala krém na boty. Nanesla si ji na jednu kadeř a teď čekala, až začne účinkovat. Zajímalo ji, jakého odstínu docílí. Po poslední zkušenosti s přelivem, po němž jí zezelenaly vlasy, se rozhodla nic neriskovat.

Za dva dny se koná zdejší ples, a tak nemá na vybranou. Musí změnit svou vizáž natolik, jak to jenom lze. Přijedou hosté z okolních hrabství i z Londýna. Jako obvykle se obávala, že ji někdo pozná. Ale dokud bude připomínat bezvýraznou šedou myš, která se drží v koutech, nikdo si jí ani nevšimne. Gardedámy se většinou rekrutovaly z řad starých panen a chudých vdov, zkrátka nepřitažlivých žen, jejichž posláním se stalo dohlížet na mladá děvčata, která mají to nejlepší teprve před sebou. Catherine sice byla o málo starší než její svěřenky, ale připadala si, jako by je dělila celá desetiletí.

Uvědomovala si, že ji její minulost jednoho dne dostihne. A až se tak stane, budou dny trávené u Hathawayových minulostí. Smutně se ohlédne za jediným obdobím svého života, které se dá označit za šťastné. Bude se jí po něm stýskat. Stejně jako po všech členech domácnosti. Vtom se prudce otevřely dveře a Catherine se probrala ze zamyšlení. Otočila se a spatřila za sebou Lea – upoceného, pomuchlaného, špinavého a pouze v ponožkách.

Rozčileně vstala ze židle. Úplně zapomněla, že na sobě má jenom spodní košilku.

Mladík ji sjel pohledem od hlavy až k patě. Nic mu neuniklo. Catherine zrudla vzteky. „Co tu pohledáváš?“ vyštěkla. „Zbláznil ses? Okamžitě opusť můj pokoj!“

Leo zaklapl dveře a dvěma kroky se přenesl k dívce. Násilím ji dovlekl ke stojanu s umyvadlem.

„Přestaň!“ ječela a bušila do něho, když ji přiměl sklonit se nad velkou porcelánovou mísou a poléval vodou kadeř, na niž si nanesla barvivo. „Co to tebe vjelo?“ zuřila. „Co to děláš?“

„Smývám ti z vlasů tenhle sliz.“ Bez cavyků jí vylil na hlavu obsah džbánu. Catherine vypískla. Zlostně sebou zmítala a rozstřikovala vodu kolem sebe. Úporně spolu zápolili. Dívka netušila, jak se ocitla na zmáčeném koberci. Při potyčce ztratila brýle, takže viděla rozmazaně. Leův obličej se vznášel několik centimetrů nad jejím, zírala mu přímo do uhrančivých očí. Hravě ji přemohl. Uvelebil se mezi jejími stehny a spočíval na ní téměř celou svou

vahou.

Bezmocně se pod ním zmítala. Přála si, aby ji pustil, a současně toužila navždy se k němu tisknout. Do očí jí vstoupily slzy. „Prosím,“ žebronila.

„Pusť moje ruce.“

Zaslechl v jejím hlase strach a jeho výraz se změnil. Ihned uvolnil sevření.

„Neboj se mě,“ zamumlal. „Nikdy bych ti…“ Cítila, jak ji omámeně líbá na líčko a putuje ústy po křivce brady až k jejímu hrdlu. Přelévaly se přes ni vlny horka. Nechala paže vláčně spočívat na podlaze, avšak instinktivně muže obemkla koleny.

„Co je ti do toho, jaké mám vlasy?“ zašeptala. „Proč se staráš?“ Cítila, jak se o ni otírá svalnatou hrudí. Nejradši by mu rozepnula košili a přitulila se k tmavému kožíšku na jeho prsou.

Odpověděl jí tichým hlasem prosyceným vášní. „Protože pak už to nebudeš ty. Není to správné. Před čím utíkáš?“

Chabé zavrtěla hlavou, oči tonuly v slzách. „Nedokážu ti to vysvětlit. Je toho tolik… Nejde to. Kdybys odhalil mé tajemství, musela bych odtud odejít. A já s tebou chci zůstat. Alespoň o chviličku déle.“ Vzlykla. „Nemyslela jsem jenom s tebou, ale s celou tvou rodinou.“

„Nikdo tě nevyhání. Pověz mi, co se stalo, abych tě mohl chránit.“

Potlačila další vzlyknutí. Cítila, jak jí horká slza klouže z koutku oka až do vlasů. Zvedla dlaň, aby ji setřela, ale Leo ji předešel a slanou stezičku slíbal. Třesoucí se rukou objala jeho hlavu. Nechtěla ho tím povzbuzovat, avšak on si

její gesto tak vyložil a hladově se přisál k jejím ústům. Zasténala a podvolila se mu.

Mladík ji vroucně objal a dál pokračoval v líbání. Sálalo z něho vzrušení. Maličko se nadzdvihl a dlaní spočinul na dívčině mokrém živůtku. Klidně by mohla být nahá, protože tenká košilka nic neskrývala. Chlad způsobil, že vztyčené bradavky vyzývavě napínaly jemnou látku. Leo je ústy pokoušel přes mokrý mušelín. Neodolal, zatáhl za stuhu a obnažil malá kulatá ňadra.

„Cat…“ Závan horkého dechu na nahé kůži způsobil, že se zachvěla.

„Umírám touhou po tobě… Jsi tak rozkošná, sladká… Panebože!“ Vtáhl růžovou bradavku do úst a obkroužil ji jazykem. Prsty zabloudil do dívčina klína a probudil v něm dříve nepoznaný žár. Dívka nadzvedla boky a vyšla mu vstříc. Něžně ji laskal a dobýval, dokud se nezačala chvět touhou.

Poté jeho dotyky nabyly na intenzitě, odvážily se hlouběji. Milostná invaze způsobila, že sebou dívka překvapeně trhla. Avšak spočívala zády na podlaze, a tak nebylo před zvědavými prsty kam utéct.

Leo se tulil k jejímu krku. „Ty moje zlaté neviňátko. Uvolni se a nech mě, ať se tě dotýkám…“ Cítila, jak se jeho prst noří hlouběji do jejího lůna. Zadržela dech. Věděla, že je mu zcela vydána na milost.

Uhrančivé modré oči zmizely za vějíři hustých černých řas. Do tváří se mu vkradla zrádná červeň. „Chtěl bych ti být co nejblíž,“ přiznal zastřeným hlasem. „Hluboko tam dole…“

Nesrozumitelně zasténala. Slast ji přiměla zvednout kolena a blaženě zavrtět prsty u nohou. Ničilo ji horko a žádostivost, kterou ani nedokázala správně pojmenovat. Přitáhla si mužovu hlavu blíž a začala Lea horoucně líbat.

Z dočasného pominutí smyslů je vytrhlo rázné zaklepání. Leo zaklel. Cat se zachvěla. Srdce jí divoce tlouklo.

„Kdo je to?“ zeptal se úsečně Leo.

„Rohan.“

„Jestli sem vstoupíš, tak tě zabiju.“ Odvážné prohlášení pronesl s upřímností člověka, který byl dotlačen příliš daleko. Vyhrůžka očividně dopadla na úrodnou půdu, protože Cam zůstal stát na chodbě.

Po dlouhé odmlce se ozval: „Potřebuji s tebou mluvit.“

„Teď?“

„Přesně tak,“ zazněla neúprosná odpověď.

Leo zavřel oči a zvolna nasál vzduch do plic. Pak pomalu vydechl.

„Sejdeme se dole v knihovně.“

„Za pět minut?“ nedal se odbýt Cam.

Leo hněvivě zíral na zavřené dveře. „Odejdi, Rohane!“

Naslouchal vzdalujícím se krokům. Potom pohlédl na Catherine. Stále se chvěla a čišelo z ní rozčilení. Přivinul ji k sobě a pohladil po zádech. „Jenom klid, lásko. Dovol mi tě chvilku objímat.“ Nesnesitelné vzrušení posléze opadlo. Dívka mu vláčně spočívala v náruči a líčkem se tiskla k jeho tváři.

Leo si stoupl, zvedl ji z podlahy a odnesl do postele. Opatrně ji položil na matraci. Zatímco se Catherine balila do přikrývky, pátral po jejích brýlích. Objevil je v rohu místnosti.

Za chvíli budou k vyhození, pomyslela si lítostivě Catherine. Roztřesenými prsty rovnala ohnuté ručky a cípkem lůžkovin leštila skla.

„Co řekneš panu Rohanovi?“ vyzvídala váhavě. Nasadila si brýle.

„Ještě nevím. Ale až do skončení plesu se od tebe budu držet dál. Zdá se mi totiž, že se nám náš vztah začíná vymykat z rukou. Potom si promluvíme. Na rovinu. Žádné vykračování, žádné lži.“

„Proč?“

„Musíme učinit určitá rozhodnutí.“

Jaká? Chce ji propustit? Anebo jí předložit nějaký neslušný návrh? „Asi bych měla odjet,“ vysoukala ze sebe s potížemi.

V Leových očích se nebezpečně zablýsklo. Uchopil její hlavu do dlaní a zašeptal jí do ucha: „Ať přede mnou utečeš kamkoliv, já si tě najdu.“ Mohl to být slib nebo výhrůžka.

U dveří se zastavil s rukou na klice. „Když jsem kreslil tvoje akty, nepodařilo se mi tě zcela vystihnout. Ve skutečnosti jsi mnohem krásnější.“

Poté, co se Leo umyl a převlékl, odebral se do knihovny. Cam už na něho čekal a netvářil se o moc lépe, než se Leo cítil. Navzdory tomu se ovládal a působil chápavým dojmem, což otupilo mladíkův vztek. Na zemi nežije člověk, kterému by Leo víc důvěřoval.

Nicméně zpočátku jím nadšený nebyl a pro Amélii by muže, jako je on, nikdy nevybral. Zdálo se, že takový vztah nemůže fungovat už s ohledem na Camův původ, který v anglické společnosti rozhodně není výhodou. Avšak nikdo mu nemohl upřít charakter, trpělivost, smysl pro humor a vrozenou slušnost.

V poměrně krátkém čase se Cam a Leo spřátelili. Rohan věděl, že je Leo na dně, a neváhal mu podat pomocnou ruku. Neúnavně ho podporoval, dokud se mladík nevzpamatoval.

Cam stál u okna. Otočil se k příchozímu a upřeně se na něho zahleděl.

Leo beze slova přistoupil k příborníku, nalil si brandy a zahříval sklenku

v prstech. Ke svému úžasu shledal, že se chvějí.

„Odvolali mě ze stáje,“ spustil Cam. „Tvoje sestry měly obavy a služky popadala hysterie, protože ses zavřel s guvernantkou v ložnici. Na svou zaměstnankyni si nemůžeš dovolovat a dobře to víš.“

„Dříve než mi začneš kázat o morálce,“ bránil se Leo, „uvědom si, žes Amélii svedl ještě před svatbou. Anebo je prznění neviňátek přípustné jen v případě, že pro tebe nepracují?“

Cam se zatvářil popuzeně. „Věděl jsem, že se s ní beztak ožením. Můžeš říct totéž?“

„S Marksovou jsem se nevyspal. Zatím.“ Zamračil se. „Ale jestli to takhle půjde dál, do konce týdne bude moje. Nedokážu se od ní držet dál.“ Obrátil zrak k nebi. „Ztrestej mě, Pane!“ Když se lak nestalo a Všemohoucí na jeho prosbu nezareagoval, napil se kořalky. Příjemně ho pálila v krku.

„Sám víš, že svést guvernantku by byla chyba,“ podotkl Cam.

„Ano, uvědomuji si to.“ Leo si znovu lokl ze skleničky.

„Někdy člověk musí udělat chybu, aby se vyhnul katastrofě mnohem větší.“ Cam se potutelně usmíval. Pobavil ho Leův zlověstný kukuč. „Copak sis myslel, že takovému pokušení můžeš čelit věčně?“

„Měl jsem to v plánu a až donedávna jsem si vedl celkem dobře.“

„Jsi muž v nejlepším věku. Je přirozené, že toužíš po ženě. Kromě toho vlastníš titul, který musíš předat svému nástupci. Pokud jsem to správně pochopil, tak prvořadou povinností šlechtice je zplodit co nejvíc potomků. Nejlépe mužského pohlaví.“

„Prokristapána, copak už jsme zase u toho?“ Leo dopil a postavil sklenku.

„Spratci jsou to poslední, co mě zajímá.“

Cam pobaveně zvedl obočí. „Co máš proti dětem?“

„Jsou otravné. Nedají člověku pokoj. Když není po jejich, tak řvou. Na to, aby mi někdo lezl na nervy, mi stačí kamarádi.“

Rohan se uvelebil na židli a natáhl před sebe dlouhé nohy. S předstíraným klidem pohlédl na Lea. „Musíš se slečnou Marksovou něco udělat. Takhle to dál nejde. I na Hathawayovy je to…“ Zaváhal.

„Trochu moc,“ doplnil Leo. Rozčileně přecházel po místnosti. Zastavil se u vychladlého krbu a opřel se rukama o římsu. Svěsil hlavu. „Rohane… Viděls, jak jsem dopadl po Lauřině odchodu.“

„Ano. Romové by řekli, že jsi pro ni přespříliš truchlil a uvěznil její duši mezi dvěma světy.“

„Bud to, anebo jsem zešílel.“

„Láska je druh šílenství. Nemyslíš?“ otázal se prozaicky Cam. Leo se

nevesele zachechtal. „V mém případě určitě.“ Nato oba zmlkli. Ticho prolomil Cam. „Je Laura dosud s tebou?“

„Ne.“ Leo zíral do vymeteného ohniště. „Smířil jsem se s vědomím, že je pryč. Už se mi o ní nezdá. Ale dobře si vzpomínám, jaké to tenkrát bylo. Snažil jsem se žít, přestože uvnitř jsem byl dočista mrtvý. Nyní to bude ještě horší. Odmítám znovu projít peklem.“

„Zřejmě se domníváš, že máš na vybranou,“ mínil Cam. „Ale je to úplně obráceně. Láska si vybírá tebe. Stín se pohybuje tak, jak přikáže slunce.“

„Jak já miluji cikánská přísloví!“ liboval si Leo. „A ty jich máš v zásobě fůru.“

Cam se zvedl ze židle, dokráčel k příborníku a nalil si brandy. „Doufám, že si nepohráváš s myšlenkou, že z Marksové učiníš svoji milenku,“ pravil věcně.

„Rutledge by ti utrhl hlavu a na nějaké příbuzenské svazky by se neohlížel.“

„Kdepak. Kdyby se stala mojí milenkou, nic by se tím nevyřešilo.

Problémů by naopak přibylo.“

„Když se od ní nedokážeš držet dál, za milenku ji nechceš a sňatek také nepřichází v úvahu, nezbývá než ji poslat pryč.“

„Je to nejrozumnější řešení,“ souhlasil chmurně Leo. „Také se k němu kloním.“

„Naznačila ti slečna Marksová, co by si přála ona?“

Leo zavrtěl hlavou. „Nedokáže se podívat pravdě do očí. Bůh jí pomáhej!

Obávám se, že je do mě zamilovaná.“

Po následující dva dny přetékalo sídlo Hathawayových činorodostí. Služebnictvo přinášelo zásoby jídla a čerstvé květiny, stěhoval se nábytek, dveře byly vysazeny z pantů, koberce srolovány a podlahy navoskovány a vyleštěny.

Na bál se sjedou rodiny z širokého i dalekého okolí, včetně hostů z Londýna. K Leově nelibosti pozvání přijali mnozí urození rodiče s dcerami na vdávání. Od Lea, coby hostitele, se očekávalo, že všechny mile přivítá a zatančí si s co největším počtem děvčat.

„Tohle je ta nejhorší věc, kterou jsi mi kdy udělala,“ postěžoval si Amélii.

„Kdepak. Určitě jsem ti někdy provedla něco zákeřnějšího.“

Leo se zamyslel. V duchu procházel dlouhý seznam křivd, kterých se mu kdy dostalo. „Nejspíš máš pravdu. Nevadí. Ale aby bylo jasno… K téhle frašce se propůjčuji jen pro tvoje pobavení.“

„Ano, já vím. Doufám, že zajdeš ještě dál a v rámci zachování mé dobré nálady si najdeš dámu, s níž zplodíš dědice dřív, než se Vanessa Darvinová a její matka zmocní našeho domova.“

Podíval se na sestru přimhouřenýma očima. „Skoro se zdá, že ti na domě záleží víc než na mém budoucím štěstí.“

„Mýlíš se. Tvoje budoucí štěstí je pro mě přinejmenším stejně důležité jako tento dům.“

„Děkuji,“ ucedil suše.

„Kromě toho se domnívám, že budeš mnohem spokojenější, když se zamiluješ a oženíš.“

„Kdybych se náhodou někdy zamiloval,“ opáčil, „zajisté bych naši lásku neničil svatbou.“

Brzy zvečera se začali sjíždět hosté. Na ženách oděných v hedvábí či taftu jiskřily šperky. Nová móda přikazovala nosit krátké bílé rukavičky a náhrdelníky, třpytící se v hlubokých výstřizích, doplnit ladícími náramky.

Muži se jako obvykle jednoduše ustrojili do černých kabátců a vzorně vyžehlených kalhot, snad jen u vázanek měli na výběr, zda zvolí bílou nebo černou. Ale i zde paní móda učinila ústupek v podobě volnějšího střihu, takže obleky umožňovaly přirozenější pohyb a větší pohodlí.

V salonech vyzdobených květinami se vznášely trylky melodií. Stoly

pokryté zlatým saténem se prohýbaly pod tíhou ovoce, sýrových pochoutek, grilované zeleniny, zákusků, pudingů, kusů masa, uzených ryb a pečené drůbeže. Komoří diskrétně přinášeli doutníky a likér pánům usazeným v knihovně, zatímco dámy odpočívající v saloncích dávaly přednost šampaňskému a vínu.

Hlavní sál byl plný lidí. Postávali v hloučcích podél stěn nebo uprostřed tančili. Leo musel přiznat, že se zde sešel neobvyklý počet mladých a krásných žen. Všechny byly milé, dokonale upravené a svěží. A všechny mu připadaly stejné. Snažil se pozvat na parket co nejvíc z nich, včetně čekanek a mladých vdov. A po celou tu dobu se ohlížel po Catherine Marksové. Oděla se do levandulové róby, kterou si pořídila při příležitosti Poppyiny svatby. Vlasy si sčesala do hladkého uzlu. Diskrétně dohlížela na Beatrix a držela se v pozadí.

Takhle ji Leo viděl už mockrát. Tiše stála mezi ostatními gardedámami a vdovami, zatímco se jejich svěřenky, jen o málo mladší než ona, skvěle bavily se svými nápadníky. Připadalo mu nespravedlivé, že Catherine si žádný z mužů ani nevšimne. Vždyť se v ničem neliší od ostatních dívek a její původ vzal čert!

Guvernantka zřejmě vycítila jeho upřený pohled. Otočila se k němu a zadívala se mu do očí. Zdálo se, že od něho nedokáže odtrhnout zrak stejně jako on od ní.

Vtom se k ní přitočila jakási vdova a na něco se jí zeptala, čímž odvrátila její pozornost.

K Leovi přistoupila Amélie a dotkla se jeho rukávu. „Ocitli jsme se v prekérní situaci,“ špitla upjatě.

Mladík ihned zaostřil na svou sestru. Neušlo mu, že se falešně zubí, aby oklamala své okolí. „Už jsem si začínal zoufat, že se nepřihodí nic zajímavého,“ sykl. „Co se děje?“

„Je tu slečna Darvinová s vikomtesou Ramsayovou.“ Leo zbledl. „Tady? Ted?“

„Cam, Win a Merripen je vítají ve vstupní hale.“

„Kdo je u všech ďasů pozval?“

„Nikdo. Neváhaly využít naše společné známé – Ulsterovy – a přišly spolu s nimi. Nemůžeme je odtud vykázat.“

„Proč ne? Nejsou na seznamu hostů.“

„Ano, přestoupily společenská pravidla, ale kdybychom je vyhodili, projevili bychom se mnohem hůř. Odmítnout urozeného hosta je totiž vysoce nepřípustně.“

„Proč jsou dobré mravy zásadně v rozporu s tím, co cítím?“ bědoval Leo.

„Já ten pocit dobře znám,“ přiznala sestra. Chmurně se na sebe uculovali.

„O co jim podle tebe jde?“ zeptala se Amélie.

„Pojďme to zjistit,“ vyzval ji bratr. Nabídl sestře rámě a doprovodil ji do haly.

Provázelo je několik zvědavých pohledů. Připojili se k ostatním Hathawayovým, kteří rozprávěli se dvěma dámami v přepychových róbách.

Starší z nich, vikomtesa Ramsayová, byla průměrného vzezření – trochu při těle, ani hezká, ani ošklivá. Zato slečna Vanessa Darvinová se dala označit za krasavici, které se žádná hned tak nevyrovná. Byla vysoká, pyšnila se dokonalou postavou a bujným poprsím a bezostyšně se naparovala v modrozelené róbě zdobené pávím peřím. Vlasy barvy půlnoci měla sčesané do důmyslných lokýnek. Malá plná ústa sváděla k líbání, temné oči rámované vějíři hustých řas k hříchu.

Z Vanessy čišelo vyzývavé sebevědomí, proti němuž Leo nikdy nic nenamítal. Až na to, že tohle děvče ho svou smyslností mírně odrazovalo. Pravděpodobně za to mohl dívčin výraz. Tvářila se, jako by jí měl odevzdaně padnout k nohám a začít slintat jako natěšený psík.

Došlo na vzájemné představování a Leo se ženám úslužně uklonil.

„Vítejte v našem sídle, dámy. Tomu říkám překvapení.“

Vikomtesa se mu uklonila. „Doufám, že vás náš neohlášený příjezd nezaskočil, pane. Nicméně když se Ulsterovi zmínili, že pořádáte ples – první po rekonstrukci domu –, nedokázaly jsme odolat. Napadlo nás, že proti společnosti nejbližších příbuzných jistě nebudete nic namítat.“

„Příbuzných?“ podivila se Amélie. Příbuzenský poměr obou rodin je natolik vzdálený, že ani nestojí za zmínku.

Vikomtesa se nepřestávala zubit. „Jsme přece bratranci a sestřenice. Nebo snad ne? Když můj ubohý manžel odešel, Bůh dopřej pokoj jeho duši, nacházela jsem útěchu ve vědomí, že panství přejde do vašich schopných rukou. Ačkoliv…“ Kradmo se podívala na Cama a Merripena. „Neočekávali jsme, že se naše rodina rozroste do takové pestrosti.“

Jemně pronesenou narážku každý pochopil. Amélie se nepokrytě zamračila. „V tom případě jistě…“

„Jsem rád,“ skočil jí Leo pohotově do řeči, aby zažehnal hrozící konflikt,

„že spolu konečně hovoříme jinak než prostřednictvím právníků.“

„Souhlasím,“ zacvrlikala vikomtesa. „Právníci situaci jenom komplikují a my jsme jen pouhé ženy, že, Vanesso? Tolik zbytečných starostí na naše

hlavy…“

„Ano, mamá,“ odvětila plaše dcera.

Naducaný obličej její matky se znovu rozzářil. „Přitom není nad rodinnou pospolitost.“

„Znamená to, že jste se rozhodly nám dům nechat?“ vyhrkla bez obalu Amélie.

Cam ji objal kolem pasu a varovně stiskl.

Vikomtesa se zatvářila ohromeně a pohlédla na Amélii vykulenýma očima.

„Promiňte, ale o záležitostech právnické povahy nejsem schopna debatovat. Kdykoliv se o to pokusím, přepadne mě záchvat migrény.“

„Nicméně,“ dodala sametovým hlasem její dcera, „pochopily jsme, že ztratíme nárok na dům v případě, že se lord Ramsay ožení a do roka zplodí dědice.“ Směle se na mladíka podívala a změřila si ho pohledem od hlavy až k patě. „Zdá se, že s tím nebude mít problém.“

Leo pobaveně povytáhl obočí.

Cam zasáhl dřív, než se jeho choť zmohla na nějakou jedovatou připomínku. „Smíme vám nabídnout naše pohostinství, milé dámy?“

„Děkujeme mnohokrát,“ zašveholila Vanessa, „ale dlouho se nezdržíme.

Jsme hosty pána a paní z Ulsteru.“

„Ale nějaké občerstvení bychom neodmítly,“ ozvala se její matka.

„Rozhodně by mi přišla vhod sklenice šampaňského.“

„Jak je libo,“ usmál se Leo. „Mohu vás doprovodit ke stolu?“

„To je od vás milé,“ uklonila se vikomtesa. „Děkujeme, pane.“ Ochotně se do mladého muže zavěsila. Dcera jí poslušně cupitala po boku. Leo nasadil okouzlující úsměv a odváděl je pryč.

„To jsou ale příšerné ženské,“ zhrozila se Amélie. „Pravděpodobně si přijely prohlédnout dům. Určitě nedají Leovi celý večer pokoj, přestože by se především měl věnovat vhodným mladým dámám na vdávání.“

„Slečna Darvinová je vhodná mladá dáma,“ podotkla Win a zatvářila se zkroušeně.

„Nebesa! Snad si nemyslíš, že se sem vnutily, aby se mohla seznámit s Leem a případně ho sbalit?“

„Bylo by to výhodné pro obě strany,“ mínila Win. „Ze slečny Darvinové by se stala lady Ramsayová a místo části by jí spadlo do klína celé panství. A my bychom zde mohli dál žít bez ohledu na to, zda Leo zplodí dědice nebo ne.“

„Představa takové švagrové se mi příčí.“

„Nemůžeš člověka soudit podle prvního dojmu,“ nabádala ji sestra. „Třeba je v jádru hodná.“

„Pochybuji,“ broukla Amélie. „Lidé jako ona obvykle žádnou duši nemají.“ Všimla si, že Merripen a Cam spolu rozprávějí svým rodným jazykem, a zeptala se: „O čem si to špitáte?“

„Slečna Darvinová má na šatech paví peří,“ odpověděl Cam stejným tónem, jako by říkal, že má na šatech jedovaté pavouky.

„Je velmi efektní.“ Tázavě na manžela pohlédla. „Tobě se nelíbí?“

„Romové považují za špatné znamení jediné pírko,“ pravil chmurně Merripen.

„A ona jich má na sobě tucty,“ dodal Cam.

Leo doprovodil Vanessu do hlavního sálu. Její matka zůstala u stolu s občerstvením ve společnosti hrabat z Ulsteru. Po několika minutách hovoru se slečnou dcerou věděl, s kým má tu čest – s inteligentní dívkou, která ráda flirtuje. Takové ženy znal a spal s nimi, proto v něm Vanessa neprobouzela valný zájem. Nicméně dobré vztahy s těmi dvěma by mohly jeho rodině jedině prospět. Když už nic jiného, alespoň se dozvědí, co mají vzdálené příbuzné za lubem.

Dívka se mu pohotově svěřila, jak bylo otravné celý rok držet smutek za zesnulého otce a že se nemohla dočkat nové společenské sezony. „Nestačím se divit, jak nádherné je vaše panství,“ poznamenala. „Předtím jsem je navštívila pouze jednou, když otec zdědil titul. Dům se rozpadal a zahrada připomínala džungli. Nyní se proměnily v hotový klenot.“

„Díky pánům Rohanovi a Merripenovi,“ zdůraznil Leo. „Kdyby jich nebylo, žádný zázrak by se nekonal.“

Vanessa se zatvářila nechápavě. „To bych nikdy neřekla. Lidé jako oni nebývají tak přičinliví.“

„Romové jsou velmi pracovití. Dojem kazí jejich nomádský způsob života, jenž jim nedovolí delší dobu zůstat na jednom místě.“

„Ale mně se zdá, že vaši švagři se tu usadili. Nemám pravdu?“

„Oba mají dobrý důvod v Hampshiru zůstat.“

Vanessa pokrčila rameny. „Vypadají jako gentlemani. Co víc by od nich člověk mohl chtít?“

Lea podráždil její pohrdavý tón. „Oběma proudí v žilách modrá krev a Romové jsou pouze zpola. Merripen jednou zdědí panství v Irsku.“

„Něco takového se mi doneslo. Ale irská šlechta…“ Znechucení čišící z jejího hlasu hovořilo za vše.

„Vy považujete Iry za méněcenné?“ prohodil netečně.

„Vy ne?“

„Ano. Každý, kdo vědomě odmítá být Angličanem, je podle mě hlupák.“

Bud se Vanessa rozhodla jeho výrok nekomentovat, anebo jej zcela nepochopila. Zato neváhala zajásat nad salonem, do nějž zrovna vstoupili. Upoutala ji řada vysokých oken, útulný interiér i působivý kazetový strop.

„Nádhera! Věřím, že se mi tu bude líbit.“

„Nezapomeňte, co jste řekla před několika minutami,“ připomněl jí Leo.

„Možná nedostanete příležitost zde žít. Na sňatek a zplození dědice mi zbývá celý rok.“

„Máte pověst nepolapitelného starého mládence. Pochybuji, že se některé dívce podaří vás ulovit.“ V temných očích se provokativně zablýsklo. „Zato o vašich mileneckých schopnostech vůbec nepochybuji.“

„Tak tímhle bych se rozhodně nechlubil,“ přiznal Leo.

„Ani nemusíte. Ostatní to obstarají za vás. Ale skutečnost, že jste nadmíru mužný, jistě popřít nemůžete. Nebo ano?“

Podobnou otázku od urozené a dobře vychované dámy by při prvním setkání určitě nečekal. Usoudil, že ho míní ohromit svou bezprostředností. Bohužel podobných připomínek vyslechl v rozličných londýnských salonech už tolik, že na nich neshledával nic zajímavého.

Pokud ho mohlo něco překvapit, tak spíše upřímnost než prostořekost.

„Netvrdil bych, že jsem bůhvíjak zdatný,“ prohlásil. „Jsem pouze šikovný.

Avšak ženy obvykle ten rozdíl nepoznají.“

Vanessa se zachichotala. „Co z člověka udělá schopného milence?“

Leo na ni vážně pohlédl. „Láska, samozřejmě. Bez ní je celé milování pouze technickou záležitostí.“

Zdálo se, že ji vyvedl z míry, avšak póza zkušené svůdnice byla za chviličku zpátky. „Láska je přece pomíjivá! Možná jsem mladá, ale ne naivní.“

„To mi došlo,“ usadil ji. „Půjdeme si zatančit, slečno Darvinová?“

„Záleží na tom, pane.“

„Na čem?“

„Jestli jste zdatný, nebo pouze šikovný tanečník.“

„Zásah!“ přiznal Leo a proti své vůli se usmál.

Když se Catherine od Amélie dozvěděla o nečekaném příjezdu vikomtesy Ramsayové a její dcery, zmocnila se jí zvědavost. Tu vzápětí vystřídala zasmušilost.

Stála stranou a sledovala, jak Leo tančí se slečnou Darvinovou.

Velice jim to spolu slušelo. Leův šarm náramně ladil s nápadnou krásou tmavovlasé dívky. Z Lea se vyklubal skvělý tanečník, jenž vedl svou partnerku po parketu s překvapivou lehkostí. Vznášeli se v rytmu valčíku a modrozelená sukně slečny Darvinové se tu a tam svůdně ovinula mladíkovi kolem nohou.

Vanesse to moc slušelo. Občas svému partnerovi něco pošeptala, za což si vysloužila potutelný úsměv. Zdálo se, že ho úplně okouzlila.

Catherine se nepříjemně sevřel žaludek. Beatrix se rozpačitě dotkla jejích zad, jako by jí tím chtěla poskytnout útěchu. Nakrátko si vyměnily role a Catherine byla náhle tou, jež potřebuje podporu a jistotu.

Pokusila se o neutrální výraz. „Slečna Darvinová je velmi hezká.“

„Je,“ potvrdila lhostejně Beatrix.

„Vlastně je úchvatná,“ upřesnila pochmurným tónem Catherine.

Beatrix sledovala svého bratra a jeho taneční partnerku zadumanýma modrýma očima. „Já bych neřekla.“

„Nevidím na ní jediný kaz.“

„Já ano. Má kostnaté lokty.“

Guvernantka se na ně zaměřila a musela dát své svěřence za pravdu. „Máš pravdu.“ Hned se cítila o maličko lépe. „A nezdá se ti, že má poněkud delší krk?“

„Jako žirafa,“ přisvědčila pohotově dívka.

Catherine by zajímalo, zda si toho všiml i Leo. Vypadalo to, že ne.

„Připadá mi, že Leo je z ní celý pryč.“

„Je pouze zdvořilý.“

„Zdvořilost mu nikdy nešla.“

„Když něco chce, tak zdvořilý být umí,“ prohlásila Beatrix.

Avšak její výrok pouze prohloubil dívčin zármutek. O co mu jde v tomto případě, bylo jasné na první pohled.

Ke Catherine se přitočil mladý gentleman a požádal ji, zda si smí zatančit

s její svěřenkou. Udělila mu svolení. Potom si povzdechla, opřela se o stěnu a myšlenky se jí roztoulaly.

Vypadá to, že ples sklízí fantastický úspěch. Všichni se náramně baví. Hudba se líbí, jídlo chutná, večer se zkrátka vyvíjí dobře. Jenom ona se cítí mizerně.

Navzdory tomu se držela. Přinutila se vlídně usmívat a ochotně si povídala s dvojicí starších žen, které vedle ní postávaly. „Slečno Marksová.“

Otočila se za známým mužským hlasem. Stál za ní Leo. Ve večerním obleku mu to moc slušelo. Oči mu čtverácky jiskřily.

„Prokážete mi tu čest?“ otázal se a ukázal na tančící páry. Zve ji na parket!

Přesně, jak slíbil.

Catherine zbledla, neboť si uvědomila, že na ně zírá bezpočet očí. Když hostitel prohodí několik slov se společnicí své sestry, je to naprosto v pořádku, ale když ji vyzve k tanci… Inu, to je jiná. Leo to dobře věděl, ale nikterak se o to nestaral.

„Běž pryč!“ sykla tiše. Srdce jí zběsile tlouklo.

Pousmál se. „Nemůžu. Všichni na nás civí. Copak mě veřejně odmítneš?“

Takhle ho zahanbit nemohla. Odmítnout muže, který dámu pozve na parket, bylo považováno za hrubé porušení etikety, a dotyčný si je mohl brát osobně. Nicméně takto bude středem pozornosti a dostane se do řečí, ačkoliv se mínila chovat naprosto nenápadně. „Proč tohle děláš?“ zašeptala rozčileně. Byla zoufalá, zmatená, ale zároveň pocítila radostné vzrušení.

„Protože si s tebou chci zatančit a ty to chceš taky,“ zazubil se. Zase projevil svou neodpustitelnou aroganci.

Avšak nedokázala jeho slova popřít.

Náhle si připadala jako hlupačka. Když jeho nabídku přijme, bude později zaslouženě čelit následkům.

„Ano.“ Kousla se do rtu, zavěsila se do něho a nechala se odvést na parket.

„Mohla by ses usmívat,“ sykl Leo. „Tváříš se jako odsouzenec, kterého vedou na popraviště.“

„Také se tak cítím.“

„Vždyť jde o jediný tanec, Marksová.“

„Měl bys k němu znovu vyzvat slečnu Darvinovou,“ poznamenala a v duchu se ušklíbla nad uštěpačným tónem svého hlasu.

Leo se tiše zasmál. „Jednou mi to úplně stačilo. Nemám chuť si tenhle zážitek zopakovat.“

Catherine se v duchu zatetelila radostí. „Nerozuměli jste si?“

„Báječně nám to klapalo, dokud jsme neodbočili od oblíbeného tématu

slečny Darvinové.“

„Panství?“

„Ne, ona sama.“

„Nerozvážnost mládí. Časem určitě nebude tak sebestředná.“

„Snad, ale to už není můj problém.“

Leo uchopil Catherine do své mužné náruče a příšerný večer se jako mávnutím kouzelného proutku změnil v pohádkový. Dívce se samým vzrušením zatočila hlava. Intenzivně vnímala něhu mladíkových doteků a hřejivé teplo jeho dlaní.

Dali se do tance.

Vznášeli se spolu po parketu v rytmu valčíku a Leo nedal Catherine příležitost zakolísat. Nechala se vést, každý jejich pohyb byl naprosto přirozený. Jímavá melodie jako by nahlas vyjadřovala touhu, kterou cítili. Catherine mlčela. Bála se, že prolomí křehké kouzlo, a tak se soustředila pouze na mužovy modré oči. A poprvé ve svém životě se cítila bezvýhradně šťastná.

Tanec trval tři minuty, možná čtyři. Catherine se snažila uložit si do paměti každou vteřinu, aby v budoucnu mohla zavřít oči a přivolat si ji zpět. Valčík zakončil sladký trylek a ona bezděčně zadržela dech. Kéž by skladba trvala déle!

Leo se uklonil a nabídl jí rámě.

„Děkuji vám, pane. Bylo to pěkné.“

„Zatančíme si ještě?“

„Obávám se, že to nepůjde. Způsobili bychom skandál. Koneckonců nejsem tvým hostem.“

„Jsi součástí rodiny,“ namítl.

„Je hezké, že to říkáš, ale dobře víš, že to není pravda. Jsem placená společnice, což znamená…“

Odmlčela se, neboť vycítila čísi pohled. Zaostřila tím směrem a spatřila tvář, která ji pronásledovala v děsivých snech.

Vynořil se před ní člověk z minulosti, jemuž se dlouho úspěšně vyhýbala, a připravil ji o všechen klid. Vzápětí se dostavil příval paniky. Kdyby nebyla zavěšená do Lea, nejspíš by se zlomila v pase a chytila se za břicho. Takhle jen zalapala po dechu.

„Marksová?“ Mladík se zastavil a otočil ji k sobě. Zarazilo ho, jak je bledá.

„Co je ti?“

„Tanec mě trochu vyčerpal,“ vysoukala ze sebe. „Nedostává se mi vzduchu.“

„Pojď se posadit.“

„Ne.“

Nevítaný host z ní nespouštěl zrak. V očích se mu objevil záblesk poznání.

Musí okamžitě zmizet! Úporně polykala, neboť v hrdle cítila příval slz.

Noc, která se mohla stát nejšťastnější v jejím životě, se zčistajasna změnila v nejhorší.

Pohádky je konec, pomyslela si hořce. Život s Hathawayovými skončil.

Chtěla zemřít.

„Co pro tebe můžu udělat?“ zeptal se tiše Leo.

„Dohlédni na Beatrix, prosím. Řekni jí…“

Nedokázala větu dokončit. Se zastřeným zrakem zavrtěla hlavou a kvapně odešla ze salonu.

Vyčerpání z tance? Ani náhodou, pomyslel si chmurně Leo. Tahle ženská neúnavně vršila kameny, aby mohli vylézt z hluboké jámy. Ať už se přihodilo cokoliv, s únavou to nemá nic společného. Ostražitě se rozhlédl kolem sebe a bystrým zrakem vypátral, co potřeboval.

Stejně pozorně jako on sledovala Catherine Marksovou jediná osoba – Guy Latimer. Sotva se dívka prosmýkla dveřmi, vydal se za ní.

Leo se podrážděně zamračil. Až bude příště rodina pořádat bál nebo večírek, osobně zkontroluje seznam hostů. Kdyby věděl, že na něm stojí Latimerovo jméno, přeškrtal by je tím nejčernějším inkoustem.

Zhruba čtyřicetiletý Latimer dosáhl věku, kdy už se společensky neúnosné skutky nedaly svádět na mladickou nerozvážnost a zaváněly spíše vadami charakteru. Jako dědic hraběcího titulu neměl na práci nic jiného než čekat, až jeho otec zemře. Mezitím se bavil činy, jež zhusta překračovaly hranici zákona. Od svých známých očekával, že budou jeho poklesky krýt. S výjimkou sebe sama mu na nikom nezáleželo. Byl to prohnaný, vypočítavý člověk bez srdce, který se staral jen o ukájení svých temných vášní a bezmezných potřeb.

Když si Leo zoufal kvůli Lauře, úporně se ho snažil napodobovat.

Vzpomněl si na eskapády, kterých se spolu s Latimerem a jeho kumpány dopustil, a pojednou se necítil ve své kůži. Od návratu z Francie se Guyovi striktně vyhýbal. Avšak jeho rodina žije ve vedlejším hrabství, proto se nedalo předpokládat, že už se do smrti nesejdou.

Leo zahlédl Beatrix a dorázoval k ní několika dlouhými kroky. Uchopil sestru za paži.

„S tancováním je konec, Beo,“ špitl jí do ucha. „Marksová na tebe nemůže

dohlížet.“

„Proč ne?“

„To hodlám zjistit. Mezitím se do ničeho nenamoč.“

„Proč bych měla?“

„Sám nevím. Běž ke stolu s občerstvením a něco sněz.“

„Nemám hlad.“ Dívka si otráveně povzdechla. „Ale jíst se dá i bez něj, že?“

„Hodná holka,“ zamumlal a odkráčel.

„Zastav! Říkám ti, abys na mě počkala!“ Catherine rozkaz ignorovala. Pospíchala se skloněnou hlavou ke schodišti pro služebnictvo. Propadala se hanbou, krušil ji strach. Zároveň se zlobila. Zdálo se jí vrcholně nespravedlivé, že jeden jediný člověk jí opakovně ničí život. Tušila, že se to jednou stane. Přestože se Latimer a Hathawayovi pohybují v různých kruzích, dalo se čekat, že se jednoho dne protnou. Avšak život s Hathawayovými za to riziko stál, neboť se alespoň nakrátko stala součástí rodiny.

Latimer ji surově chytil za paži. Catherine se k němu otočila čelem, celá se třásla.

Překvapilo ji, jak muž zestárl. Neřestný způsob života způsobil, že měl úplně ztrhané rysy. Hodně přibral, zejména v pase. Světlé vlasy mu povážlivě prořídly. Nicméně jeho obvyklý arogantní výraz z vyzáblého obličeje nezmizel.

„Neznám vás, pane,“ ucedila ledově, „a vy mě obtěžujete.“

Latimer její ruku nepustil. Upřeně na ni civěl a dívce se dělalo z jeho chlípného pohledu zle. „Zato já na tebe nikdy nezapomněl. Roky jsem tě hledal. Našla sis jiného ochránce, co?“ Olízl si okoralé rty a zanechal na nich mokrou stopu. „Chtěl jsem být tvým prvním a bohatě jsem za to zaplatil.“

Catherine přerývaně vydechla. „Okamžitě mě pusťte, nebo…“

„Co tu pohledáváš v oblečení staré panny?“

Odvrátila se. Úporně potlačovala slzy. „Pracuji tady. U pana Ramsaye.“

„Tak tomu věřím. Pověz mi, jaké služby mu poskytuješ?“

„Nechte mě být!“ Hovořila tiše a z jejího hlasu čišelo napětí.

„Ani za nic.“ Latimer si ji přitáhl blíž a ovanul ji dechem páchnoucím po víně. „Pomsta,“ pravil výhružně, „je opovrženíhodný čin a projev nízkého charakteru. Snad právě proto jsem si ji vždycky tak užíval.“

„Za co se mi chcete mstít?“ zeptala se. Z hloubi duše jím pohrdala. „O nic jsem vás nepřipravila. Možná o zlomek pýchy, ale vy si to můžete hravě dovolit.“

Muž se zazubil. „V tom se pleteš. Hrdost je to jediné, co mám. A jsem na ni dost citlivý. Nebudu mít pokoj, dokud ji nezískám zpátky i s úroky. Za osm let to už hodí pěknou sumičku. Nemyslíš?“

Catherine na něho mrazivě zírala. Když se s ním setkala naposledy, byla

patnáctiletá holčina bez prostředků. Nikdo ji nechránil. Latimer nemá ponětí, že Harry Rutledge je její bratr. A určitě ho nenapadlo, že by na světě mohli být muži, kteří se odváží postavit se mu do cesty a zabránit mu vzít si to, co chce.

„Vy nechutná pijavice,“ zasyčela zlostně, „předpokládám, že pro vás existuje jediný způsob, jak získat ženu: koupit si ji! Až na to, že já nejsem na prodej.“

„Kdysi jsi byla. Nebo ne?“ poznamenal kousavě. „A vysolil jsem za tebe pořádný balík. Ubezpečovali mě, že za to stojíš. Panna už určitě dávno nejsi, když sloužíš u Ramsaye, ale stále bych rád ochutnal, za co jsem tehdy zaplatil.“

„Nic vám nedlužím! Nechte mě být!“

Latimer se vlídně usmál, čímž ji zaskočil. Jeho obličej náhle zjihl. „Přestaň se čertit a nekřivdi mi. Nejsem takový netvor, za jakého mě pokládáš. Umím být velkorysý. Kolik ti Ramsay platí? Dám ti trojnásobek. Dělit se se mnou o postel není žádné utrpení. Vím, jak ženu potěšit.“

„Nepochybuji, že především víte, jak potěšit sebe,“ pravila úsečně a pokusila se mu vyškubnout. „Pusťte mě!“

„Neperte se se mnou, nebo budu nucen vám ublížit.“

Oba se natolik pohroužili do vzájemné půtky, že si nevšimli člověka, který se k nim blížil.

„Latimere!“ Leův hlas prořízl napětí jako břit ostré dýky. „Služebnictvo v tomhle domě smím obtěžovat jenom já a rozhodně se obejdu bez tvé pomoci.“

K dívčině nezměrné úlevě brutální sevření ihned povolilo. Catherine od násilníka odskočila tak prudce, až málem klopýtla. Leo k ní pohotově přistoupil a přidržel ji za rameno, dokud nenabyla rovnováhu. Jeho ohleduplný lehký dotek byl zcela v rozporu od Latimerova, který její paži drtil jako ve svěráku.

Podívala se na Lea. Takový výraz v jeho obličeji nikdy neviděla. Oči se mu vražedně třpytily. Byl to úplně jiný muž než ten, s nímž tančila před několika minutami.

„Jste v pořádku?“ otázal se.

Catherine přikývla. Bylo jí mizerně a připadala si jako v mrákotách. Jak dobře Leo Guye zná? Je možné, že jsou přátelé? A pokud ano… Mohl by jí Ramsay provést totéž, co před lety Latimer?

„Běžte,“ zamumlal Leo a sňal ruku z dívčina ramene.

Catherine pohlédla na zhýralého šlechtice a zachvěla se odporem.

K odchodu ji nemusel nikdo dvakrát pobízet. Cítila, jak se její svět hroutí.

***

Leo vyprovázel dívku pohledem a odolával pokušení ji následovat. Později za ní zajde, pokusí se ji utěšit a napravit škodu, kterou způsobil nevychovaný host. Z Catherininých očí vyčetl, že ji starý prostopášník hluboce ranil.

Otočil se k němu. Nejradši by ho spráskal jako psa. Místo toho nasadil neproniknutelný výraz. „Neměl jsem ponětí, že tě pozvali,“ ucedil. „Jinak bych nařídil komorným, aby se schovaly. Hele, Latimere, opravdu se musíš vnucovat každé ženské, kterou potkáš?“

„Jak dlouho ji tu máš?“

„Jestli se ptáš na slečnu Marksovou, tak tu zaměstnáváme necelé tři roky.“

„Nemusíš zdůrazňovat, že je u tebe v pracovním poměru,“ ušklíbl se Latimer. „Mazaný tah, dosadit milenku mezi zaměstnance. Alespoň je vždycky po ruce. Ale máš pravdu, dělám si na ni zálusk. Bohatě mi postačí jedna noc.“

Leo se stěží ovládal. „Jak jsi proboha přišel na to, že je mojí milenkou?“

„Je to ta holka, Ramsayi. Ta, o které jsem ti vyprávěl. Nepamatuješ si?“

„Ne!“ odsekl Leo.

„Pravda, byli jsme tenkrát namol,“ připustil Guy, „ale já myslel, že mě posloucháš.“

„Lezeš mi na nervy, i když jsi střízlivý, Latimere. Proč bych měl věnovat pozornost tvým opileckým blábolům? Je to ta holka. No a co? Co tím k čertu chceš říct?“

„Koupil jsem ji od jedné staré bordelmamá. Pořádala soukromou aukci. Holka, o kterou tenkrát šlo, byla kus. Sladší kočičku jsem dosud neviděl. Nemohlo jí být víc než patnáct. Vlasy měla jako anděl a ty oči! Madam mě ujistila, že je naprosto nedotčená, nicméně jí stačila vysvětlit, jak potěšit muže. Zaplatil jsem majlant za to, aby mi rok sloužila s tím, že když s ní budu spokojený, smlouvu prodloužím.“

„Výhodný obchod,“ podotkl jízlivě Leo a zlověstně přimhouřil oči.

„Předpokládám, že oné dívky ses na souhlas neptal.“

„Bylo to zbytečné. Nač si mohla stěžovat? Narodila se jako krasavice a já bych ji naučil, jak z toho těžit. Mimoto všechny ženské se dají koupit. Záleží jen na okolnostech a na ceně.“ Latimer se tázavě usmál. „Ona ti o tom neřekla?“ Leo jeho otázku ignoroval. „Co se stalo?“

„Catherine byla přivezena do mého sídla. Ale dříve než jsem stačil koupené zboží ochutnat, vtrhl do domu jakýsi chlap a odvedl ji. Sprostě ji unesl. Jeden z mých lokajů se ho pokusil zadržet, ale koupil kulku do nohy. Dřív než jsem se stačil vzpamatovat, byli únosce i moje holka pryč. Mohu se jen dohadovat, kdo to tenkrát provedl. Nejspíš chlapík, který v dražbě

prohrál, a tak se rozhodl zmocnit zboží násilím. Poté Catherine zmizela. Osm let jsem ji marně hledal.“ Tiše se zasmál. „A nyní se ukáže, že ji máš v rukou ty. Ani nevím, zda mě to překvapuje. Tys byl vždycky prohnaný mizera. Jak se ti podařilo ji získat?“

Leo mlčel. Ještě se nevzpamatoval z toho, co právě slyšel. Chudák Catherine. Bylo jí pouhých patnáct, když ji zradili ti, kteří ji měli chránit. Prodali ji bez sebemenších morálních zábran a slitování. Když si představil, co všechno by s ní Latimer prováděl, dělalo se mu zle. Guy by se ve své zkaženosti nespokojil s pouhým fyzickým násilím – neváhal by zničit dívčinu duši. Není divu, že Catherine nikomu nevěří. Je to zcela přirozená reakce na peklo, kterým musela projít.

Mrazivě se na bývalého kumpána podíval. Kdyby mohl, na místě by ho zabil. Nezbývá než se postarat, aby se k slečně Marksové ani nepřiblížil. V duchu si předsevzal, že ji bude střežit jako oko v hlavě.

„Ona nikomu nepatří.“ Dával si záležet na pečlivé výslovnosti.

„Dobrá. V tom případě…“

„Je pod mou ochranou.“

Latimer pobaveně povytáhl obočí. „Co z toho pro mě plyne?“

Leo se tvářil smrtelně vážně. „Že se k ní ani nepřiblížíš. Že už se o tobě nikdy ani nedoslechne a nebudeš ji urážet svou přítomností.“

„Obávám se, že ti nemohu vyhovět.“

„Obávám se, že budeš muset.“

Guy se chraplavě zachechtal. „Snad mi nevyhrazuješ?“

Leo se mrazivě zazubil. „Ačkoliv jsem se o tvoje řádění nikdy důkladně nezajímal a pouštěl jsem je z hlavy, několik drobností mi uvízlo v paměti. Věřím, že určití lidé by z nich radost neměli. Vím toho na tebe tolik, že ti hravě obstarám místenku do vězení. A kdyby ti to nestačilo, jsem připraven rozbít ti lebku tupým předmětem. Vlastně se mi tenhle nápad líbí čím dál víc.“ Neunikl mu úžas zračící se muži v očích. Chmurně se usmál a pokračoval:

„Vidím, že tě moje upřímnost dojímá. To je dobře. Alespoň se ušetříme nedorozumění.“ Pro větší důraz se odmlčel. „Nyní požádám své lokaje, aby tě vyprovodili z mého panství. Nejsi tu vítán.“

Latimerovy oči ožily. „Ještě budeš šeredně litovat, že sis mě znepřátelil, Ramsayi!“

„Rozhodně ne tolik, jako toho, že jsem se s tebou kdysi družil.“

„Co se přihodilo Catherine?“ zajímala se Amélie, když se Leo vrátil do salonu. „Proč tak znenadání odešla?“

„Obtěžoval ji lord Latimer.“

Sestra nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ten odporný starý kozel! Jak se opovážil?“

„Zkrátka je takový. Je hanbou slušné společnosti, protože neví, co je zdvořilost. Já bych se spíše zeptal, proč jsme ho sakra zvali.“

„Nezvali jsme jeho, pozvání platilo pro jeho rodiče. Očividně přišel místo nich.“ Vrhla na bratra pohled plný obvinění. „Kdysi ses s ním kamarádil.“

„Od nynějška předpokládejme, že všichni mí staří známí jsou pijavice nebo kriminálníci, takže bychom je měli držet dál od sídla i rodiny.“

„Copak lord Latimer Catherine nějak ublížil?“ vyděsila se mladá žena.

„Fyzicky ne, ale byl bych rád, kdyby za ní někdo zašel. Předpokládám, že je ve svém pokoji. Vydáš se za ní sama, nebo pošleš Win?“

„Samozřejmě za ní hned zajdu.“

„Na nic se jí neptej. Jenom se přesvědč, že je v pořádku.“

O půl hodiny později mu Win přišla oznámit, že Catherine odmítá o čemkoliv mluvit a přeje si být sama.

Což je pravděpodobně nejlepší, usoudil. Ačkoliv by se za ní nejradši rovnou vypravil a poskytl jí útěchu, rozhodl se, že ji nechá, ať se ze všeho vyspí.

Zítra si všechno vysvětlí.

Leo se probudil v devět hodin. Jakmile se ustrojil, vydal se ke guvernantčiným dveřím. Byly dosud zavřené a panovalo za nimi ticho. Musel vynaložit velké úsilí, aby nezaklepal a nevstoupil. Avšak uvědomoval si, že na rozhovor, který je čeká, musí být Catherine důkladně odpočinutá.

Sestupoval do přízemí a zdálo se mu, že celá domácnost, včetně služebnictva, se dosud neprobrala. Ples se protáhl do čtyř hodin ráno, a ani poté se některým hostům nechtělo odejít. Usadil se v salonku, nalil si šálek silného čaje a sledoval, jak se do místnosti postupně trousí Amélie, Win a Merripen. Cam, jenž proslul jako dopolední spáč, mezi nimi samozřejmě chyběl.

„Co se včera přihodilo Catherine?“ zeptala se tiše Amélie. „A proč lord Latimer předčasně odešel? Jeho odchod vzbudil všeobecné pozdvižení.“

Leo zvážil, zda se má o guvernantčině tajemství šířit před zbytkem rodiny. Usoudil, že něco jim říct musí. Koneckonců není třeba zacházet do podrobností. Alespoň tím Catherine ulehčí situaci. „Ukázalo se,“ pravil uvážlivě, „že když bylo Marksové patnáct let, její příbuzní ji dali Latimerovi k dispozici.“

„Jak to myslíš?“ nechápala Amélie. Bratr se na ni výmluvně podíval a ona vytřeštila zrak. „Proboha!“

„Naštěstí Rutledge zasáhl dřív, než byla nucena…“ Mladík se odmlčel. Samotného jej udivil hněvivý tón jeho hlasu. Potlačil zlost a pokračoval:

„Myslím, že to nemusím rozvádět. Cat na tuto událost nerada vzpomíná. Osm let utíkala před svou minulostí, ale ta ji včera večer dostihla. Latimer ji poznal, což ji velmi rozrušilo. Myslím, že vím, co nám dnes oznámí. Rozhodne se opustit Hampshire.“

Merripen se tvářil vážně, ale jeho tmavé oči byly plné soucitu. „Nemusí nikam utíkat. U nás je v bezpečí.“

Mladík přikývl. Bříškem palce hladil okraj šálku. „Promluvím si s ní a připomenu jí to.“

„Leo,“ vložila se do hovoru Amélie, „víš určitě, že jsi ta nejvhodnější osoba, která by ji měla ubezpečit o naší přízni? Nezapomínej, že jste se věčně hádali.“

Tvrdě se na sestru podíval. „Zvládnu to.“

„Amélie?“ ozvalo se váhavě ze dveří.

Na prahu přešlapovala Beatrix oblečená v pomuchlaném modrém županu. Tmavé vlasy jí v divokých vlnách splývaly po ramenou. V obavách krčila čelo.

„Dobré ráno, zlato,“ pozdravila ji vlídně sestra. „Nemusela jsi vstávat tak brzy.“

„Chtěla jsem se podívat na zraněnou sovu, kterou chovám ve stodole,“ zamumlala. „A taky jsem hledala Dodgera. Neviděla jsem ho od včerejšího odpoledne. Z toho důvodu jsem nakoukla ke slečně Marksové, abych zjistila, zda tam náhodou není. Však víte, jak rád nocuje v její krabici na pantofle…“

„Ale on tam nebyl,“ prorokovala Amélie.

Beatrix zavrtěla hlavou. „Stejně jako slečna Marksová. Postel je ustlaná a chybí její cestovní taška. A tohle jsem našla na toaletním stolku.“

Podala sestře složený papír. Ta jej otevřela a přelétla pohledem po řádcích.

„Co píše?“ Leo polekaně vstal ze židle. Amélie mu beze slova podala stručný vzkaz.

Odpusťte mi, prosím, že odjíždím bez rozloučení. Nemám na vybranou. Nikdy vám nebudu schopna dostatečně vyjádřit svou vděčnost, neboť jste ke mně vždycky byli velkorysí a laskaví. Doufám, že mi prominete tu smělost, když si dovolím říct, že ačkoliv nejsme pokrevní příbuzní, v srdci vás považuji za svou rodinu.

Všichni mi budete moc chybět.

Vaše Catherine Marksová

„Prokristapána,“ zavrčel Leo a odhodil složený papír na stůl. „Dramata, která se odehrávají v téhle domácnosti, na mě začínají být trochu moc. Předpokládal jsem, že si rozumně promluvíme v bezpečí našeho sídla, ale ne. Marksová musí prchnout uprostřed noci a zanechat nám lístek plný sentimentálních žvástů.“

„Nejsou to žvásty,“ bránila Amélie guvernantku.

Win si dopis přečetla a do očí jí vhrkly slzy. „Keve, musíme ji najít.“ Merripen manželku konejšivě objal.

„Odjela do Londýna,“ dumal Leo. Pokud ví, tak jediný člověk, na kterého se Cat může obrátit, je Harry Rutledge. Ačkoliv i on byl spolu se svou chotí pozván na ples, pracovní povinnosti ho zdržely v Londýně.

V Leovi se zčistajasna probudila zlost. Náhle neměl nikde stání. Snažil se nedat na sobě nic znát, ale vědomí, že Catherine odešla – že ho opustila –, v něm probouzelo emoce, jaké nikdy dřív nepoznal.

„Poštovní dostavník obvykle odjíždí ze Stony Crossu v půl šesté,“ prohlásil Merripen. „Což znamená, že máš slušnou šanci dostihnout ji dřív, než dorazí do Guildfordu. Pojedu s tebou, jestli chceš.“

„Já taky,“ přidala se Win.

„Měli bychom jet všichni,“ navrhla Amélie.

„Kdepak,“ nesouhlasil Leo. „Na cestu vyrazím sám. Určitě byste nechtěli být u toho, až se mi Marksová dostane do rukou.“

„Leo,“ zeptala se podezíravě Amélie, „co s ní hodláš udělat?“

„Proč mi ustavičně kladeš ožehavé otázky, když předem víš, že ti na ně nemohu uspokojivě odpovědět?“

„Protože jsem optimistka,“ odpověděla sarkasticky, „a vždycky doufám, že se mýlím.“

Od doby, kdy rozvoz poštovních zásilek obstarávaly převážně vlaky, klesl počet dostavníků. Z toho důvodu Catherine považovala za štěstí, když se jí podařilo získat místo ve voze mířícím do Londýna.

Přesto si jako šťastlivec nepřipadala.

Bylo jí mizerně a dokonce i v přeplněné kabině kočáru se chvěla zimou. Povoz byl plný pasažérů i zavazadel a ztěžka drkotal po hrbolatých cestách rychlostí deset mil za hodinu, jak odhadoval jeden z cestujících, který nepokrytě obdivoval sílu a výdrž mohutných tažných koní.

Catherine se mrzutě dívala z okénka a sledovala, jak nekonečné hampshirské louky střídá lesní porost, následovaný čilými obchodními městečky v hrabství Surrey.

Kromě ní byla v dostavníku pouze jediná žena, kyprá a dobře oblečená matrona, která doprovázela svého chotě. Tiše pochrupovala v protějším rohu. Kdykoliv kočár nadskočil, ozdoby na jejím klobouku zachrastily. A že se, panečku, bylo na co koukat – mezi svazky umělých třešní a peřím se dokonce uhnízdil malý vycpaný ptáček.

V poledne vůz zastavil v zájezdním hostinci, kde se přepřahali koně. Pasažéři vydechli úlevou, vysoukali se z těsné kabiny a zamířili do výčepu, aby se občerstvili.

Catherine si vzala cestovní tašku s sebou, neboť se ji bála nechat v dostavníku. Obsahovala noční košili, spodní prádlo a punčochy, hřebeny, vlásničky, šál a objemnou knihu, kterou dostala od Beatrix. Stálo v ní uličnické věnování: Tento příběh Vás určitě pobaví, aniž by na Vás měl neblahý vliv. S láskou od nenapravitelné B. H.

Krčma se zdála slušná, ale o přepychu se mluvit nedalo. Scházeli se tu většinou lidé, kteří se živili rukama. Catherine se nerozhodně rozhlédla kolem sebe, pak spočinula zrakem na čeledínech, kteří přepřahali spřežení.

Vtom se v její tašce cosi pohnulo! Úlekem ji málem upustila. Nezdálo se jí, že by se uvnitř něco posunulo, spíše jako by se to dobývalo ven.

Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. „Ach ne,“ zašeptala. Otočila se tváří ke stěně, aby nebylo na tašku vidět, stiskla přezku a zavazadlo pootevřela.

Objevila se elegantní hlavička. Dívka zděšeně zírala na pár důvěrně známých korálkových očí a poškubávajících vousků.

„Dodgere!“ zhrozila se. Fretka cosi šťastně mručela a zdálo se, že se

usmívá. „Ty jsi ale zlobivý kluk!“ Musel jí vklouznout do tašky, když si balila zavazadlo. „Co s tebou budu dělat?“ zeptala se zoufale. Zastrčila zvířátko zpátky a pohladila je, aby zmlklo. Nemá na vybranou. Musí je vzít s sebou do Londýna. Pak Dodgera svěří Poppy do doby, než se vrátí k Beatrix.

Jeden z podkoních zahulákal: „Všichni do vozu!“ Catherine se vrátila do kočáru a tašku si postavila k nohám. Znovu ji otevřela a nahlédla dovnitř. Chlupatý darebák se zavrtal do její noční košile. „Ani nemukni!“ napomenula ho přísně. „Ať s tebou nejsou potíže.“

„Prosím?“ ozval se dotčený hlas tlusťoučké matróny. Popuzeně vrtěla hlavou, až péra na jejím klobouku legračně poskakovala.

„Ach madam, to nebylo na vás,“ kála se dívka. „Povídala jsem si pro sebe.“

„Opravdu?“ Žena podezřívavě přimhouřila oči.

Catherine se toporně usadila na protějším sedadle. Vyčkávala, kdy se z její tašky ozve podezřelé šustění, avšak Dodger kupodivu zůstal zticha.

Matróna semkla víčka a brada jí klesla na mohutné poprsí. Do dvou minut zase podřimovala.

Třeba cestování s Dodgerem nebude zase tak zlé, napadlo Catherine. Když baculatá paní zůstane v limbu a gentlemanové se vrátí ke svým novinám, dostane fretku do Londýna, aniž si jí někdo všimne.

Jenže sotva si dovolila zadoufat v nejlepší, situace se zvrtla.

Dodger bez varování vystrčil hlavu a se živým zájmem si prohlédl svoje okolí. Pak mrštně vyklouzl z tašky. Catherine potlačila výkřik a vzápětí se zarazila s rukama ve vzduchu. Fretka vyšplhala po polstrování ke kývajícímu se klobouku spící dámy. Ostrým zoubkům stačilo dvakrát hryznout a trs umělých třešní patřil Dodgerovi. Vítězoslavně jej položil zkoprnělé Catherine do klína. Následoval fretčí válečný taneček, sestávající z několika výskoků a zavrtění.

„Ne,“ hlesla tiše zkoprněná dívka. Popadla třešně a pokusila se fretku nacpat do zavazadla.

Dodger se bránil, pištěl a zmítal sebou.

Žena se probudila. Nespokojeně sebou zamlela a podrážděně zamrkala.

„Co se to…?“

Catherine upadla do rozpaků. Srdce jí tlouklo jako splašené. Dodger jí zplihle visel na krku a dělal mrtvého.

Předstírá, že je kožešinový límec, napadlo dívku a málem vyprskla smíchy. Matróna se pohoršeně podívala na umělé třešně v jejím klíně. „Co?

Pocházejí z mého klobouku, že? Pokusila jste se mi je ukrást, zatímco jsem spala?“

Catherine se ihned vzpamatovala. „Kdepak. Byla to nehoda. Moc mě to…“

„Zničila jste mi můj nejlepší klobouk! Stál mě dvě libry a šest pencí! Vraťte mi to, vy…!“ Nedopověděla, jenom ohromeně zalapala po dechu. Dodger totiž zčistajasna zázračně ožil, skočil dívce do klína, popadl třešně a zmizel s nimi v útrobách tašky.

Žena zapištěla z plných plic a vyběhla z kočáru, co jí sukně dovolily.

O pět minut později byla Catherine bez dlouhých cavyků z dostavníku vykázána. Stála na kraji dvora, kde na ni útočily všemožné nelibé pachy – mrvy, kom a moči –, jež se mísily s vůní čerstvě upečeného masa a chleba, linoucí se z kuchyně hostince.

Kočí se vyhoupl na kozlík a nikterak nedbal na dívčiny rozhořčené protesty.

„Dostal jste zaplaceno až do Londýna!“

„Ale za jednoho pasažéra, ne za dva. Proto vás vysadím v polovině cesty.“ Catherine nevěřícně pohlédla na svou tašku. „Tohle přece není pasažér!“

„Kvůli vám a vaší kryse máme čtvrthodinové zpoždění,“ obořil se na ni kočí a práskl bičem.

„Není to krysa a nepatří mi! Hej, počkejte! Jak se mám dostat do Londýna?“

Nevzrušeně jí odpověděl jeden z podkoních. „Další dostavník přijede zítra ráno, slečno. Možná kočí nechá vás a vašeho zvířecího mazlíčka cestovat na střeše.“

Dívka se na něho nevraživě podívala. „Nechci jet na střeše. Zaplatila jsem si místo v kabině. Váš přístup je stejný, jako byste mě okradli. Co si mám teď počít?“

Mladík s mrožím knírem pokrčil rameny. „Můžete se zeptat v krčmě, zda mají volný pokoj,“ navrhl. „Ačkoliv host s krysou nebude zřejmě vítán.“ Pohlédl za sebe a spatřil blížící se kočár. „Uhněte, slečno, nebo vás porazí.“

Rozčilená Catherine zamířila do krčmy. Nakoukla do své tašky, kde si Dodger hrál s třešněmi. Copak nestačí, že jsem se musela vzdát svého někdejšího života? pomyslela si zdrchaně. Proplakala skoro celou noc a nyní byla se silami v koncích. Proč zlomyslný osud považoval za vhodné svěřit jí do péče Dodgera? „Ty,“ soptila nahlas, „jsi to stokrát nic, které umořilo osla. Roky mě týráš. Kradeš mi podvazky a…“

„Prosím?“ ozvalo se zdvořile.

Catherine se zamračením vzhlédla. A vzápětí zakolísala.

Ke svému ohromení spatřila Lea, lorda Ramsaye. Tvářil se pobaveně. Ruce

měl v kapsách a líně k ní kráčel. „Asi bych se neměl ptát, ale proč křičíš na své zavazadlo?“

Navzdory ledabylé póze si dívku pozorně prohlížel.

Mladíkovo nečekané zjevení jí vyrazilo dech. Moc mu to slušelo! Byl jí tak drahý a blízký, že by se mu nejradši vrhla kolem krku. Nechápala, proč se za ní vydal.

Upřímně si přála, aby to nedělal.

Spěšně zaklapla tašku. Usoudila, že by se nemuselo vyplatit, kdyby prozradila Dodgerovu přítomnost dřív, než si zajistí pokoj. „Co tady pohledáváš?“ zeptala se rozechvěle.

Muž pokrčil rameny. „Když jsem se po pouhých čtyřech a půl hodinách spánku ráno probudil, napadlo mě, že mi prospěje skočit do kočáru, projet se malebnou krajinou a v Haslemeru navštívit…“ Odmlčel se a zamžoural na vývěsní štít. „Krčmu U Letícího orla. Vskutku příhodné jméno.“ Posměšně se ušklíbl, ale z jeho očí čišela vlídnost. Něžně zvedl dívce bradu. „Máš opuchlé oči.“

„Může za to prach z cesty,“ zamumlala Catherine, jež se opájela sladkostí jeho doteku. Nejradši by se k němu přitulila jako kočka žebronící o pomazlení. V očích ji štípaly slzy.

Takhle to dál nepůjde. Chová se hrozně. A jestli tu budou stát jen o minutu déle, úplně se přestane ovládat.

„Ujel ti dostavník?“ otázal se.

„Ano. Další jede až ráno. Musím si zamluvit pokoj.“

Nespustil ji z očí. „Mohla by ses se mnou vrátit do Hampshiru.“ Horší řešení jí nemohl nabídnout. Příšerně bolelo.

„Kdepak, nejde to. Mám namířeno do Londýna. Za bratrem.“

„A pak?“

„Pak se pravděpodobně vydám do světa.“

„Do světa?“

„Ano. Procestuji Evropu a potom se usadím ve Francii nebo Itálii.“

„Sama?“ Leo se nesnažil skrývat své pochybnosti. „Najmu si společnici.“

„Ty si společnici najmout nemůžeš, protože společnicí jsi.“

„Právě jsem dala výpověď.“

Mladík se na ni upřeně díval a v jeho pohledu bylo cosi znepokojivého. Dravého. Nebezpečného. „Mám pro tebe nabídku,“ prohlásil a dívce přeběhl po zádech mráz.

„Děkuji, nemám zájem.“

„Vždyť sis ji ani nevyslechla.“

„Ani není třeba.“ Otočila se a jako v mrákotách vstoupila do budovy.

Postavila se k výčepnímu pultu a vyčkala, až se k ní přikolébá malý podsaditý hostinský. Hlava se mu leskla jako biliárová koule a nedostatek porostu na hlavě vyrovnával bujný prošedivělý plnovous a licousy. „Jak vám mohu pomoci?“ Těkal očima z Catherine na muže stojícího za jejími zády.

Leo se ozval dřív, než stihla promluvit. „Rádi bychom si s manželkou pronajali pokoj.“

S manželkou? Catherine se ohlédla přes rameno a věnovala Leovi uražený pohled. „Chci svoji světničku a nejsem…“

„To skutečně nejsi.“ Leo si s krčmářem vyměnil spiklenecký blazeovaný úsměv ve stylu: Ach, ty ženy! „Manželská rozmíška. Drahá se na mě zlobí, protože jsem zatrhl návštěvu její matičky.“

„No jo,“ broukl chápavě hostinský a otevřel knihu hostů. „Nevzdávejte se, pane. Pokud vám ženská vyhrožuje, že od vás odejde, zaručeně se tak nestane. Když k nám má přijet tchyně, myši se samy vrhají kočce pod nohy a prosí ji, aby je radši sežrala. Vaše jméno?“

„Pan a paní Hathawayovi.“

„Ale…,“ zaprotestovala Catherine. Umlkla v okamžiku, kdy se její taška začala podezřele vrtět. Dodger se dobýval ven. Nesmí se prozradit, dokud nebudou v bezpečí svého pokoje. „Dobrá,“ souhlasila neochotně. „Pospěšme si.“

Leo se vítězoslavně zazubil. „Nemůžeš se dočkat, až se usmíříme, miláčku?“

Kdyby pohledy zabíjely, padl by mrtev k zemi.

Trvalo dalších deset minut, než bylo všem náležitostem učiněno zadost. Kromě jiného museli ubytovat i kočího a lokaje. Potom došlo na stěhování Leových zavazadel – dvou objemných kufrů. „Vzal jsem si s sebou víc věcí pro případ, že bys mi prchla až do Londýna,“ vysvětloval. Alespoň měl tu slušnost tvářit se zkroušeně.

„Proč jsi objednal pouze jeden pokoj?“ zasyčela ostře. „Je mou svatou povinností postarat se o tvoje bezpečí a ochranu.“

Hněvivě po něm loupla očima. „Jestli potřebuji před někým chránit, pak jsi to ty!“

Stanuli v čisté, ale skrovně zařízené světnici, jíž vévodila mosazná postel s vybledlými lůžkovinami. K nevelkému krbu někdo přistavil dvě židle, jednu čalouněnou, druhou obyčejnou dřevěnou. V jednom rohu se krčil stojan s otlučeným umyvadlem, ve druhém malý stolek. Podlaha byla čistě zametená a stěny obílené. Zdobila je výšivka vyvedená na papíře, jež hlásala: „Čas ani

příliv na člověka nepočkají.“

Vzduch v místnosti naštěstí nebyl zatuchlý, pouze se v něm vznášela slabá vůně pečeně a popela z vyhaslého krbu.

Jakmile Leo zaklapl dveře, Catherine postavila tašku na podlahu a otevřela

ji.

Dodger vystrčil hlavu a začal se zvědavě rozhlížet kolem sebe. Potom

mrštně vyskočil a zmizel pod postelí.

„Ty sis vzala s sebou Dodgera?“ užasl Leo.

„Ale ne dobrovolně.“

„Aha. Proto tě vyhodili z kočáru?“

Sledovala, jak si mladík svléká kabátec a povoluje vázanku. Žaludek se jí stáhl nervozitou. Ocitla se v naprosto šokující situaci. Nic, co se právě odehrává, není správné, ale dávno na tom nezáleží.

Bez váhání Leovi vylíčila, jak se jí zčistajasna začala vrtět taška, jak jí Dodger utekl a ukradl obézní matróně umělé třešně. Když barvitě popisovala scénu, kdy chlupatý darebák dělal mrtvého a zplihle visel kolem jejího krku, Leo se zalykal smíchy. V té chvíli jí připadal jako spokojený malý kluk, a tak se vůbec nezlobila, že se baví na její účet. Naopak, chechtala se spolu s ním.

Avšak znenadání se dívčino hihňání proměnilo ve vzlyky. Zakryla si obličej rukama a rozplakala se. Už nemohla dál potlačovat emoce. Uvědomovala si, že se chová jako blázen – v jednu chvíli se směje a vzápětí pláče. Právě toho se obávala.

„Omlouvám se,“ vzlykala. Zavrtěla hlavou. „Odejdi, prosím. Prosím!“

Leo ji objal. Přivinul dívku k sobě a pevně ji držel. Cítila, jak ji líbá na rozpálené ouško. Do nosu se jí vetřela vůně jeho mýdla na holení, mužná a důvěrně známá. Ani si neuvědomovala, že stále opakuje: „Je mi líto, je mi to tak líto…,“ dokud jí něžně neodpověděl: „Ano, máš čeho litovat. Ale ne prolitých slz. Mělo by tě mrzet, žes mě beze slova opustila.“

„Zanechala jsem dopis,“ bránila se.

„Myslíš ten ufňukaný vzkaz? Vážně ses domnívala, že mi bude stačit a spokojím se s ním? Přestaň se trápit. Jsem tady, jsi v bezpečí a já nedopustím, aby se ti přihodilo něco zlého.“ Dívka se k němu bezděčně přivinula blíž a hledala útěchu v jeho objetí.

Když se smutek změnil v občasný vzlyk, Leo jí opatrně vysvlékl z cestovního kabátku. Nebránila se. Jako poslušné dítě vytáhla paže z rukávů. Dokonce ani neprotestovala, když jí vyňal z účesu vlásničky a rozpustil kadeře. Opatrně uchopil dívčiny brýle a položil je stranou. Ze svého odloženého svrchníku vyčaroval kapesník.

„Díky,“ zamumlala Catherine. Osušila si oči a hlasitě se vysmrkala. Nerozhodně žmoulala kapesník a velmi v tu chvíli připomínala rozpačité dítě.

„Pojď sem.“ Leo usedl do křesla u krbu a dívku si posadil na klín.

„Nemůžu…,“ protestovala, ale on trval na svém. Opřela se muži hlavou o rameno. Vzrušeně oddechovala. Zakrátko dýchali ve stejném rytmu. Leo si pohrával s pramínkem jejích vlasů. Kdysi by před dotykem muže ucukla, byť by byl sebenevinnější. Avšak nyní zbytek světa zůstal za dveřmi a zdálo se, že i oni dva jsou úplně jiní.

„Neměl jsi za mnou jezdit,“ slyšela se říkat.

„Chtěla se za tebou rozjet celá rodina. Řekl bych, že Hathawayovi se neobejdou bez tvého výchovného vlivu, proto mě pověřili, abych tě přivedl zpátky.“

Jeho slova ji málem znovu rozplakala. „Nemůžu se vrátit.“

„Proč ne?“

„Dobře to víš. Lord Latimer ti jistě nic nezamlčel.“

„Něco mi naznačil.“ Pohladil ji hřbetem ruky po krku. „Madam, o které se zmínil, byla tvoje babička, že?“ Hovořil tiše a věcně, jako by bylo úplně normální mít babičku, která provozuje nevěstinec.

Catherine přikývla a polkla. „Když matka onemocněla, přestěhovala jsem se k babičce a tetě Althee. Zpočátku jsem netušila, jaké řemeslo moje rodina provozuje, došlo mi to až později. Teta Althea dosáhla věku, kdy už tolik nepřitahovala zákazníky, a já zrovna dovršila patnáctý rok. Očekávalo se ode mě, že převezmu štafetu. Althea prohlásila, že mám štěstí, protože ona musela začít už ve dvanácti. Zeptala jsem se jí, zda bych nemohla být učitelkou nebo švadlenou, zkrátka mít běžné zaměstnání. Odvětila, že nikdy nevydělám tolik peněz, abych jim splatila to, co do mě investovaly. Svých dluhů jsem se mohla zbavit jedině tím, že pro ně budu pracovat. Přemýšlela jsem, jak uniknout z jejich spárů a přežít na vlastní pěst. Bohužel jsem nenalézala žádné řešení. Bez doporučení by mě nikde nezaměstnali. Snad jen v manufaktuře, ale tam bych si nevydělala ani na nájem a stravu. Prosila jsem babičku, aby mi dovolila odejít k otci. Domnívala jsem se, že by mě u nich nikdy nenechal, kdyby věděl… Ale babička řekla…“ Catherine se odmlčela a zaryla prsty do látky mužovy košile.

Leo opatrně vyprostil její ručku ze záhybů plátna a propletl si její prsty se svými. „Co ti řekla, lásko?“

„Že otec o jejím rozhodnutí ví a souhlasí s ním, protože bude dostávat určitou část peněz, které vydělám. Nemohla jsem tomu uvěřit.“ Vyčerpaně si povzdechla. „Byla jsem naivní. Musel to přece vědět, že?“

Leo mlčel, jen bříškem palce hladil její dlaň. Odpovídat bylo v tomto případě zbytečné.

Catherine semkla rty, a jakmile potlačila žal, který ji drtil, pokračovala:

„Althea za mnou začala vodit pány. Nařídila mi, abych se tvářila roztomile. Potom mi oznámila, že nejvyšší nabídku učinil lord Latimer.“ Dívka se ušklíbla. „Zamlouval se mi nejméně ze všech. Nestoudně na mě pomrkával a šeptal, že má pro mě připravená pěkně hanbatá překvapení.“

Leo zaklel. Povzbudivě pohladil Catherine po zádech. „Pokračuj.“

„Althea mi vysvětlila, co mám očekávat. Domnívala se, že to tak bude lepší. Věci, které mi popisovala…“

Mladík se zarazil. „Chtěla po tobě, aby sis je předem vyzkoušela?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, ale znělo to příšerně.“

„Věřím,“ připustil Leo s náznakem pobavení. „Pro patnáctileté děvče to musela být strašlivá představa.“

Catherine zvedla hlavu a pohlédla mu do obličeje. Leo je tak přitažlivý, až mu to škodí. A jí také. Ačkoliv neměla brýle, neunikl jí jediný dech beroucí detail: rašící strniště, vrásky smíchu v koutcích jeho očí, drobné světlé jizvičky na opálené pleti a zejména uhrančivá modř jeho očí, která dovedla měnit odstín, jako když slunce střídá stín.

Leo trpělivě vyčkával. Svíral nešťastné děvče v náruči, jako by je chtěl chránit před všemi nástrahami světa. „Jak se ti podařilo jim utéct?“

„Jednoho rána jsem se vloupala do babiččina psacího stolu. Všichni dosud spali. Chtěla jsem ukrást nějaké peníze. Rozhodla jsem se odjet co nejdál, a pak si najít nějaké ubytování a práci. Jenže v šuplíku nebyl ani šilink. Zato jsem objevila dopis se svou adresou. Nikdy se mi nedostal do rukou.“

„Byl od Rutledge,“ vytušil Leo.

Catherine přikývla. „Od bratra, o jehož existenci jsem nevěděla. Harry psal, že kdybych se někdy ocitla v nesnázích, mám se na něho obrátit. Naškrábala jsem stručný vzkaz a požádala Williama, aby jej doručil.“

„Williama? Kdo je to?“

„Kluk, který pro babičku kdysi pracoval. Dělal poslíčka, čistil boty a tak. Myslím, že byl synem některé z prostitutek. Moc hodný kluk. Odnesl Harrymu můj vzkaz. Doufám, že se o tom Althea nikdy nedozvěděla. Bojím se domyslet, co by Williamovi za jeho ochotu provedla.“ Zavrtěla hlavou a ztěžka si povzdechla. „Následující den mě poslali k lordu Latimerovi. Naštěstí Harry stihl přijít včas.“ Odmlčela se. „Vyděsil mě skoro tak jako Latimer. Nepokrytě zuřil. Tenkrát jsem se domnívala, že se hněvá na mě, ale nyní vím, že ho rozohnila celá situace.“

„Vina na sebe často bere podobu zlosti.“

„Nikdy jsem Harrymu nic nevyčítala. Nemohl za to, co se mi přihodilo.“

Leův výraz ztvrdl. „Za tvůj těžký osud očividně nikdo nenese zodpovědnost.“

Catherine rozpačitě pohodila rameny. „Harry nevěděl, co si se mnou počít. Zeptal se mě, kde chci žít. S ním jsem zůstat nemohla. Požádala jsem ho, aby mě poslal co nejdál od Londýna. Dohodli jsme se, že nastoupím do školy v Aberdeenu.“

Přikývl. „Tam prý končí nezvedené dívky ze šlechtických rodin anebo nemanželské dcery urozených pánů.“

„Jak to víš?“

„Znám dámu, která tamější ústav navštěvovala. Prý to bylo nehostinné místo, kde se špatně vařilo a vládla tuhá disciplina.“

„Mně se tam líbilo.“ Ušklíbl se. „Věřím.“

„Strávila jsem tam šest let, z nichž poslední dva roky jsem učila.“

„Přijel tě Rutledge navštívit?“

„Jenom jednou. Ale tu a tam jsme si napsali. Nikdy jsem nejezdila domů na prázdniny, protože jsem neměla kam. V hotelu jsem nebyla vítaná a Harry o mou společnost nestál.“ Maličko se zakřenila. „Zvlídněl, až když potkal Poppy.“

„Osobně nejsem přesvědčený, že nějak zlidštěl,“ přiznal Leo, „ale dokud bude mou sestru nosit na rukou, nebudu se s ním hádat.“

„Harry ji miluje,“ prohlásila naléhavě Catherine. „Upřímně a hluboce.“ Leo se přestal chmuřit. „Jak si tím můžeš být tak jistá?“

„Protože to vidím. Vnímám způsob, jakým s ní jedná. Jak se na ni dívá… Proč se usmíváš?“

„Vy ženské… Všechno si dokážete vysvětlit jako projev lásky. Zahlédnete chlapíka, který se tváří jako idiot, a dospějete k závěru, že ho zasáhl Amorův šíp. A přitom ve skutečnosti má ten nešťastník potíže se zažíváním.“

Dívka dotčeně našpulila rty. „Vysmíváš se mi?“

Leo se rozchechtal. Pevně ji chytil v pase, aby mu neutekla. „Jenom si bedlivě všímám chování příslušnic něžného pohlaví.“

„Určitě si myslíš, že muži jsou něco víc.“

„Vůbec ne. Jsou jen jednodušší. Žena je sbírkou rozličných potřeb, zato muž vnímá pouze jedinou. Ne, nevstávej! Vyprávěj mi, proč jsi odešla ze školy.“

„Ředitelka mě o to požádala.“

„Opravdu? Proč? Doufám, že jsi provedla něco hanebného a šokujícího.“

„Kdepak. Chovala jsem se, jak se sluší a patří.“

„To nerad slyším.“

„Paní ředitelka Marksová si mě jednou zavolala do své kanceláře a…“

„Marksová?“ Leo se na ni podezřívavě podíval. „Ty sis vypůjčila její jméno?“

„Ano. Velmi jsem ji obdivovala. Chtěla jsem být jako ona. Byla přísná, ale laskavá, a mně připadalo, že nikdy neztrácí hlavu. Přišla jsem za ní do kanceláře, ona mi nalila čaj a dlouho jsme si povídaly. Pochválila mě, že jsem odvedla vynikající práci, a prohlásila, že vždycky budu ve škole vítaná. Bez obalu mi sdělila, že by byla ráda, kdybych také trochu poznala svět. Namítla jsem, že opustit školu je poslední věc, po které toužím, a ona opáčila, že právě proto to musím udělat. Sdělila mi, že se na ni obrátila jistá přítelkyně z Londýna. Psala jí o rodině, která se ‚ocitla v poněkud neobvyklé situaci‘, a nyní hledá společnici a guvernantku pro dvě sestry, z nichž jednu nedávno vyhodili ze školy.“

„To bude Beatrix.“

Catherine přikývla. „Ředitelka se domnívala, že bych mohla Hathawayovým vyhovovat. Ovšem já bych nikdy nepředpokládala, jak budou Hathawayovi vyhovovat mně. Šla jsem na pohovor a užasla, jak jsou všichni praštění – ale v tom nejmilejším slova smyslu. Pracovala jsem pro ně tři roky a byla jsem naprosto šťastná a teď…“ Hlas se jí zlomil.

„Ne, ne,“ namítl chvatně Leo a uchopil její obličej do dlaní. „Nezačínej zase.“

Když ucítila na skráni a semknutých víčkách jeho rty, lekla se natolik, že jí slzy okamžitě oschly. Jakmile se přiměla na mladíka znovu podívat, s úžasem shledala, že se usmívá. Pohladil ji po vlasech. Upřeně zíral do jejího obličeje prodchnutého smutkem. Nikdy dřív neviděla, že by si o někoho dělal starosti.

Vyděsilo ji, když si uvědomila, kolik mu toho o sobě prozradila. Nyní ví vše, co tak dlouho a úporně tajila.

„Proč ses za mnou vydal?“ vyhrkla. „Co ode mě chceš?“

„Udivuje mě, že se musíš ptát,“ zamumlal. „Mám pro tebe nabídku.“

Jistěže, pomyslela si hořce. „Abych se stala tvou milenkou.“

„Ne,“ pravil stejně odměřeným tónem s náznakem sarkasmu. „Takhle by to nešlo. Zaprvé by se mnou tvůj bratr ihned zatočil a zadruhé – na milenku jsi příliš vznětlivá. Lépe ti bude svědčit role manželky.“

„Čí?“ zakabonila se.

Leo zíral do jejích přimhouřených očí. „Mojí, samozřejmě.“

Dotčená a podrážděná dívka sebou zazmítala tak prudce, že byl nucen ji pustit.

„Už mám tebe i toho tvého trapného humoru plné zuby!“ vykřikla a postavila se. „Ty bezcitný mizero…“

„Já nežertuji!“ Leo si stoupl a natáhl se po ní. Mrštně uskočila stranou a vyhnula se jeho ruce. Honili se tak dlouho, dokud Catherine nezakopla o postel. Zády se svalila na matraci.

Leo se na ni vrhl, ale dával si pozor, aby jí neublížil. Pokusila se mu vymanit, přestože cítila, jak se v ní probouzí vzrušení. Čím více sebou šila, tím bylo silnější. Raději proto zvláčněla a jen bezmocně zatínala pěsti.

Mladík na ni pobaveně hleděl a oči mu šibalsky blýskaly. Avšak spatřila v jeho výrazu i cosi jiného a to ji připravilo o klid.

„Uvažuj, Marksová. Když se za mě provdáš, vyřešíš tím oba své problémy. Mé jméno tě ochrání a zároveň u nás můžeš zůstat. Mimoto do mě přestanou hučet, abych se oženil.“

„Jsem nemanželská,“ pravila s takovou pečlivostí, jako by hovořila s cizincem, který se teprve učí anglicky. „A ty jsi vikomt. Nemůžeš vstoupit do manželství s neurozenou holkou.“

„A co vévoda z Clarence? Měl deset dětí s tou herečkou… Jak se jenom jmenovala?“

„Jordánová.“

„Přesně tak. Všichni jejich potomci byli nemanželští a navzdory tomu někteří z nich vstoupili do posvátného svazku se šlechtici.“

„Ty nejsi vévoda z Clarence.“

„Máš pravdu. A v mých žilách neproudí krev o nic modřejší, než je ta tvoje. Titul jsem zdědil pouhou shodou okolností.“

„Na tom nezáleží. Kdyby ses se mnou oženil, způsobil bys skandál a zavřel by sis tím nejedny dveře.“

„Prokristapána, ženská! Dovolil jsem svým dvěma sestrám provdat se za cikány. Dveře, o kterých mluvíš, jsou beztak na závoru a navíc zatlučené hřebíky.“

Catherine ho vnímala jen napůl. Srdce jí bušilo a jeho ozvy cítila až v uších. Zdálo se, že tlumí ostatní zvuky. Touha v ní bojovala s nacvičenou sebekázní.

Uhnula před mužovými dychtivými ústy a připomněla mu: „Pokud si chceš udržet Ramsay House, musíš se oženit se slečnou Darvinovou. Nemáš na vybranou.“

Pohrdavě si odfrkl. „Rovněž je to jediný zaručený způsob, jak se dopustit sororicidy.“

„Čeho?“ otázala se nechápavě.

„Sororicidy. Zabití vlastní manželky.“

„Zřejmě jsi chtěl říct ‚uxoricidy‘.“

„Víš to určitě?“

„Ano. Uxor je totiž latinský výraz pro manželku.“

„Co je potom sororicida?“

„Sestrovražda.“

„Nuže, kdybych se musel oženit se slečnou Darvinovou, zřejmě bych spáchal i tu.“ Leo se zakřenil. „Jde o to, že s ní bych si nemohl nikdy povídat o takových věcech.“

V tom se pravděpodobně nemýlil. Catherine žila s Hathawayovými dostatečně dlouho, aby si zvykla na jejich způsob debat, kdy rozhovor například začal diskusí o soustavném znečišťování Temže, a skončil polemikou, zda hrabě ze Sandwiche vynalezl či nevynalezl populární sendviče jako první. Potlačila zahihňání. Možná měla na Hathawayovy mírně výchovný vliv, oni však na ni zapůsobili silou mnohem větší.

Leo sklonil hlavu a záměrně pomalu ji políbil na hrdlo. Zavrtěla se blahem. Mladík se zjevně nehodlal dál bavit o slečně Darvinové. „Vzdej to, Cat. Slib, že si mě vezmeš.“

„Co když ti neporodím syna?“

„Tohle mi nikdo nezaručí.“ Zvedl hlavu a zakřenil se. „Ale představ si, kolik legrace si užijeme, když se o něho budeme pokoušet.“

„Nechci nést odpovědnost za ztrátu Ramsay Housu.“

Leo zvážněl. „Nikdo by ti nic nevyčítal. Je to jenom dum. Nic víc, nic míň.

Žádná stavba nevydrží věčně. Pouze rodina přetrvá.“

Vtom dívce povolil živůtek. Se zpožděním si uvědomila, že Leo jí ho po celou dobu nenápadně rozepínal. Chtěla mladíka zastavit, ale bylo již pozdě.

„Měla bys pouze jedinou povinnost,“ pravil zastřeným hlasem. „Musela bys se mnou spát tak často, jak bych si přál, a aktivně se podílet na mém úsilí zplodit dědice.“ Catherine se rozpačitě odvrátila. Sklonil se k jejímu uchu a zašeptal: „Hodlám tě uspokojit. Naplnit. Rafinovaně svádět. Bude se ti to líbit.“

„Ty jsi ten nejarogantnější a nejsměšnější… Ach, nedělej to, prosím!“

Polechtal ji špičkou jazyka. Nebral na vědomí její protesty a dál se s ní mazlil.

„Přestaň!“ bránila se, ale on ji umlčel svými polibky. Catherine si připadala jako opilá. Objala ho kolem krku a zasténala.

Jakmile se nasytil jejími ústy, Leo zvedl hlavu a zadíval se jí do omámených očí. „Chceš slyšet nejlepší část mého plánu?“ otázal se potměšile.

„Abych z tebe mohl učinit počestnou paničku, musím tě napřed zneuctít.“

Catherine nechápala, jak se může jeho výroku hihňat jako hloupá. „V tom jsi bezpochyby dobrý.“

„Mám přirozený talent,“ ubezpečil ji. „Ovšem nejprve musím zjistit, co máš nejradši, a potom ti toho poskytnout jenom trošku. Budu tě mučit, dokud nezačneš prosit o milost.“

„To nezní dvakrát povzbudivě.“

„Myslíš? Potom tě překvapí, až mě sama začneš prosit o přídavek.“

Catherine se neubránila dalšímu bezmocnému zachichotání. Upřeně na sebe hleděli. Nehýbali se, tváře jim plály. Slyšela se šeptat: „Bojím se.“

„Já vím, zlato,“ domlouval jí Leo. „Musíš mi důvěřovat.“

„Proč bych měla?“

„Protože se ti to vyplatí.“

Nespouštěli jeden z druhého zrak a Catherine si připadala jako očarovaná. Žádá po ní nemožné. Věděla, že se mu nedokáže zcela oddat. Podvědomě se mužům bránila, proto jí nečinilo potíže je odmítat.

Až na to, že když se pokusila zavrhnout Lea, nedostávalo se jí slov.

Začal ji svlékat. A ona mu to dovolila. Dokonce mu pomáhala. Roztřesenýma rukama rozvazovala stuhy, nadzdvihávala boky a osvobozovala paže z těsných rukávů. Leo šikovně porozpínal háčky korzetu. Bylo vidět, že je dobře obeznámen se záludnostmi dámské garderoby. Přesto nespěchal. Záměrně pomalu z Catherine snímal jednu ochrannou vrstvu po druhé.

Nakonec dívku pokrýval jen stydlivý ruměnec, její světlá pleť nesla stopy po korzetu a švech šatů. Leova dlaň se přenesla na ploché bříško, kde jako zvědavý cestovatel zkoumala nově objevené území. Sunula se stále níž a níž a mladík ji pozorně sledoval.

„Všude blonďatá,“ zašeptal.

„Těší tě to?“ zeptala se zahanbeně a vzápětí zadržela dech, když se ruka vznesla vzhůru k jejím ňadrům.

„Cat, celičká jsi tak roztomilá, že jsem z tebe úplně paf.“ Prsty přeběhly po oblině ňadra a pohrávaly si s bradavkou, dokud nezrůžověla a nezašpičatěla se. Pak se k ní sklonil a vzal ji do úst.

Dívce se zastavilo srdce v okamžiku, kdy zezdola zaslechla řinčení rozbíjeného nádobí a zvýšené hlasy. Připadalo jí neuvěřitelné, že zatímco se ostatní věnují běžným denním povinnostem, ona se nahá povaluje s Leem v posteli.

Vklouzl dlaní pod její boky a ona ucítila, jak se mu vpředu nadouvají kalhoty. Zachvěla se vzrušením. Prožívala intenzivní radost. Dokonce ji napadlo, že by s ním takhle chtěla zůstat navěky. Vášnivě ji líbal a tiskl ji k sobě v jakémsi prazvláštním rytmu. Catherine se ocitla ve zcela jiném světě. Jako by se k ní cosi blížilo a lákalo ji k sobě. Vtom ji Leo od sebe odstrčil. Rozmrzele zabručela.

Posadil se a začal se svlékat. Spočinula pohledem na jeho svalnatém těle. Hrud měl porostlou tmavými chloupky, kterých směrem k pasu přibývalo. Neušlo jí, že je připraven se s ní pomilovat. Žaludek se jí sevřel očekáváním. Leo k ní přistoupil a přivinul ji k sobě.

Váhavě se dotkla jeho prsou a sklouzla prsty po štíhlém boku. Všimla si jizvy, která mu zbyla po nehodě v rozvalinách, a přitiskla k ní rty. Slyšela, jak se zhluboka nadechl. Povzbudilo ji to natolik, že přitiskla obličej k porostu na jeho hrudi. Kdekoliv se jejich těla dotkla, vzájemně na sebe reagovala.

Catherine se pokoušela rozpomenout na rady, které jí kdysi udělila Althea. Rozechvělou rukou se chopila připraveného mužství a udivilo ji, jak je na dotek hebké a pevné. Ostýchavě se k němu sklonila a dotkla se ho rty. Potom se tázavě podívala na Lea.

Mladík se zalykal žádostivostí. Když ji hladil po vlasech, ruka se mu třásla.

„Ty jsi ta nejobdivuhodnější žena, nejsladší…“ Zalapal po dechu, když ho znovu políbila, a rozechvěle se zasmál. „Ne lásko – všechno je v pořádku. Ale tohohle nyní necháme.“

Ochotně převzal iniciativu a Catherine se uvolnila. Připadalo jí zvláštní, jak snadno se podvoluje jeho vedení, když se donedávna nemohli vystát. Dlaní vklouzl mezi její stehna a ona zvlhla dřív, než se jí dotkl. Zaklonila hlavu, zavřela oči a zhluboka dýchala.

Leo se opájel její vstřícností. Sklonil se k dívčiným ňadrům a jemně je dráždil zuby. Zvědavý prostředníček zatím pronikal do sevřeného lůna. Zdálo se, že jejich těla splynula v pradávném rytmu, směřujícím k nadpozemské slasti. Catherine se jí nebránila. Ochotně přijímala vše, co se jí nabízelo, a žádala víc. Dočkala se. Nechala se strhnout vlnou horké rozkoše.

Mladík se nad ní tyčil, vzrušeně oddechoval a upřeně zíral do její omámené tváře. Vztáhla k němu paže a přivinula ho k sobě. Sotva vstoupil do jejího těla, proklála ji ostrá bolest, ale on se dral dál. Postupoval pomalu, ale

neodbytně. Jakmile překonal počáteční odpor panenského lůna, zůstal ležet bez hnutí a snažil se dívku uklidnit. Něžně ji líbal na hrdlo a tváře.

Catherine ohromila důvěrnost daného okamžiku i skutečnost, že ho svírá ve svém těle. Přistihla se, že Lea náruživě hladí, jako by ho konejšila na oplátku. Zamumlala mladíkovo jméno, sklouzla dlaněmi po jeho bocích a pobízela ho, aby pokračoval. Začal se opatrně pohupovat. Milování bolelo, ale zároveň jí přinášelo uspokojení. Úplně se mu otevřela a přitáhla si ho blíž.

Líbilo se jí jeho tiché sténání, útržky slov i hlasité oddechování. Milování bylo náhle snazší. Zvedla kolena a zcela přirozeně ho do sebe přijala. Náhle se zachvěl a zanaříkal, jako by nevýslovně trpěl.

„Cat… Cat…“ Prudce vystoupil z jejího těla a ona vzápětí ucítila, jak jí po břiše stéká cosi horkého. Pevně ji k sobě přitiskl a zabořil obličej do ohbí mezi jejím krkem a ramenem.

Spočívali jeden druhému v náruči a pokoušeli se popadnout dech. Catherine vyčerpáním zvláčněla, ruce i nohy jí ztěžkly. Ale kupodivu ji, byť na okamžik, přestaly trápit starosti.

„Je to pravda,“ pravila zasněně. „Máš talent.“

Leo se namáhavě odsunul stranou, jako by ho každý pohyb stál nezměrné úsilí. Přitiskl ústa k jejímu rameni a ona vycítila, že se usmívá. „Jsi tak rozkošná,“ zašeptal. „Bylo to jako milovat se s andělem.“

„Bez svatozáře,“ zamumlala a on ji odměnil tichým zasmáním. Opatrně se dotkla mokré skvrny na svém břiše. „Proč jsi to udělal?“

„Nechtěl jsem, abys otěhotněla, když na to nejsi připravená.“

„Ty bys chtěl děti? Myslím bez ohledu na dědickou klauzuli. Jenom kvůli sobě.“

Leo se zadumal. „Nikterak zvlášť po nich netoužím. Čistě teoreticky. Ale s tebou bych si dal říct.“

„Proč se mnou?“

Zabořil ruku do plavých vlasů a nechal je protékat mezi prsty. „Sám nevím. Možná protože si tě umím představit jako matku.“

„Skutečně?“ Catherine to sama nedokázala.

„Ano. Byla bys taková ta praktická matinka, co nutí děti jíst tuřín, protože je zdravý, a zlobí se na ně, když běhají s ostrými předměty v rukou.“

„Tvoje maminka se chovala stejně?“

Natáhl si nohy, o hodně delší než její. „Ano, a díkybohu za to. Otec byl skvělý učenec, ale trochu podivín, takže někdo musel mít rozum.“ Opřel se o loket a pozorně si dívku prohlížel. Bříškem palce přejel po oblouku jejího obočí. „Nehýbej se, lásko. Přinesu ti hadřík.“

Catherine sledovala, jak kráčí ke stojanu s umyvadlem. Chopil se připraveného klůcku, navlhčil jej vodou ze džbánu a pečlivě se omyl. Pak namočil druhý hadřík. Vytušila, že se chystá ji otřít, proto mu plátýnko vytrhla z prstů a stydlivě pípla: „Já sama.“

Leo se shýbl pro spodky a kalhoty, oblékl si je a vrátil se k posteli. „Tvoje brýle,“ zamumlal. Opatrně je posadil dívce na nos. Jeho ruce příjemně hřály. Všiml si, že se Catherine chvěje zimou, proto ji až po ramena zakryl peřinou. Usedl na okraj matrace.

„Marksová,“ spustil. „To, co se stalo… Znamená to, že přijímáš moji nabídku?“

Zaváhala, pak zavrtěla hlavou. Zamítavé gesto doprovodila nesmlouvavým pohledem, jenž říkal, že nehodlá svůj názor změnit.

„Slibuji, že příště to bude lepší. Jakmile se zahojíš, dám si načas a…“

„Tím to není. Líbilo se mi to,“ přiznala a krvavě zrudla. „Moc. Ale kromě ložnice si vůbec nerozumíme. Ustavičně se přeme.“

„Odteďka to bude jiné. Vynasnažím se být hodnější. A každou hádku tě nechám vyhrát, i když pravdu budu mít já.“ Pobaveně se ušklíbl. „Vidím, že jsem tě nepřesvědčil. Čeho se bojíš?“

Catherine sklonila zrak k dece a uhladila roztřepený okraj. „Mezi šlechtou je moderní mít milence. S tím bych se nikdy nesmířila.“ Neuniklo jí, že se Leo chystá protestovat, proto kvapně vyhrkla: „A ty ses odporem vůči posvátnému manželskému svazku nikdy netajil. Nemůžu uvěřit, že bys tak rychle změnil názor.“

„Chápu.“ Leo sevřel její ruku ve své. „Máš pravdu. Po Lauřině smrti se mi pomyšlení na manželství příčilo. Věčně jsem se na něco vymlouval. Nechtěl jsem riskovat, že se zamiluju a opět lásku ztratím. Ale už nemohu popírat, že ty mi za riziko stojíš. Nepožádal bych tě o ruku, kdybych si nebyl jist, že jsme schopni navzájem uspokojit nároky toho druhého.“ Vklouzl jí prsty pod bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Co se věrnosti týče, nemám s ní potíže.“ Kysele se zazubil. „Svědomí jsem si beztak zatížil bezpočtem hříchů, takže o nové nestojím.“

„Za chvíli by ses se mnou nudil,“ prohlásila vzrušeně.

Pousmál se. „Je vidět, že nemáš ponětí, kolik zábavy si může muž se ženou užít. Nudit se určitě nebudu. Ani ty ne.“ Něžně jí pohladil prstem po líčku. Upřeně na ni zíral. „Kdybych skončil v posteli jiné ženy, zradil bych hned dva lidi najednou. Tebe i sebe. To bych nám nemohl udělat.“ Odmlčel se. „Věříš mi?“

„Ano,“ přiznala. „Vím, že jsi upřímný. Dovedeš člověku lézt na nervy, ale

dá se na tebe spolehnout.“

V Leových očích vesele zajiskřilo. „Potom mi odpověz.“

„Dříve než se rozhodnu, ráda bych si promluvila s Harrym.“

„Jistě.“ Na rtech mu pohrával úsměv. „Oženil se s mou sestrou a já si teď chci vzít tu jeho, což mi připadá nadmíru spravedlivé. Jen ať si zkusí mít nějaké námitky.“

Sklonil se nad dívkou a tmavé vlasy mu spadly do očí. Cat nemohla uvěřit, že ji Leo Hathaway přemlouvá, aby se za něho provdala. Ačkoliv nepochybovala, že svá slova myslí vážně, věděla, jak to v životě chodí. Navzdory snaze a přesvědčení jsou někteří lidé přinuceni své sliby porušit.

Leo uhodl, co jí táhne hlavou, a přivinul ji k sobě. „Řekl bych ti, že se nemáš čeho bát, ale uvědomuji si, že máš právo váhat,“ zašeptal. „Na druhou stranu vím, žes mi začala důvěřovat, a nevidím důvod, proč bys v tom nemohla pokračovat.“

Leo požádal hostinského, aby jim nechal připravit horkou lázeň. Kromě toho mu oznámil, že budou večeřet ve svém pokoji.

Zatímco čekali na vyřízení své objednávky, Catherine si zdřímla. Probudilo ji vrznutí dveří, následované cinkáním nádobí a šploucháním vody. Zavrtěla se a zamrkala.

Cítila, jak se k ní tiskne něco teplého a chlupatého. Dodger se zavrtal k ní pod přikrývku a spokojeně pochrupoval u jejího ramene. Vycítil dívčin pohled, otevřel korálková očka, tiše zívl a zase se ponořil do spánku.

Catherine si uvědomila, že má na sobě jen Leovu košili, proto vklouzla hlouběji pod přikrývku a přes její okraj sledovala dvě služky, které se pilně točily kolem dřevěné vany. Tuší, co se před chvílí odehrálo mezi ní a Leem? Připravila se na kradmý výmluvný pohled či tlumené zahihňání, ale ženy si jí nevšímaly. Pilně nalévaly do lázně horkou vodu z věder a pospíchaly pro další. Pak jedna z nich položila na trojnožku několik složených ručníků. Všechno by proběhlo bez potíží, kdyby Dodgera neprobrala vůně donesené večeře. Vystřelil zpod přikrývky a v celé své výši se vztyčil na posteli. Zaostřil na podnos s talíři a spokojeně zastřihal vousky, jako by říkal: Báječné, zrovna jsem dostal hlad!

Vtom si ho všimla jedna ze služek a vyděšeně svraštila obličej. „Íííííí!“

Ukázala roztřeseným prstem na fretku. „Je tu krysa! Myš nebo…“

„Kdepak, to je fretka,“ vysvětlil věcně Leo. „Úplně neškodné a ochočené zvíře. Bývala oblíbeným mazlíčkem na královských dvorech. Chovala ji například královna Alžběta. Není třeba používat násilí.“

Komorná se chopila pohrabáče a výmluvně jej zvedla.

„Dodgere!“ zvolala Catherine. „Ke mně!“

Chlupatý dareba k ní poslušně přihopkal a olízl jí tvář, což je obdoba fretčího políbení.

První ze služek se zatvářila zhnuseně, druhá viditelně zbledla.

Leo se měl co držet, aby nevyprskl smíchy. Dal každé komorné půlkorunu a vystrčil je za dveře. Nezapomněl zavřít závoru. Catherine zvedla zamilovanou fretku ze své hrudi a zamračeně na ni pohlédla. „Ty jsi ten nejproblematičtější tvor na světě. Vůbec se neumíš chovat.“

„Tady máš, kamaráde.“ Leo dal na talíř kus hovězího a pastiňák a položil ho na podlahu. Dodger k němu dychtivě přiběhl.

Zatímco se pilně živil, mladík přistoupil ke Catherine a uchopil do dlaní její obličej. Krátce ji políbil. „Nejdřív se najíš, nebo vykoupáš?“

Odpovědí mu bylo hlasité zakručení dívčina žaludku. Zakřenil se. „Zdá se, že vyhrála večeře.“ K plátkům hovězího dostali dušený pastiňák a láhev silného červeného vína. Catherine zhltla svou porci a ještě vytřela talíř kouskem chleba.

Z Lea se vyklubal zábavný společník. Vyprávěl jí veselé historky, sdělil pár důvěrných informací a neopomněl dolévat její sklenku. V mihotavé záři jediné planoucí svíce mu to moc slušelo.

Catherine si uvědomila, že poprvé stolují úplně sami. Kdysi by se té vyhlídky hrozila, protože by znamenala, že musí být neustále ve střehu. Ale tentokrát k žádnému konfliktu nedošlo. Pozoruhodné. Skoro si přála, aby zde byla některá ze sester Hathawayových a ona se s nimi mohla podělit o svůj zážitek. Povečeřela jsem s tvým bratrem, aniž bychom se jedinkrát chytli!

Venku se dalo do deště. Obloha každým okamžikem víc temněla, ševelení kapek vystřídalo šumění lijavce, jež přehlušilo veškeré další zvuky. Catherine se začala chvět zimou a naskočila jí husí kůže, přestože měla na sobě Leův silný župan.

„Je čas na koupel,“ oznámil Leo a pomohl jí vstát.

Copak tu míní zůstat? Upadla do rozpaků. „Dopřeješ mi trochu soukromí?“

„Ani náhodou,“ oponoval. „Třeba budeš potřebovat pomoc.“

„Umýt se dovedu sama a nestojím o to, aby mě přitom někdo okukoval.“

„Můj zájem je čistě estetický. Chci se tebou kochat jako tou dívkou z Rembrandtova obrazu, jež vstupuje do vod nevinnosti.“

„Opravdu?“ zeptala se pochybovačně.

„Zajisté. Má duše je čistá. Do potíží mě dostávají úplně jiné tělesné partie.“ Catherine se rozesmála. „Dobrá. Můžeš tu zůstat, ale otoč se prosím zády.“

„Platí.“ Postavil se k oknu.

Plna očekávání pohlédla na vanu. Snad nikdy se na koupel tolik netěšila. Vlasy si stáhla do uzlu na vršku hlavy, svlékla si župan i košili, sňala brýle a po očku zamžourala na Lea, kterého zřejmě uchvátil výhled z okna. Trochu je pootevřel a do místnosti pronikl vzduch provoněný deštěm.

„Nedívej se!“ naléhala.

„Nebudu. Ale asi by ses měla zbavit rozpaků,“ přemítal. „Mohly by ti bránit podlehnout pokušení.“

Opatrně usedla na okraj vany. „Dnes jsem mu podlehla docela ochotně.“ Vydechla úlevou, když teplá voda něžně polaskala její bolavé partie.

„S potěšením bych ti byl k službám.“

„Ty bys mi nesloužil, nýbrž mě schválně uváděl v pokušení,“ namítla. Slyšela, jak se spokojeně chechtá.

Zatímco se koupala, Leo si zachovával odstup a díval se, jak prší. Když se Catherine namydlila a opláchla, zmáhalo ji takové vyčerpání, že pochybovala, zda se sama zvedne. S námahou si stoupla na roztřesené nohy a natáhla se po ručníku.

Sotva stanula vedle vany, Leo k ní kvapně přikročil a zabalil ji do osušky. Na chvilku dívku sevřel v náruči. „Dovol mi s tebou dnes večer spát,“ zašeptal jí do vlasů.

Catherine se na něho tázavě podívala. „Co se stane, když odmítnu?

Přestěhuješ se do jiného pokoje?“

Zavrtěl hlavou. „Měl bych o tebe strach. Ustlal bych si na podlaze.“

„Není třeba, podělíme se o postel.“ Přitiskla se mu tváří k hrudi a vychutnávala si vzájemnou blízkost. Je mi tak báječně, pomyslela si omámeně. Cítím se klidná a v bezpečí. „Proč to takové nemohlo být od začátku?“ otázala se zasněně. „Kdyby ses ke mně choval jako teď, nemuseli bychom se hádat.“

„Jednou dvakrát jsem se pokusil být milý, ale nedopadlo to dobře.“

„Skutečně? Ani jsem si nevšimla.“ Provinile se zapýřila. „Byla jsem podezíravá. Nedůvěřivá. A ty… Ztělesňoval jsi vše, čeho jsem se bála.“

Cítila, jak po jejím přiznání mladíkovo sevření zesílilo. Zadumaně se na ni podíval, jako by si zčistajasna něco uvědomil. Z modrých očí čišela vlídnost, jakou v nich dosud nespatřila. „Marksová, co kdybychom spolu uzavřeli následující dohodu? Zvykli jsme si od druhého očekávat to nejhorší. Vezměme to tedy obráceně a pro změnu očekávejme to nejlepší. Souhlasíš?“

Catherine přikývla, omámená jeho vstřícností. Několik prostých vět stačilo od základu změnit jejich vztah a všechno špatné bylo rázem zapomenuto.

Leo ji pustil ze své náruče. Vrátila se na lůžko, zatímco on se nemotorně umýval ve vaně, která pro něho byla příliš malá. Ospale se na něho dívala a vychutnávala si teplo a měkkost čistě povlečené postele. Navzdory všem problémům, které ji čekaly, usnula, jako když ji do vody hodí.

Ve snu se přenesla do doby, kdy dovršila patnáctý rok. Již pátým rokem setrvávala v péči babičky a tety Althey. Věděla, že matka již zemřela, avšak netušila, kdy přesně k tomu došlo. Příbuzní nepovažovali za nutné ji o tom informovat. Jednou se Althey zeptala, zda smí navštívit churavějící matku, a ta jí odpověděla, že je dávno po smrti.

I když věděla, že je matka vážně nemocná a není jí pomoci, zpráva o jejím skonu pro ni znamenala šok. Rozplakala se, ale Althea se na ni zle obořila:

„Nemáš proč řvát. Tvoje matka je od léta pod drnem a bašta.“ Její výrok v dívce zanechal zmatek. Připadala si nepatřičně jako divák, který při představení začne tleskat na nesprávném místě. Nemohla matku řádně oplakat, protože promeškala správný čas a vhodnou příležitost.

Bydlely v malém, poněkud omšelém, ale slušném domku v Marylebone, mezi ordinací zubního lékaře a knihovnou, kterou spravovala soukromá nadace.

Knihovna představovala pro Catherine tajuplné místo, které toužila objevovat. Dívala se na ně z okna a představovala si, jak bloumá mezi řadami polic obtížených svazky. Určitě to tam voní po včelím vosku, kůži a letitém prachu a všude vládne důstojný klid. Jednou se tetě svěřila, že by tam chtěla pracovat, za což si vysloužila shovívavý úsměv a ujištění, že jednou určitě bude.

Ačkoliv cedule nad vchodem hlásala, že se jedná o veřejnou knihovnu pro ctihodné gentlemany, bylo na ní něco zvláštního. Catherine si posléze uvědomila, že z budovy nikdy nevyšel člověk s knihami v ruce.

Když na tento rozpor upozornila, Althea i babička se rozčílily. Naštvala je úplně stejně, jako když se dožadovala setkání s otcem.

K patnáctým narozeninám dostala dvoje nové šaty. Jedny byly modré a druhé bílé. Sukně dosahovaly až k podlaze a na rozdíl od dětského oblečení měly róby vypasované živůtky. Teta ji poučila, že od nynějška musí nosit vlasy vyčesané vzhůru a chovat se jako dospělá dáma. Už není malá. Catherine se nadýmala pýchou, zvědavá, co se od ní bude očekávat jako od ženy.

Althea jí to brzy vysvětlila. Tvrdě a věcně, aniž byla schopna pohlédnout dívce do očí. Tehdy se dozvěděla, že vedlejší dům skutečně neslouží jako knihovna. Je to nevěstinec, kde Althea pracuje od svých dvanácti let. Ujistila Catherine, že je to snadné zaměstnání. Nech chlapa, ať si dělá, co se mu zlíbí, a mysli na něco jiného. Pak zinkasuj peníze. Když nekladeš odpor a respektuješ kunčoftovo přání, dá se to snést.

„Nechci to dělat,“ bránila se dívka. Když si uvědomila, co po ní žádají, zbledla jako stěna.

Althea povytáhla vytrhané obočí. „K čemu jinému se podle sebe hodíš?“

„Můžu dělat prakticky cokoliv, ale tohle ne.“

„Holka tvrdohlavá, tušíš vůbec, kolik jsi nás stála peněz? Máš ponětí, jaká to pro nás byla oběť, když jsme se tě ujaly? Samozřejmě že ne. Domníváš se, že

jsme ti to dlužily. Nastal čas, abys nám splatila naši velkorysost. Nechceme po tobě nic jiného, než čím jsem se já sama léta živila. Copak si myslíš, že jsi lepší než já?“

„Ne,“ hlesla dívka a rozplakala se. „Ale nejsem prostitutka.“

„Každá z nás se pro něco narodila, má drahá,“ pronesla klidně Althea. Snad ji dokonce chápala. „Někteří lidé přijdou na svět jako páni, jiní mají umělecké nadání nebo vysokou inteligenci. Ty jsi bohužel ve všem průměrná. Až na krásu. Té jsi dostala do vínku dost. Kromě toho máš povahu děvky. Tak nad čím váháš?“

Catherine sebou trhla. Pokoušela se hovořit vyrovnaně, ale hlas se jí třásl.

„Skutečnost, že v ničem nevynikám, neznamená, že jsem předurčena ke šlapání chodníku.“

„Obelháváš sama sebe, zlato. Pocházíš z rodiny, kde ženské nedělaly žádné cavyky. Tvoje máma s nikým nevydržela. Muži ji považovali za neodolatelnou a ona bez rozpaků využívala jejich slabosti. A co se nás týče… Tvoje prababička byla stará kuplířka, která zasvětila do řemesla svoji dceru. Pak jsem přišla na řadu já a teď pomyslnou štafetu předávám tobě. Ze všech holek, které pro nás pracují, máš největší štěstí. Nemusíš podržet každému vořežprutovi, který přijde z ulice. Jsi naše hvězda, takže jsme se ti postaraly o něco lepšího. Vždycky budeš k dispozici jedinému muži a to na předem dohodnuté období. Alespoň se tak brzy neopotřebuješ.“

Ačkoliv se vytrvale bránila, brzy ji prodali lordu Latimerovi. Připadal jí stejně odporný jako ostatní. Pokoušel se ji osahávat a líbat, ovíval ji kysele páchnoucím dechem a škrábal rašícím strništěm. Bavilo ho, když se bránila, a šeptal jí do ucha, co všechno jí udělá, až spolu zůstanou sami. Nenáviděla ho. Všichni muži se jí hnusili.

„Když se se mnou nebudeš prát, tak ti neublížím.“ Latimer ji popadl za ruce a přitiskl je ke svému klínu. „Bude se ti to líbit. Tvoje malá prcinka se už určitě nemůže dočkat, až ji…“

„Ne! Nedotýkejte se mě!“

S výkřikem se probudila. Prudce udeřila muže do hrudníku. „Ne!“

„To jsem já, Cat. Psst, to jsem já.“ Vlahou dlaní jí přejížděl po zádech. Zarazila se. Hlas jí připadal povědomý. „Pane?“

„Byl to jenom zlý sen. Pojď ke mně. Budu tě držet v náruči.“

Hlava jí třeštila. Připadala si nemožná a propadala se hanbou. Leo ji přivinul k sobě. Cítil, jak se chvěje. Hladil ji po vlasech. „Co se ti zdálo?“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Souviselo to s Latimerem, že?“ Po krátkém zaváhání přiznala: „Částečně.“ Nepřestával ji konejšit a líbat na zavlhlé tváře.

„Bojíš se, že si pro tebe přijde?“

Opět to zamítavé gesto. „Něčeho horšího.“

„Prozradíš mi to?“ naléhal něžně.

Odtáhla se od něho, převalila se na bok a stočila do klubíčka. „Nic se neděje. Mrzí mě, že jsem tě vzbudila.“

Leo se přitiskl k jejím zádům a objal ji pažemi. Zatetelila se blahem. Všemi smysly si vychutnávala jeho hřejivou blízkost.

Uvědomovala si, že by se měla spíše stydět. Všechno, co o ní Althea říkala, je nejspíš pravda. Zřejmě má doopravdy povahu děvky, jelikož ji těší mužská pozornost. Svou matku zkrátka nezapře. Roky tuhle stránku své osobnosti potlačovala, ale nyní vychází jasně najevo. „Nechci být jako ona,“ zašeptala bez rozmyslu.

„Jako kdo?“

„Moje matka.“

Položil jí ruku na bok. „Podle toho, co mi prozradil tvůj bratr, se jí ani v nejmenším nepodobáš.“ Odmlčel se. „Co tě vede k přesvědčení, že jsi jako ona?“

Catherine mlčela. Dech se jí zadrhával v plicích, jako by se dusila neprolitými slzami. Leova netušená něha ji ničila. Neměla se proti ní čím bránit. Dala by přednost tomu dřívějšímu, ironickému mladíkovi.

Políbil ji za ucho. „Děvčátko moje drahé, netvrď mi, že se cítíš provinile kvůli tělesnému potěšení.“

Maličko ji vyvedlo z míry, že tak rychle odhalil příčinu její slabosti.

„Trošku,“ přiznala zajíkavě.

„Jemináčku, jsem v posteli s puritánkou! Co je na tom špatného, mít radost ze vzájemné blízkosti?“

„Myslím, že u ostatních žen je to v pořádku.“

„Znamená to, že u tebe ne?“ nechápal. „Proč?“

„Protože pocházím z rodiny prostitutek, a pokud vím, jsem již čtvrtou generací. Teta tvrdila, že mám k tomuto řemeslu přirozené sklony.“

„Tyhle sklony má každý, lásko. Proto je na světě tolik lidí.“

„Já hovořila o prostituci.“

Pohrdavě si odfrkl. „Něco jako náchylnost k prodeji vlastního těla neexistuje. K prostituci ženy nutí společnost, která jim nenabízí jiný způsob obživy. A co se tebe týče… Nikdy jsem nepotkal dívku, jež by se k této činnosti hodila méně.“ Pohrával si s pramínky jejích vlasů. „Obávám se, že nerozumím tvé logice. Užívat si mužovy dotyky není hřích a nikterak to nesouvisí s prostitucí. Všechno, co ti teta napovídala, byla pouhá manipulace,

k níž ji vedly předvídatelné důvody.“ Polaskal dívčino hrdlo. „Nemůžeme připustit, abys trpěla pocitem viny,“ zašeptal. „Zejména, když vůbec není na místě.“

„Dopustila jsem se závažného morálního pochybení,“ vzlykla.

„Aha. A jsme u toho. V tobě se pere smysl pro morálku a pocit viny s obyčejnou radostí.“ Jemně uchopil do dlaně dívčino ňadro. Catherine se slastně sevřel žaludek. „Odpírat si potěšení není nic morálního a rovněž není hanba po něm toužit.“ Cítila, jak se Leo usmívá. „Potřebovala by sis dopřát několik dlouhých nocí plných chtíče. Se mnou, samozřejmě. Zbavil bych tě veškeré provinilosti. A kdyby to náhodou nepomohlo, alespoň bych byl šťastný.“ Přejel jí dlaní po břiše a mířil stále níž.

„Co to provádíš?“ vyděsila se.

„Pomáhám ti s tvým problémem. Ne, nemusíš mi děkovat, skutečně není zač.“ Rozesmátými ústy se otřel o dívčiny rty a vyhoupl se nad ni. „Jaký výraz používáš pro tohle?“

„Pro co?“

„Pro to sladké místečko tady dole.“

Trhla sebou, když se jí dotkl. Jeho troufalost ji připravila o řeč.

„Žádný.“

„Jak o něm tedy mluvíš?“

„Nijak!“

Tiše se zasmál. „Já znám hned několik pojmenování, ale to nejkrásnější pochází z francouzštiny, což mě nikterak nepřekvapuje. Le chat.“

„Kočka?“ užasla.

„Ano. Dvojsmysl. Kočkovitá šelma a čičinka s nejsladším kožíškem. Ne, nestyd se. Požádej mě, abych tě pohladil.“

Zarazila se. „Přestaň!“ bránila se chabě.

„Popros, a já to udělám,“ naléhal. Bříšky prstů laskal citlivou jamku pod kolenem.

Catherine potlačila zasténání.

„No tak,“ domlouval jí šeptem.

„Prosím!“

Leo ji políbil na stehno a příjemně ji přitom poškrábal rašícím strništěm.

„Oč mě prosíš?“

Ten je ale mazaný! Rozpačitě se zavrtěla a navzdory panující tmě si zakryla obličej rukama. „Pohlaď mě tam, prosím,“ zamumlala.

Dotýkal se jí tak lehounce, že sotva cítila jeho prsty. „Takhle?“

„Ano, ach ano…“ Vyklenula se v bocích a bezostyšně se mu nabídla. Tála

pod zkušenými doteky jeho prstů a poddávala se vzrušení.

„Co dalšího bych měl udělat?“ zašeptal Leo a posunul se níž. Cítila, jak ji ovívá horkým dechem.

„Milovat se se mnou.“

„Na to jsi bohužel příliš rozbolavělá.“ Znělo to lítostivě.

„Leo!“ zasténala.

„Co kdybych tě místo toho políbil. Sem?“ Výmluvně zakroužil prstem v jejím klíně.

Catherine vytřeštila zrak. Neslušný návrh ji ohromil a zároveň vzrušil.

Olízla si suché rty. „Ne. Tedy…, já nevím.“ Zatetelila se rozčilením. „Ano.“

„Musíš mě pěkně poprosit.“

„Pěkně tě prosím, abys… Ach, to nejde!“

Pokušitelské prsty byly ihned pryč. „V tom případě půjdeme spát.“ Popadla jeho hlavu do dlaní. „Ne.“

Byl neúprosný. „Dobře víš, co po tobě chci.“

Nedokázala to. Slabiky jí vázly v krku. Zničeně zasténala. A Leo, bídák jeden, se tiše zachechtal.

„Těší mě, že se bavíš,“ ucedila hněvivě.

„Náramně,“ ubezpečil ji vesele. „Ach, Marksová, dáváš mi pořádně zabrat.“

„To mě mrzí,“ odsekla a pokusila se odtáhnout. Avšak Leo ji pevně držel.

„Nemusíš se hned čertit,“ chlácholil ji. „Řekni to. Kvůli mně.“

Nastalo dlouhé ticho. Catherine polkla. Do slov se musela nutit. „Polib mě.“

„Kam?“

„Tam dole,“ pravila roztřeseným hlasem. „Na moji kočičku. Prosím.“

Leo spokojeně zavrněl. „Ty jsi ale prostopášnice!“ Sklonil hlavu a ochotně jí vyhověl. Jakmile se jazykem dotkl dívčina nejsoukromějšího území, svět jako by explodoval.

„Tohle jsi chtěla?“ slyšela, jak se ptá.

„Chtěla jsem víc,“ sténala.

Její tělo jako by jí nepatřilo, utápěla se v čiré rozkoši. Stravoval ji žár, jejž vystřídala bouřlivá extáze.

Z pootevřeného okna dopadly na rozpálenou kůži kapky deště hnané větrem. Domnívala se, že nyní je na řadě Leo, aby ukojil svoje potřeby. Ale muž ji něžně přivinul k sobě a přehodil přes ně přikrývku. Dívku zmáhalo vyčerpání.

„Spi,“ slyšela ho šeptat. „A kdyby tě znovu trápily noční můry, polibky je zaženu pryč.“

Po deštivé noci se svět probudil do svěžího rána. Na dvoře zájezdního hostince panoval čilý ruch. Drkotání kočárů doprovázel klapot koňských kopyt. Z chodby se ozývaly tlumené kroky, jak hosté opouštěli své pokoje a scházeli do jídelny na snídani.

Leova nejoblíbenější část romantického dostaveníčka přicházela těsně před milováním, zato rána nesnášel. Jeho první myšlenka po procitnutí vždycky zněla: Jak se co nejrychleji vypařit, aniž by dámu urazil.

Tentokrát všechno dopadlo jinak. Otevřel oči a zjistil, že je v posteli s Catherine Marksovou a na světě není místo, kde by byl radši. Cat dosud tvrdě spala na boku s dlaní obrácenou vzhůru, její prsty připomínaly okvětní lístky orchideje. V ranním světle mu připadala neuvěřitelně krásná a uvolněná.

Fascinovaně na ni zíral. Žádné jiné ženě svá tajemství nesvěřil, ale věděl, že u Cat jsou v naprostém bezpečí. Stejně jako ta její u něho. Báječně se k sobě hodí. Ať se v budoucnu stane cokoliv, oni dva se už nikdy hádat nebudou. Moc toho na sebe vědí.

Bohužel zbývá dořešit otázku jejich zasnoubení. Leo vytušil, že Catherine si není správností tohoto řešení tak jistá jako on. Kromě toho jim bude do vztahu mluvit Harry Rutledge, s jehož názory se Leo zhusta neztotožňoval. Dokonce je možné, že Harry sestru podpoří v jejím návrhu odstěhovat se do Evropy.

Zamračil se. Přemítal o jejím náročném životě, jímž prošla prakticky bez ochrany. Jak je možné, že dívka, která si zaslouží tolik lásky, odmalička trpěla jejím nedostatkem? Toužil jí všechno vynahradit. Dát jí vše, čeho se jí nedostávalo. Ovšem nejprve ji musí přesvědčit, aby mu to dovolila.

Catherine mírumilovně odpočívala s pootevřenými rty. Ze záplavy zlatých vlasů vykukovalo růžové rameno.

Přikrývka v nohách postele se hýbala, jak se Dodger plížil podél dívčina těla. Catherine se zavrtěla, zívla a pak zvíře ledabyle pohladila. Fretka se stulila k jejímu boku a zavřela oči.

Dívka se zvolna probouzela. Líně se protáhla a pootevřela oči. Užasle pohlédla na Lea. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, proč se povaluje v její posteli. Odzbrojila ho nevinným pohledem šedozelených očí. Váhavě zvedla ruku a pohladila ho po zarostlé bradě. „Pícháš jako Beatrixin ježek,“

poznamenala tiše s náznakem údivu v hlase.

Leo ji políbil do dlaně.

Catherine se k němu opatrně přivinula. „Odjedeme dnes do Londýna?“

„Ano.“

Na okamžik se odmlčela. „Pořád si mě chceš vzít?“ vyhrkla posléze. Svíral její ručku ve své. „Hodlám na tom trvat.“

Neviděl jí do tváře. „Ale… já nejsem jako Laura.“

Její poznámka ho udivila. „Ne,“ přiznal na rovinu. Laura vyrůstala v malebné vísce obklopena milující rodinou. Nepoznala strach ani bolest, jež Catherine provázely po celé dětství. „Nepodobáš se Lauře o nic víc než já chlapci, kterým jsem tehdy býval,“ pokračoval. „Copak na tom záleží?“

„Třeba by ti bylo lépe s někým, jako byla ona. S někým, koho bys…“ Zarazila se.

Leo se opřel o loket a zadíval se jí hluboko do očí. „Koho bych miloval?“ dopověděl. Sledoval, jak se Catherine zamračila a rozpačitě se kousla do rtu. Nejradši by ji na ta zvoucí ústa vášnivě políbil, ale spokojil se s letmým pohlazením. „Jak už jsem povídal, miluji jako šílenec,“ přiznal. „Bezmezné, žárlivě, majetnicky… Jsem naprosto nemožný.“

Klouby prstů ji pohladil po bradě a pokračoval po krku. Cítil její zrychlený tep i to, jak polkla. Vzrušenou ženu neomylně poznal. Zkušeně sklouzl dlaní na její ňadra a dotkl se zahrocené bradavky. „Kdybych tě miloval, Cat, musel bych tě mít k snídani, obědu i k večeři. Nikdy bys neměla klid.“

„Stanovila bych hranice a dbala o to, abys je respektoval.“ Ostře se nadechla, když z ní strhl deku. „Potřebuješ pevnou ruku, to je všechno.“

Dodgerovi se nelíbilo, že ho vyrušují. Dotčeně seskočil z lůžka a vyhledal útočiště v dívčině cestovní tašce.

Leo polaskal kypré ňadro a poškádlil bradavku jazykem. „Asi máš pravdu,“ přepustil, chytil Catherine za ruku a přitáhl si ji do klína.

„Já… Nemyslela jsem…“

„Ano, já vím. Ale když já všechno beru vážně. Když řekneš, že potřebuji pevnou ruku, tak ji doopravdy potřebuji.“ Ukázal jí, jak se ho má dotýkat. Spočívali ve vyhřáté posteli a zhluboka oddechovali. Dívka se bázlivě seznamovala s jeho mužstvím. Kolikrát si tuhle chvíli představoval! Fantazíroval o tom, že s ním upjatá a prudérní Marksová leží nahá v posteli. Úžasné pomyšlení!

Sevření drobných prstíků zesílilo a Leo se málem ocitl v sedmém nebi.

„Propána! Ne, ne, počkej…“ Se smíchem odstrčil její prsty stranou.

„Udělala jsem něco špatně?“ ptala se provinile.

„Kdepak. Ale gentleman vždycky doufá, že vydrží déle než pět minut, obzvlášť když dáma dosud nedosáhla uspokojení.“ Jemně hnětl její ňadra. „Jsi tak krásná… Posuň se výš, ať se mohu pokochat tvými vnadami.“ Když zaváhala, škádlivě ji štípl do bradavky.

Udiveně ucukla.

„Jsem příliš hrubý?“ zeptal se kajícně, aniž z ní spustil zrak. „Tak se zařiď podle mého přání a nebudeš litovat.“ Neuniklo mu, že dvakrát zamrkala a dech se jí zrychlil. Smyslně pohladil její útlé boky. S každou uplynulou vteřinou víc a víc poznával její tělo.

„Jsi nesnesitelný,“ vyčetla mu, ale vyslyšela naléhání jeho dlaní a zvolna se zvedla výš. Byla lehoučká a pružná, její pleť připomínala hedvábí. Líbilo se mu, jak se zlatavým trojúhelníkem otírá o jeho břicho.

Špičaté bradavky ho přímo zvaly, aby je jednu po druhé vzal do úst. Pohrával si s nimi a zkušeně je laskal, dokud Catherine nezačala sténat touhou.

„Líbej mě,“ vyzval ji a vklouzl dlaní za její krk, aby ji přitáhl blíž k sobě.

„A posad se na mě.“

„Přestaň mi poroučet!“ ohradila se.

Její námitka Lea ponoukla k další provokaci. Arogantně se zazubil.

„V posteli jsem pánem já. Já vydávám rozkazy a ty je budeš bez reptání plnit.“ Schválně se odmlčel a vyzývavě povytáhl obočí. „Rozumělas?“

Catherine se zarazila. Leovi se líbilo, jak se v ní sváří hněv a vzrušení. Cítil, jak v ní vzlíná žár a divoce jí buší srdce. Prudce se nadechla a na pažích jí naskočila husí kůže. Pak jako by se z ní vytratilo všechno napětí. „Ano,“ špitla, aniž se mu odvážila pohlédnout do očí.

Leovi se zrychlil tep. „Hodná holka,“ pochválil ji nadutě. „Teď roztáhni nohy, ať tě na sobě cítím.“ Neochotně mu vyhověla.

Připadala mu jako v mátohách. Jako by se sama pozastavovala nad vlastní reakcí, kterou nechápala. Oči se jí třpytily potlačovanou slastí a zmatkem. Nesmírně ho vzrušovala. Chtěl se jí zmocnit, naplnit ji až po okraj a uspokojit v každém ohledu.

„Nadzvedni si ňadro dlaní,“ poručil, „a vlož mi bradavku do úst.“

Rozechvěle mu vyhověla. A pak to byl on, kdo prohrál, přemožen její sladkostí a neodolatelností. Poddal se pradávným instinktům, které ho nutily dobývat, podmaňovat a přivlastňovat si.

Přiměl ji, aby si nad něho klekla a on se mohl opájet mírně slanou chutí tajemné jeskyňky. Zkoumal ji tak dlouho, dokud mu její tělo neodpovědělo jemnými záchvěvy.

Pak ji požádal, aby obkročmo usedla na jeho boky. Namířil šíp lásky na úzkou štěrbinu a přidržel dívku v pase. Pochopila, co po ní žádá, a zachvěla se vzrušením.

„Pomalu,“ zamumlal, když se na něho spouštěla. „Hezky až dolů.“ Jakmile ho přijala do svého těla, potlačil zasténání. Nikdy nezakusil nic lepšího.

„Prokristapána… Ještě níž.“

„Nejde to.“ Snaživě se na něm zavrtěla. Potom se zarazila a zatvářila se rozladěně.

Leo se navzdory mučivé touze uchechtl. Jak by ne, když je tak rozkošně nemotorná! Přemohl smích a pohladil ji. „Ale jde,“ pravil ochraptěle. „Polož mi ruce na ramena a nakloň se dopředu.“

„Žádáš po mně moc.“

„Nežádám.“

„Ale ano.“

„Já jsem ten, kdo má zkušenosti. Ty jsi novicka, tak poslouchej.“

„To nemění nic na skutečnosti, že jsi příliš náročný. Áách!“

Někde uprostřed vzrušené debaty překonala kritický bod a jejich těla do sebe zapadla.

„Och,“ vydechla, blaženě zavřela oči a do tváří se jí vkradl ruměnec.

Leo cítil, jak se k němu blíží bouřlivé vyvrcholení. Stačí tak málo, sebenepatrnější podnět. Catherinino lůno ho pevně svíralo a přinášelo mu takovou slast, až hrozilo, že blahem zešílí. Opatrně se nad ním vlnila, zachvívali se stoupající žádostivostí.

„Počkej, Cat,“ zašeptal suchými rty.

„Nemůžu… Nemůžu…“ Nepřestávala se pohybovat a zmučeně se prohýbala v zádech, jako by nevýslovně trpěla. „Nehýbej se.“

„Snažím se o to.“ Ale instinkt ji nudil pokračovat v pradávném souznění. Omámeně pootevřela rty, zalykala se slastí. V okamžiku, kdy ji přemohla extáze, se Leo měl co držet.

S herkulovským úsilím unikl ze sevření jejího těla a k vyvrcholení dospěl v peřinách. Namáhavě oddechoval přes zaťaté zuby. Každý sval v jeho těle protestoval proti předčasnému vynoření z hřejivé hlubiny. Před očima mu vybuchovaly gejzíry jisker. Cítil, jak se k němu Catherine tulí.

Položila mu dlaň na hrud tam, kde zběsile bušilo jeho srdce, a přitiskla rty k jeho rameni. „Nechtěla jsem, abys přestával,“ zašeptala.

„Já také ne.“ Sevřel ji v náruči a lítostivě se usmál do jejích vlasů. „Právě proto coitus interruvtus přináší takové potíže. Člověk musí vždycky vystoupit před cílovou stanicí.“

Cestou do Londýna Leo požádal Catherine o ruku ještě dvakrát. V obou případech odmítla s odůvodněním, že si nejprve musí promluvit s bratrem. Když Leo podotkl, že útěk z Ramsay House uprostřed noci se stěží dá označit za rozumné chování, připustila, že se možná zachovala unáhleně.

„Ačkoliv to nerada přiznávám,“ sdělila Leovi, zatímco jejich kočár kodrcal po silnici, „od plesu nejsem zcela ve své kůži. Nečekané setkání s lordem Latimerem pro mě bylo šokující. Jakmile se mě dotkl, zase jsem se proměnila ve vystrašené dítě a myslela jen na to, jak se co nejrychleji dostat z jeho dosahu.“ Odmlčela se. „Uklidňovalo mě vědomí, že můžu utéct k Harrymu.“

„Také máš mě,“ připomněl tiše Leo.

Užasle na něho pohlédla. „To jsem tehdy netušila.“ Nespouštěl ji z očí. „Tak teď to víš.“

Dovol mi stát se tvým velkým bratrem, řekl Harry Catherine při posledním setkání v Hampshiru. Zřetelně jí tím dal na vědomí, že si přeje, aby se mezi nimi vytvořilo sourozenecké pouto, jež zatím nemělo šanci vzniknout. S nemalými rozpaky si uvědomovala, že sílu jejich vztahu prověří dřív, než očekávala. Vždyť se skoro neznají.

Avšak Harry se v průběhu krátkého manželství s Poppy hodně změnil. Byl daleko vlídnější a laskavější než dřív a určitě už nevlastní sestru nepovažuje za přítěž.

Po příjezdu do hotelu Rutledge byli Leo a Catherine uvedeni do přepychového soukromého apartmá, které novomanželé obývali.

Právě Poppy byla ze všech Hathawayových Catherine nejbližší. V její společnosti se cítila nejlépe. Vždy dobře naladěná a milá dívka nade vše milovala pořádek a všednost. Měla vstřícnou a vyrovnanou povahu, čímž tvořila zajímavý protiklad k impulzivnímu a uzavřenému manželovi.

„Catherine!“ zvolala nadšeně. Vroucně svou bývalou společnici objala. Potom na ni tázavě pohlédla. „Proč jsi přijela? Stalo se něco? Jsou všichni v pořádku?“

„Daří se jim dobře,“ vyhrkla spěšně Catherine, „ale došlo k takové situaci… Musela jsem odtamtud odjet.“ Hrdlo se jí stáhlo.

Poppy se zakabonila a podívala se na Lea. „Tys jí něco udělal?“

„Jak tě to napadlo?“

„Protože kdykoliv vyvstanou nějaké potíže, jejich příčinou jsi ty.“

„Tentokrát je to jinak. Představuji řešení.“

Do místnosti vstoupil Harry a podezíravě přimhouřil oči. „Jestliže ty jsi řešením, Ramsayi, pak se bojím, v čem spočívá problém.“ Pronikavým zrakem spočinul na sestře, kterou k jejímu nezměrnému úžasu poté sevřel v medvědím objetí. „Co se děje, Cat?“ špitl jí do ucha.

„Ach, Harry…“ Zaváhala. „Na plese v Ramsay Housu se objevil lord Latimer.“

Nemusela nic vysvětlovat, jediná věta hovořila za vše. „Postarám se o to,“ prohlásil bratr věcně. „I o tebe.“

Catherine zavřela oči a smutně si povzdechla. „Nevím, co si mám počít, Harry.“

„Přijelas za mnou a udělala jsi dobře. Však my to zvládneme.“ Vyzývavě pohlédl na Lea. „Předpokládám, že ti o Latimerovi vyprávěla.“

Mladík se zachmuřil. „Věř mi, že kdybych se o něm dozvěděl dřív, nepřekročil by práh mého domu.“

Harry objal sestru kolem ramen. „Nechápu, proč jste ho k vám vůbec zvali.“

„Pozvali jsme jeho rodiče. Čistě ze zdvořilosti, neboť se v Hampshiru těší vysokému postavení. Přijel místo nich. Jakmile začal Marksovou obtěžovat, bez cavyků jsem ho vykázal. A jednou provždy s ním skončil.“

Harrymu nebezpečně zajiskřilo v očích. „Utrousím na jeho adresu diskrétní zmínku do správného ucha a zítra bude ten bídák litovat, že žije.“

Catherine se nervozitou stáhl žaludek. Harry má velký vliv. Díky všemožným známostem získal přístup k důvěrným a cenným informacím. Jejich prozrazení by mohlo mít dalekosáhlý dopad.

„Zadrž, Harry!“ zasáhla Poppy. „Pokud tě napadlo nechat lorda Latimera zabít nebo zmrzačit, pak tě žádám, abys vymyslel něco rozumnějšího.“

„Mně se Harryho plán líbí,“ prohlásil Leo.

„O hloupostech se odmítám bavit,“ nedala se Poppy. „Měli bychom se chovat jako dospělí, inteligentní lidé.“ Podívala se na Catherine. „Po tom všem trmácení musíš mít velký hlad. Nechám přinést čaj a chlebíčky.“

„Není třeba,“ bránila se dívka. „Nemám…“

„Ale ano,“ skočil jí Leo do řeči. „Má hlad jako vlk. Ráno toho moc nesnědla.“

„Já nic nechci,“ protestovala. Leo se na ni káravě podíval. Dbal o její blaho, což pro ni bylo cosi úplně nového. Dokonce si všiml, co si dala k snídani.

Soustředila se na ten pocit a shledala, že je celkem příjemný, přestože se jí nezamlouvá, když jí někdo říká, co má dělat. Podobné sounáležitosti si mnohokrát všimla u Cama a Amélie či Merripena a Win, kteří také nenápadně pečovali jeden o druhého.

Poppy požádala komornou o občerstvení a vrátila se zpátky do salonu. Usadila se na sametovou pohovku vedle Catherine a vyzvala ji: „Pověz nám, co se stalo, drahá. Obtěžoval tě lord Latimer hned od začátku?“

„Kdepak, ples už nějakou dobu probíhal…“ Catherine jim věcně převyprávěla události onoho večera, ruce držela v klíně a bezděčně je zatínala v pěsti. „Nejvíc mě děsí vědomí, že si lord Latimer nenechá naše špinavé tajemství pro sebe. Není v našich silách ho umlčet. Blíží se skandál a nelze jej odvrátit. Myslím, že udělám nejlépe, když zase zmizím.“

„Nové jméno, nová identita?“ Harry zavrtěl hlavou. „Nemůžeš věčně utíkat, Cat. Nyní zůstaneme stát a postavíme se problému čelem, což jsme ostatně měli udělat už dávno.“ Na okamžik se zadumal a promnul si hřbet nosu. „Začnu tím, že tě veřejně představím jako svoji sestru.“

Catherine zesinala. Nic neprobudí v lidech tolik zvědavosti jako sdělení, že záhadný Harry Rutledge našel dávno ztracenou sestru. Byla si jistá, že nedokáže čelit zkoumavým pohledům a přívalu otázek.

„Lidé ve mně poznají guvernantku Hathawayových,“ namítla přidušeně.

„Začnou se ptát, proč sestra bohatého hoteliéra přijala takovou pozici.“

„Přeberou si to, jak budou chtít,“ mínil Harry.

„Tvé pověsti tahle zpráva nikterak neprospěje.“

„Na nelichotivé připomínky je tvůj bratr dávno zvyklý, Marksová,“ podotkl suše Leo.

Familiární způsob oslovení způsobil, že Harry podezřívavě přimhouřil oči.

„Připadá mi zajímavé,“ prohodil ke Catherine, „žes přijela do Londýna v doprovodu Ramsaye. Kdy jste se rozhodli společně odjet? A v kteroupak noční hodinu jste opustili Hampshire, když sem jste dorazili v poledne?“

Dívčin pobledlý obličej náhle zahořel zrádnou červení. „Já… on…“

Pohlédla na Lea, který ji se zájmem pozoroval, jako by i on napjatě vyčkával na její odpověď. „Odjela jsem včera ráno,“ vysoukala ze sebe.

„Sama.“ Zmučeně pohlédla na Harryho.

Muž se zachmuřil. „Včera ráno? Kde jsi strávila noc?“

Zvedla hlavu a pokusila se o sebejistý tón. „V zájezdním hostinci.“

„Tušíš vůbec, jak jsou tato místa pro osamělou ženu nebezpečná? Copak ses zbláznila? Když si pomyslím, co se ti mohlo stát…“

„Nebyla sama,“ ozval se Leo. Harry na něho nevěřícně zíral.

Rozhostilo se ticho, které bylo výmluvnější než slova. Harryho mysl pracovala na plné obrátky. Člověk mohl dokonce rozpoznat okamžik, kdy dospěl ke správnému, byť nepříjemnému závěru.

Oslovil Lea tónem, z nějž mrazilo. „Pevně věřím, že ani ty by sis netroufl zneužít důvěry vystrašené a bezbranné ženy, která právě prožila otřesný šok.“

„Nikdy ses o ni nestaral,“ vpálil mu okamžitě Leo. „Proč bys s tím teď měl začínat?“

Harry se postavil a zatnul pěsti.

„Proboha,“ zamumlala Poppy. „Harry…“

„Sdíleli jste spolu pokoj?“ domáhal se Rutledge vysvětlení. „A postel?“

„Do toho ti nic není!“

„Když se jedná o moji sestru, tak je! Měls ji chránit a ne zneužít!“

„Harry,“ vložila se do hádky Catherine, „on mě ne…“

„Odmítám poslouchat kázání o morálce od člověka, který o ní ví ještě méně než já,“ ohradil se Leo.

„Poppy…“ Harry opovržlivě zíral na Lea jako na vraha. „Žádám tě, abys spolu s Cat opustila tento pokoj.“

„Proč mě vyháníš, když se bavíte o mně?“ ohradila se Catherine. „Nejsem malá.“

„Jdeme, Catherine,“ vyzvala ji tiše Poppy a zamířila ke dveřím. „Jen ať si to vyřídí jako chlapi, my se o tvé budoucnosti budeme bavit rozumně.“

Dívka uznala, že je to dobrý nápad. Poslušně následovala švagrovou

z místnosti, zatímco muži se vzájemně měřili nevraživým pohledem.

„Hodlám si ji vzít,“ oznámil Leo.

Harry se zarazil. „Vždyť se nemůžete vystát.“

„Konečně jsme našli společnou řeč.“

„Přijala tvoji nabídku?“

„Zatím ne. Nejprve se chce poradit s tebou.“

„Díkybohu, protože já jí řeknu, že horší nápad jsem v životě neslyšel.“

Leo povytáhl obočí. „Copak pochybuješ o mých schopnostech ji ochránit?“

„Pochybuju, že se při první příležitosti navzájem nepovraždíte! Pochybuju, že by mohla být šťastná s darebákem, kterého si vzala pod tlakem okolností. Pochybuju… Ne, nebudu se obtěžovat s vyjmenováváním všech svých námitek. Trvalo by to zatraceně dlouho.“ Z Harryho očí mrazilo. „Odpověď zní ne, Ramsayi. Udělám, co bude třeba, a o Cat se postarám. Ty se můžeš vrátit do Hampshiru.“

„Obávám se, že tak snadno se mě nezbavíš,“ prorokoval Leo. „Možná sis

toho nevšiml, ale o žádné dovolení jsem se tě neprosil. Nemáš na vybranou. Některé věci totiž nelze napravit. Doufám, žes pochopil, kam tím mířím.“

Z Harryho výrazu vyčetl, že by ho nejradši na místě zabil. „Schválně jsi ji svedl,“ zadrmolil.

„Ulevilo by se ti, kdybych tvrdil, že to byla nehoda?“

„Ulevilo by se mi pouze v případě, kdybych tě zatížil kameny a vhodil do Temže.“

„Chápu. Dokonce s tebou i sympatizuju. Nedovedu si představit, jak bych se zachoval tváří v tvář chlapovi, který mi zkompromitoval sestru. Asi bych ho na místě uškrtil. Počkat…“ Leo si zamyšleně poklepal prstem na bradu.

„Vlastně si to představit dovedu. Vždyť jsem tím prošel přede dvěma měsíci.“

Harry přimhouřil oči. „Tehdy všechno probíhalo úplně jinak. Když jsem si tvou sestru bral, byla dosud panna.“

Leo mu věnoval drzý pohled. „Když já se rozhodnu kompromitovat ženu, udělám to pořádně.“

„Svatá pravda,“ zavrčel Harry a vrhl se mu po krku. Svalili se na zem. Ačkoliv se Harrymu podařilo praštit Leovou hlavou o podlahu, náraz účinně ztlumil silný koberec. Harry sice svíral krk svého soupeře jako ve svěráku, avšak Leovi se podařilo zvrátit mu bradu a tím se osvobodit. Dvakrát se překulili a vyměnili si několik pádných úderů.

„Tentokrát nevyhraješ, Rutledgei,“ sípal Leo. Odtrhli se jeden od druhého a vyskočili ze země. „Nejsem nóbl slečinka ze šermířského klubu.“ Uskočil před Harryho pravým hákem a hned nato zaútočil. „Porval jsem se už v každé knajpě a hráčském doupěti v Londýně.“ Předstíral výpad levačkou, jejž následoval pohotový pravý hák. S uspokojivou razancí přistál na Harryho tváři. „Kromě toho mám trénink od Merripena. Jeho zvedák se vyrovná kopnutí muly.“

„Přestaneš vůbec někdy žvanit?“ Harry mu ránu hněvivě vrátil a ucouvl dřív, než se Leo stačil vzpamatovat.

„Říká se tomu komunikace a měl bys to někdy zkusit.“ Podráždění způsobilo, že polevil v ostražitosti. „Zejména bys měl mluvit se svou sestrou. Vyslechls ji vůbec někdy? Sakra, chlape! Hnala se za tebou do Londýna v naději, že jí udělíš bratrskou radu či poskytneš útěchu. A co ty uděláš jako první? Vykážeš ji z místnosti!“

Harry svěsil ruce. Probodával Lea nenávistným pohledem, ale když promluvil, neskrýval opovržení, které k sobě cítil. „Zklamal jsem ji. Ty si myslíš, že nevím, co všechno jsem pro ni mohl udělat, a nehnul jsem ani prstem? Jsem připraven učinit cokoliv, abych to napravil. Ale tebe aby vzal

čert, Ramsayi! Jestli v téhle chvíli něco nepotřebovala, pak to, abys využil její slabosti a připravil ji o počestnost.“

„Mýlíš se. Přesně to potřebovala.“

Harry nevěřícně zavrtěl hlavou. „Kruci!“ Prohrábl si černé vlasy a přiškrceně se zasmál. „Hádky s Hathawayovými bytostně nesnáším. Plácáte naprosté šílenosti, jako by to byly ty nejlogičtější věci na světě. Je na brandy příliš brzy?“

„Zdaleka ne. Na tuhle konverzaci se cítím až moc střízlivý.“

Harry přistoupil ke komodě a připravil dvě skleničky. „Zatímco budu nalévat, můžeš mi vysvětlit, proč ti pošlapání cti mojí sestry připadá prospěšné.“

Leo setřásl z ramen kabátec a přehodil jej přes opěradlo židle. „Marksová byla strašně dlouho sama a opuštěná.“

„Nebyla sama, žila s Hathawayovými.“

„Ale nepatřila do rodiny. Připadalo mi, že stojí stranou s nosem přitisknutým na sklo, jako nějaký dickensovský sirotek. Skrývala se za falešným jménem, nenápadnými šaty, barvila si vlasy… Potlačovala svou osobnost tak dlouho, že sama neví, kým vlastně je. Ale kdykoliv je se mnou, ukáže se ta pravá Catherine. Naučili jsme se navzájem opatrovat, hovoříme stejným jazykem. Tedy jestli víš, co tím myslím.“ Odmlčel se a zahleděl se na jiskrnou pálenku prýštící do sklenice. „Marksová je žena mnoha protikladů, ale čím víc ji poznávám, tím víc dávají smysl. Dlouho žila ve stínu. Bez ohledu na její tvrzení si přeje někam patřit. K někomu.

Ano, chce mít v posteli chlapa. Konkrétně mě.“ Přijal nabízený drink a bez váhání si lokl. „Bude jí se mnou dobře. Ne že bych byl příkladný exemplář mužské ctnosti. Nikdy jsem si nehrál na svatouška, ale jsem pro ni ten pravý. Nebojím se jejího nabroušeného jazyka a ona ví, že mi nepřeroste přes hlavu.“ Harry se posadil a usrkával brandy. Upřeně Lea sledoval. Pokoušel se odhadnout míru jeho upřímností a důvěryhodnosti. „Co bys z toho měl?“ zeptal se tiše. „Doneslo se mi, že se potřebuješ oženit a zplodit dědice. A to dost brzy. Když se Catherine nepodaří povít ti syna, Hathawayovi přijdou

o Ramsay House.“

„Přežili jsme daleko horší věci, než je ztráta domu. Marksová mi za riziko stojí. Jsem připraven se s ní oženit.“

„Možná ji jenom zkoušíš,“ pravil Harry bezvýrazně. „Snažíš se zjistit, jestli je plodná a stojí za námahu.“

Svým výrokem švagra urazil. Leo si musel v duchu připomenout, že hovoří s bratrem své vyvolené, který má na pochybnosti právo. „Je mi jedno,

jestli je plodná nebo ne,“ odvětil rázně. „Jestli chceš, klidně se sňatkem počkám, až budou diskuse kolem právní doložky zbytečné. Chci ji bez ohledu na okolnosti.“

„A co Cat? Sdílí tvé touhy?“

„Rozhodnutí nechám na ní. A co se Latimera týče – okamžitě jsem mu dal na vědomí, že na něho ledacos vím. Pokud začne dělat potíže, bez váhání použiju všechny dostupné páky. Ale nejlepší ochrana, kterou můžu Cat nabídnout, je moje jméno.“ Dopil pálenku a postavil prázdnou sklenku stranou „Co víš o té její babičce a tetě?“

„Ta stará čarodějnice je dávno mrtvá. Teta, Althea Hutchinsová, převzala vedení podniku. Poslal jsem tam Valentina, aby obhlédl situaci. Vrátil se značně znechucen. Paní Hutchinsová se pokusila podnik trochu rozhýbat, a tak se rozhodla nabízet ty nejodpornější možné služby. Zaměstnává ženy, které jsou natolik opotřebované, že už jim nikdo jiný práci nenabídne. Sama madam je už skoro v posledním tažení. S největší pravděpodobností čelí následkům neléčené pohlavní choroby.“

Leo se na něho ostražitě podíval. „Řekls to Marksové?“

„Ne. Nikdy se neptala. Nevěřím, že to chce vědět.“

„Bojí se,“ mínil tiše Leo.

„Čeho?“

„Toho, jak málem dopadla. Věcí, které jí Althea vmetla do tváře.“

„Například?“

Leo zavrtěl hlavou. „Slíbil jsem, že to nikomu nepovím.“ Harryho nesouhlasný výraz ho přinutil k úsměvu. „Znáte se roky. O čem jste si proboha povídali, když jste se sešli? O daních? O počasí?“ Postavil se a sebral svůj kabátec. „Když mě teď omluvíš, jdu si objednat pokoj.“

Harry se zamračil. „Tady?“

„Ano. Kde jinde?“

„Například v tom domě, který si obvykle pronajímáš.“

„V létě je zavřený. Ale zůstal bych tady, i kdyby nebyl.“ Potutelně se usmál. „Považuj to za skvělou příležitost užít si radost z rodinné pospolitosti.“

„Nejvíc se raduji, když celá rodinka pobývá v Hampshiru,“ prohlásil Harry, když Leo opouštěl jeho apartmá.

22

„V jednom má Harry pravdu,“ podotkla Poppy, když se spolu s Catherine procházela v zahradě za hotelem.

Ačkoliv zrovna byly v módě romanticky pojaté zahrady se záhony květin, které jako by rostly samy od sebe, protkané neuspořádaně se vinoucími cestičkami, zde naopak panoval přísný řád a velkolepost. Pěšiny, rovné jako podle pravítka a lemované pečlivě zastřiženými živými ploty, mířily k fontánám, sochám a důmyslně vysázeným květinovým záhonům.

„Je nevyšší čas, aby tě Harry lidem představil jako svou sestru,“ pokračovala Poppy. „Mohla bys začít vystupovat pod svým pravým jménem. Jak vlastně zní?“

„Catherine Wigensová.“

Poppy se zadumala. „Zřejmě je to tím, že tě od prvopočátku znám jako slečnu Marksovou, ale… Marksová se mi líbí víc.“

„Mně taky. Catherine Wigensová byla vystrašená holčička, která se ocitla v nesnázích. Catherine Marksové se dařilo o hodně lépe.“

„Dařilo se ti lépe, anebo ses přestala bát?“ vyzvídala opatrně Poppy.

Dívka se zazubila. „V posledních letech jsem zjistila, jaké to je být šťastná. Ve škole jsem našla klid a mír. Navzdory své uzavřenosti jsem tam dokonce měla pár kamarádek. Ale že se lidé mohou mít nezištně rádi a každodenně si pomáhat, jsem zjistila až u Hathawayových. Loni jsem se konečně dočkala prvních okamžiků ničím nezkalené radosti. Alespoň na chvíli jsem získala pocit, že všechno je tak, jak má být. Co víc bych mohla žádat?“

Poppy se na ni usmála. „Prvních okamžiků ničím nezkalené radosti?

Jakých například?“

Vstoupily do růžové zahrady prozářené sluncem. Vzduch byl prosycen vůní stovek květů.

„Zamilovala jsem si večery v salonu, když nám Win předčítala. Ráda jsem chodila s Beatrix na procházky. Anebo s láskou vzpomínám na jistý deštivý den, kdy jsme pořádali piknik na verandě. Nebo…“ Vtom si uvědomila, co se chystá vyslovit, a včas se odmlčela.

„Nebo?“ Poppy se zastavila u velkokvěté růže a zabořila nos do jejích něžných plátků. Pak se po očku podívala na svou společnici.

Bylo obtížné svěřit se se svými nejniternějšími úvahami, ale Catherine se

přinutila nic nezastírat. „Poté co si lord Ramsay poranil rameno v rozvalinách starého sídla, následující den proležel v horečkách. Hodiny jsem mu dělala společnost. Povídali jsme si, zatímco jsem šila, a také jsem mu četla Balzaka.“

Poppy se zaculila. „Musel být v sedmém nebi. Obdivuje francouzskou literaturu.“

„Vyprávěl mi o svém pobytu ve Francii. Líbil se mu tamější životní styl.

Francouzi si prý s ničím nedělají hlavu.“

„Ano, cesta do zahraničí mu velmi prospěla. Když odjížděl, připomínal trosku. Nepoznala bys ho. Nevěděli jsme, o koho se strachovat víc, zda o Win a její slabé plíce, či o Lea, který se rozhodl zničit.“

„Oba se vrátili v pořádku,“ zdůraznila Catherine. „Ano, nakonec se uzdravili. Každý jinak.“

„S přispěním Francie?“

„Také, ale zejména jim prospěly překážky, které museli překonat. Win mi jednou řekla, že člověku tolik neprospívá pobyt na samém vrcholu, jako jeho dobývání.“

Při vzpomínce na křehkou blondýnku se Cat usmála. Vrozená trpělivost jí pomohla přestát dlouhé roky nemoci. „Jako bych ji slyšela,“ přisvědčila.

„Vnímavou a silnou.“

„Leo je také takový,“ prohlásila Poppy. „Jen navíc neuctivý.“

„A cynický,“ dodala Catherine.

„Ano, cynický. Ale také hravý. Možná je to zvláštní kombinace, ale takový je zkrátka můj bratr.“

Catherine se nepřestávala usmívat. Viděla Lea v mnoha rozličných situacích. Trpělivě zachraňoval ježka, který spadl do jámy. Soustředěně se skláněl nad plány nové zemědělské usedlosti. Ležel v posteli s očima skelnýma horečkou a mumlal: Jsem pro tebe trochu tvrdý oříšek.

Kdepak, odpověděla tenkrát. Nejsi.

„Catherine,“ spustila váhavě Poppy, „udivuje mě, že s tebou Leo přijel do Londýna. Napadlo mě… Doufám… Nechystáte náhodou zásnuby?“

„Požádal mě o ruku,“ přiznala dívka, „ale já…“

„Opravdu?“ užasla švagrová a nadšeně ji objala. „Ach, je to příliš hezké, aby to byla pravda! Prosím, řekni, žes jeho nabídku přijala!“

„Obávám se, že to není tak jednoduché,“ odpověděla lítostivě Catherine a odtáhla se od ní. „Mám hodně o čem přemýšlet.“

Poppy opustilo veselí a mezi obočím jí naskočila ustaraná vráska. „Ty ho nemiluješ? Časem si na něho zvykneš, o tom nepochybuji. Má hodně předností…“

„Není to otázka lásky,“ připustila Catherine a mírně se ušklíbla.

„Manželství není otázkou lásky?“

„Ne. Tedy samozřejmě je, ale chtěla jsem říct, že láska nepřekoná určité potíže.“

„Ale miluješ ho?“ zeptala se Poppy s nadějí v hlase. Catherine zrudla.

„Lorda Ramsaye si cením z mnoha důvodů.“

„A jsi s ním šťastná. Sama jsi to připustila.“

„Dobrá. Přiznávám, že jednou…“

„Doslova jsi řekla, že jsi v jeho společnosti zažila okamžiky ničím nezkalené radosti.“

„Nebesa, Poppy! Připadám si jako u výslechu.“

Mladá žena se zakřenila. „Promiň. Já jenom… Moc bych si přála, abyste se vy dva dali dohromady. Už kvůli Leovi. A tobě. Vlastně celé rodině.“

Vtom za ní zaduněl manželův hlas. „V tom případě sledujeme zcela opačné cíle, má lásko.“ Ženy se otočily a spatřily, že k nim Harry kráčí. Vlídně pohlédl na svou choť, ale bylo vidět, že má plnou hlavu starostí. „Čaj a chlebíčky čekají,“ hlásil. „A půtka je u konce. Můžeme se vrátit do salonu?“

„Kdo vyhrál?“ vyzvídala čtverácky Poppy.

Za svoji smělost si vysloužila jeden z Harryho vzácných úsměvů.

„Uprostřed boje jsme se nějak zapovídali, což je pravděpodobně dobře. Ukázalo se totiž, že žádný z nás se neumí prát jako gentleman.“

„Vždyť šermuješ,“ namítla Poppy. „A to je velmi gentlemanský způsob boje.“

„Šerm ve skutečnosti není boj. Spíše připomíná šachovou partii, ovšem s rizikem bodného poranění.“

„Inu, těší mě, že jste oba celí,“ zacvrlikala vesele Poppy, „protože je docela možné, že brzy budete švagři.“

„Švagři už jsme.“

„Tak švagři na druhou.“ Laškovně se do muže zavěsila.

Vykročili. Harry pohlédl na sestru. „Doufám, že ses ještě nerozhodla.

Myslím v tom, že se provdáš za Ramsaye.“

„Ne,“ hlesla tiše. „Jsem plná zmatku. Nejdřív musím všechno důkladně zvážit.“

„Harry,“ ozvala se Poppy, „když ses vyjádřil, že sledujeme zcela opačné cíle, neznamená to, doufám, že jsi proti sňatku těch dvou?“

Muž pečlivě volil slova. „Domnívám se, že opatrnost je na místě.“

„Copak nechceš, aby se Catherine stala součástí mojí rodiny?“ podivila se Poppy. „Společně bychom ji chránili a ty bys ji neztratil z očí.“

„Ano, to by se mi líbilo,“ připustil, „ale je v tom háček. Nejprve by si musela Ramsaye vzít a já nejsem přesvědčen, že je pro ni ten nejlepší.“

„Ty nemáš Lea rád?“

„Mám. A pokud v Londýně žije šarmantnější a mazanější chlap, než je on, tak jsem ho dosud nepotkal.“

„Odkud tedy pramení tvé námitky?“

„Má za sebou pestrou minulost, která z něho rozhodně nedělá spolehlivého manžela. A na můj vkus Cat zradilo až příliš mnoho lidí.“ Hovořil střízlivě a věcně. Pohlédl na svou sestru. „Catherine, uvědomuji si, že k nim patřím i já, a nechci, abys kvůli někomu znovu trpěla.“

„Harry,“ odpověděla upřímně dívka, „jsi na sebe příliš tvrdý.“

„Lichotky ani sebeobviňování nám teď nepomůžou,“ mínil, „ale věř mi, že kdyby šlo vrátit čas, bez váhání bych to udělal. Ale co naplat, můžu učinit jen pokání a v budoucnu se chovat lépe. A o Ramsayovi mohu říct totéž.“

„Každý si zaslouží druhou šanci,“ připomněla Catherine.

„Souhlasím. Rád bych věřil, že i on dostal rozum a začíná psát novou kapitolu svého života. Ale to se teprve ukáže.“

„Bojíš se, že se vrátí ke svým zlozvykům?“ vyzvídala sestra.

„Nebyl by první. Nicméně Ramsay se blíží věku, kdy je jeho charakter víceméně pevně daný. Pokud začne sekat dobrotu, myslím, že z něho bude skvělý manžel. Avšak dokud se neosvědčí, nechci riskovat. Nerad bych tě viděl ve svazku s mužem, který neumí držet slovo.“

„Manželskou přísahu dodrží,“ tvrdila Poppy.

„Jak to víš?“

„Protože je Hathaway.“

Harry se na ni zazubil. „Ještě že ho dovedeš obhájit, má drahá. Hlavně abys měla pravdu.“ Pohlédl do ztrápeného obličeje své sestry. „Hádám, že chováš stejné pochybnosti jako já, Cat. Nebo se pletu?“

„Dělá mi potíže důvěřovat kterémukoliv muži,“ přiznala. Nato všichni tři ztichli a dál pokračovali mlčky.

„Catherine,“ odvážila se po chvíli Poppy. „Smím se tě zeptat na něco hodně osobního?“

Dívka jí věnovala přehnaně zkroušený pohled, a pak se usmála. „Neumím si představit nic osobnějšího než to, o čem právě byla řeč. Samozřejmě že můžeš.“

„Vyznal ti můj bratr lásku?“

Dlouho váhala. „Ne,“ zavrtěla posléze hlavou, aniž odlepila zrak od pěšiny. „Vlastně jsem nedávno zaslechla, jak říká Win, že se ožení pouze se

ženou, kterou zaručeně nemiluje.“ Kradmo zamžourala na bratra, který se naštěstí zdržel všech komentářů.

Poppy se zamračila. „Nemyslel to vážně. Leo věčně o něčem žertuje a říká přesný opak toho, co cítí. Člověk se v něm často nevyzná.“

„Přesně to mi na něm vadí,“ prohodil Harry neutrálním tónem. „Jeden nikdy neví, na čem s ním je.“

Jakmile Catherine s nově nabytou chutí k jídlu snědla několik obložených chlebíčků, odebrala se do apartmá, jež pro ni nechal bratr připravit.

„Až si odpočineš,“ oznámila jí Poppy, „pošlu ti po komorné nějaké svoje šaty. Budou ti sice trochu volné, ale dají se snadno zabrat.“

„Ach, to je zbytečné,“ bránila se dívka. „Dám si poslat pro věci, které jsem nechala v Hampshiru.“

„Kdybys mezitím něco potřebovala,“ nenechala se odradit švagrová,

„mám plné skříně oblečení, které jsem nikdy nenosila. Jakmile dojde na mou maličkost, je Harry nesmírně rozhazovačný. Kromě toho není nutné, abys dál nosila ty svoje fádní staropanenské hadříky. Vždycky jsem tě toužila vidět v zářivých barvách – růžové nebo modrozelené.“ Dívčin rozpačitý výraz ji rozesmál. „Budeš jako pověstný nádherný motýl, který se vylíhne z šedivé kukly.“

Catherine se pokusila vtipně odpovědět, přestože měla nervy napnuté k prasknutí. „Jenže v kůži šeredné housenky mi bylo náramně dobře.“

Poppy se vydala za Harrym do jeho oblíbeného kabinetu kuriozit. Častokrát tu nad něčím dumal anebo řešil konkrétní technický problém. Byl si jistý, že tady ho nikdo rušit nebude. Pouze Poppy směla přicházet a odcházet, jak se jí líbilo.

Místnost lemovaly police prohýbající se pod tíhou všemožných pozoruhodných předmětů. Jednalo se o dary zahraničních návštěvníků a zajímavé sběratelské kousky, které si Harry přivezl z cest.

Seděl u stolu jenom v košili a pohrával si s mechanickými dílci, jak míval ve zvyku, když hluboce přemýšlel. Poppy k němu přistoupila, aniž spustila z očí jeho šikovné ruce. Zatetelila se blahem, když si představila, jak dovedně laskají její tělo.

Když za ní zaklaply dveře, Harry vzhlédl. Tvářil se zamyšleně. Nasypal na stůl hrst součástek, které právě svíral v prstech, natočil se ke své ženě, objal ji kolem pasu a přitáhl si ji tak, aby stála mezi jeho rozevřenými koleny.

Poppy zabořilá ruce do manželovy tmavé kštice a kochala se lesklými kadeřemi, které se jí mírně otáčely kolem prstů. „Já tě ruším, vid?“ Sklonila se,

aby ho políbila.

„Ano,“ zašeptal se rty přitisknutými k jejím ústům. „Ale nepřestávej.“

Její chichotání se rozplynulo ve sladkém líbání. Jakmile se nasytili jeden druhého, Poppy zvedla hlavu a pokoušela se rozpomenout, proč sem vlastně přišla. „Ne, přestaň,“ napomenula manžela, když se začal mazlit s jejím hrdlem. „Rozptyluješ mě. Nemůžu si uvědomit, proč jsem za tebou přišla.“

„Odpověď zní ano.“

Poppy se zaklonila a na manžela, kterého stále objímala kolem krku, se zakřenila. „Co si doopravdy myslíš o Leovi a Catherine?“

„Nejsem si jist.“ Pohrával si s knoflíčky na jejím živůtku.

„Hlavně mi je neutrhej, Harry. Jsou jenom pro ozdobu.“

„K čemu jsou potom dobré, když k ničemu neslouží?“ nechápal.

„Je to taková móda.“

„Jak z tebe mám ty šaty sundat?“ Tento problém ho očividně zaujal natolik, že ihned začal pátrat po skrytém zapínání.

Poppy se otřela svým nosem o jeho. „To je tajemství,“ zašeptala. „Napovím ti, až mi řekneš, co máš v plánu se svou sestrou.“

„Skandál snáze vyšumí, když se kolem něj nenadělá mnoho povyku. Jakýkoliv pokus o nápravu je pouze přilévání oleje do ohně. Hodlám Cat představit jako svou sestru s tím, že nejprve studovala v internátní škole a pak jako projev laskavosti přijala místo u Hathawayových.“

„A jak zodpovíme všechny nepříjemné otázky? Co řekneme neodbytným lidem?“

„Vezmeme si příklad z politiků. Budeme uhýbat a mlžit.“

Zamyšleně našpulila rty. „Zřejmě nemáme na vybranou,“ přisvědčila.

„A co Leova žádost?“

„Domníváš se, že bych měl jeho návrh přijmout?“

Poppy energicky přikývla. „Není nač čekat. Jaký se z nápadníka vyklube manžel, se pozná až po svatbě, a pak už bývá příliš pozdě.“

„Moje ubohá ženuško,“ zamumlal Harry a smířlivě ji poplácal po zadečku.

„K čemu ses to svým slibem zavázala, že?“

„Ano. Odsoudila jsem se k životu plnému vášnivého milování a intelektuálních rozhovorů.“ Unaveně si povzdechla. „Vždycky si říkám, že je to lepší než zůstat na ocet.“

Harry si stoupl a přivinul Poppy k sobě. Líbal ji tak dlouho, dokud celá nezrůžověla a nezatočila se jí hlava.

„Harry,“ nedala si pokoj, zatímco se muž mazlil s jejím ouškem, „kdy dáš těm dvěma své požehnání?“

„Až mi Catherine oznámí, že na mém rozhodnutí nezáleží, protože ona si Ramsaye stejně vezme, ať se mi to líbí nebo ne.“ Zvedl hlavu a zahleděl se manželce hluboko do očí. „Co kdybychom šli na chvilku do ložnice?“

„Nejsem ospalá,“ zašeptala a spiklenecky se ušklíbla. „Já také ne.“ Vzal ji za ruku a odváděl ke dveřím. „Zajímají mě ty malé knoflíčky…“

Ráno Catherine probudila komorná, která přinesla snídani a pak rozdělala oheň v krbu. Jedním z požitků, které nabízel hotel Rutledge, byla lahodná krmě připravovaná talentovaným šéfkuchařem Broussardem. Dívka se podívala na podnos a spokojeně zavrněla nad jeho obsahem. Čekal na ni silný čaj, smažená vejce, křupavé rohlíčky a košíček čerstvých jahod.

„Pode dveřmi jste měla vzkaz, slečno,“ hlásila služebná. „Položila jsem ho vedle tácu.“

„Děkuji vám.“ Catherine zvedla zapečetěnou kartičku a zatetelila se radostí, když spatřila Leův nezaměnitelný úhledný rukopis.

„Až se najíte, tak na mě zazvoňte, slečno, uklidím nádobí. Také vám můžu pomoci s oblékáním a účesem, kdybyste chtěla. Na česání jsem celkem šikovná.“

Catherine počkala, až odejde, a pak lístek otevřela.

Dnes ráno se koná tajný výlet. Vyzvednu tě přesně v deset. Obuj si vycházkové střevíce.

R.

Okouzleně se usmála. „Tajný výlet,“ zašeptala. Sledovala Dodgera, který se vztyčil na posteli a začenichal. Zaujal ho talíř s vejci. „Co má Leo asi za lubem? Ne, Dodgere, ať tě ani nenapadne pustit se do mé snídaně. Musíš počkat, až co zbude. Dobrá, slibuji, že ti nechám přesně polovinu.“

Zdálo se, že fretka jejímu přísnému tónu rozumí. Poslušně ulehla na matraci a pak se třikrát převalila.

„Ale nečekej, že to takhle bude chodit pořád,“ dodala Catherine a osladila si čaj. „Postarám se o tebe jen do doby, dokud se nevrátíš zpátky k Beatrix.“

Měla takový hlad, že snědla vše do posledního drobečku kromě malé porce vyhrazené pro Dodgera. Volská oka neměla chybu. Z oranžových žloutků se ještě kouřilo, přesto zůstaly tekuté. Labužnicky do nich namáčela kousky rohlíku. Jakmile se dostatečně nasytila, dala jedno vejce do misky a ozdobila je několika jahodami. Potom pozvala Dodgera k snídani. Chlupatý dareba kolem ní nadšeně poskakoval. Pohladila ho a on se vděčně pustil do jídla.

Zrovna se učesala, když někdo zaklepal na dveře. Byla to Poppy v doprovodu komorné, která dívce ráno sloužila. Švagrová nesla přes ruku troje šaty, komorná pro změnu velký košík s rozličnými dámskými proprietami – prádlem, punčochami, rukavičkami a dalšími nezbytnostmi.

„Dobré ráno,“ zahalasila vesele Poppy a rozložila svůj náklad po posteli. Všimla si fretky živící se v rohu, zavrtěla hlavou a protáhla obličej. „Zdravím, Dodgere.“

„To je všechno pro mě?“ užasla Catherine. „Tolik toho opravdu nepotřebuji.“

„Jsem odhodlaná ti tohle všechno vnutit,“ poučila ji příbuzná, „takže se mi to nesnaž vrátit. Přidala jsem k tomu úplně nové prádlo a vylepšený korzet. Vzpomínáš? Viděly jsme jej u obchodníka s konfekcí na Velké výstavě.“

„Jistěže,“ usmála se Catherine. „Na tenhle zážitek se nedá zapomenout. Když si představím všechno to spodní prádlo rozvěšené, kde se dalo, aby je mohl okukovat celý svět…“

„Madam Caplinová tehdy nedostala zlatou medaili zbůhdarma. Její korzety jsou lehčí než běžné šněrovačky, nemají tolik háčků, neškrtí a přizpůsobí se tvému tělu a ne naopak. Harry řekl hospodyni, paní Pennywhistleové, že pokud budou mít komorné zájem, mohou si jeden pořídit na náklady hotelu.“

Catherine pochybovačně zvedla obočí. „Opravdu?“

„Ano, protože nový typ korzetu umožňuje větší volnost pohybu. A můžeš v něm dýchat.“ Poppy zvedla světle zelené šaty a předvedla je své přítelkyni.

„Dnes si musíš vzít tyhle. Určitě ti padnou. Jsme stejně vysoké, jenom ty jsi štíhlejší.“

„Jsi ke mně tak štědrá, Poppy.“

„Hloupost, vždyť jsme švagrové.“ Láskyplně se na Catherine podívala.

„A na tom se nic nezmění, ať už si Lea vezmeš nebo ne. Bratr mi prozradil, že jste si na desátou naplánovali dostaveníčko. Svěřil se ti, kam půjdete?“

„Ne. A tobě?“

„Ano,“ zakřenila se Poppy.

„Tak mi napověz.“

„Nech se překvapit. Nicméně bych tě ráda ubezpečila, že já a Harry tuhle výpravu plně schvalujeme.“

Spolu s komornou pomohla Catherine odít se do šatů barvy mořské vody s pasem beze švu a hladkou sukní zakončenou řadami kanýrů. Patřil k nim krátký kabátek lemovaný třásněmi v odstínech modré, zelené a stříbrošedé. Na pečlivě učesané vlasy si dívka nasadila rozkošný klobouček.

Protože Catherine na sobě dlouho neměla nic pěkného nebo módního, výsledek byl ohromující. Zčistajasna se proměnila v přitažlivou a půvabnou mladou ženu.

„Ach, slečno, vy jste tak hezká jako děvčata, která malují na plechovky s bonbony!“ zvolala uznale komorná.

„Má pravdu, Catherine,“ přisvědčila Poppy. „Počkej, až tě uvidí můj bratr.

Zalituje každého uštěpačného slova, které pronesl na tvou adresu.“

„Však ani já ho nešetřila,“ pravila kajícně Catherine.

„Všichni jsme věděli, že vaše vzájemná nevraživost pramení z nějakého důvodu,“ přiznala Poppy, „ale nedokázali jsme se shodnout z jakého. Pravdu měla samozřejmě Beatrix.“

„V čem?“

„Tvrdila, že jste jako párek fretek. Ty se také uchylují k poněkud drsnějšímu způsobu namlouvání.“

Catherine se ospale zaculila. „Beatrix je velmi vnímavá.“

Poppy se kysele podívala na Dodgera, který vylizoval z misky poslední zbytky vejce. „Doufala jsem, že sestřička ze své posedlosti zvířaty časem vyroste. Později mi došlo, že zkrátka nemůže být jiná. Nevidí žádný rozdíl mezi světem zvířat a lidí. Pouze doufám, že potká muže, který bude tohle její přesvědčení tolerovat.“

„Taktně řečeno,“ smála se Catherine. „Chtěla jsi říct, že potká opravdového gentlemana, kterému nebudou vadit králíci v botách a ještěrka v krabici na doutníky.“

„Přesně tak.“

„Určitě takového najde,“ nepochybovala Catherine. „Beatrix je plná lásky a zaslouží si být milována. Však ona se jednou provdá.“

„Stejně jako ty,“ prorokovala Poppy. Sehnula se k fretce, která se zvědavě dobývala do košíku, a zvedla ji. „Vezmu si Dodgera k sobě. Celé dopoledne budu vyřizovat korespondenci. Zatímco budu psát, může spát na mém stole.“

Fretka v jejím sevření zvláčněla, a když ji Poppy odnášela, zdálo se, že se na Catherine spiklenecky zubí.

Leo nechtěl Catherine na noc opustit. Toužil zůstat s ní a hlídat ji jako poklad. Ačkoliv nikdy dřív nebyl žárlivý, zdálo se, že ztracený čas rychle dohání. Nejvíc ho popuzovalo, že je Catherine tak závislá na svém bratrovi. Bylo to přirozené, zejména poté, co ji před lety vysekal z krajně nepříjemné situace a stal se jediným člověkem, na kterého se mohla spolehnout. Ačkoliv jí Harry neprojevoval moc lásky ani zájmu, nikoho jiného na světě neměla.

Potíž tkvěla v tom, že Leo cítil stravující potřebu být pro ni vším. Toužil být jejím důvěrníkem, milencem i nejbližším přítelem. Chtěl ji zahřívat svým tělem, až jí bude chladno, přidržovat jí u rtů šálek, až bude trpět žízní, a masírovat jí chodidla, až nebude únavou moci dál. Byl odhodlaný spojit svůj život s jejím ve všech ohledech, důležitých i zcela všedních.

Avšak uvědomoval si, že ji nezíská jediným gestem, rozhovorem či nocí plnou vášně. Musí postupovat pomalu a opatrně, sloupávat z dívky jednu pomyslnou ochrannou vrstvu po druhé a vyvracet její námitky. Což vyžaduje trpělivost, pozornost a čas. Budiž. Catherine stojí za daleko víc.

Došel ke dveřím jejího apartmá, diskrétně zaklepal a vyčkával. Vzápětí mu otevřela. Usmívala se. „Dobré ráno,“ zašveholila hlasem, z něhož čišelo očekávání.

Slova, která se Leovi drala na rty, kamsi zmizela. Zvolna putoval po dívce očima. Připomínala mu krásky z moderních obrazů. Byla dokonalá. Zatoužil rozbalit si ji jako lahodný bonbon a ochutnat, co se skrývá pod svůdným obalem.

Mlčení se prodlužovalo. Catherine se odhodlala je přerušit. „Jsem připravená. Kam půjdeme?“

„Nemůžu si vzpomenout,“ blekotal užaslý mladík. Vykročil kupředu, jako by ji chtěl zatlačit zpátky do místnosti.

Dívka se ani nepohnula. Ručku v bílé rukavičce mu odhodlaně položila na hrud. „Obávám se, že vás nemůžu pustit dál, pane. Nehodí se to. Doufám, že jste pro naše dostaveníčko najal otevřený kočár a ne drožku s kabinou.“

„Můžeme si kočár najmout, pokud chcete, ale cíl naší cesty není daleko. Vlastně je to příjemná procházka přes park svatého Jakuba. Půjdeme pěšky?“

Nadšeně přikývla.

Vyšli z hotelu. Leo nabídl své společnici rámě. Ochotně se do něho zavěsila. Vyprávěla mu, co o parku svatého Jakuba četla spolu s Beatrix. Král Jakub zde údajně zřídil zvěřinec, kde choval velbloudy, krokodýly a slona. Řady voliér předznamenávaly známou Ptačí promenádu. I Leo přispěl svou troškou do mlýna. Vyprávěl Catherine o architektu Johnu Nashovi, jenž se stal autorem návrhu hlavní aleje, jež proslula jako královská cesta z Buckinghamského paláce.

„Tehdy Nashe považovali za nadutého hejska,“ pokračoval Leo. „Prý byl arogantní a nadmíru sebevědomý, což jsou přesně vlastnosti, bez kterých se žádný velký architekt neobejde.“

„Opravdu?“ Catherine se dobře bavila. „Pročpak?“

„Každá významná stavba stojí spoustu peněz. Kromě toho je vystavena

veřejnému mínění. Vyrukovat s nějakým návrhem je v podstatě drzost. Skutečně. Chce to odvahu uvěřit, že nápad, který se člověku vylíhl v hlavě, obstojí v širším měřítku. Například obraz lze pověsit do muzea, kam si ho lidé budou chodit prohlížet, anebo se mu začnou sveřepě vyhýbat. Jak je jim libo. Ale jak se lze vyhnout budově, ze které člověka bolí oči?“

Jeho výklad ji zaujal. Čtverácky na něho pohlédla. „Uvažoval jsi někdy o tom, že by ses stal autorem velkolepého paláce nebo jiné významné stavby jako pan Nash?“

„Kdepak. Nemám ambice stát se velkým architektem. Pouze užitečným. Líbí se mi pracovat na menších projektech, jako jsou zemědělské usedlosti. Podle mého názoru jsou stejně důležité jako paláce.“ Zpomalil, aby srovnal krok s jejím. „Když jsem podruhé navštívil Francii, shodou okolností jsem v Provence potkal svého profesora z akademie. Roztomilý stařík.“

„Tomu se říká šťastná náhoda.“

„Osud.“

„Ty na něj věříš?“

Leo se křivě usmál. „Myslíš, že mám na vybranou, když bydlím pod jednou střechou s Rohanem a Merripenem?“

Dívka se zazubila a zavrtěla hlavou. „Osobně jsem skeptik. Myslím, že každý je sám strůjcem svého štěstí. Jde o to, jak se chováme a využijeme nabízené šance. Pokračuj. Vyprávěj mi o profesorovi.“

„Od onoho pamětného setkání jsem ho často navštěvoval. Pracoval jsem v jeho ateliéru.“ Vyslovil to slovo s francouzským přízvukem, tedy s důrazem na druhé slabice. Smutně se usmál. „Často jsme rozmlouvali nad sklenkou chartreuse. Nemohl jsem ten patok vystát.“

„O čem jste si povídali?“ zeptala se tiše.

„Obvykle o architektuře. Profesor Joseph na ni má jasný názor. Tvrdí, že dokonale navržená chaloupka má tutéž hodnotu jako grandiózní veřejná budova. Hovořil o věcech, o kterých se na akademii nikdy nezmínil – o spojení fyzična a duchovna. Zastává názor, že bezchybné lidské dílo – například malba nebo socha, popřípadě stavba – umožňuje člověku překročit jakýsi rozměr a dočkat se prozření. Jako by na zlomek vteřiny pohlédl na nebesa.“

Neunikl mu dívčin utrápený výraz a provinile se odmlčel. „Asi tě nudím.

Promiň.“

„Kdepak, vůbec ne!“ Chvíli kráčeli mlčky, když vtom Catherine vyhrkla:

„Zjišťuji, že tě vlastně vůbec neznám. Podceňovala jsem tě a křivdila ti, což mě velmi znepokojuje.“

„Znamená to, že jsi ochotna zvážit mou nabídku k sňatku?“

„Ani náhodou,“ odsekla a on se zakřenil.

„Uděláš to,“ prorokoval. „Mému šarmu nedokážeš odolávat věčně.“ Vyšli z parku na rušnou ulici plnou obchodů a úřadoven.

„Jdeme do galanterie?“ hádala Catherine, zatímco se rozhlížela kolem sebe.

„Do květinářství? Knihkupectví?“

„A jsme tady,“ oznámil zčistajasna Leo a zastavil se před jedním z výkladů. „Co si o tom myslíš?“

Zašilhala na vývěsní štít. „Dalekohledy?“ užasla nechápavě. „Přeješ si, abych se dala na astronomii?“

Leo ji otočil zpátky k výloze. „Čti dál.“

„Dodavatel loveckých a dostihových dalekohledů, divadelních kukátek a zvětšovacích skel,“ četla nahlas, „vyrobených v souladu s patentovacími listy Její královské Výsosti. Korekce a měření zrakové ostrosti na základě vědeckých metod. Provádí doktor Henry Schaeffer za použití nejnovějších optických pomůcek.“

„Doktor Schaeffer je nejlepší oční lékař v Londýně,“ poučil ji Leo. „Někteří lidé tvrdí, že dokonce i na světě. Nejprve byl profesorem na Trinity, avšak práce s čočkami v něm probudila zájem o lidské oko. Vystudoval proto oční lékařství a stal se v tomto oboru vysoce uznávaným odborníkem. Domluvil jsem ti s ním schůzku.“

„Ale já nepotřebuji nejlepšího očního lékaře v Londýně,“ bránila se.

Nechápala, proč Leo zachází tak daleko.

„Ale no tak, Marksová…“ Vlekl ji ke dveřím. „Je nejvyšší čas, aby sis pořídila pořádné brýle.“

Obchůdku vévodily řady polic s vystavenými dalekohledy, lupami, stereoskopy a všemi druhy brýlí. Přivítal je usměvavý prodavač a slíbil, že dojde pro doktora. Ten se vzápětí dostavil a ukázalo se, že je to bodrý chlapík. Růžové tváře lemovaly bílé licousy, a když se usmíval, hustý knír se mu kroutil vzhůru.

Nejprve jim ukázal svoje království a objasnil, na jakém základě stereoskop vytváří dojem hloubky. „Tento nástroj používáme ke dvěma účelům,“ vysvětloval. „U některých pacientů slouží stereoskopické karty k ověření zaostřovacích schopností. Kromě toho se osvědčily k zabavení nadmíru živých dětí.“

Poté následovali lékaře do zadního traktu budovy. Kdykoliv si Catherine v minulosti kupovala brýle, optik jí přinesl podnos s čočkami. Přikládala si je k očím, a když cítila, že nalezla ty správné, optik je zasadil do obrouček.

Nicméně doktor Schaeffer trval na tom, že ji prohlédni takzvanou

„rohovkovou lupou“. Nejprve jí nakapal do očí preparát, který rozšířil zornice. Lékař neshledal žádné známky choroby či degenerace, a tak dívku požádal, aby mu četla písmena různých velikostí vytištěná na kartonu, který visel na stěně. Následně vybral vhodné čočky a vyzval Catherine, aby čtení zopakovala. Po několika pokusech dívka s úžasem shledala, že se její zrak projasnil.

Když došlo na obruby, vložil se do hovoru Leo, čímž překvapil lékaře i svou společnici. „Brýle, které slečna Marksová nyní nosí, zanechávají na jejím nose otlak.“

„Chtělo by to vypodložit podpůrný oblouk,“ přemítal lékař nahlas.

„Nepochybně.“ Leo vytáhl z kapsy kabátce útržek papíru a položil jej na stůl. „Mám pár dalších nápadů.“

„Co kdybychom vyrobili takové rámečky, aby držely čočky dál od tváře?“

„Zřejmě máte na mysli řešení, které připomíná skřipec,“ poznamenal zadumaně Schaeffer.

„Ano. Byly by mnohem pohodlnější a setrvávaly by na místě.“

Schaeffer se pozorně zadíval na náčrt, který mu mladík předložil.

„Koukám, že jste nakreslil zaoblené úchytky. Neobvyklé.“

„Brýle budou lépe sedět.“

„V tom podle vás tkví současný problém? Brýle špatně drží?“

„Přesně tak,“ odpověděl Leo. „Slečna Marksová je velmi činorodá žena. Odchytává uprchlá zvířata, propadá se do nezajištěných sklepů, staví pyramidy z kamenů… A to všechno stihne v průběhu jediného dne.“

„Pane,“ ozvala se dotčeně dívka.

Schaeffer se potutelně uculil a zaostřil na její pochroumané brejličky. „Ze stavu vašich rámečků, slečno Marksová, soudím, že lord Ramsay zase tolik nepřehání.“ Knír se mu zkroutil vzhůru. „S vaším dovolením tedy řeknu klenotníkovi, aby se při výrobě řídil vaším návrhem.“

„Ať je vytvoří ze stříbra,“ dodal Leo. Odmlčel se a s mdlým pousmáním se podíval na Catherine. „A úchytky ať přizdobí filigránem. Nic nápadného… Brýle by měly působit křehkým dojmem.“

Catherine odmítavě zavrtěla hlavou. „Ozdoby jsou drahé a zbytečné.“

„Přesto na nich trvám,“ sdělil Leo lékaři, aniž z Catherine spustil zrak.

„Váš obličej si ozdobu zaslouží, slečno Marksová. Obraz výjimečné krásy bych také nestrčil do obyčejného rámu. Souhlasíte?“

Věnovala mu sžíravý pohled. Přehnané lichocení se jí nezamlouvalo. Probouzelo v ní pochybnosti. Znělo falešně. Mimoto nechtěla podléhat

mladíkovu kouzlu. Leo se na ni darebácky zakřenil. Sledoval ji podmanivýma modrýma očima a jí se sevřelo srdce. Zdálo se jí, že ztrácí pevnou půdu pod nohama a hrozí jí dlouhý pád… Navzdory tomu nebyla schopna couvnout před nebezpečím.

Zuby nehty se snažila zachovat klid. Nepodlehnout touze. Nevystavit se nebezpečí. Věděla, že není schopna se zachránit.

Londýnský hoteliér, pan Harry Rutledge, potvrdil, že žena známá jako Catherine Marksová je jeho nevlastní sestra. Až do této doby žila v ústraní jako společnice v rodině vikomta Ramsaye z Hampshiru. Pochopitelně nás zajímalo, proč se k ní pan Rutledge přihlásil až nyní. Své otálení vysvětlil nemanželským původem své sestry, která se narodila jeho matce, avšak otec je neznámý. Nicméně nás ubezpečil, že sestru obdivuje a je na ni hrdý. Především si váží její slušnosti a kultivovanosti. Doslova prohlásil, že je „úctyhodná v každém ohledu“.

„Jak lichotivé!“ zvolala vesele Catherine a usedla s výtiskem Timesů na židli. Zkroušeně pohlédla na bratra, s nímž právě snídala. „A teď budeme čelit spoustě otázek.“

„Já si s nimi poradím,“ ubezpečil ji. „Ty hlavně zachovej dekorum a nadhled. Chceme tě s Poppy vzít do divadla.“

„Kdy že tam jdeme?“ zeptala se manželka a vložila si do úst poslední sousto chleba s medem.

„Zítra večer, pokud vám to vyhovuje.“

Catherine přikývla. Snažila se nevypadat moc zničeně. Lidé na ni budou zírat a špitat si o ní. Představa, že se ocitne všem na očích, se jí příčila. Na druhou stranu se obecenstvo musí především soustředit na to, co se odehrává na scéně.

„Pozveme Lea?“ zeptala se Poppy a spolu s Harrym pohlédla na dívku. Catherine ledabyle pohodila rameny, ale své blízké tím neošálila.

„Nevadilo by ti to?“ otázal se jí Harry.

„Samozřejmě že ne. Je to Poppyin bratr a můj bývalý zaměstnavatel.“

„A tvůj potenciální snoubenec,“ zamumlal Harry.

Kvapně se na něho podívala. „Ještě jsem jeho návrh nepřijala.“

„Ale zvažuješ ho. Nebo ne?“

Srdce se jí rozbušilo jako o závod. „Nejsem si jistá.“

„Cat, nechci na tebe nikterak tlačit, ale jak dlouho potrvá, než dáš Ramsayovi konečnou odpověď?“

„Dlouho ne.“ Mračila se do čaje. „Jestliže chce získat Ramsay House, musí se brzy oženit.“

Zaklepání oznámilo příchod Jakea Valentinea, Harryho pravé ruky. Přinesl

svému nadřízenému pravidelné denní hlášení a několik dopisů. Jeden z nich byl adresován Poppy, která jej s úsměvem přijala.

„Děkuji vám, pane Valentine.“

„Není zač.“ Mladý muž se mile usmál, uklonil se a odešel. Zdálo se, že je z Poppy celý pryč, což mu Catherine nemohla ani v nejmenším vyčítat.

Poppy rozlomila pečeť a začetla se. Obočí jí udiveně stoupalo stále výš a výš. „Nebesa! To je divné.“

Harry a Catherine na ni tázavě pohlédli.

„Píše mi lady Fitzwalterová. Známe se z dobročinného spolku. Snažně mě prosí, abych se přimluvila u svého bratra a ten přijal pozvání od slečny Darvinové a její matky. Právě zavítaly do města.“

„Mně to tak zvláštní nepřipadá,“ namítla věcně Catherine, přestože ji zpráva mírně znepokojila. „Koneckonců dáma se za žádných okolností nesmí pozvat k pánovi na návštěvu, proto se ženy v těchto případech často obracejí na společné známé, aby jim pomohli schůzku dojednat.“

„Ano, ale proč chce slečna Darvinová mluvit s Leem?“

„Možná kvůli smluvnímu dodatku,“ navrhl Harry. „Třeba mu míní předložit návrh nějaké dohody.“

„Určitě mu chce něco nabídnout,“ brblala rozmrzele Catherine.

Vzpomněla si, jak je slečna Darvinová půvabná a jak jí to s Leem při tanci slušelo. „Avšak pochybuji, že se chce bavit o právnických kličkách. Půjde o něco osobního. Jinak by veškeré dohadování přenechala právníkům.“

„Cam a Merripen z ní byli zděšeni,“ sdělila Poppy svému muži a ušklíbla se. „Amélie mi psala, že měla šaty lemované pávím peřím, což je podle Romů znamení, že se blíží nebezpečí.“

„Některé hinduistické sekty považují paví křik za předzvěst období dešťů,“ přispěl svou troškou do mlýna Harry, „jež je tradičně spojováno s úrodností a plodností.“

„Nebezpečí nebo plodnost?“ poznamenala suše Poppy. „Nuže, bude zajímavé zjistit, který z těchto jevů se týká slečny Darvinové.“

„Nikam nejdu!“ ohradil se okamžitě Leo, sotva ho poučili o nutnosti návštěvy slečny Darvinové.

„Nemáš na vybranou,“ odsekla Poppy a převzala od něho kabátec.

Mladík si všiml Catherine, která chovala na klíně Dodgera, a přistoupil k ní. „Dobré odpoledne.“ Dvorně jí políbil ručku. Dotek jeho příjemně teplých rtů způsobil, že se dívka ostře nadechla.

„Smím?“ zeptal se a pohlédl na místo vedle ní.

„Jistě.“

Catherine hladila Dodgerův kožich a chlupatý darebák se ani nepohnul. Spící fretku není lehké probudit. Je tak vláčná, že vypadá jako mrtvá. Jakmile Dodger usnul, člověk ho mohl zvednout, dokonce jím i zatřást, a on dál nerušeně spal jako zabitý.

Leo si pohrával s jeho drobnými tlapkami. Zvedal je a nechával bezvládně klesnout do dívčina klína. Oba se tomu pochechtávali.

Catherine z Lea ucítila zvláštní vůni. Zvědavě se na něho podívala. „Jsi trochu cítit po koních. Byl jsi ráno na projíždce?“

„Zřejmě ze mne čiší eau de zoo,“ poučil ji mladík a oči mu zajiskřily. „Měl jsem schůzku s tajemníkem londýnské zoologické společnosti. Ukázal mi nový pavilon.“

„Proč?“ zajímala se Catherine.

„Je to můj starý známý. Trávili jsme spolu učednická léta u Rowlanda Templea. Královna ho pověřila, aby navrhl důstojný příbytek pro gorily. Chovají je v malých klecích, což hraničí s týráním. Přítel si mi postěžoval, jak je obtížné navrhnout prostorné a zároveň bezpečné řešení, které by moc nestálo. A tak jsem mu poradil, ať zkusí vodní příkop.“

„Vodní příkop?“ nechápala Poppy.

Leo se zazubil. „Gorily se bojí hluboké vody.“

„Jak to víš?“ smála se Catherine. „Od Beatrix?“

„Přirozeně,“ odvětil. Zatvářil se zkroušeně. „A tak se ze mne stal odborný poradce.“

„Výhodou je, že ti noví klienti nebudou do ničeho mluvit,“ chlácholila ho Catherine.

Leo se rozesmál. „Zjevně jsi neviděla, jak se dovedou vztekat, když se jim něco nelíbí.“ Ušklíbl se. „Nicméně radši bych trávil svůj čas s nimi než se slečnou Darvinovou a její matkou.“

Divadelní hra byla falešně sentimentální, ale zábavná. Příběh vyprávěl o pohledném ruském rolníkovi, který marně prahl po vzdělání. Oženil se se svou životní láskou, ale ubohá dívka byla o svatebním dnu přepadena tamějším vládcem. Úlekem omdlela a spadla na jedovatého hada, který ji uštkl. Avšak podařilo se jí dostat domů, kde se před svou smrtí manželovi svěřila s tím, co se jí přihodilo. Rolník přísahá, že se princi pomstí. Zamíří proto na královský dvůr, kde se vydává za šlechtice. Shodou okolností se tam setká s dívkou, která se neuvěřitelně podobá jeho zesnulé lásce. Ukáže se, že jde o dvojče zemřelé ženy, které je zamilované do čestného syna krutého

panovníka.

Pak následovala přestávka.

Bohužel, požitek z dramatu kazily šeptem pronášené poznámky Harryho a Lea, kteří podotýkali, že se uštknutá žena drží za nesprávnou polovinu těla a kromě toho člověk ve smrtelné agonii určitě nepobíhá sem a tam a nedeklamuje poetická vyznání.

„Nemáš vůbec smysl pro romantiku,“ vyčetla Poppy o přestávce Harrymu.

„Ne, to nemám,“ odvětil vážně. „Zato mám smysl pro logiku, a to docela vyvinutý.“

Žena se zasmála a uhladila mu vázanku. „Miláčku, mohl bys prosím zařídit, aby nám někdo přinesl do lóže šampaňské?“

„Už jsem pro ně nechal poslat,“ oznámil Leo. Vstal a zapnul si kabátec.

„Hodinu a pul sedím na téhle směšně mrňavé židli, takže si nutně potřebuji protáhnout nohy.“ Pohlédl na Catherine.

„Nešla by ses projít?“

Zavrtěla hlavou. V soukromí lóže se cítila bezpečněji než mezi ostatními diváky. „Děkuji, ale jsem tu docela spokojená.“

Když Leo odhrnul závěs oddělující jejich lóži, shledal, že na chodbě se tísní plno lidí. Tři z nich neváhali vstoupit do prostoru vyhrazeného Rutledgeovým. Vlídně přítomné pozdravili. Pak byla Catherine oficiálně představena manželům Despencerovým a slečně Lisleové, sestře lady Despencerové. Očekávala chladné přijetí, možná i nějakou tu uštěpačnou poznámku, avšak příchozí se chovali zdvořile a přívětivě. Asi bych měla přestat očekávat to nejhorší, usoudila v duchu Catherine.

Poppy se lady Despencerové zeptala na jedno z jejích dětí, které nedávno onemocnělo, a žena jí ochotně vyjmenovala všechny léky a opatření, která učinili, aby se mu ulevilo. Do výklenku se hrnuli další lidé a Catherine se úslužně postavila stranou, aby jim udělala místo. Zatímco se kolem ní rozpoutal čilý hovor, ona se nutila k trpělivosti. Nekonečné žvanění a ustavičný pohyb jí lezly na nervy. Divadlo praskalo ve švech a bylo zde horko a dusno. Doufala, že přestávka brzy skončí.

Stála těsně u závěsu a ruce držela za zády. Vtom ji někdo zezadu chytil za zápěstí a přitiskl se k ní. Mimoděk se pousmála. Co to na ni Leo zase zkouší?

Avšak hlas, který jí zavrněl do ucha, mu nepatřil. Slýchala ho ve svých zlých snech.

„Koukám, jak moc ti sluší nadýchané peří, má holubičko.“

Catherine ztuhla a sevřela ruku v pěst, avšak nedokázala ji vytrhnout z Latimerova sevření. Surově jí zkroutil ručku za zády a nepřestával na ni mluvit tichým, výhružným hlasem.

V dívce by se krve nedořezal. V prvních okamžicích vnímala jen zběsilé bušení svého srdce. Čas jako by se zastavil. „Každý se na tebe vyptává,“ zasyčel Latimer hlasem plným opovržení. „Každý se chce dozvědět víc o Rutledgeově záhadné sestře. Je hezká, nebo z ní bolí oči? Slušná nebo vulgární? Zazobaná či bez prostředků? Možná bych mohl na některé otázky odpovědět. ‚Je to krasavice,‘ řeknu svým zvědavým přátelům, ‚a vycvičila ji nechvalně známá kuplířka. Je zkažená. Zkrátka děvka každým coulem.‘“

Catherine mlčela, jen zrychleně oddechovala. Přece nemůže ztropit scénu ve chvíli, kdy si poprvé oficiálně vyšla do společnosti v roli Harryho sestry. Kdyby se dostala s Latimerem do sporu, vyplula by na povrch jejich neblahá společná minulost a urychlila by její společenský pád.

„Proč jim raději nevyprávíte o tom,“ zašeptala, „jaká jste nechutná pijavice, která se pokusila znásilnit patnáctileté děvče?“

„Tsss, tsss… Jako bys to nevěděla, Catherine. Lidé mužům nikdy nevyčítají jejich slabosti, ať už jsou jakkoliv odporné. Na vině je vždycky žena, která v nich probouzí chtíč. Když začneš loudit o soucit, daleko se nedostaneš. Společnost zneužitými neviňátky pohrdá, zejména těmi půvabnými.“

„Lord Ramsay vám…“

„Ramsay si s tebou pohraje a pak tě odkopne, stejně jako ostatní ženské. Doufám, že nejsi tak hloupá či marnivá, aby sis namlouvala, že jsi jiná než ony.“

„Co chcete?“ zadrmolila přes zaťaté zuby.

„Chci to, zač jsem tehdy zaplatil,“ odpověděl. „A také to dostanu. Nemáš na vybranou, zlato. Pro slušný život ses nenarodila. A také se ho nedočkáš. Stačí, až se o tobě lidé dozvědí pár drbů a začnou tě probírat.“

Sevření povolilo a její mučitel zmizel.

Šokovaná dívka doklopýtala ke své židli a ztěžka na ni usedla. Pokoušela se vzpamatovat. Zírala před sebe, ale nic neviděla. Všudypřítomný hluk k ní doléhal jakoby z veliké dálky. Pokusila se pojmenovat svůj strach a vypořádat se s ním. Ne že by se bála přímo Latimera. Pohrdá jím a nyní rozhodně

nepředstavuje takovou hrozbu jako kdysi. Má dostatek finančních prostředků, aby si zařídila pohodlný život. Také má Harryho, Poppy a Hathawayovy.

Avšak Latimer s obdivuhodnou přesností vystihl její obavy. S člověkem se bojovat dá, s fámou nikoliv. O minulosti se dá lhát, ale pravda tak jako tak vyjde najevo. Ctitel může odpřisahnout věrnost a dát ti své slovo, ale takové sliby se často porušují. Přemáhala ji melancholie. Cítila se pošpiněná. Poppy usazená vedle ní se usmívala. „Za chvíli začne druhé dějství. Myslíš, že se rolník pomstí krutému vládci?“

„Nepochybně,“ broukla Catherine. Snažila se, aby její odpověď vyzněla rozjařeně, ale k veselí se musela nutit.

Poppy se přestala usmívat a pozorně se zahleděla na svou přítelkyni.

„Není ti nic, drahá? Připadáš mi pobledlá. Stalo se něco?“

Dříve než jí Catherine stačila odpovědět, vrátil se do lóže Leo. Doprovázel ho číšník nesoucí šampaňské. Z orchestřiště zazněl zvonek, který oznamoval, že se přestávka chýlí k závěru. Diváci se trousili na svá místa.

„Zde je váš sekt, dámy.“ Leo jim podal sklenice. „Asi byste ho měly rychle vypít.“

„Proč?“ Catherine se přinutila k úsměvu.

„Protože v těchto širokých číších rychleji vyprchává.“ Dívka zavřela oči a vylokla naráz celou sklenku.

„Takhle rychle jsem nemyslel,“ zubil se Leo.

Světla zhasínala, lidé se uvelebovali na svých místech.

Catherine pohlédla na stříbrný kbelík, z nějž čněla štíhlá láhev s ubrouskem uvázaným kolem hrdla. „Mohla bych ještě dostat?“ zašeptala.

„Ne. Musíš chvilku počkat. Jinak ti stoupne do hlavy.“ Leo vzal dívce z prstů prázdnou číši a uchopil ji za ruku. „Pověz mi,“ naléhal jemně. „Na co právě teď myslíš?“

„Později,“ špitla a vymanila se mu. „Prosím.“ Nechtěla ostatním zkazit celý večer. Kdyby se Leo dozvěděl, co se přihodilo, neváhal by Latimera konfrontovat přímo tady, v divadle. A z toho by nevzešlo nic dobrého.

Divadlo potemnělo, hra pokračovala. Ačkoliv se jí nedal upřít melodramatický patos, Catherine se nedokázala zabrat do děje. Propadala stále větší sklíčenosti. Tupě civěla na jeviště a měla pocit, že herci mluví cizím jazykem. Marně se v duchu snažila vyřešit svoje dilema.

Zdálo se, že nezáleží na tom, zda zná či nezná odpovědi. Ocitla se v situaci, kterou nezavinila. Zodpovědnost leží na Latimerovi, Althee a babičce. Dobře to ví, ale i kdyby o tom samu sebe přesvědčovala do konce života, nikdy se nezbaví pocitu provinění, bolesti a zmatku. Jak by také mohla? Co pro to má

udělat?

Leo kradmo pozoroval svou společnici. Vytušil, že něco je zatraceně špatně. Catherine se zdánlivě soustředila na hru, ale bylo patrné, že se v myšlenkách toulá bůhví kde. Připadala mu vzdálená a nedosažitelná. Jakoby vytesaná z ledu. Aby ji uklidnil, vzal ji za ruku a palcem pohladil po zápěstí. Udivilo ho, jak má studenou pleť.

Zamračil se a naklonil se k Poppy. „Co se k čertu Marksové stalo?“ zašeptal.

„Nemám ponětí,“ odvětila tázaná. „Já a Harry jsme si povídali s manželi Despencerovými a Catherine se držela stranou. Teprve když jsme se obě posadily, všimla jsem si, že není ve své kůži.“

„Odvedu ji zpátky do hotelu,“ oznámil Leo.

Harry, který vyslechl celý rozhovor, se zachmuřil a oznámil: „Půjdeme všichni.“

„Není třeba,“ bránila se Catherine.

Leo nebral její protesty na vědomí. Podíval se na Harryho. „Bylo by lepší, kdybyste tu vy dva zůstali. Kdyby se někdo ptal na Marksovou, řekněte, že se jí udělalo mdlo z vydýchaného vzduchu.“

„Jenom to ne!“ zhrozila se dívka.

„Tak tvrďte, že jsem omdlel já,“ odsekl mladík.

Svým výrokem vytrhl Catherine z otupělosti. Potěšilo ho, že se jí vrátila dobrá nálada. „Muži neomdlévají. To je ženská specialita.“

„Nevadí, já se ničeho neodříkám,“ prohlásil. „Klidně tu sebou seknu, jestli to pomůže.“

Harry rovněž vstal a se zájmem pohlédl na sestru. „Souhlasíš s odchodem, Cat?“

„Ano,“ zabručela. „Když Leovi nevyhovím, začne se hlasitě dožadovat čichací soli.“

Leo doprovodil Catherine před divadlo a nechal si přivolat drožku. Jednalo se o částečně krytou dvojkolku, kde kočí sedí na vyvýšeném sedátku v zadní části a komunikovat se s ním dá přes okénko ve střeše.

Když se Catherine se svým společníkem blížila ke kočáru, přepadl ji neblahý pocit, že je někdo sleduje. Pořádně v ní hrklo. Že by Latimer? Pohlédla vlevo, kde postával jakýsi muž. S úlevou shledala, že je o hodně mladší než její pronásledovatel. Byl vysoký a kostnatý. Na sobě měl obnošené tmavé oblečení a otrhaný klobouk. Silně připomínal strašáka do zelí. Bledost

jeho pleti naznačovala, že téměř nevychází z domu. Vyžilému obličeji vévodilo husté tmavé obočí a náhodného pozorovatele jistě zaujala i síť předčasných vrásek.

Upřeně na dívku zíral.

Catherine se zarazila. Ten člověk jí připadal povědomý. Kde ho už viděla?

Nedokázala si vybavit, odkud ho zná.

„Pojďme,“ vyzval ji Leo a podal dívce ruku, aby jí pomohl do kočáru.

Avšak Catherine ho nevnímala, neboť ji upoutal pohled cizincových temných očí.

„Kdo je to?“ nechápal Leo.

Neznámý mladík se odvážil přistoupit blíž. Smekl klobouk a odhalil čupřinu tmavých vlasů. „Slečno Catherine?“ oslovil nesměle mladou ženu.

„Williame!“ vydechla užasle.

„Ano, jsem to já, slečno.“ Povytáhl koutky v náznaku úsměvu. Váhavě přistoupil blíž a nemotorně se uklonil.

Leo se ochranitelsky vklínil mezi něho a Catherine. „Kdo je to?“ vyzvídal.

„Chlapec, o kterém jsem ti kdysi vyprávěla. Pracoval v domě mé babičky.“

„Ten poslíček?“

Přikývla. „Odnesl Harrymu můj vzkaz. Dovol, abych s ním promluvila.“

Leo se zatvářil nesmiřitelně. „Jsi první, kdo by mi řekl, že dáma se s pánem na ulici nikdy nebaví.“

„Teď si chceš hrát na zastánce etikety?“ vyjela podrážděně. „Promluvím s ním a bašsa!“ Když si všimla, jak nesouhlasně se její společník tváří, hlas jí zvlídněl. Nenápadně se dotkla mužovy ruky. „Prosím.“

Leo se nechal obměkčit. „Dvě minuty,“ zabručel, ale nevypadal nikterak nadšeně. Zůstal stát vedle Catherine a nespouštěl z Williama oči.

Mladík se tvářil rozpačitě. „Páni, z vás je ale dáma, slečno Catherine!“ pravil se silným jižanským přízvukem. „Ale hned jsem vás poznal. Máte stejný obličej i brejličky. Hodně jsem na vás myslel a doufal, že se vám dobře daří.“

„Zato ty ses změnil, Williame.“ Přinutila se k úsměvu. „Jaký se z tebe stal dlouhán! Pořád… pracuješ pro moji babičku?“

Zavrtěl hlavou a lítostivě se usmál. „Stará paní se přede dvěma roky odebrala na věčnost. Doktor povídal, že jí selhalo srdce, ale naše holky s ním nesouhlasily. Prý žádné neměla.“

„Aha.“ Catherine zvážněla. Zpráva ji nikterak nezaskočila. Dalo se to samozřejmě čekat. Srdce babičku trápilo celé roky. Catherine se kdysi domnívala, že jí zpráva o babiččině smrti přinese úlevu, místo toho jí pouze po

zádech přeběhl mráz. „A co moje teta? Je Althea dosud tam?“

William se ostražitě rozhlédl kolem sebe. „Nyní je z ní madam,“ zašeptal.

„Pracuju pro ni stejně jako pro vaši babičku. Ale to místo se úplně změnilo. Je mnohem horší.“

Zatvářila se soucitně. Připadalo jí nespravedlivé, že je William nucen vést takový život. Kvůli nedostatku vzdělání nemá na vybranou. Napadlo ji, zeptat se bratra, zda by se pro Williama v hotelu nenašlo nějaké uplatnění, aby měl šanci na lepší budoucnost. „Jak se tetě daří?“

„Stůně, slečno.“ V hubeném obličeji se zračila účast. „Doktor povídal, že před lety chytila nějakou pohlavní chorobu. Nejprve postihla klouby a pak… jí vlezla na mozek. Nemá to v hlavě v pořádku. Taky špatně vidí.“

„To mě mrzí,“ zamumlala dívka. Pokoušela se v sobě vykřesat zlomek soucitu, ale místo toho pocítila strach. Pokusila se jej zahnat dalšími otázkami, ale zasáhl Leo.

„To stačí,“ prohlásil. „Drožka čeká.“

Catherine se na přítele z dětství utrápeně podívala. „Mohu pro tebe něco udělat, Williame? Potřebuješ peníze?“ Okamžitě své otázky litovala, protože chlapec se zatvářil zahanbeně. Kdyby měla víc času a okolnosti to umožňovaly, byla by taktnější.

Zavrtěl hlavou. „Nepotřebuji vůbec nic, slečno.“

„Bydlím v hotelu Rutledge. Kdybys mě chtěl vidět nebo bych pro tebe mohla něco udělat…“

„Nikdy bych si netroufl vás obtěžovat, slečno Cathy. Byla jste ke mně vždy laskavá. Jednou jste mi přinesla medicínu, když jsem stonal. Vzpomínáte? Přišla jste za mnou do kuchyně, kde jsem spal na zemi, a věnovala mi svou přikrývku. Seděla jste u mě a…“

„Jdeme!“ prohlásil nesmlouvavě Leo a hodil Williamovi minci.

Chytil ji ve vzduchu, svěsil ruku a pohlédl na Ramsaye se směsí lačnosti a pohrdání. Obličej se mu zatvrdil. Na Leovo vstřícné gesto schválně zareagoval přehnanou replikou pronesenou se silným přízvukem londýnské lůzy: „Ručky bozkávám, pánko velkomožný.“

Leo popadl Catherine za loket a nekompromisně ji odváděl k drožce. Když se s jeho pomocí usadila na úzkém sedadle a rozhlédla se kolem sebe, William byl pryč.

Pro záplavu dívčiných hedvábných sukní bylo sedadlo příliš úzké, a tak se přelévaly přes Leovo stehno.

Mladík studoval profil své společnice a dospěl k názoru, že opět připomíná tu starou vážnou a upjatou Catherine.

„Nemusels mě odtamtud tak odvléct,“ vyčetla mu. „Vůči Williamovi ses zachoval netaktně.“

Věnoval jí pohled prostý jakéhokoliv pokání. „Až mi to dojde, určitě se začnu cítit provinile.“

„Chtěla jsem se ho zeptat na hodně věcí.“

„Ano, určitě ses od něho mohla hodně dozvědět. Například o projevech pohlavních chorob. Odpusť mi, že jsem ti zabránil v tak přínosné konverzaci. Měl jsem vás tam nechat stát, abyste mohli do sytosti vzpomínat na mládí strávené v bordelu.“

„William byl drahoušek,“ hlesla Catherine. „Zasloužil by si o hodně lepší život. Musel pracovat, sotva se naučil chodit. Čistil boty a nosil do pokojů těžká vědra s vodou. Nemá žádnou rodinu ani vzdělání. Copak nejsi schopen soucítit s lidmi, ke kterým byl osud krutý?“

„Dětí jako on jsou plné ulice. V parlamentu pro ně dělám, co můžu, a přispívám na dobročinnost. Ano, soucítím s nimi. Ale momentálně mi jde především o tvoje blaho. Chtěl bych ti položit několik otázek a tady je první z nich: Co se přihodilo o přestávce?“

Když mu neodpověděla, chytil ji za bradu a přinutil, aby se na něho podívala. „Ven s tím!“

Věnovala mu uštvaný pohled. „Přišel za mnou lord Latimer.“ Leo přimhouřil oči a svěsil ruku. „Do lóže?“

„Ano. Harry a Poppy ho neviděli. Stál za závěsem a diskrétně ke mně promlouval.“

Mladého muže popadl bezmocný vztek. Na okamžik se nezmohl na slovo.

Nejradši by se vrátil a toho parchanta zmlátil jako psa. „Co říkal?“ zavrčel.

„Že jsem běhna a podvodnice.“

Leo si neuvědomoval, že drtí její ručku, dokud se Catherine neušklíbla.

Okamžitě ji pustil. „Mrzí mě, co se ti stalo,“ zabručel.

„Neměl jsem nikam chodit. Nenapadlo mě, že se odváží k tobě přiblížit poté, co jsem ho varoval.“

„Myslím, že mi chtěl dát na vědomí, že se od tebe nenechá zastrašit.“ Rozechvěle se nadechla. „Před léty jsem uštědřila pořádnou ránu jeho sebevědomí. Zaplatil za něco, co nedostal. Třeba bych mu mohla ty peníze vrátit. Možná mi pak dá konečně pokoj.“

„Kdepak, pouze by ses stala cílem nepřetržitého vydírání. Latimerovi pusu nezavřeš. Poslouchej, Cat… Radil jsem se s Harrym, jak tenhle problém

jednou provždy vyřešit. Snad postačí, když řeknu, že za pár dní se Latimer ocitne v pozici, kdy bud skončí ve vězení, anebo bude nucen uprchnout z Anglie.“

„Jaký zločin spáchal?“ Dívka, udiveně vykulila oči.

„Má jich na triku pěknou řádku, jenom si vybrat,“ odvětil Leo. „Ten chlap zkusil skoro všechno. Raději bych o ničem konkrétním nemluvil, protože to není téma pro uši dámy.“

„Dokážete ho vypudit z Anglie? Doopravdy?“

„Věř mi, že ano.“

Cítil, jak se malinko uvolnila a ramena jí poklesla. „Bude to úleva,“ připustila, „i když…“

„Ano?“

Odvrátila se, aby unikla jeho pátravému pohledu. „Vlastně na tom nezáleží, protože říkal pravdu. Jsem podvodnice.“

„Přestaň s tou sebelítostí. Podvodnice jsi byla v roli prostitutky. Ovšem v reálu jsi dokonale vychovaná dáma, která je naprosto neodolatelná pro fretky.“

„Pro všechny ne. Jenom pro Dodgera.“

„Což svědčí o jeho vynikajícím vkusu.“

„Nesnaž se mě okouzlovat,“ zamumlala. „Neznám nic horšího, než když se někdo pokouší rozveselit člověka, který si chce lebedit ve smutku.“

Leo potlačil úsměšek. „Promiň,“ kál se zkroušeně. „Klidně si truchli. Než jsem se do toho vložil, náramně ti to šlo.“

„Děkuji ti.“ Unaveně si povzdechla. „Hrome!“ ulevila si posléze. „Už mi to nejde.“ Propletla prsty s Leovými a ten ji palcem pohladil po hřbetě ruky.

„Ráda bych tě v něčem opravila. Prostitutkou jsem se nikdy stát nechtěla.“

„Pak tedy čím?“

„Představovala jsem si, že budu někde žít v klidu a míru.“

„To je všechno?“

„Ano, všechno. A dosud se mi to nepodařilo. Ačkoliv… V posledních letech jsem byla hodně blízko.“

„Provdej se za mě,“ domlouval jí Leo, „a tvůj sen se splní. Odstěhujeme se do Hampshiru a budeme tam v klidu žít. A coby pověstnou třešinku na dortu budeš mít mou maličkost.“

Zdráhavě se zasmála. „Aby toho sladkého nebylo nakonec moc.“

„Sladkého není nikdy dost, Marksová.“

„Nevěřím, že si mě chceš vzít z čisté lásky. Spíše se snažíš, aby bylo po tvém.“

„Chci, aby ses za mě provdala a tu a tam si prosadila svou,“ oponoval a myslel svá slova vážně. „Neprospívá mi, když mám věčně navrch. A od tebe slyším ‚ne‘ docela často.“

Pobaveně se zachichotala. „Troufám si nesouhlasit. Poslední dobou je ode mě moc často neslyšíš.“

„Potom si v hotelu dáme malý trénink. Já se pokusím prosadit svou a ty mě budeš zatvrzele odmítat.“

„Ne.“

„Vidíš? Už začínáš svoji dovednost pilovat.“

Leo nařídil kočímu, aby je odvezl do uličky za hotelem. Do budovy vstoupili zadním vchodem a vydali se k dívčinu apartmá. Všude panovalo nezvyklé ticho. Hosté bud odešli za zábavou, anebo tvrdě spali.

U dveří mladík vyčkal, až jeho společnice vyloví klíč od pokoje z malé hedvábné kabelky, která se jí houpala na zápěstí.

„S dovolením.“ Leo jej převzal a odemkl.

„Děkuji.“ Catherine si vzala klíč zpátky a na prahu se otočila tváří k mladíkovi.

Leo zíral do jejího něžného obličeje a četl si v jejích očích. Spatřil v nich zoufalství, odmítání i touhu. „Pozvi mě dál,“ zašeptal.

Zavrtěla hlavou. „Už musíš jít. Nehodí se, abys tu postával.“

„Noc je dosud mladá. Co tu budeš sama dělat?“

„Spát.“

„Kdepak. Budeš bdít, jak dlouho to půjde, aby ses vyhnula nočním můrám.“ Neušlo mu, že se nespletl, proto nepřestával naléhat. „Pusť mě dovnitř.“

Leo stál ve dveřích a ledabyle si svlékal rukavice, jako by měl času dost. Catherine ho sledovala. Rozčilením jí vyschlo v ústech. Uvědomila si, že ho potřebuje. Potřebuje, aby ji objímal a chlácholil. A on to ví. Kdyby ho pustila dál, není pochyb o tom, co by následovalo.

Trhla sebou, když se z opačného konce chodby ozvaly hlasy. Spěšně popadla Lea za klopy, přetáhla ho přes práh a zaklapla za ním. „Psst,“ špitla.

Mladík se opřel dlaněmi o dveře a uvěznil ji v sevření svých paží. „Vždyť víš, jak mě umlčet.“

Hlasy zesílily.

Leo se darebácky zazubil a spustil tak, aby ho každý slyšel: „Marksová, zajímalo by mě, zda…“

Podrážděně si povzdechla a přitiskla ústa na mužovy rty. Leo poslušně ztichl a hladově se k ní přisál. Navzdory večernímu obleku cítila, jak z jeho svalnatého těla sálá žár. Zastrčila dlaně pod kabátec, kde bylo tepla nejvíc.

Zasténala. Mladík pronikl jazykem hluboko do jejích úst a jí jako by se v břiše zatetelili motýli. Kolena se pod ní podlomila a hrozilo, že upadne. Brýle se jí svezly z nosu a uvízly mezi jejich obličeji. Leo zvedl ruku, opatrně je zachytil a zastrčil do kapsy. Záměrně pomalu vložil klíč do zámku a otočil jím. Catherine na něho mlčky hleděla, zmítaná touhou.

Rozhostilo se ticho. Leo přistoupil k lampě. Škrtl a zápalka oslnivě vzplála. Catherine zamžourala jako sova, po místnosti se roztančily stíny. Leo se před ní tyčil v celé své mužné nádheře.

Bolestně po něm prahla. Při vzpomínce na sladké milování se zachvěla.

Výmluvně se k němu otočila zády, aby měl snadný přístup k háčkům na jejích šatech. Leo se nenechal dvakrát pobízet. Když se pustil do odkrývání jejího těla, cítila, jak se jí látka napíná přes prsa. Klouzala stále níž a níž. Na obnažené pleti přistála mužova lačná ústa. Nejprve jí stáhl šaty do pasu, potom přes boky. Nedočkavě se zavrtěla, aby mu pomohla. Večerní róba se proměnila v hromádku hedvábí pohozenou na podlaze. Catherine odkopla střevíčky a opět nastavila Leovi záda, aby ji vysvobodil z korzetu. Avšak mladík si nejprve udělal přestávku, aby jedno po druhém políbil její ramena.

„Rozpusť si vlasy.“ Závan jeho dechu na nahé kůži způsobil, že se zachvěla.

Ochotně ho poslechla a vytahala si z účesu vlásničky. Odložila je na toaletní stolek a odebrala se k lůžku. Usedla na matraci a napjatě vyčkávala, až se Leo odstrojí. Litovala, že nemá na nose brýle, aby se mohla pokochat hrou světla a stínu na jeho pleti.

„Nesnaž se tolik, lásko. Unavíš si zrak.“

„Spatně na tebe vidím.“

Přistoupil k ní s mužnou grácií. „Co teď? Je to lepší?“ Zaostřila na něho. „Trochu.“

Leo se chraplavě rozesmál. Přikročil k dívce, položil se na matraci a uvěznil Catherine pod svým tělem. Opíral se o natažené paže. Neušlo mu, jak se dívce pod tenkou košilkou rýsují špičaté bradavky. Dotýkali se břichy a zdálo se, že jejich těla jsou stvořena jedno pro druhé.

„A teď?“ dobíral si ji. „Už jsem dost blízko?“

„Skoro,“ vydechla. Zírala mu do tváře jako uhranutá a pokoušela se pohledem vstřebat každý sebemenší detail. Zrychleně oddechovala. „Ale ještě to nestačí.“

Mladík se sklonil, aby se dychtivě zmocnil jejích úst. Ochotně se mu poddala. Rozplývala se v polibku, který zároveň dával i bral. Leo si ji zkušeně podmaňoval a ona se plaše pokoušela vycházet mu vstříc. Poprvé prozkoumala jazykem vnitřek jeho úst a zatetelila se blahem, když její odvážné gesto sklidilo příznivou odezvu.

Leo zamručel a natáhl se po lemu spodní košilky. Vyhrnul jej vzhůru a pomohl Catherine se svlékáním. Pak mučivě pomalu rozvazoval stuhy nabíraných spodních kalhot, zajel pod ně prsty a stáhl jemný mušelín z dívčiných boků. Poté ji zbavil podvazků a punčoch. Spočívala pod ním úplně obnažená.

Zamumlala jeho jméno, objala ho kolem krku a pokusila se ho přitáhnout úžeji k sobě. Prohnula se v zádech a potěšeně zavzdychala. Opájela se proměnlivostí jeho pružného těla, jež dokázalo být hebké i drsné, poddajné a zároveň pevné.

Přiblížil ústa k jejímu uchu a pohrával si se sametovým lalůčkem. „Cat,“ zašeptal. „Dostal jsem chuť zlíbat celé tvoje tělo od hlavy až k patě. Klidně lež a dopřej mi tu radost. Uděláš to pro mě, že?“

„Ne,“ přiznala čestně. „To nevydržím.“

Na okamžik se odvrátil, a když se na ni znovu podíval, oči se mu čtverácky třpytily. „To byla jenom řečnická otázka.“

„Řečnická otázka je ta, na kterou existuje předem daná odpověď,“ namítla.

„Což není tento případ.“ Zajíkla se a nemohla pokračovat dál, neboť Leo se

smyslně mazlil s jejím hrdlem. Jeho rty pálily. Putoval ústy stále níž a níž a zlíbal jí celou paži. Nevynechal jediné citlivé místečko, jedinou prohlubeň. Neušlo mu, že se dívce prudce zrychlil tep a vstřícně reaguje na každý podnět.

Klouzal ústy zase zpátky k jejím ňadrům a zanechával za sebou horkou vlhkou cestičku. Olíbal růžový hrot, aniž by se ho jedinkrát přímo dotkl. Dívka se zachvěla. „Prosím!“ zasténala a zabořila mu prsty do vlasů.

Odolal. Vzal ji za zápěstí a přitiskl je k bokům. „Nehýbej se,“ připomněl jí vlídně. „Anebo mám začít znovu?“

Dotčeně zavřela oči, ale ani se nepohnula. Hrud se jí namáhavě zvedala. Leo měl tu drzost tiše se zasmát, potom se opět věnoval jejím ňadrům. Sotva se letmo otřel o bradavku, dívka tiše vykřikla. Sevřel citlivý hrot v ústech a začal jej sát. Catherine zachvátil žár. Zmučeně nadzvedla boky. Leo spočinul dlaní na jejím bříšku, krouživým pohybem je pohladil a jemně přitlačil dívku k matraci.

Bylo nemožné klidně ležet, když ji Leo mučil. Zkušeně v ní probouzel vzrušení, ale neposkytoval jí žádnou úlevu. Nemohla to vydržet, ale neměla na vybranou. Leo se zabýval jejím bříškem a dýchal do prohlubně pupíku. Cítila se slabá a tetelila se rozkoší, která hraničila s bolestí.

Leo pokračoval v probouzení jejího těla. Zaměřil se na klín a vnitřní část stehen. Dotýkal se jí všude, jenom ne tam, kde ho nejvíc potřebovala.

„Leo,“ vzdychala, „to od tebe není moc hezké.“

„Já vím,“ zazubil se. „Roztáhni nožky.“

Poslechla a otevřela se mu. Používal ústa způsobem, který ji pohoršoval a současně vynášel do sedmého nebe. Musela vynaložit značné úsilí, aby potlačila zasténání a netrpělivost.

Trvalo celou věčnost, než se Leo vrátil zpátky k hrdlu. Catherine rozevřela stehna. Bolestně toužila, aby si ji konečně vzal, ale on ji místo toho převalil na břicho. Zmučeně zanaříkala.

„Holka jedna nedočkavá.“ Pohladil ji po zadničce a vklouzl jí prsty do klína. „Uspokojí tě to?“ Cítila, jak se dere do jejího vlhkého lůna, a ztuhla očekáváním. Zatímco ji líbal na zádech, ani se nepohnula. Přistihla se, jak se otírá o jeho ruku a vzdychá blahem. Blížila se vyvrcholení, ale to jí stále unikalo.

Konečně ji převalil na záda. Rysy mu ztvrdly a obličej se orosil potem. Teprve tehdy si uvědomila, že trpí stejně jako on. Přišpendlil jí ruce nad hlavu a roztáhl jí nohy. Nakrátko si připustila vlastní bezmocnost a potlačila příval paniky. Sotva však do ní vstoupil, strach se rozplynul a vystřídala jej čirá

rozkoš. Leo sevřel obě dívčina zápěstí v jedné ruce, druhou vklouzl pod její krk. Zavřela oči a kývala hlavou ze strany na stranu, zatímco ji líbal na hrdlo.

Zvolna, smyslně si ji bral. Přelévaly se přes ni vlny vedra. Obličej jí zrůžověl a konečně se dostavila extáze. Leo u ní zůstal, dokud nezvláčněla a poslechu vlnky se neproměnily v jemné záchvěvy. Tiše jí přikázal, aby ho jednou nohou objala kolem pasu a druhou mu přehodila přes rameno. Poté se do ní hluboce ponořil a přivolal tím další příliv blaha. Jeho síla a rychlost dívku zaskočily. Samým opojením se jí točila hlava. Vtom z ní Leo kvapně vyklouzl a též dosáhl uspokojení, i když na jejím bříšku.

„Ach, Cat,“ vydechl, prsty zatínal do povlečení.

Otřela se mu rty o ucho. Do nosu se jí vetřel exotický pach milování a vlhké kůže. Dlaní ho pohladila po zádech a pak jej laškovně poškrábala nehty. Zatetelil se rozkoší. Je krásné spočívat na lůžku s mužem a sledovat, jak se oběma po vydařeném milování zklidňuje tep.

Leo zvedl hlavu a podíval se na ni. „Marksová,“ oslovil ji rozechvěle, „do dokonalosti máš daleko.“

„Já vím,“ broukla.

„Jsi zlá ženská, navíc slepá jako krtek, skládáš mizerné básně a upřímně řečeno, měla bys hodně zapracovat na své francouzštině. Tvá výslovnost je úděsná.“ Opřel se o lokty a uchopil do dlaní její obličej. „Ale když poskládám všechny tvé vlastnosti dohromady, je z tebe ta nejpříkladnější dáma, jakou jsem kdy poznal.“

Svým nadmíru svérázným výrokem ji nevýslovně potěšil.

„Jsi tak líbezná, že to ani nedokážu vypovědět,“ básnil dál. „Jsi laskavá, zábavná a vášnivá. Navíc jsi dost chytrá, ale to jsem ochoten přehlédnout.“

Její úsměv povadl. „Nechystáš se k další žádosti o ruku?“

Upřeně na ni zíral. „Z arcibiskupského úřadu jsem obdržel zvláštní povolení. Můžeme se nechat oddat v kterémkoliv kostele a kdy se nám zamane. Stačí říct ano a ráno můžeme být svoji.“

Catherine se odvrátila, aby neviděl, že se mračí. Dluží mu odpověď. A musí k němu být upřímná. „Nejsem si jistá, zda tohle zásadní slovíčko někdy vyslovím.“

Leo se ani nepohnul. „Týká se tvůj nesouhlas výhradně mé maličkosti, anebo se vztahuje na všechny muže?“

„Na všechny,“ přiznala. „Jde o to, že zrovna tebe je velice těžké odmítnout.“

„Povzbudivá informace,“ zahlaholil, ačkoliv jeho tón svědčil o opaku. Vstal z lůžka, aby jí ze stojanu přinesl vlhkou žínku. Zůstal stát u postele

a zamyšleně Catherine sledoval. „Ber to takhle,“ spustil. „Svatba mezi námi sotva něco změní, snad jen to, že naše hádky budou končit daleko příjemnějším způsobem. Samozřejmě bych měl mnohem větší právo na tvé tělo a to přímo ze zákona. Což by se přirozeně týkalo i tvého majetku a svobody, což mi zase tak zneklidňující nepřipadá.“

Ačkoliv si v duchu zoufala, vtipná poznámka ji opět přiměla k úsměvu. Omyla se, položila žínku vedle postele a pokrývku si přitáhla až k bradě. „Kéž by lidé byli jako hodiny a strojky, které sestavuje Harry. Potom by se dalo to, co je ve mně špatné, lehko opravit. Takhle některé mé součástky nepracují tak, jak mají.“

Leo usedl na kraj lůžka a zahleděl se jí do očí. Natáhl svalnatou paži, chytil dívku za zátylek a chvíli ji jenom tak držel. Poté se jí dychtivě zmocnil svými ústy a líbal ji, dokud se jí nezatočila hlava a srdce splašeně nerozbušilo. Když se konečně nasytil jejích rtů, prohlásil: „Líbíš se mi taková, jaká jsi.“ Prstem něžně obkroužil linii její brady. „Mohla bys alespoň přiznat, že jsi ze mě celá pryč?“

Catherine rozpačitě polkla. „To je přece vidět.“

„Tak to vyslov,“ naléhal.

„Proč musím řečnit o něčem, co je očividné?“

Avšak nepřestával dotírat, jako by nechápal, jak je pro ni obtížné vyznat mu lásku. „Vždyť je to jenom pár slov.“ Palcem se otřel o hrdlo, kde pod tenkou pletí zběsile pulzovala žilka. „Neboj se.“

„Nenaléhej, prosím.“

„Pověz to!“

Catherine se na něho nemohla podívat. Střídavě ji polévalo horko a byla jí zima. Zhluboka se nadechla a rozechvělým šepotem ze sebe vysoukala: „M-mám pro tebe sla-slabost.“

„A je to,“ pochvaloval si Leo a přivinul ji blíž k sobě. „Ani to nebolelo, že?“ Toužila se mu schoulit v náruči jako ochočené zvířátko, ale místo toho si umanutě založila paže a vytvořila tím mezi nimi pomyslnou hráz. Potřebovala si zachovat odstup. „Na mém postoji se nic nemění,“ oznámila.

„Moje příchylnost dělá všechno mnohem horší.“ Povolil sevření a tázavě se na ni podíval. „Horší?“

„Ano, protože ti nikdy nemohu dát víc, než máš teď. A ty bez ohledu na svoje tvrzení toužíš po manželství, v jakém žijí tvoje sestry. Jenom si vzpomeň, jaká oddanost a důvěra panuje například mezi Amélií a Camem. Chceš mít totéž.“

„Tedy po důvěrnostech s Camem rozhodně neprahnu.“

„Žerty stranou,“ napomenula ho zničeně. „Tohle je vážná věc.“

„Promiň,“ hlesl. „Z vážných rozhovorů mi občas naskakuje husí kůže. Tehdy se uchyluji k někdy až nemístnému humoru.“ Odmlčel se. „Ale chápu, co mi chceš naznačit. Co kdybych ti řekl, že to, co mezi námi je, mi bohatě postačí?“

„Nevěřila bych ti. Brzy by ses mě nabažil a byl bys nešťastný. Stačilo by, abys viděl, jak spokojené jsou tvoje sestry. Anebo si vzpomněl na láskyplný vztah svých rodičů. Začal bys přemítat o našem svazku a dospěl k závěru, že je to obyčejná parodie.“

„Jak si můžeš být jistá, že by nám na sobě nezáleželo?“

„Zkrátka to vím. Nahlédla jsem do svého srdce a zjistila, že v něm schází důvěra. Právě o tomhle jsem před chvíli mluvila. Nejsem schopna uvěřit druhému natolik, abych ho mohla milovat. Což se týká i tebe.“

Leo nepohnul ani brvou, přesto vycítila, že se ho nemile dotkla. Náhle z něho čišel vztek a podráždění. „Není pravda, že nejsi schopna lásky,“ zabručel. „Ty zkrátka milovat odmítáš.“ Opatrně ji pustil a začal se shánět po svém oblečení. Ustrojil se a pak ji oslovil hlasem, z něhož mrazilo. „Už musím jít.“

„Zlobíš se?“

„Ne. Ale kdybych tu zůstal, skončilo by to dalším milováním a já bych tě opakovaně žádal o ruku. Až do rána. Nějaké to odmítnutí mi nevadí, ale i moje trpělivost má svoje hranice.“

Na rty se jí drala slova lítosti a pokání, ale zadržela je, neboť vycítila, že by v Leovi pouze probudila hněv. Lord Ramsay patří k lidem, kteří se nezaleknou žádné výzvy, avšak začíná mu docházet, že Catherine představuje problém, který nemusí mít řešení.

Oblékl si kabátec a vrátil se k lůžku. Uchopil ženu pod bradou.

„Nepokoušej se předpovídat, čeho jsi nebo nejsi schopná,“ varoval ji. Sklonil se, políbil ji na čelo a dodal: „Možná by ses sama divila, co dokážeš.“ Přistoupil ke dveřím, opatrně stiskl kliku a nakoukl do chodby. Potom se ohlédl přes rameno. „Zamkni se, až odejdu.“

„Dobrou noc,“ hlesla. „A… promiň. Kéž bych byla jiná. Kéž bych…“ Zarazila se a sklíčeně zavrtěla hlavou.

Leo otálel ve dveřích. „Tuhle bitvu prohraješ, Cat, a navzdory svému přesvědčení nakonec budeš za tuhle porážku vděčná.“

27

Návštěva Vanessy Darvinové byla poslední věc, po které Leo toužil. Na druhou stranu umíral zvědavostí zjistit, proč ho vůbec pozvala. Poppy mu předala adresu rezidence v South Audley Streetu nedaleko domu, který si v sezoně pronajímal. Bylo to úhledné georgiánské stavení z červených cihel a bílým zdobením s velkým trojúhelníkovým průčelím, podpíraným rýhovanými sloupy.

Leovi se v Mayfairu nesmírně líbilo, ale ne proto, že se tahle čtvrť zrovna těšila velké oblibě. Více ho přitahovala její historie. Na počátku osmnáctého století totiž velká rada ve Westminsteru prohlásila tuto oblast za „obscénní místo plné výtržníků“. Zavržení se dočkala kvůli hazardu, oplzlým divadelním hrám a zápasům lidí i zvířat. Kvetl zde zločin a prostituce. V průběhu sta let čtvrť sice prošla zásadní proměnou, ale Leo ji bude navždy považovat za ctihodnou dámu s nechvalně proslulou minulostí.

Po příjezdu byl uveden do přijímacího salonu shlížejícího do terasovité zahrady. Vanessa i její matka ho vřele přivítaly. Pohodlně se posadili a pustili se do nezávazné konverzace. Vikomtesa se vyptávala na zdraví mladíkovy rodiny a pak se rozproudila nic neříkající debata o počasí a ostatních banálnostech. Leo zjišťoval, že se na jeho prvotním názoru na obě dámy nic nezměnilo. Vikomtesa je užvaněná bába a její dcera sebestředná kráska.

Minuty plynuly a Leo si lámal hlavu, proč ho sem ty dvě vůbec zvaly.

„Proboha,“ zvolala zčistajasna starší z žen, „dočista jsem zapomněla s kuchařem probrat večerní jídelníček! Omlouvám se, ale musím to okamžitě napravit.“ Vstala a Leo ihned vyskočil ze židle.

„Zřejmě bych se měl rozloučit,“ prohlásil, vděčný za příležitost se ztratit.

„Vy zůstaňte sedět, pane,“ poprosila ho tiše Vanessa. Vyměnila si s matkou spiklenecký pohled, načež vikomtesa odešla.

Leo poslušně klesl zpátky. Pochopil, že se jednalo o předem dohodnutou scénu. S povytaženým obočím se zahleděl na Vanessu. „Takže přece jenom máte něco na srdci.“

„Mám,“ přisvědčila dívka. Velice jí to slušelo. Lesklé tmavé kadeře měla vyčesané do důmyslného účesu. Úžasně podtrhovaly její exotické oči a neuvěřitelně bílou, bezchybnou pleť. „Chci s vámi probrat navýsost osobní záležitost. Doufám, že se mohu spolehnout na vaši diskrétnost.“

„Můžete.“ Leo ji se zájmem studoval. Připadalo mu, že se za dívčiným sebevědomým vzezřením ukrývá naléhavost a nejistota.

„Nejsem si jistá, kde začít.“

„Buďte upřímná,“ navrhl Leo. „Vytáčky na mě neplatí.“

„Mám pro vás návrh, který je výhodný pro nás oba.“

„Pozoruhodné. Netušil jsem, že sledujeme společné cíle.“

„Ten váš je jasný. Potřebujete se oženit a zplodit dědice dřív, než zemřete.“ Leo se zarazil. „Nemám v plánu v nejbližší době zesnout.“

„A co ramsayovská kletba?“

„Nevěřím na ni.“

„Můj otec tvrdil totéž,“ podotkla významně.

„Tak tedy dobrá,“ prohodil Leo napůl naštvaně a napůl pobaveně.

„Vzhledem k tomu, že se čas mého života valem krátí, neměli bychom ho ztrácet. Povězte mi, oč vám jde, slečno Darvinová.“

„Potřebuji si co nejdřív najít manžela,“ přiznala otevřeně. „Jinak se ocitnu v prekérní situaci.“ Leo na ni ostražitě zíral, neříkal nic.

„Ačkoliv se skoro neznáme,“ pokračovala, „vím toho o vás poměrně hodně. Vaše alotria nejsou tajemstvím. Jsem přesvědčena, že oplýváte vlastnostmi, které z vás zrovna nedělají ideálního chotě, avšak mně naprosto vyhovují. Jistě vám neušlo, že jsme si hodně podobní. Obecně jste považován za nemorálního a sobeckého cynika.“ Pro větší důraz se záměrně odmlčela.

„Stejně jako já. Z toho důvodu se nikdy nepokusím vás měnit.“

Leo na ni fascinovaně zíral. Úžasné. Ačkoliv jí není víc než dvacet let, čiší z ní takřka nadpřirozené sebevědomí.

„Můžete si dál žít po svém a já si nebudu stěžovat,“ navázala Vanessa.

„Pravděpodobně si toho ani nevšimnu, protože i já mám svůj život, kterého bych se nerada vzdávala. Uzavřeli bychom manželství z rozumu. Porodím vám dědice, takže vám zůstane titul i panství. Kromě toho můžu…“

„Přestaňte, prosím, slečno Darvinová!“ okřikl ji tiše. Ach, ta ironie! Nabízí mu oficiální svazek uzavřený pouze naoko, prostý jakéhokoliv citu a iluzí. Přesný opak manželství, které chtěl uzavřít s Catherine.

Ještě nedávno by podobný návrh ocenil.

Uvelebil se na židli a zamyšleně pohlédl na svou společnici. „Nepopírám, že se zvěsti o mých hříších zakládají na pravdě. Ale navzdory tomu…, anebo právě proto…, mě představa manželství uzavřeného z rozumu ani trochu neláká.“

Z Vanessina zaraženého výrazu poznal, že ji svým výrokem zaskočil. Dala si s odpovědí načas. „Třeba by mělo. Ctnostnou ženu byste mohl zklamat.

Nejprve se za vás začne stydět a pak vás bude nenávidět. Zatímco já,“ nacvičeným gestem se významně dotkla své hrudi, čímž přitáhla pozornost k dokonalému poprsí, „od vás nikdy nebudu nic očekávat.“

Uspořádání, které mu navrhovala, výtečně fungovalo v mnoha aristokratických domácnostech. Fantastické řešení – bezkrevné a civilizované.

„Jenže já potřebuji někoho, kdo ode mě něco očekává,“ slyšel se říkat. Prozření ho zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Doopravdy to vyslovil?

Skutečně to myslel vážně? Ano. Prokristapána!

Jak je možné, že se takhle změnil? Kdy se to stalo? Svedl úporný boj sám se sebou, aby se přestal utápět ve smutku a pohrdání vlastní osobou. Někdy v průběhu té doby přestal toužit po smrti, což ale není totéž, jako toužit zase žít. Avšak pro začátek to stačilo.

Dokud nepoznal Catherine. Zapůsobila na něho jako sprška studené vody a probrala ho z otupělosti. Přiměla ho, aby se chtěl stát lepším člověkem. Nejen kvůli ní, ale především kvůli sobě. Mělo ho napadnout, že ho donutí učinit rozhodující krok. Proboha, nedala mu ani na vteřinu pokoj. A jemu se to líbilo. Líbila se mu Catherine. Malá brýlatá neohrožená bojovnice.

Nedopustím, abys klesl na dno, slíbila mu, když ležel zraněný v ruinách. Nedovolím, aby se z tebe zase stal zhýralec. A myslela to vážně. Uvěřil jí a v tu chvíli se všechno změnilo.

Dlouho se lásce bránil, nicméně nyní pookřál. Připadalo mu, že jeho duše opět vzplála radostí.

Vycítil, že se zardívá. Zhluboka se proto nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. Pousmál se nad tou ironií. Právě si uvědomil, že jistou ženu miluje a jiná ho žádá o ruku.

„Slečno Darvinová,“ pravil vlídně. „Jsem poctěn vaším návrhem, ale vy máte zájem o muže, kterým jsem býval, a ne o toho, jakým jsem dnes.“

Tmavé oči se škodolibě zaleskly. „Tvrdíte, že jste se polepšil? Myslíte, že se zbavíte své minulosti?“

„Vůbec ne. Ale doufám v lepší budoucnost.“ Záměrně se odmlčel.

„Navzdory ramsayovské kletbě.“

„Děláte chybu.“ Vanesse ztvrdly rysy. „Věděla jsem, že nejste gentleman, ale nepovažovala jsem vás za hlupáka. Nyní byste měl odejít. Zdá se, že mi k ničemu nebudete.“

Leo poslušně vstal. U dveří se zastavil a věnoval dívce prohnaný pohled.

„Nemohu se nezeptat, slečno Darvinová… Proč se jednoduše neprovdáte za otce svého dítěte?“

Ukázalo se, že se strefil. „Zdaleka mi není roven,“ odpověděla tiše. „Jsem

o hodně náročnější než vaše sestry.“

„Škoda,“ zamumlal Leo. „Moje sestry jsou náramně šťastné.“ Zdvořile se uklonil. „Sbohem, slečno Darvinová. Mnoho štěstí při hledání manžela, který by vás byl hoden.“

„Bez štěstí se obejdu, pane. Vdám se, a to brzy. A buďte si jist, že mě a mého chotě čekají samé prosluněné dny. Jen co převezmeme Ramsay House.“

Sotva vstoupily do vyhřátého soukromého apartmá hotelu Rutledge, Catherine se zatetelila blahem. Ráno spolu s Poppy navštívila krejčovský salon. Celé dopoledne z oblohy padaly těžké kapky a hustý déšť dával tušit časný příchod podzimu. Před lezavým vlhkem je neuchránily deštníky ani pláštěnky. Obě přistoupily ke krbu a ohřívaly se u praskajícího ohně.

„Harry by se měl brzy vrátit z Bow Streetu,“ prohodila Poppy a smetla si z tváře pramínek mokrých vlasů. Její muž se vydal za jedním z tamějších policistů, aby s ním probral případ lorda Latimera. O podrobnostech se odmítal bavit s tím, že nejprve všechno poví vyšetřujícímu soudci, a teprve poté členům rodiny. „I Leo by se měl každou chvíli ukázat.“

Catherine sňala z nosu brýle a rukávem vyleštila orosená skla. Vtom se jakoby odnikud vynořil Dodger, přihopkal k nim a pozdravil je typickým fretčím pobrukováním. Catherine si nasadila brýle, shýbla se, zvedla chlupatého uličníka do náruče a ten se blaženě zavrtěl. „Ty protivná kryso,“ zamumlala láskyplně a pohladila jej po dlouhém štíhlém těle.

„Má tě rád, Catherine,“ usmála se Poppy a zavrtěla hlavou.

„Přesto ho při první příležitosti vrátím Beatrix.“ Nicméně nenápadně se sklonila, aby se Dodger mohl otřít čumáčkem o její tvář.

Ozvalo se zaklepání. Kdosi vstoupil do síně a tlumeným hlasem hovořil s komornou, která mu přišla odebrat kabát a klobouk. Zakrátko se v salonu objevil Leo a přinesl s sebou vůni vlhké vlny a deště. Konečky vlasů měl mokré, vesele se mu vlnily kolem tváří.

„Leo!“ chichotala se Poppy. „Ty jsi jako vodník! Copak sis nevzal deštník?“

„Když prší ze strany, tak jsou deštníky k ničemu,“ poučil ji.

„Přinesu ti ručník.“ Poppy pospíchala z místnosti.

Catherine zůstala s Leem sama. Střetli se pohledem. Mladíkův úsměv povadl, zíral na ni se znepokojivou intenzitou. Proč si ji tak prohlíží? Jako by se v jeho nitru odehrávalo cosi zásadního. Z jeho uhrančivě modrých očí pojednou čišelo nebezpečí.

„Jaká byla schůzka se slečnou Darvinovou?“ zeptala se škádlivě.

„Poučná.“

Stručná odpověď ji neuspokojila. Catherine se zamračila a podrážděně se otázala: „Co po tobě chtěla?“

„Navrhla mi manželství z rozumu.“

Dívka užasle zamrkala. Přesně to očekávala. Ucítila bodnutí žárlivosti.

Leo se postavil vedle ní a jeho obličej ozářily tančící plameny. Drobné kapky deště zachycené na jeho opálené pleti se zatřpytily jako démanty. Zatoužila se jich dotknout, položit na ně ústa, ochutnat jeho pleť.

„Cos jí odpověděl?“ přinutila se zeptat.

„Byl jsem samozřejmě polichocen,“ přiznal na rovinu. „Člověka vždycky potěší, když ho někdo chce.“

Věděl, že Catherine žárlí. Schválně si s ní pohrával. Dívka se musela vší silou ovládat, aby v ní nevzplála zlost.

„Nejspíš jsi měl její nabídku přijmout,“ prohlásila mrazivě. Nespouštěl ji z očí. „Třeba jsem to udělal.“

Ostře se nadechla.

„Tady ho máš,“ zatrylkovala vesele Poppy, čímž nevědomky prolomila vzniklé napětí. Podávala bratrovi ručník. Přijal ho a otřel si obličej.

Catherine se usadila na pohovce a Dodger se jí stočil do klína.

„Co ti chtěla slečna Darvinová?“ vyzvídala bezelstně Poppy.

„Požádala mě o ruku,“ zamumlal mladík do ručníku.

„Prokristapána!“ zhrozila se Poppy. „Očividně nemá ponětí, jak náročné je s tebou vycházet.“

„Žena v její situaci si moc vybírat nemůže,“ poznamenal jízlivě.

„V jaké situaci?“ zeptala se podrážděně Catherine.

Leo vrátil ručník sestře. „Čeká dítě a odmítá se provdat za jeho otce. Což ale zůstane jenom mezi námi.“

Obě ženy zaraženě mlčely. Catherine zápolila se směsicí protichůdných pocitů: sympatií, nepřátelstvím, žárlivostí i strachem. Hořce si uvědomovala, jak by byl sňatek se slečnou Darvinovou pro Lea výhodný.

Poppy vážně pohlédla na bratra. „Musí být dočista zoufalá, když se ti rozhodla svěřit.“

Leovi v odpovědi zabránil Harry, který vstoupil do apartmá. Z pláště i klobouku mu crčela voda. „Dobré odpoledne,“ zahalasil a široce se zazubil. Komorná mu brala z rukou promáčené oblečení a Poppy k němu chvátala s čistým ručníkem.

„Tys šel pěšky?“ podivila se, když si všimla jeho vodou nasáklých nohavic.

Natáhla se, aby mu otřela obličej.

„Skoro jsem plaval,“ zažertoval. Líbilo se mu, jak ho Poppy opečovává.

„Proč sis nenajal drožku nebo neposlal pro kočár?“

„Sotva začalo pršet, byly všechny drožky vmžiku obsazené,“ odvětil.

„Vždyť je to kousek. Pro kočár by si dal poslat jenom padavka.“

„Lepší je být za padavku než si uhnat smrt z nastuzení,“ zlobila se Poppy a následovala manžela ke krbu.

Zatímco zápolila s uzlem na jeho vázance, Harry se usmál, sklonil se a ukradl jí hubičku. „Nikdy jsem nastydlý nebyl.“ Pln očekávání pohlédl na Lea. „Jak dopadlo setkání se slečnou Darvinovou?“

Leo se posadil a opřel se lokty o kolena. „To počká. Pověz nám o návštěvě Bow Streetu.“

„Zvláštní pověřenec Hembrey zvážil informace, které jsi mu poskytl, a rozhodl se zahájit vyšetřování.“

„Jaké vyšetřování?“ nechápala Catherine a těkala pohledem z jednoho muže na druhého.

Leo se pustil do vysvětlování. „Před několika lety,“ prohlásil věcně, „mě lord Latimer pozval do jistého exkluzivního klubu zbudovaného v bývalém opatství. Potají se tam scházela skupina pečlivě vybraných prostopášníků. Založili jakési pekelné bratrstvo.“

Catherine vytřeštila zrak. „Bratrstvo? Proč proboha?“

Harry ani Leo dlouho nic neříkali. Nakonec Leo upřel zrak na okno zkropené deštěm a pravil: „Aby se dopouštělo těch nejhorších hříchů. Vysmívali se náboženství a páchali ty nejhorší zločiny. Podrobností vás ušetřím. Postačí, když řeknu, že jsem Latimerovo pozvání odmítal i ve chvílích nejhlubšího zoufalství, kdy jsem byl schopen téměř všeho.“

Catherine ho pozorně sledovala. V obličeji osvíceném plameny se zračilo napětí.

„Latimer si byl mým členstvím natolik jistý,“ pokračoval, „že mi svěřil některé podrobnosti zločinů, kterých se účastnil. A nějakým řízením osudu jsem byl tehdy střízlivý až běda a většinu toho jsem si zapamatoval.“

„Stačí to na vznesení obvinění?“ vyzvídala Catherine. „A nemá jako šlechtic právo na stíhání na svobodě?“

„Pouze v občanském řízení,“ objasnil Harry. „V trestním ne.“

„Kdy podle tebe stane před soudem?“

„Nikdy k němu nedojde,“ pravil tiše Leo. „Jakmile bratrstvo zjistí, že se o Latimera zajímá policie, pravděpodobně ho donutí vycestovat z Anglie dřív, než bude obžalován. Anebo se postarají, aby si zaplaval v Temži.“

„Bude mě chtít konstábl Hembrey vyslechnout?“ zeptala se s obavami

v hlase Catherine.

„V žádném případě,“ ubezpečil ji Leo. „Důkazy, které proti Latimerovi máme, bohatě postačí.“

„Jak to tak vypadá,“ dodal Harry, „Latimer teď bude mít dost svých starostí. Rozhodně mu nezbude čas ani energie, aby tě dál otravoval, Catherine.“

„Děkuji ti, Harry.“ Dívka pohlédla na Lea a přiznala: „Je to veliká úleva.“

„Mně nepřipadá, že by se ti nějak ulevilo,“ pronesl líně mladík.

„A zajímalo by mě proč, Marksová.“

Nedostatek pochopení a předchozí narážky na adresu slečny Darvinové už byly na Catherininy pocuchané nervy moc.

„Kdyby ses ocitl v mé kůži,“ vyjela na něho, „taky bys zrovna neskákal radostí.“

„Vždyť ti nic nechybí!“ Leovy modré oči se proměnily v kusy ledu.

„Latimer brzy zmizí ze scény, Rutledge se k tobě veřejně přiznal a je z tebe zazobaná dáma bez závazků. Co bys mohla chtít víc?“

„Vůbec nic,“ utrhla se na něho.

„Zřejmě ti je líto, že už nemusíš před nikým utíkat a schovávat se. Nyní ti totiž naplno došlo, že čelíš úplně opačnému problému – nemáš kam a ke komu utéct!“

„Stačí mi, že zůstanu stát,“ odsekla mrazivě. Leo se s provokativní bezstarostností usmál. „To mi připomíná starý paradox.“

„Jaký?“

„Co se stane, když se nezadržitelná síla střetne s nepohyblivým předmětem.“

Harry a Poppy je mlčky sledovali.

„Ten nehybný předmět mám být já?“ zeptala se sarkasticky Catherine.

„Jak je libo.“

„Nuže – není libo,“ zamračila se. „Tuhle otázku odjakživa považuji za absurdní.“

„Proč?“

„Protože se na ni nedá odpovědět.“ Jejich pohledy se zkřížily jako meče.

„Ale ano, dá.“ Zdálo se, že Lea těší její narůstající hněv.

Harry se zapojil do debaty. „Z vědeckého hlediska ne. Nepohyblivý předmět by musel mít neomezený objem a nezadržitelná síla neomezené množství energie, což v obou případech není možné.“

„Jestliže diskutujeme v obecné rovině,“ odpověděl Leo s bohorovným

klidem, „pak odpověď existuje.“

„Přirozeně,“ přisvědčil suše Harry. „Hathawayovi mají odpověď na všechno. Můžeš nás s ní tedy seznámit?“

Mladík mu vyhověl, aniž odtrhl zrak od napjatého obličeje jeho sestry.

„Nezadržitelná síla se ubírá cestou nejmenšího odporu. Předmět obkrouží… a nechá jej za sebou.“

Catherine si uvědomila, že je to výzva určená jí. Ten arogantní, manipulativní darebák využil neutěšené situace ubohé Vanessy Darvinové, aby Cat provokoval, a teď jí naznačuje, co se může stát, když se mu nepodvolí. Předmět obkrouží… a nechá jej za sebou. Tak ať!

Svižně si stoupla a sežehla Lea nevraživým pohledem. „Proč si ji tedy nevezmeš?“ Popadla kabelku, bezvládného Dodgera a hněvivě odkráčela z apartmá.

Leo jí byl okamžitě v patách.

„Ramsayi…,“ spustil Harry.

„Ted ne, Rutledgei!“ zavrčel a rázoval za Catherine. Dveře za ním zapadly s takovou prudkostí, až se otřásly v rámech.

V nastalém tichu Harry ohromeně pohlédl na manželku. „Obvykle mi to pálí rychle, ale proč se k čertu ti dva hádají?“

„Myslím, že kvůli slečně Darvinové.“ Poppy mu usedla na klín a objala ho kolem krku. „Je těhotná a chce si Lea vzít.“

„Och.“ Harry se pohodlně opřel a ušklíbl se. „Aha. A on se snaží Catherine přinutit, aby se konečně rozhodla.“

„Což neschvaluješ,“ konstatovala Poppy a uhladila vlhké kadeře na jeho čele.

Kysele se na ni podíval. „Na jeho místě bych se zachoval stejně. Ale samozřejmě to neschvaluji.“

„Přestaň mě pronásledovat!“

„Chci s tebou mluvit.“ Leo srovnal s dívkou krok. Na její dva krůčky mu stačil jeden dlouhý.

„Ať už máš na srdci cokoliv, mě to nezajímá!“

„Žárlíš.“ Znělo to potěšeně.

„Na tebe a slečnu Darvinovou?“ přinutila se k jízlivému smíchu. „Oba vás lituji. Nedovedu si představit horší pár.“

„Vanessa je atraktivní žena, což nemůžeš popřít.“

„Všiml sis jejího krku?“ Catherine si neodpustila malé rýpnutí.

„Co je s ním?“

„Je abnormálně dlouhý.“

Leo neúspěšně potlačil smích. „Maličkost, kterou velkoryse přehlédnu. Ožením se s ní, zůstane mi Ramsay House a dokonce i to dítě je už na cestě. Příhodné, že? Kromě toho mi slečna Darvinová slíbila, že mohu po libosti smilnit. Ona se zlobit nebude.“

„Věrnost ti nic neříká?“ rozohnila se Catherine.

„Věrnost je dávno pasé. Věř mi, nejedná se o nic jiného než o projev lenosti.

Týká se výhradně jedinců, kteří jsou líní svádět druhé.“

„Tvrdils, že by ti nedělala potíže!“

„Ano, ale tehdy jsme hovořili o našem manželství. Sňatek se slečnou Darvinovou je něco docela jiného.“

Zastavili se před dívčiným apartmá. Catherine chovala spící fretku, a tak Leovi nezbývalo nic jiného než sáhnout do její kabelky pro klíč. Dívka se na něho ani nepodívala.

„Smím dál?“ otázal se.

„Ne.“

Nenechal se odbýt, protlačil se dovnitř a zaklapl za nimi dveře.

„Nezdržuj se se mnou,“ ucedila vážným tónem Catherine a položila Dodgera do jeho košíku. „Určitě máš spoustu práce. Můžeš třeba začít tím, že necháš změnit jméno na svém povolení k uzavření sňatku.“

„Nejde to. Zmíněná licence platí pouze pro tebe. Pokud se rozhodnu oženit se slečnou Darvinovou, musím zažádat o novou.“

„Doufám, že je to drahá legrace,“ zasyčela vehementně.

„Je.“ Leo k ní zezadu přistoupil, objal ji a přivinul k sobě. „Kromě toho vyvstává další problém.“

„Jaký?“ vyzvídala, zatímco se pokoušela vymanit z jeho sevření.

Dotkl se ústy okraje jejího ouška. „Chci tebe,“ zašeptal. „A nikoho jiného.“

Zarazila se a semkla víčka, neboť jí zčistajasna zvlhly oči. „Přijal jsi její nabídku?“

Leo se něžně mazlil s hladounkým místečkem pod jejím uchem. „To víš, že ne, ty hlupáčku.“

Neubránila se úlevnému zavzlyknutí. „Tak proč jsi naznačoval opak?“

„Protože potřebuješ popostrčit. Jinak budeš váhat tak dlouho, až sejdu věkem a k ničemu ti už nebudu.“ Dostrkal Catherine k posteli, vzal ji do náruče a položil na matraci. Brýle jí spadly z nosu.

„Co to děláš?“ bránila se dotčeně. Chtěla se zvednout, ale zamotala se do provlhlých sukní. „Mám zmáčené šaty.“

„Pomohu ti je svléct.“ Starostlivému tónu hlasu neodpovídal ďábelský lesk

očí.

Zmítala se v záplavě látky a kanýrů, zatímco Leo zručně rozepínal drobné háčky. Člověk by řekl, že má víc než jen dvě ruce, jak šikovně si počínal. Nebral její protesty na vědomí a přetáhl jí přes hlavu těžkou sukni, která se připínala k vypasovanému živůtku. Oblečení včetně bot skončilo na podlaze. Převalil dívku na břicho a pustil se do zápolení se živůtkem.

„Neprosila jsem se tě, abys mě oloupal jako cibuli!“ Pokoušela se odstrčit jeho snaživé ruce. Vykvikla v okamžiku, kdy nahmatal tkalouny jejích spodních kalhot a rozvázal je.

Leo s tichým zachichotáním nohama uvěznil její vrtící se tělo a políbil ji na obnažený krk. Polilo ji horko. Jeho smyslná ústa v ní probouzela celou plejádu libých pocitů.

„Políbils ji?“ vyhrkla bez přemýšlení.

„Kdepak, lásko. Ani trochu mě to nelákalo.“ Laškovně ji kousl a pak přejel po hladké kůži jazykem. Dívka blaženě zasténala. Rukama vklouzl do spodních kalhot a rozkošnicky ji pohladil po zadničce. „Žádná žena na světě mě nevzrušuje tolik jako ty. Ale ty jsi příšerně tvrdohlavá a opatrná. Rád bych ti řekl několik věcí… A taky udělal. Jenže ty na to nejsi připravená, což nás oba dohání k šílenství.“

Sáhl jí mezi stehna, nahmatal kýženou vlhkost a jal se ji krouživými pohyby roztírat. Catherine zasténala a zavrtěla se pod ním. Stále na sobě měla těsně utažený korzet, což ji rozptylovalo. Ačkoliv část její bytosti se bouřila proti tomu být uvězněná pod Leem a vadilo jí být mu vydána na milost, její tělo se nedokázalo ubránit slasti.

„Chci se s tebou milovat.“ Leo špičkou jazyka obkreslil obrys jejího ouška.

„Toužím se do tebe ponořit, jak nejhlouběji to půjde, a cítit, jak mě svíráš.“ Do dívčina lůna vklouzl prst, potom druhý. Nepatrně se zachvěla. „Už víš, jak se ti to bude líbit,“ zašeptal a pohladil ji. „Podvol se mi a já tě budu milovat celou noc.“

Catherine zalapala po dechu. Srdce jí divoce tlouklo. „Dopadnu jako slečna Darvinová,“ hlesla. „Přivedeš mě do jiného stavu a nezbude mi než pokorně žebronit, aby sis mě vzal.“

„Panečku, to by se mi zamlouvalo.“

Málem se zalkla nevolí, když ji začal laskat dlouhými prsty. Avšak jako by ji zradilo vlastní tělo, které dychtivě reagovalo na všechny podněty. Stále je dělilo několik vrstev oblečení. Cítila na zádech mužova ústa a v klíně ďábelsky se činící ruku.

„Nikdy dřív jsem o tom nemluvil,“ prohlásil Leo sametovým hlasem, „ale

představa, že čekáš dítě, je ta nejvíc vzrušující věc, jakou si umím představit. Vypouklé břicho, těžká nalitá ňadra, legrační kolébavá chůze… Uctíval bych tě na každém kroku. O všechno bych se postaral. Každý by věděl, že jsem ti to udělal já a ty mi patříš.“

„Ty jsi tak…“ Nedokázala vymyslet vhodné pojmenování.

„Já vím. Žalostně primitivní.“ V hlase se mu ozýval smích. „Ale musíš mi to odpustit, protože jsem muž a doopravdy si nemůžu pomoct.“

Nepřestával ji hladit. V dívce se vzedmula nová vlna vzrušení. Horko ji polévalo od hlavy až k patě. Leo jí stáhl spodní kalhoty až ke kolenům a jal se zápolit s poklopcem. Potěšilo ji, když se na ni položil celou svou vahou a v klíně ucítila kýžený tlak. Vstoupil však jenom na samý okraj a v ten moment jako by v jejím těle vzplál bílý požár a zachvátil všechny její smysly. Chvěla se. Byla tak blízko uvolnění…

„Musíš se rozhodnout, Cat.“ Leo ji hladově políbil na hrdlo. „Bud mi přikaž, abych tě okamžitě nechal na pokoji, anebo se mi zcela odevzdej, protože já už nedokážu na poslední chvíli couvnout. Velice po tobě toužím. Pravděpodobně tě přivedu do jiného stavu, lásko, protože se cítím nadmíru potentní. Takže bud všechno, nebo nic. Vyber si.“

„Já nemůžu,“ vyhrkla touhou popletená dívka, když se z ní zvedl. Otočil ji tváří k sobě a upřeně se na ni zahleděl. Nedokázal si pomoct. Sklonil hlavu a vroucně ji políbil.

„Škoda,“ povzdechl si ztěžka. „Vymyslel jsem něco opravdu vzrušujícího.“ Odvalil se stranou a sáhl po spuštěných kalhotách. Když si je zapínal, drmolil něco o trvalém poranění.

Catherine na něho nevěřícně zírala. „Copak to nedokončíš?“ Unaveně si povzdychl. „Jak už jsem řekl – všechno nebo nic.“ Objala se pažemi. Chvěla se touhou. „Proč mě mučíš?“

„Protože je jasné, že bych na tebe mohl čekat věčně. Z toho důvodu jsem dospěl k závěru, že musím zkusit něco jiného.“ Něžně ji políbil a vstal z lůžka. Prohrábl si rukama vlasy, upravil oblečení a vrhl na dívku spalující pohled následovaný úšklebkem, kterým jako by se jim oběma vysmíval. „Vedu válku, lásko. A ta se dá vyhrát jenom tím, že tě přiměju prohrát.“

V následujícím týdnu Leo rozpoutal válečné tažení, jemuž by odolala pouze žena vytesaná z kamene. Tvrdil, že se jedná o dvoření, ale podle Catherine by se k tomuto typu chování hodil úplně jiný výraz. Byla totiž z jeho obletování celá pryč.

V jednu chvíli podnítil zcela zbytečnou, zato velmi zábavnou hádku, a v následující minutě byl krotký jako beránek a vstřícný. Ustavičně dívce skládal nějaké komplimenty anebo jí špital do ouška básně, učil ji francouzské košilaté výrazy a rozesmával ji v ty nejméně vhodné okamžiky. Avšak nesnažil se ji políbit nebo jinak svádět. Catherine se zpočátku jeho novou taktikou bavila, ale později horko těžko skrývala podráždění. Častokrát se přistihla, že jako očarovaná zírá na Leova dokonalá ústa. Nedokázala zapomenout na nedávné polibky a potají o nich snila.

Když se účastnili soukromého koncertu v Upper Brook Streetu, Leo využil chvilky, kdy hostitelka všechny pozvala na prohlídku domu, a vzal si Catherine stranou. Uchýlili se do rohu místnosti za květináče se vzrostlým kapradím. Dívka mu dychtivě vlétla do náruče. Nicméně místo aby ji políbil, přivinul ji ke svému hřejivému tělu… a držel. Jednoduše ji svíral v objetí a hladil po zádech. Něco jí spiklenecky šeptal, ale tak tiše, že mu nerozuměla.

Ovšem nejvíc Catherine bavily společné procházky v zahradách hotelu Rutledge zalitých sluncem, kde se ve vzduchu vznášela nahořklá vůně blížícího se podzimu. Vedli dlouhé rozhovory, občas se dotkli citlivého tématu. Opatrně si kladli nepříjemné otázky, na něž se obtížně odpovídalo. Avšak zdálo se, že oba sledují tentýž cíl – prahnou po pevném vztahu plném důvěry, který žádný z nich nepoznal.

Někdy se Leo zarazil a mlčky na ni zíral způsobem, jakým si návštěvník prohlíží sochu v muzeu či galerii. Projevoval o ni nebývalý zájem, kterému Catherine jen stěží odolávala. Důmyslně ji sváděl. Vyklubal se z něho talentovaný vypravěč. Líčil jí historky ze svého dětství a popisoval, jaké bylo vyrůstat v rodině Hathawayových. Neopomněl se zmínit o čase, jejž strávil v Paříži a Provence. Catherine pozorně naslouchala, snažila si vše dopodrobna zapamatovat a z jednotlivých střípků skládala obrázek Leova života, aby mu dokázala lépe porozumět. Žádného muže dosud důkladněji nepoznala.

Ač zdánlivě nesentimentální darebák, Leo byl schopen naprostého vcítění a soucitu. Jako výřečný člověk dokonale ovládal slova – uměl jimi pohladit, anebo zaútočit jako nožem. Když se mu to hodilo, hrál si na znuděného aristokrata a mistrně skrýval, jak mu to ve skutečnosti bravurně pálí. Občas se na povrch vynořil onen galantní chlapec, kterým kdysi býval, než ho tragédie připravila o iluze.

„V mnoha směrech se velice podobá našemu otci,“ sdělila jí důvěrně Poppy. „Ten také miloval dlouhé rozhovory. Byl to vážný člověk, intelektuál, ale i on měl svoje rozmary.“

Při té vzpomínce se usmála. „Maminka vždycky říkala, že se mohla provdat za hezčího muže, dokonce i bohatšího, ale upovídanějšího chotě, než je táta, by nenašla. Věděla o sobě, že s nějakým troubou by nikdy nemohla být šťastná.“

Tomu Catherine dobře rozuměla. „Podobá se Leo v něčem matce?“

„Ano. Zdědil její umělecké nadání. Podporovala ho v přání stát se architektem.“ Poppy se odmlčela. „Kdyby věděla, že její syn zdědil šlechtický titul, nikterak by ji to nepotěšilo. Neměla o aristokracii valné mínění. Určitě by neschvalovala jeho chování v uplynulých několika letech, ačkoliv by ji potěšilo, že konečně přišel k rozumu.“

„Kde se v něm vzalo tolik zhýralosti?“ nechápala Catherine. „Z matčiny nebo z otcovy strany?“

„Neomalenost, o které mluvíš, je výhradně jeho vlastní,“ prohlásila kysele Poppy.

Téměř každý den Leo přinesl Catherine nějaký malý dárek: knihu, krabičku bonbonů nebo límeček z bruselské krajky. „Tohle je ta nejkrásnější krajka, jakou jsem kdy viděla,“ sdělila mu lítostivě a s velkou opatrností položila křehký dárek stranou. „Ale obávám se…“

„Já vím,“ vyhrkl Leo. „Gentleman by neměl dávat osobní dárky dámě, jíž se dvoří.“ Ztišil hlas, neboť se bál, aby ho nezaslechla sestra, která hovořila na prahu s hospodyní. „Jenže zpátky si jej vzít nemůžu. Jiné dámě by tolik neslušel. A kromě toho, Marksová, nemáš tušení, jak moc jsem se musel ovládat. Chtěl jsem ti koupit punčochy s řadou vyšívaných květin, které se táhly od kotníků vzhůru až k…“

„Pane!“ sykla dívka a zrudla. „Ovládejte se!“

„Na nic jsem nezapomněl. Ani na jediný detail tvého krásného těla. Brzy tě opět začnu kreslit nahou. Pokušení je velké. Pokaždé, když přiložím tužku na papír, mám se co držet.“

Pokoušela se tvářit přísně. „Slíbils, že už to nikdy neuděláš.“

„Co si mám počít, když si moje tužka ustavičně vede svou?“ odvětil vážným tónem.

I když dívce cukalo v koutcích, červenější snad už být nemohla. „Jsi nenapravitelný.“

Provinile sklopil řasy. „Polib mě a já se polepším.“

Podrážděně si povzdechla. „Teď tě mám líbat, když Poppy a hospodyně stojí ve dveřích?“

„Ani si toho nevšimnou. Jsou zabrané do strhující konverzace o hotelových ručnících.“ Leův hlas přešel do šepotu. „Chci jednu jedinou pusinku.“ Ukázal si na tvář. „Sem.“

Snad za to mohla skutečnost, jak chlapecky v té chvíli vypadal. Modré oči se mu darebácky třpytily. Catherine se na něho podívala a náhle se jí zatočila hlava. Takovou slabost nikdy dřív nepoznala. Naklonila se a přitiskla ústa přímo na mužovy rty.

Leo se udiveně nadechl a nechal ji převzít vedení. Líbala ho déle, než zamýšlela, špičkou jazyka se opatrně dotýkala jeho rtů. Odpověděl souhlasným zabručením a něžně ji objal. Cítila, jak se ho zmocňuje vzrušení a hrozí, že se vymkne kontrole.

Jakmile se od sebe odtrhli, Catherine napůl očekávala, že spatří Poppy a hospodyni, paní Pennywhistleovou, jak na ně ohromeně zírají, ale starší z žen jim dál ukazovala záda.

Zato Poppy nic neušlo. „Paní Pennywhistleová,“ prohodila nenuceně,

„doprovodila byste mě na chodbu? Nedávno jsem tam zahlédla příšernou skvrnu a ráda bych vám ji ukázala. Kde jsem ji jenom viděla? Tamhle? Ne, asi o kousek dál. Hrome, kde je?“

Poskytla jim tím dočasné soukromí. Catherine pohlédla do Leových očí s těžkými víčky.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se jí zastřeným hlasem. Snažila se vymyslet vtipnou odpověď, kterou by ho pobavila. „Rozhodla jsem se otestovat vyšší funkci svého mozku.“

Mladík se pousmál. Zhluboka se nadechl a zvolna vypustil vzduch z plic.

„Představ si, že máš jedinou sirku a vstoupíš to temné místnosti,“ spustil. „Co zapálíš jako první? Olejovou lampu na stole nebo dříví v krbu?“

Catherine se zamyslela. „Lampu,“ usoudila nakonec. „Sirku,“ broukl a zavrtěl hlavou. „Marksová, ty se ani nesnažíš,“ pokáral ji vlídně.

„Prosím další otázku,“ vyzvala ho a on jí bez váhání vyhověl. Ale nejprve ji vroucně políbil, aby jí popletl hlavu. Catherine se k němu spokojeně přitulila

a zabořila mu prsty do vlasů. „Může si muž vdovy vzít její sestru?“ vyhrkl.

„Proč by nemohl?“ opáčila dívka a nastavila mu ústa. „Protože je mrtvý.“ Pokřiveně se usmál. „Je načase s tím přestat.“

„Ne,“ oponovala a dál se k němu vzpínala.

„Klídek, Marksová,“ krotil její nadšení. „Někdo z nás dvou by se měl ovládat, což by se očekávalo především od tebe.“ Otřel se rty o její čelo. „Mám pro tebe další dárek.“

„Jaký?“

„Prošacuj mi kapsy.“ Maličko nadskočil, a když ho prohledávala, tiše se pochechtával. „Kdepak, ty malá nezbednice, v kalhotách to není.“ Popadl ji za zápěstí a přidržel její ruce, jako by krotil hravé kotě. Pak neodolal a opět se přisál k jejím rtům. Kdysi by ji tím vyděsil, nyní však jako by se v jejím břiše probudili motýli a příjemně ji lechtali svými křídly.

Leo odtrhl ústa od jejích a pustil ji. Zadýchaně se smál. „V náprsní kapse.

Proboha, chtěl jsem… Ne, neřeknu. Ano, tam je tvůj dárek.“

Catherine vytáhla předmět zabalený v měkké látce. Opatrně ji rozbalila a spatřila nové brýle vyrobené ze stříbra. Krásně se leskly a oválné čočky jiskřily. Byl to mistrovský kousek. Obdivně prstem pohladila filigránem ozdobenou ručku. „Jsou nádherné,“ užasla.

„Když s nimi budeš spokojená, nechám ti udělat ještě jedny, tentokrát ze zlata. Počkej, pomohu ti.“ Opatrně jí sňal z nosu staré brýle.

Nasadila si nové. Byly lehké a pohodlně seděly na kořeni jejího nosu. Rozhlédla se kolem sebe a rozzářila se – všechno viděla ostře a do sebemenšího detailu. Samým nadšením nadskočila a pospíchala k zrcadlu, které viselo nad stolkem v hale. Pozorně se v něm prohlížela.

„Moc ti to sluší.“ Za zády se jí objevila Leova vysoká, elegantní postava.

„Velmi se mi líbí brýlaté ženy.“

Catherine se na něho usmála. „Opravdu? Zvláštní volba.“

„Vůbec ne.“ Položil jí dlaně na ramena, přejel jimi po krku a zase zpátky.

„Zdůrazňují tvoje krásné oči. Vypadáš jako tajuplná žena, která dovede překvapit. Což je ostatně pravda.“ Ztlumil hlas. „Nejvíc miluji okamžik, kdy ti je snímám z nosu – a těším se, jak se k sobě budeme tulit v posteli.“

Jeho otevřenost způsobila, že se dívka zachvěla. Na okamžik slastně zavřela oči. Cítila, jak ji vine těsněji k sobě a líbá na hrdlo. „Nemuselo to být, ale jsi velice laskav.“

Leo zvedl hlavu a v zrcadle si s dívkou vyměnil ospalý pohled. Prsty ji hladil po jemné kůži na krku, jako by se pokoušel vymazat předchozí polibky.

„Neprokázal jsem ti žádnou laskavost,“ zamumlal a potutelně se zazubil.

„Pouze jsem si přál, abys mě spatřila v celé mé nádheře.“

Byla v pokušení mu říct, že má pravdu. Konečně ho vidí ve správném světle. Avšak dřív než stačila otevřít pusu, Poppy se vrátila do apartmá.

Tu noc Catherine špatně spala. Trápily ji ošklivé noční můry, které se zdály opravdovější než mnohem přívětivější svět, ve kterém momentálně žila.

Sny se mísily se vzpomínkami. Zdálo se jí, že pobíhá po babiččině domě, dokud stařenu nezastihla v její pracovně, jak cosi zapisuje do účetní knihy.

Vrhla se k jejím nohám a zabořila obličej do širokých černých sukní. Cítila, jak ji stará žena bere kostnatými prsty za bradu a zvedá ji.

Babiččin obličej se skrýval pod vrstvou pudru a jeho nepřirozená bledost ostře kontrastovala s načerněným obočím a obarvenými vlasy. Na rozdíl od Althey nepoužívala rtěnku.

„Althea už s tebou mluvila,“ prohlásila hlasem, který připomínal šustění uschlého listí.

„Ano…, ale já… tomu ne… nerozumím,“ vykoktala ze sebe dívenka mezi vzlyky.

Babička jí odpověděla nepříjemně skřípavým smíchem. Zlehka ji hladila po vlasech. „Copak ti to teta důkladně nevysvětlila? Ale no tak. Chápu, že nejsi zrovna bystrá, ale houpá taky ne. Čemu nerozumíš? Přestaň brečet. Dobře víš, že to nesnáším.“

Catherine pevně stiskla víčka ve snaze zadržet slzy. Hrdlo se jí stáhlo hořem. „Chci něco jiného. Je mi jedno co. Chci mít na vybranou.“

„Copak by se ti nelíbilo být jako Althea?“ Otázka padla se zdrcující něhou.

„Ne.“

„Ani jako já?“

Dívenka zaváhala a pak nesmlouvavě zavrtěla hlavou. Bála se znovu vyslovit slůvko „ne“. Palčivě se poučila, že před babičkou je jím nutno šetřit. Byla totiž velice popudlivá.

„Vždyť už jsi jako my,“ oznámila jí stařena. „Jsi žena. A všechny ženy vedou život děvek, milé dítě.“

Catherine se zarazila. Netroufala se pohnout. Prsty její babičky se proměnily v pařáty, které jí se strojovou pravidelností drásaly hlavu.

„Všechny ženy se prodávají mužům,“ pokračovala. „Sňatek jako takový je obchodní smlouva, v níž se žena zavazuje, že bude líhat se svým chotěm a rodit mu potomky. My, které se věnujeme nejstaršímu řemeslu, jsme alespoň čestné.“ Vypadalo to, že přemýšlí nahlas. „Muži jsou odporné, surové bytosti, ale patří jim svět a vždycky patřit bude. Abychom od nich získaly co nejvíc,

musíme předstírat pokoru. Báječně ti to půjde, Catherine. Všimla jsem si, že je to v tobě. Líbí se ti, když ti druzí říkají, co máš dělat. Náramně oceníš, až ti za to budou platit.“ Zvedla ruku. „Takže mě přestaň trápit. Althey se můžeš zeptat, na co chceš. Připomínám ti, že když ona nastupovala do branže, neměla z toho větší radost než dneska ty. Ale rychle pochopila výhodu své situace. Musíme si přece nějak vydělávat na živobytí. Nebo ne? To platí i pro tebe, má drahá. To, že jsi moje vnučka, neznamená, že máš nárok na nějaké výhody. Za patnáct minut strávených na zádech vyděláš tolik, co jiné ženské za dva tři dny. Dobrovolně se s tím smiř.“

Její slova dívkou otřásla. Připadala si, jako by právě spadla z veliké výšky. Odšourala se z babiččiny pracovny a pocítila naléhavou touhu vrhnout se ke vchodovým dveřím a utéct. Ale kam by se poděla? Potlačované vzlyky se přeměnily ve chvění.

Vystoupala po schodech do své ložnice. Vtom se její sen změnil, vzpomínky se přetavily v temné vize nočních děsů. Schodiště se zdálo nekonečné, a čím déle po něm kráčela, tím větší tma ji obklopovala. Opuštěná a třesoucí se zimou dospěla do své světničky ozářené měsíčním světlem.

Na okně obkročmo seděl muž, jednou nohou se opíral o podlahu, druhá se mu venku kymácela ve vzduchu. Okamžitě ho poznala a z jeho sametového hlasu se jí zježily chloupky vzadu na krku.

„Tady jsi. Pojd blíž, Marksová.“

Catherine vydechla úlevou. „Leo! Co tu pohledáváš?“ Rozběhla se k němu.

„Čekám na tebe.“ Vzal ji do náruče. „Odvedu tě daleko odtud. Budeš ráda?“

„Ach, ano. Ale jak to chceš udělat?“

„Uprchneme oknem. Mám tu žebřík.“

„Je to bezpečné? Víš určitě, že…?“

Jemně jí přitiskl dlaň na ústa a tím ji umlčel. „Důvěřuj mi.“ Tlak zesílil.

„Nenechám tě spadnout.“

Pokoušela se mu sdělit, že s ním půjde, kamkoliv si bude přát, a podvolí se všemu, co jí řekne, ale zakrýval jí ústa tak pevně, že nemohla mluvit. Jeho sevření bolelo. Nemohla dýchat.

Prudce otevřela víčka. Noční můra se rozplynula, ale vystřídala ji realita mnohem drsnější. Někdo ji svíral jako v kleštích. Chtěla vykřiknout, ale neznámý násilník jí zakrýval ústa mozolnatou dlaní.

„Chce vás vidět vaše teta,“ ozvalo se ze tmy. „Musíte jí vyhovět, slečno.

Nemáte na vybranou.“

Přemohl ji za několik minut.

William. Do úst jí vrazil roubík a pevně ho utáhl. Cítila, jak ji tlačí. Jakmile jí svázal ruce i nohy, zažehl lampu. I bez brýlí viděla, že má na sobě tmavě modrou uniformu zaměstnance hotelu.

Kéž by mohla mluvit! Třeba by se jí podařilo ho uprosit nebo uplatit. Jenže s roubíkem to nešlo. Pálil ji na jazyku a ona za chvíli měla ústa plná slin. Uvědomila si, že hadr je něčím napuštěný. Ve stejném okamžiku ztratila vědomí. Srdce líně rozvádělo otrávenou krev do zemdlených údů. Zatočila se jí hlava. Nepříjemně v ní tepalo, jako by se měla každou chvíli rozskočit.

William k ní přistoupil s hotelovým pytlem, do nějž se ukládalo špinavé prádlo. Začal ji do něho soukat. Od nohou. Nedíval se jí do tváře, plně se soustředil na svůj úkol. Lhostejně ho sledovala. Všimla si, jak pečlivě urovnal lem její noční košile a ovinul jej kolem kotníků. Udivilo ji, že i za takto podivných okolností dbá na její cudnost.

Vtom zašustila přikrývka. Vyběhl z ní Dodger. Zlověstně mručel. S rychlostí blesku na mladíka zaútočil a uštědřil mu několik bolestivých kousanců. Tak rozzuřeného jej Catherine dosud neviděla. William vztekle zabručel a ohnal se po fretce rukou. Dodger prolétl vzduchem, tvrdě dopadl na stěnu a svezl se na podlahu.

Catherine zasténala. V očích ji pálily neprolité slzy.

William nasupeně oddechoval. Prohlédl si krvácející dlaň, sebral ze stojanu s umyvadlem ručník a ruku si jím ovázal. Pak se vrátil ke Catherine. Pytel stoupal výš a výš, až zahalil její hlavu.

Dívka pochopila, že ji Althea ve skutečnosti vidět nechce. Touží ji zničit. Třeba to William neví. Anebo jí milosrdně lže. Vlastně na tom nezáleží. Nic necítila, ani strach či rozrušení. Jen z koutků očí se valily slzy jako hrachy. Připadalo jí strašné opouštět tento svět v tak otupělém stavu. Proměnila se v pytel kostí, hadrovou panenku. Opustily ji vzpomínky i veškeré vjemy.

Avšak clonou nicoty přece jen proniklo několik úvah, připomínajících záblesky v temnotě.

Leo se nikdy nedozví, že ho milovala.

Vzpomínala na jeho uhrančivě modré oči. Náhle před sebou spatřila noční oblohu posetou hvězdami. Souhvězdí Lva. Ta nejjasnější hvězda září v jeho srdci.

Bude pro ni truchlit. Kéž by ho toho mohla ušetřit!

Ach, co všechno je mohlo čekat! Něco tak obyčejného, jako je společný život… Sledovala by, jak jeho pohlednou tvář poznamenává zub času. Nyní si konečně přiznala, že nikdy nebyla šťastnější než v jeho společnosti.

Cítila, jak jí pod žebry zvolna buší srdce. Bylo těžké. Přetékalo láskou.

Bolelo. Plašilo otupělost.

Nechtěla jsem na tobě být závislá, Leo. Tvrdě jsem bojovala, abych si zachovala svůj těžce vydobytý samostatný život. Ted už vím, že jsem měla posbírat kuráž a vstoupit do tvého.

Pozdě odpoledne se Leo vrátil z návštěvy svého starého učitele Rowlanda Templea. Zkušený architekt nyní učil na univerzitě a za svou práci nedávno obdržel královskou zlatou medaili. Lea nikterak nepřekvapilo, že je jako vždy panovačný a popudlivý. Spíše ho tím pobavil. Stařec pohlížel na aristokracii jako na bohaté mecenáše a těžil z jejich prostředků, avšak zažitými tradicemi pohrdal. Vadilo mu, že šlechta nedokáže přijít s ničím novým.

„Vy naštěstí k těm parazitickým tupcům nepatříte,“ oznámil důrazně Leovi, což měl být kompliment. „Můj vliv na vaši osobnost nelze popřít, což?“ Mladík ho ubezpečil, že nelze a že si váží všeho, co se od profesora naučil. Ovšem neodvážil se zmínit o svém mentorovi z Provence, který ho ovlivnil daleko víc.

„Architektura je způsob, kterým se vyrovnáváme s nástrahami života,“ sdělil kdysi Joseph Leovi ve svém ateliéru. Zrovna na dlouhém dřevěném stole přesazoval nějaké rostliny. Leo se mu pokusil pomoci. „Non, nedotýkejte se jich, mon fils. Mačkáte jim kořínky. Potřebují víc vzduchu.“ Vzal květináč Leovi z rukou a pokračoval v kázání. „Chcete-li být dobrým architektem, musíte brát v potaz svoje okolí, a to bez ohledu na okolnosti. Jakmile je plně vstřebáte, zamyslete se nad svými ideály a vytvořte z nich strukturu.“

„Bez ideálů by to nešlo?“ zeptal se napůl žertem Leo. „Tvrdě jsem se poučil, že se podle nich nedá žít.“

Profesor Joseph se na něho usmál. „Dosáhnout ke hvězdám skutečně nejde, ale stejně se neobejdeme bez jejich světla. Potřebujeme je k navigaci, n’est-ce pas?“

Zamyslete se nad svými ideály a vytvořte z nich strukturu. Pouze tímto způsobem vznikne dobrá budova. Anebo dobrý život.

Leo konečně objevil základní kámen, na kterém může stavět. Velice neoblomný základní kámen.

V duchu se ušklíbl, když dumal nad další strategií ohledně Catherine. Má ji vábit a svádět? Anebo trochu nadzvednout? Obojí se mu líbilo. Možná by mohl začít malou hádkou a pak si ji usmiřovat polibky. Co ji znovu požádat o ruku? Ale to by ji musel zastihnout ve slabé chvilce.

Zamířil k soukromému apartmá své sestry a jejího manžela. Ledabyle zaklepal a vtrhl dovnitř. Poppy mu spěchala v ústrety.

„Zjistil jsi…?“ Mladá žena se zarazila. „Aha, to jsi ty, Leo. Konečně jsi zpátky. Netušila jsem, kde jsi, jinak bych pro tebe byla poslala.“

„Co se děje?“ zeptal se vlídně. Pochopil, že se něco stalo.

Poppy se zatvářila nešťastně, tmavé oči jí zářily v pobledlém obličeji.

„Catherine ráno nepřišla na snídani. Domnívala jsem se, že si chce přispat. Někdy ji trápí noční můry.“

„Ano, já vím.“ Leo uchopil sestru za studené ruce a vyzývavě se jí zahleděl do očí. „Ven s tím, Poppy.“

„Před hodinou jsem za ní poslala komornou. Měla se přeptat, zda něco nepotřebuje. Nebyla ve svém pokoji a tohle leželo na nočním stolku.“ Natáhla roztřesenou ruku a ukázala mu stříbrné brýle. „A… na posteli je krev.“

Leovi chvíli trvalo, než přemohl záchvat paniky. Srdce se mu rozbušilo a tělo zaplavil příval energie.

„Prohledali jsme hotel,“ pokračovala Poppy. „Harry a pan Valentine vyslýchají služebnictvo na patře.“

„Zmocnil se jí Latimer,“ zasyčel nenávistně Leo. „Někoho poslal, aby Poppy unesl. Já toho mizeru roztrhnu…“

„Leo, prosím,“ chlácholila ho sestra. Bratrův výraz ji děsil.

Ulevilo se jí v okamžiku, kdy do apartmá vstoupil její muž. „Zjistil jsi něco, Harry?“

Rutledge se chmuřil. „Jeden z nočních hlídačů tvrdí, že zahlédl chlapíka v hotelové uniformě, jak nese ze schodů pytel s prádlem. Neznal ho, proto se domníval, že je to někdo nový. Všiml si ho, protože o prádlo se obvykle starají komorné a nezabývají se jím v noci.“ Položil švagrovi ruku na rameno, ale ten ji setřásl. „Zachovej chladnou hlavu, Ramsayi. Vím, co si myslíš, a máš pravděpodobně pravdu, ale nemůžeš poletovat po městě jako šílenec. Musíme…“

„Pokus se mě zastavit,“ zavrčel Leo hrdelním hlasem. Byl pryč dřív, než se Harry stačil podruhé nadechnout.

„Prokristapána,“ ulevil si hoteliér a prohrábl si černé vlasy. Podíval se na Poppy. „Dojdi za Valentinem. Má poradu s vedoucími jednotlivých pater. Vyřiď mu, ať okamžitě běží za zvláštním agentem Hembreyem, anebo se obrátí na kohokoliv z Bond Streetu a vylíčí mu, co se přihodilo. Hembrey může začít tím, že někoho pošle do Latimerova domu. Policie by sebou měla hodit. Hrozí, že dojde k vraždě.“

„Leo lorda Latimera nezabije.“ Poppy povážlivě zesinala.

„Když to neudělá on,“ prohlásil s neotřesitelnou jistotou Harry, „oddělám ho sám.“

Catherine se probudila plna zvláštní euforie. Hlavu měla neuvěřitelně lehkou, byla plná neklidu. Díkybohu, že už ji netrápí noční můry! Až na to, že když otevřela oči, shledala, že zlému snu zdaleka není konec. V místnosti se zahalenými okny se vznášel nasládlý kouř, z něhož se jí zvedal žaludek.

Trvalo dlouho, než se vzpamatovala. Úporně napínala zrak, protože bez brýlí velmi špatně viděla. Bolela ji čelist a v ústech měla nesnesitelné sucho. Co by dala za hlt studené vody a doušek čerstvého vzduchu! Ruce měla svázané za zády. Zpola seděla, zpola ležela na pohovce oblečená v noční košili. Nemotorně si ramenem odhrnula prameny vlasů, které jí spadaly do obličeje.

Ačkoliv viděla rozmazaně, tuhle místnost znala. A znala i černě oděnou stařenu hubenou jako tyčka, která trůnila v křesle nedaleko ní. Elegantně potahovala z vodní dýmky. Přiložila ke rtům náustek, nasála kouř, podržela ho v plicích a pak jej vypustila ven v podobě bílého obláčku.

„Babičko?“ oslovila ji ochraptěle. Zmocnil se jí dojem, že se její jazyk proměnil v rašpli.

Žena přistoupila blíž, aby ji Catherine lépe viděla. V dívčině zorném poli se vznášel bíle napudrovaný obličej a jasně červené rty. Tvrdé, povědomé oči rámovala černá linka. „Je mrtvá. Tenhle dům nyní patří mně. Je to můj kšeft.“

Althea! uvědomila si vyděšeně Catherine. Kdysi půvabná tvář se hrozivě scvrkla a pokryla vráskami. V hlubokých rýhách se zachytil pudr a svraštělá kůže připomínala popraskaný porcelán. Šel z ní ještě větší strach než kdysi z babičky. Z vypoulených očí čišelo šílenství.

„William mi nahlásil, že tě viděl,“ přiznala Althea. „Tak mě napadlo, že tě pozveme na časově neomezenou návštěvu. Chtělo to trochu plánování, ale výsledek stojí za to, že?“ Podívala se do temného rohu. „Jsi šikula, Williame.“

Odpovědí jí bylo nesrozumitelné zamumlání. Tedy alespoň Catherine mu nerozuměla, protože jí hučelo v uších.

„Směla bych dostat kapku vody?“ otázala se ochraptěle.

„Williame, obsluž našeho hosta!“

Mladík neohrabaně nalil vodu do sklenice a sklonil se ke Catherine. Přidržel jí pohár u úst a sledoval, jak opatrně upíjí. Vlahá tekutina jako by se ihned vpíjela do jejích rozpraskaných rtů a vyprahlého hrdla a odnášela s sebou odpornou pachuť.

Jakmile ji William napojil, odebral se na svoje místo. Catherine vyčkávala, zatímco její teta zadumaně pobafávala z vodní dýmky.

„Matka ti nikdy neodpustila,“ zakrákorala Althea, „žes od nás utekla. Lord Latimer nás roky otravoval a požadoval vrátit svoje peníze. Anebo tebe.

Nikdy jsi mu nedala to, co mu dlužíš.“

Catherine měla co dělat, aby udržela hlavu zpříma. Neustále jí padala ke straně. „Nikomu nic nedlužím.“

„Ty ses domnívala, že je tě na to škoda. Nechtělas dopadnout jako já. Toužilas mít na vybranou.“ Althea se odmlčela, jako by čekala na potvrzení svých slov. Když se ho nedočkala, naléhavě pokračovala: „Proč bys měla mít nějaké výhody, když mně je nikdo nenabídl? Vlastní máma mi přivedla do ložnice chlapa, o kterém tvrdila, že mě uloží. Ale nejprve mi ukáže novou hru. Od té osudné noci ve mně není kousek nevinnosti. Bylo mi dvanáct.“

Opět potáhla z vodní dýmky a vypustila do vzduchu oblak omamného kouře. Catherine jej musela dýchat spolu s ní. Místnost se lehce kymácela, jako lodní paluba na moři. Dívka se vznášela na vlnách a nechávala se ukolébat zpovědí své tety. Pocítila k ní náznak sympatie, ale zůstala uvězněná hluboko v její duši stejně jako ostatní pocity.

„Napadlo mě, že uteču,“ svěřovala se Althea. „Požádala jsem svého bratra – tvého otce –, aby mi pomohl. Tehdy s námi žil a po libosti využíval naše holky. Věděl, že se neodváží na něj stěžovat. Řekla jsem mu, že potřebuji nějaké peníze, abych mohla odjet co nejdál. Ale on hned běžel žalovat mámě. Několik měsíců jsem pak nesměla vystrčit nos z domu.“

Catherine jí uvěřila. I do jejích vzpomínek se otec zapsal jako nelítostný surovec. Slyšela, jak se ptá hlasem, který jako by jí nepatřil: „Proč ti nepomohl?“

„Líbilo se mu, v jaké situaci jsem se ocitla. Měl všechno, co si přál, a nemusel pro to hýbnout ani prstem. Matka mu dala, oč ji požádal. Klidně mě obětoval, aby si mohl pohodlně žít. Z něho se stal pán…,“ na okamžik se odmlčela, „… a ze mne děvka. Roky jsem se modlila k Bohu, aby mě zachránil. Jenže modlitby žen Všemohoucí nikdy nevyslyší. Stará se jen o ty, které stvořil k obrazu svému. A těmi vyvolenými jsou muži.“

Omámená dívka měla co dělat, aby udržela myšlenky pohromadě. „Teto,“ artikulovala pečlivě, „proč jsi mě sem přivedla? Jestli jsi tolik trpěla, proč musím trpět i já?“

„Proč bys měla uniknout svému osudu, když mně se to nepovedlo? Chci, abys nastoupila na moje místo, stejně jako já kdysi nahradila tvoji babičku.“

Ano, přesně tohohle se Catherine děsila. Splnily se její nejhorší obavy. Bála se, aby se za určitých okolností neprojevilo to nejhorší, co dostala do vínku. Narodila se přece jako prostitutka.

Avšak nestalo se tak.

Její omámený mozek si pohrával s touto myšlenkou. Opatrně ji zkoumal.

Minulost přece není budoucnost. „Nejsem jako ty,“ vysoukala ze sebe.

„A nikdy nebudu. Upřímně tě lituji a mrzí mě, čím vším jsi musela projít, teto, ale já odmítám kráčet ve tvých šlépějích.“

„Mám pro tebe návrh.“

Navzdory obluzení Catherine z jejího tónu naskočila husí kůže.

„Bud budeš dlouhodobě k službám lordu Latimerovi,“ pokračovala Althea, „anebo obšťastníš zákazníky nevěstince, jak jsem činila já. Co si vybereš?“

Catherine odmítla přistoupit na její podmínky. „Nezáleží na tom, co uděláš,“ prohlásila sice omámená, ale neústupná. „Na tom, kdo jsem, se nic nezmění.“

„Kdo jsi?“ otázala se opovržlivě Althea. „Slušná žena? Moc dobrá pro tohle místo?“

Dívčina hlava příliš ztěžkla, aby ji udržela zpříma. Opřela si ji proto o pohovku. „Jsem žena, která je milována.“

Věděla, že horší a bolestivější odpověď tetě dát nemůže, a strefila se.

Už nebyla schopna otevřít oči, přesto zaznamenala pohyb ve své těsné blízkosti. Althea sevřela pařátovitými prsty její obličej a vrazila jí mezi rty náustek vodní dýmky. Pak neteři stiskla nos, čímž ji přinutila nadechnout se štiplavého studeného kouře. Catherine se rozkašlala, ale teta ji přiměla potáhnout podruhé. Poté se dívka bezvládně zhroutila na pohovku.

„Odnes ji nahoru, Williame,“ rozkázala Althea. „Ulož ji do její staré ložnice. Později ji přestěhujeme do nevěstince.“

„Ano, madam.“ Opatrně uchopil dívku do náruče. „Smím jí rozvázat ruce?“

Althea pokrčila rameny. „Sama nikam neuteče.“

William odnesl Catherine do patra, položil ji na úzké lůžko a zbavil ji provazu na zápěstí. Nato jí složil paže na hrudi tak, jak bývá zvykem u zesnulých spočívajících v rakvi. „Promiňte, slečno,“ zamumlal a pohlédl do dívčiných pootevřených nevidoucích očí. „Ona je všechno, co mám. Musím udělat, co mi poručí.“

Guy, lord Latimer, bydlel v novější, malebné západní části Londýna, kde panoval klid a domy obklopoval les. Před několika lety ho Leo často navštěvoval. Ačkoliv ulice i dům byly vzorně udržované, samotné místo poznamenaly nemilé vzpomínky.

Sesedl z koně, vyběhl několik schodů a vší silou zabušil na dveře. Zmítalo jím zoufalství. Všechny jeho myšlenky se upíraly ke Catherine. Musí ji najít dřív, než dojde na nejhorší.

Po Harrym zatím nikde nebylo ani stopy, avšak Leo nepochyboval, že je mu v patách. Pochopitelně na něho nemínil čekat.

Otevřel mu vyjukaný majordomus.

Leo neztrácel čas a hrnul se dál. „Kde je váš pán?“

„Promiňte, lorde, ale on…“ Větu ukončilo polekané vyjeknutí, neboť Leo popadl mužíka za klopy kabátu a přitiskl ho ke stěně. „Proboha, pane! Žádám vás…“

„Povězte mi, kde je.“

„V knihovně. Ale není mu dobře.“

Leo se zlověstně ušklíbl. „Však já už ho vyléčím.“

Majordomus začal volat o pomoc, načež se v hale objevil komorník. Leo mužíka pustil a hnal se do knihovny. V místnosti panovalo příšeří a nesnesitelné horko, o něž se postaral obrovský oheň planoucí v krbu. Latimer dřímal v křesle, bradu si opíral o prsa. V prstech svíral napůl vypitou láhev. Opuchlý obličej ozářený žlutými a rudými plameny Leovi bůhví proč připomínal zatracenou duši. Podíval se na příchozího krhavýma očima a mladík si uvědomil, že Latimer je zpitý pod obraz. Jistě trvalo hodiny, než se dostal do tohoto stavu.

Sotva si to Leo uvědomil, zachvátilo ho zoufalství a bezmoc. Horší než najít Catherine v Latimerově společnosti bylo nenajit ji vůbec. Vrhl se na Latimera, obemkl prsty jeho tučný krk a vytáhl ho do stoje. Flaška dopadla na podlahu. Muž vyvalil oči. Dusil se a prskal. Marně se pokoušel osvobodit.

„Kde je?“ Leo jím silně zatřásl. „Cos provedl s Catherine Marksovou?“ Povolil brutální sevření, aby mu Latimer mohl odpovědět.

Guy se rozkašlal, chrčelo mu na plicích. Užasle na mladíka zíral. „Co tě to chytlo, ty blázne? O čem to, sakra, meleš?“

„Zmizela.“

„A ty si myslíš, že ji mám já?“ Latimer se nevěřícně rozesmál.

„Přesvědč mě, že nemáš,“ odvětil Leo a sevřel mu krk o něco pevněji. „Pak tě možná nechám žít.“

Latimerův opuchlý obličej začal brunátnět. „Nemám na tu ženskou náladu. Ostatně ani na jinou běhnu, protože… protože jsi mě dostal do pěkné šlamastyky. Ničíš mi život! Věčně trčím v Bow Streetu, kde mě vyslýchají. Moji společníci mi vyhrožují. Tušíš, kolik sis udělal nepřátel?“

„Určitě ne tolik jako ty.“

Latimer se zavrtěl. „Chtějí mě vidět mrtvého.“

„To je náhoda,“ procedil Leo přes zaťaté zuby. „Já taky.“

„Co se to s tebou stalo?“ domlouval mu Latimer. „Vždyť je to jenom ženská.“

„Jestli se jí něco přihodilo, nebudu mít co ztratit. A pokud ji do hodiny nenajdu, zaplatíš za to životem.“

Cosi v Leově hlase způsobilo, že Latimer v panice vytřeštil zrak. „Nemám s tím nic společného!“

„Vyklop, co víš, nebo je z tebe mrtvola!“

„Ramsayi!“ Hlas Harryho Rutledge byl ostrý jako břitva.

„Tvrdí, že tu Catherine není,“ zadrmolil Leo, aniž spustil ze svého soka zrak.

Ozvalo se kovové cvaknutí. Harry přiložil hlaveň k Latimerovu čelu. „Pusť ho, Ramsayi.“

Leo poslechl.

Latimer vydal jakýsi nesrozumitelný zvuk, který se v tichu místnosti děsivě rozléhal. Jeho pohled se střetl s Harryho očima.

„Vzpomínáš si na mě?“ zeptal se ho tiše Harry. „Tohle jsem měl udělat už před osmi lety.“

Zdálo se, že Harryho mrazivý přístup ho vyděsil víc než Leovo vražedné běsnění. „Prosím,“ zašeptal Latimer. Ústa se mu chvěla.

„Máš pět vteřin na to, abys mi řekl, kde je moje sestra. Jinak ti vyvrtám kulkou díru do hlavy. Počítám: pět…“

„Já nic nevím,“ dušoval se Latimer.

„Čtyři.“

„Přísahám při svém životě!“ Z očí mu vytryskly slzy.

„Tri…, dva…“

„Prosím! Udělám cokoliv!“

Harry zaváhal. Upřeně se na muže podíval a z jeho očí vyčetl pravdu.

„Ksakru!“ ulevil si tiše a sklonil pistoli. Pohlédl na Lea. Vzlykající Latimer se zhroutil na podlahu. „On ji nemá.“

Švagři si vyměnili rychlý pohled. Leo poprvé pocítil s Harrym jistou spřízněnost. Spojilo je zoufalství nad osudem ženy, kterou oba milovali.

„Kdo jiný by o ni mohl mít zájem?“ zabručel Leo. „Nikdo mě nenapadá… Až na její tetu!“ Zarazil se. „Tu noc, kdy jsme byli v divadle, Cat zahlédla mladíka, který pracoval v nevěstinci. Jmenuje se William a zná ho od dětství.“

„Ten hanbinec stojí v Marylebone,“ skočil mu do řeči Harry a zamířil ke dveřím. Kývl na Lea, aby ho následoval.

„Proč by se teta chtěla Cat zmocnit?“

„Nemám ponětí. Třeba naprosto zešílela a žádný důvod nepotřebuje.“

Nevěstinec utěšeně chátral. Někdo se sice několikrát pokoušel fasádu natřít, ale pokaždé se odloupala, tak to posléze vzdal. Okna byla špinavá až hrůza a vstupní dveře visely nakřivo, jako by se potměšile usmívaly. Hned vedle se krčil o poznání menší domeček s nachýlenou střechou, připomínající provinilé dítě stojící vedle hrubiánské sestry.

V případě, že hanbinec fungoval jako rodinný podnik, majitelé často bydleli ve vedlejším stavení. Leo dům okamžitě poznal. Catherine ho popsala výstižně. Tady prožila kus dětství, netušíc, jakou budoucnost pro ni chystají zlotřilí příbuzní.

Křivolakou uličkou páchnoucí močí švagři zamířili k zadnímu traktu budov, který sestával z rozpadajících se stájí.

Ve dveřích vyššího stavení okouněli dva muži. Jeden z nich, vysoký a svalnatý, pracoval v nevěstinci jako vyhazovač. Dohlížel na pořádek v podniku a rovnal půtky mezi prostitutkami a jejich zákazníky. Druhý, o něco menší a štíhlejší, měl v pase uvázanou zástěru a poblíž trakař, na kterém podomní obchodníci vozí svoje zboží.

Jakmile si všimli, že se k zadnímu vchodu někdo blíží, ozval se vyhazovač přátelským tónem: „Na naše dámy je zatím trochu brzy, chlapci. Musíte se vrátit po západu slunce.“

Leo se musel hodně ovládat, aby mu vlídně odpověděl: „Mám jednání s paní tohoto domu.“

„Předpokládám, že vás nepřijme, ale můžete si promluvit s Willym.“ Vyhazovač ledabyle mávl k zchátralému domku, ale jeho oči zůstávaly ve střehu.

Leo a Harry se vydali k vedlejší budově. Po klepadle na dveřích zůstalo jen několik hřebíků. Leo zabušil pěstí do oprýskaného dřeva, i když by je nejradši

vyrazil dobře mířeným kopnutím.

Vzápětí se ozvalo zaskřípání a v nepatrné škvíře se objevila Williamova hubená tvář. Když mladík poznal Lea, vyděšeně vytřeštil oči. Kdyby měl v té chvíli v obličeji nějakou barvu, určitě by vyprchala. Pokusil se dveře zase přibouchnout, ale Leo mu v tom zabránil.

Popadl Williama za zápěstí a zvedl mu ruku zakrytou zkrvaveným obvazem. Krev na posteli… Pomyšlení, co všechno mohl tenhle muž Cat udělat, v něm rozdmýchalo bezuzdný vztek. Dočista se přestal ovládat. V následující minutě se ocitl na podlaze, seděl na Williamovi jako na koni a nemilosrdně do něho bušil. Vzdáleně si uvědomoval, že na něho Harry křičí a pokouší se ho odtáhnout.

Vyhazovač zaslechl zvuky potyčky, proběhl dveřmi a vrhl se na Lea. Mladík šikovně přehodil většího a těžšího muže přes svoji hlavu, až s tupým žuchnutím přistál na podlaze. Celý dům se zachvěl. Svalovec pohotově vyskočil a začal se ohánět obrovitými pěstmi. Leo prudce uhnul, pak zaútočil pravačkou. Vyhazovač jeho úder lehko vykryl, avšak mladík rozhodně nebojoval podle uznávaných zápasnických pravidel. Zcela nečekaně vší silou kopl vazouna do kolene. Ten zaskučel bolestí a ohnul se v pase. Leo neváhal využít jeho slabosti a tentokrát bota přistála na surovcově hlavě. Vyhazovač se složil Harrymu k nohám.

Harry si uvědomil, že jeho švagr je jedním z nejméně čestných rváčů, se kterými se kdy setkal. Krátce na něho kývl a zamířil do prázdného přijímacího pokoje.

V domě panovalo přízračné ticho, rušené jen výkřiky Harryho a Lea, kteří pátrali po Catherine. Ve vzduchu se vznášel zápach kouře z opia. Okna pokrývala taková vrstva špíny, že záclony byly zcela zbytečné. Všude se povaloval prach. V rozích se rozpínaly pavučiny, na kobercích rozkvetl bezpočet skvrn, poškrábané dřevo se kroutilo.

Harry spatřil, jak se z jedné místnosti v patře line bledá záře, plaší stíny a osvětluje oblaka dýmu. Natáhl krok a bral schody po dvou i po třech.

Na pohovce se krčila seschlá stařena. Ani volné šaty nedokázaly zakrýt nezdravou vychrtlost jejího pokrouceného těla. Působila podivně nepřítomným dojmem. Kostnatými prsty hladila koženou hadičku, jako by to byl ochočený had.

Harry k ní přistoupil blíž.

„Kdo jste?“ zaskřehotala. Bělma očí měla zažloutlá, jako by je někdo namáčel v čaji. Ovanula ho odporně páchnoucím dechem.

„Přišel jsem si pro Catherine,“ oznámil. „Povězte mi, kde ji najdu.“

Upřeně na něho zírala. „Bratr…“

„Ano. Kde je? Kde ji držíte? V nevěstinci?“

Althea pustila náústek a objala se tenkými pažemi.

„Můj bratr pro mě nikdy nepřišel,“ pravila plačtivě. Z očí se jí kutálely slzy a smývaly pudr z jejího obličeje. „Nedostaneš ji.“ Nicméně očima bezděčně zabloudila ke schodišti vedoucímu do druhého patra.

Harry se k němu okamžitě rozběhl. Naštěstí ho přivítal závan čerstvého vzduchu a přirozené denní světlo. Vstoupil do opuštěné místnosti. Upoutalo ho neustlané lůžko a okno otevřené dokořán.

Zarazil se. Pocítil bolestivé bodnutí v hrudi. Strachy se mu zastavilo srdce.

„Cat!“ slyšel se vykřiknout. Rozběhl se k oknu. Zhluboka se nadechl a podíval se dolů.

Avšak nespatřil rozlámané tělo, jak očekával, ani žádnou krev. Pouze hnůj a smetí.

Vtom jeho pozornost upoutalo cosi bílého. Třepotalo se to jako chycený pták. Otočil hlavu doleva a zalapal po dechu, neboť uviděl svoji sestru.

Catherine, oblečená v bílé noční košili, seděla na okraji štítové zdi zhruba tři metry od něho. Dostala se k ní po úzké římse, táhnoucí se po celé délce druhého poschodí. Pažemi si objímala kolena a chvěla se jako osikový list. Vítr si pohrával s jejími rozpuštěnými vlasy, které zlatě zářily proti šedé obloze. Stačilo, aby zadul silněji anebo dívka na okamžik ztratila rovnováhu, a následoval by neodvratný pád.

Avšak víc než nebezpečné místo, na kterém se ocitla, ho vyděsil její prázdný výraz.

„Cat,“ oslovil ji tiše.

Otočila se za jeho hlasem, ale zdálo se, že ho nepoznává.

„Nehýbej se!“ zašeptal naléhavě. „Zůstaň sedět.“ Otočil se do místnosti a zařval: „Ramsayi!“ Nato opět vystrčil hlavu z okna. „Cat, nehýbej se! Radši ani nemrkej!“

Neřekla ani slovo, jen seděla a třásla se po celém těle. Zrak upírala kamsi do dáli.

Leo přispěchal k Harrymu, stoupl si za něho a vystrčil hlavu z okna. Harry slyšel, jak zděšením zadržel dech. „Svatá matko sedmibolestná!“ Leo kupodivu zachoval stoický klid a bystře obhlížel situaci. „Je pěkně vysoko,“ poznamenal věcně. „Tohle bude fuška.“

„Dojdu k ní po římse,“ prohlásil Harry, „výšek se nebojím.“

Leo se chmuřil. „Já také ne, ale obávám se, že římsa nás neudrží. Příliš bychom zatížili nosníky. Podívej se nahoru. Ty, co jsou nad námi, se drolí, a takové budou s největší pravděpodobností všechny.“

„Mohli bychom se k ní dostat jinak? Třeba z třetího poschodí?“

„Trvalo by to dlouho. Mluv na ni a já seženu nějaké lano.“

Leo zmizel a Harry se o něco víc vyklonil z okna. „Cat, to jsem já,“ spustil.

„Harry. Znáš mě přece. Nebo ne?“

„Jistěže ano.“ Položila si hlavu na kolena a zakymácela se. „Jsem tak unavená.“

„Cat, počkej! Ted nesmíš spát. Zvedni hlavu a podívej se na mě.“ Harry na ni bez přestání mluvil. Naléhal, aby se nehýbala a neusnula, ale stěží na něho reagovala. Neustále se vrtěla a měnila polohu. Harrymu zběsile bušilo srdce. Bál se, že sestra každou chvíli spadne.

Nesmírně se mu ulevilo, když se Leo zanedlouho vrátil s lanem. Na obličeji se mu perlil pot. Zhluboka nasával do plic čerstvý vzduch z ulice.

„To bylo rychlé,“ pochválil ho Harry.

„Vedle je skvěle vybavená mučírna,“ ucedil ledabyle Leo. „Provazů tam mají spoustu.“

Harry odměřil kus lana. „Jestli máš v plánu přesvědčit ji, aby se vrátila k oknu, pusť ten nápad z hlavy. Vůbec se mnou nespolupracuje.“

„Ty uvaž uzel, řečnění obstarám já.“

Leo ještě nikdy neměl takový strach. Ani když zemřela Laura. Tehdy se jednalo o zdlouhavý proces. Život z ní postupně vyprchával, jako když z přesýpacích hodin uniká písek. Tohle bylo daleko horší. Tentokrát se ocitl v nejhlubším pekle.

Vyklonil se z okna a pohlédl na choulící se dívku. Účinek opia důvěrně znal. Věděl, co Catherine zakouší. Je zmatená a točí se jí hlava. Končetiny má jako z olova a zároveň cítí nadpozemskou lehkost, jako by dokázala vzlétnout. Catherine navíc špatně vidí.

Jestli se mu ji podaří dostat do bezpečí, už nikdy ji nepustí z rukou.

„Dobrá, Marksová,“ oslovil ji co nejběžnějším tónem, „ze všech prekérních

situací, ve kterých jsme se my dva ocitli, je tahle nejšťavnatější.“ Zvedla hlavu a zamžourala jeho směrem. „Pane?“

„Ano, jdu ti na pomoc. Nehýbej se. Přirozeně jsi mi můj heroický výkon co nejvíc ztížila.“

„Tohle jsem nechtěla,“ zadrmolila nezřetelně, avšak v jejím hlase se objevila důvěrně známá podrážděnost. „Pokoušela jsem se utéct.“

„Já vím. Vydrž chvilku. Hodlám tě odvést dovnitř, abychom se mohli pořádně pohádat. Pro začátek…“

„Já nechci.“

„Nechceš jít dovnitř?“ nechápal.

„Ne. Nechci se hádat.“ Opět sklonila hlavu a vzlykla.

„Prokristapána!“ Náhle byl plný emocí. „Lásko, miláčku…, neplač prosím. Nebudeme se hádat. Slibuji. Hlavně neplač.“ Přerývaně se nadechl. Harry mu podal provaz s dokonale uvázanou smyčkou. „Cat, poslouchej mě. Zvedni hlavu a kolena spusť dolů. Hodím ti lano, ale ty se po něm nenatahuj. Počkej, až ti samo spadne do klína. Rozumíš mi?“

Poslušně seděla bez hnutí, jen rozpačitě pomrkávala.

Leo nechal smyčku několikrát zhoupnout, přičemž odhadoval její hmotnost. Snažil se vymyslet, jak ji dívce co nejlépe hodit. Učinil první opatrný pokus, ale smyčka skončila na šindelích poblíž dívčiných nohou.

„Musíš házet víc zprudka,“ poradila mu Cat.

Navzdory zoufalství a rozčilení potlačil úsměšek. „Copak mi nikdy nepřestaneš říkat, co mám dělat, Marksová?“

„Ne,“ přiznala po krátké úvaze.

Leo svinul lano a učinil další pokus. Tentokrát smyčka úhledně přistála Catherine na kolenou. „Mám ji.“

„Hodná holka,“ pochválil dívku Leo. „Nyní si ji navleč kolem hrudi. Ale pomalu, abys neztratila rovnováhu.“ Zatímco zápolila s provazem, dech se mu zrychlil. „Ano. Výborně. Jak já tě miluju!“ Vydechl úlevou, když provaz skončil přesně tam, kde měl – nad ňadry a pod pažemi. Konec provazu podal Harrymu. „Nepouštěj ho.“

„Ani za nic.“ Rychle si uvázal konec lana kolem pasu.

Leo obrátil pozornost ke Catherine, která mu něco povídala. Mračila se.

„Co se děje, Marksová?“

„Tos nemusel říkat.“

„Co?“

„Že mě miluješ.“

„Vždyť je to pravda.“

„Ne, není. Slyšela jsem, jak vykládáš Win, že…“ Zarazila se a pokoušela se sebrat. „Že se oženíš pouze se ženou, u které bezpečně víš, že se do ní nikdy nezamiluješ.“

„Nesmysly plácám dost často,“ bránil se Leo. „Nikdy mě totiž nenapadlo, že by mě někdo poslouchal, natož bral vážně.“

Vtom se otevřelo okno nevěstince a vyklonila se z něj popuzená prostitutka. „Já se tu pokouším vyspat a vy tu řvete, že byste probudili mrtvýho!“

„Za chvíli budeme hotoví,“ odpověděl nevraživě Leo. „Vrať se do postele!“

„Co dělá ta holka na tý zatracený střeše?“ divila se rozcuchaná kněžka lásky.

„Do toho ti nic není!“ odsekl Leo.

Zaskřípala další okna a objevily se v nich zvědavé hlavy. Následovala kakofonie výkřiků:

„Kdo je to?“

„Vona chce skočit?“

„Fuj, to bude dole sajrajt.“

Catherine vyvolala značné pozdvižení, ale zdálo se, že si toho nevšimla.

Úporně zírala na Lea. „Myslíš to vážně?“ naléhala. „Nelžeš mi?“

„Promluvíme si o tom později,“ navrhl mladík a obkročmo se usadil na okenním rámu. „Ted chci, aby ses dlaní přidržela stěny domu a stoupla si na tuhle římsu. Opatrně.“

„Myslel jsi to upřímně?“ nedala si pokoj.

Užasle se na ni podíval. „Jemináčku, Marksová, musíš si zrovna teď stavět hlavu? Skutečně chceš, abych ti vyznával lásku před sborem prostitutek?“

Důrazně přikývla.

Jedna z nevěstek zvolala: „Jenom do toho, chlapče! Hezky to vyklop!“ Ostatní se přidaly: „Do toho, zlato!“

„Chceme to taky slyšet, hošánku!“

Harry, jenž stál těsně za Leem, zvolna potřásal hlavou. „Hele, jestli ji to má dostat z téhle zatracené střechy, tak to sakra řekni!“

Leo se vyklonil z okna. „Miluji tě,“ ucedil stručně. Jak tam tak stál a díval se na drobnou, třesoucí se Catherine, cítil, jak rudne a jeho duše přetéká hlubokými emocemi, o kterých neměl ani tušení, že se v něm skrývají. „Miluji tě, Marksová. Náleží ti celé moje srdce. Bohužel pro tebe k němu patří i zbytek mého já.“ Odmlčel se a zapátral v mysli po správných slovech. Zvláštní, nikdy s nimi neměl problémy, ale tentokrát… Zřejmě proto, že nyní na nich nadmíru záleží. „Vím, že nejsem žádné terno, ale na kolenou tě prosím, abys mě vzala

na milost. Prosím tě, dej mi šanci. Chci tě učinit tak šťastnou, jako tys učinila šťastným mě. Rád bych si s tebou vybudoval nový život.“ Musel se ovládnout, aby se mu netřásl hlas. „Vrať se ke mně, prosím, protože já bez tebe nepřežiju. Nemusíš mi lásku oplácet. Nemusíš být moje. Pouze mi dovol být tvůj.“

„Aach,“ povzdychla si jedna z prostitutek. Jiná si otřela oči. „Jestli ho odmítne,“ mukala, „tak si ho vezmu já.“

Dříve než Leo stačil svůj proslov dokončit, Catherine si stoupla na římsu a začala se plížit podél stěny. „Už jdu.“

„Pomalu,“ varoval ji Leo. Pevně svíral provaz a upřeně sledoval její malá bosá chodidla.

Blížila se k němu, pohybovala se zády ke zdi. „Nechápu, jak jsem se sem dostala,“ pravila bez dechu.

„Nedívej se dolů.“

„Stejně nic nevidím.“

„To je dobře. Jen tak dál.“ Pomalu se k němu přibližovala a on namotával na ruku přebytečný provaz, jako by ji k sobě přitahoval. Měl ji téměř na dosah. Natáhl paže, jak nejdál to šlo, prsty se mu chvěly. Další krok a ještě jeden. Konečně ji mohl uchopit kolem pasu a vtáhnout dovnitř.

Z oken nevěstince se ozval jásot, pak se začala zavírat.

Leo klesl na podlahu s tváří zabořenou do dívčiných vlasů. Roztřásl se úlevou a hlasitě si vzdychl. „Mám tě. Ach, Marksová… Právě jsi mi připravila dvě nejhorší minuty v celém mém životě, za což tě čekají roky pokání.“

„Za pouhé dvě minuty?“ bránila se a on se rozesmál.

Vylovil z kapsy její brýle a pečlivě jí je usadil na nos. Dívčin svět opět nabyl pevných obrysů.

Harry poklekl a dotkl se ramene své sestry. Otočila se k němu a pevně ho objala. „Zase sis pro mě přišel, velký bratře.“

Vycítila, že se muž usmívá. „Vždycky si pro tebe přijdu. Kdykoliv to bude třeba.“ Zvedl hlavu a pohlédl na Lea. „Asi by ses za něho měla provdat, Cat. Chlap, který se dobrovolně vrhl do téhle šlamastyky, za to stojí.“

Po příjezdu do hotelu Leo velmi neochotně svěřil Catherine do péče Poppy a paní Pennywhistleové. Ženy ji doprovodily do pokoje, kde jí pomohly s koupelí. Dívka byla vyčerpaná a dezorientovaná, a také nesmírně vděčná za péči, kterou jí věnovaly. Oblékla si čistou noční košili a župan a posadila se ke krbu. Poppy jí jemně rozčesávala vlasy.

Místnost zářila čistotou, čerstvě povlečené lůžkoviny ji zvaly do své náruče. Hospodyně posbírala mokré ručníky a dopřála mladým ženám

soukromí.

Po Dodgerovi nebylo nikde ani stopy. Vtom si Catherine vzpomněla, co se mu přihodilo, a hrdlo se jí stáhlo zármutkem. Zítra se na něho zeptá, ale dnes ne.

Poppy si všimla jejího popotahování a podala švagrové kapesník. Hřeben opatrně klouzal v jejích vlasech. „Manžel mi sice nařídil, abych tě s tím neobtěžovala, ale na tvém místě bych to chtěla vědět. Když jste s Leem odjeli, Harry čekal na příchod policie. Společně se vydali za tvojí tetou, ale ta již byla mrtvá. V ústech měla surové opium.“

„Chudák Althea,“ zašeptala Catherine a přitiskla si k uslzeným očím kapesník.

„Máš dobré srdce, když ji dokážeš po tom všem litovat. Já bych to nesvedla.“

„Co William?“

„Utekl dřív, než ho stačili zatknout. Slyšela jsem, jak si o tom Harry a Leo povídají. Policie po něm vyhlásí pátrání.“

„Nechci, aby ho stíhali,“ namítla Catherine.

„Leo bezpochyby odsouhlasí vše, oč ho požádáš,“ mínila Poppy. „Ale proč? Když si vzpomenu, jakou příšernou věc ti udělal…“

„William je oběť okolností stejně jako já,“ pravila přesvědčeně dívka.

„Jenom se snažil přežít. Život se s ním rozhodně nemazlil.“

„A s tebou ano? Jenže z tebe na rozdíl od něho vyrostl charakterní člověk.“

„Já měla Harryho. A taky tebe a tvoji rodinu.“

„A Lea,“ připomněla s úsměvem Poppy. „Jeho nemůžeš vynechat. Rozhodl se proplout životem jako pouhý pozorovatel, ale tys ho spolehlivě vtáhla zpátky do proudu.“

„Vadilo by ti, kdybych se za něho provdala, Poppy?“ zeptala se dívka plaše.

Mladá žena ji zezadu objala a krátce se k ní přitiskla. „Myslím, že můžu mluvit za všechny Hathawayovy, proto ti říkám: Budeme ti neskonale vděční, když si ho uvážeš na krk. Neumím si představit, kdo jiný by se ho ujal.“

Po lehké večeři sestávající z polévky a topinky si Catherine na chvíli zdřímla, ale často se budila. Pokaždé se uklidnila, když spatřila Poppy, jak sedí na židli u jejího lůžka, čte si knihu a vlasy se jí ve světle lampy mahagonově lesknou.

„Měla by ses vrátit do svého apartmá,“ domlouvala jí Catherine. Nechtěla, aby ji švagrová hlídala jako dítě, které se bojí tmy.

„Ještě chvilku tu zůstanu,“ zazněla tichá odpověď.

Když se Catherine příště probudila, seděl na židli Leo. Ospalýma očima přelétla jeho pohlednou tvář a vážné modré oči. Částečně rozepnutá košile odhalovala hrudník hustě porostlý chloupky. Náhle zatoužila se k němu přitulit.

Mladík k ní ihned přistoupil a objal ji a spolu s ní ulehl do polštářů. Catherine si užívala jeho blízkosti. „To jsem celá já,“ zašeptala. „Kdo jiný by nalezl bezpečí v náruči největšího zhýralce v Londýně?“

Leo se pobaveně ušklíbl. „Taky máš pro darebáky slabost, Marksová.

S průměrným mužským by ses nudila, protože bys ho nemusela krotit.“ Přitulila se blíž. „Jsem tak unavená…,“ postěžovala si, „ale nemůžu spát.“

„Zítra ráno ti bude lip. Slibuju.“ Položil ruku na její bok. „Zavři oči, lásko, a dovol mi, abych se o tebe postaral.“

Snažila se mu vyhovět, ale jak minuty plynuly, její neklid vzrůstal. Toužila po mužových dotecích. Kůže ji pálila, dokonce i hebké povlečení jí bylo nepříjemné.

Leo jí přinesl sklenici studené vody. Vděčně ji vypila.

Pak zhasl lampu a vrátil se k lůžku. Matrace se prohnula pod jeho vahou a v dívce vzplála žádostivost. Navzdory tmě Leo s neochvějnou jistotou vyhledal její ústa a ona se nemohla ubránit, aby mu polibky dychtivě neoplácela. Dlaní spočinul na jejím ňadru a zjistil, že tenký mušelín napíná špičatá bradavka.

„Tohle se občas stává, když se člověk nadýchá opiového kouře,“ pravil tiše. „Jakmile si vypěstuje návyk, nepříjemné prožitky se zmírňují. Ale napoprvé to většinou probíhá takhle. Účinky pomíjejí, tělo volá po dalších a výsledkem je… beznaděj.“

Zatímco mluvil, uchopil do dlaně dívčino ňadro a palcem jemně kroužil kolem zahrocené bradavky. Libé pocity vystřelovaly do celého těla, v břiše se rozléval žár. Catherine zrychleně oddechovala a prohýbala se v zádech. Byla příliš vzrušená, aby se styděla za projevy své touhy.

„Jenom klid, má lásko,“ zašeptal a pohladil ji po plochém bříšku. „Dovol, abych ti pomohl.“

Něžnými prsty se dotýkal horkého klína, avšak dívka vyžadovala víc.

Leo sklonil hlavu a líbal ji na hrdlo. Bříškem palce spočinul těsně nad místem, kde planul živočišný oheň a šířil se do celého těla. Dostavila se milostná křeč, jež skoro bolela. Catherine zasténala a zaťala prsty do zadního dílu mužovy košile. Cítila, jak se tenká látka trhá. Přerývaně se za to Leovi omlouvala. Mladík si svlékl poničený oděv a umlčel ji svými ústy.

Smyslně ji dráždil, dokud se uvolnění nedostavilo podruhé. Když

odezněly poslední záchvěvy blaha, vláčně mu spočívala v náruči.

Uprostřed noci se probudila. Nenápadně se k němu přitiskla. Uvědomila si, že ho opět potřebuje. Pochopil. Věděl, že se musí uvolnit, a šeptem jí slíbil, že se o to postará. Zavzlykala úlevou, když ji začal líbat po celém těle. Pak si položil její nohy na ramena, uchopil do dlaní oblou zadničku a nadzvedl ji. Zhluboka se napil z poháru ženství, až se dívka zalykala rozkoší.

„Vezmi si mě,“ zašeptala, sotva se vedle ní položil.

„Dnes v noci ne,“ bránil se. „Musíme počkat, až se ti projasní hlava. Ráno účinek opia z větší části pomine. Jestli po mně budeš toužit i potom, ochotně ti vyhovím.“

„Chci tě teď,“ žebronila, ale byl neoblomný a znovu ji uspokojil ústy.

O několik hodin později se probudila. Švestkově modrá obloha začínala blednout prvními paprsky nového dne. Leo se k ní zezadu tulil, jedna z jeho paží spočívala pod jejím krkem, druhou ji objímal přes břicho. Ráda se dotýkala jeho svalnatého těla, tu hladkého jako satén, tu zdrsnělého kučeravými chloupky. Zbožňovala teplo, které z něho sálá. Ačkoliv si dávala záležet, aby se ani nepohnula, Leo se zavrtěl a cosi zamumlal.

Uchopila jeho ruku a položila si ji na prsa. Začal ji laskat ještě dřív, než se probudil. Rty se dotkl jejího hrdla. Cítila, jak se v jeho klíně rodí vzrušení, a přimkla se k němu. Nohu vklínil mezi její stehna.

Líbilo se jí, jak se k ní tiskne. Ovšem zarazil se v půli cesty. Pobaveně jí zašeptal do ucha: „Hmmm… Musíš se víc snažit, Marksová. Oba víme, že dokážeš víc.“

„Tak mi pomoz,“ zasténala.

Zvedl jí nohu a poopravil pozici. Pak do ní vstoupil a Catherine spokojeně zavřela oči. „Takhle to chceš?“

„Bud ke mně tvrdší.“

„Kdepak, lásko. Dovol mi být jemný. Alespoň dnes.“

Pronikal do ní záměrně pomalu. Dával si načas a ona neměla na vybranou, musela se mu podvolit. Zaplavilo ji horko a narůstala v ní žádostivost. Leo ji smyslně hladil a laskal. Šeptal jí slůvka plná lásky, líbal ji a prodíral se stále hlouběji. Catherine se zalykala slastí a povzbuzovala muže k větší aktivitě.

„Neopouštěj mě. Leo, prosím!“

Pochopil a popustil uzdu své potlačované vášni. Konečně poznala, jaké to je, když i on dosáhne vyvrcholení.

Zůstali spojeni tak dlouho, jak jen to bylo možné. Odpočívali a sledovali, jak se škvírou v závěsech do místnosti vkrádá svítání.

„Miluji tě,“ zašeptala.

Usmál se a políbil ji. Potom se zvedl z lůžka a natáhl si kalhoty.

Zatímco si oplachoval obličej u umyvadla, Catherine sáhla po brýlích. Spočinula pohledem na Dodgerově prázdném košíku, který stál u dveří, a její úsměv se rozplynul. „Chudinka lasička,“ zamumlala.

Leo se k ní nechápavě otočil. Všiml si, že má uslzené oči. „Co je ti?“

„Dodger,“ vzlykla. „Stýská se mi po něm.“ Mladík se k ní posadil a přivinul ji k sobě. „Chtěla bys ho vidět?“

„Ano, ale nejde to.“

„Proč ne?“

Dříve než mu stačila odpovědět, zaznamenala jakýsi podivný pohyb. Úzkou škvírou pode dveřmi se dovnitř prodíralo něco chlupatého. Namáhavě se to vrtělo a svíjelo. Catherine užasle zamrkala. Bála se pohnout. „Dodgere?“

Fretka přihopkala k posteli a cosi vesele zabrebentila.

„Ty žiješ?“

„Samozřejmě že žije,“ odpověděl Leo. „Večer jsme ho dali k Poppy, abys měla klid.“ Usmál se, když Dodger vyskočil na matraci. „Ty mrňavý darebáku. Jak ses sem dostal?“

„Postrádal mě.“ Uchopila zvířátko do rukou a přivinula je k hrudi. Hladila chlupatého loupežníka po hřbetě a šeptala mu slůvka plná lásky a vděčnosti.

„Snažil se mě chránit. Zle Williama pokousal.“ Nepřestávala se s ním mazlit.

„Ty moje úžasná hlídací fretko.“

„Dobrá práce, Dodgere,“ pochválil ho Leo. Vstal, došel k odhozenému kabátci a začal pátrat v jeho kapsách. „Což mě neodbytně vede k otázce… Když se s tebou ožením, získám tím návdavkem i fretku?“

„Myslíš, že mi Beatrix dovolí si ho ponechat?“

„O tom nepochybuji,“ přiznal a vrátil se k ní. „Odjakživa tvrdí, že Dodger k tobě patří.“

„Skutečně?“

„Pozná se to z jeho slabosti pro tvoje podvazky, což mu nikdo nemůže vyčítat.“ Leo ji uchopil za ruku. „Musím se tě na něco zeptat, Marksová.“

Dychtivě se posadila a dovolila Dodgerovi, aby se jí vyškrábal za krk.

„Nemohu si vzpomenout, zda se jedná o pátou nebo šestou žádost o ruku.“

„Teprve o čtvrtou.“

„Ptal jsem se tě i včera. Počítá se to?“

„Kdepak. Neptal ses, zda se za tebe provdám, spíše tě zajímalo, jestli jsem ochotná slézt ze střechy.“

Leo povytáhl jedno obočí. „Snad bys nebazírovala na detailech?“ Na

prsteníček její levé ruky vklouzl zlatý kroužek. Krásnější kousek dosud neviděla. Uvnitř dokonalého stříbrného opálu plál modrý a zelený oheň a při každém pohybu ruky kámen zahořel nadpozemsky třpytivými barvami. Obklopoval jej kruh z drobných briliantů. „Připomíná mi tvoje oči,“ poznamenal Leo. „Jen není tak nádherný.“ Odmlčel se a upřeně se na dívku zahleděl. „Catherine Marksová, lásko mého života…, vezmeš si mě?“

„Nejprve bych ti chtěla odpovědět na jinou otázku. Na tu, kterou jsi mi položil dřív.“

Zazubil se a opřel si čelo o její. „Myslíš tu o farmáři a jeho ovcích?“

„Ne. Chci mluvit o tom, co se stane, když se nezadržitelná síla střetne s nepohyblivým předmětem.“

V hrdle mu zaklokotal smích. „Těším se na tvoji odpověď, lásko.“

„Nezadržitelná síla se zastaví a nepohyblivý předmět se pohne.“

„Hmm. To se mi líbí.“ Něžně se otřel svými rty o její.

„Zato mně se přestává líbit být Catherine Marksovou. Radši bych se co nejdřív stala tvou chotí.“

„Co třeba zítra ráno?“

Dívka přikývla. „Ačkoliv… Po Marksové se mi bude stýskat. Zvykla jsem si, že mě tak oslovuješ, a docela se mi to zamlouvalo.“

„Čas od času ti staré zlaté časy připomenu. Zejména ve chvílích nespoutané vášně. Pojdme si to hned vyzkoušet.“ Jeho hlas přešel do svůdného šepotu. „Polib mě, Marksová…“

S úsměvem mu vyšla vstříc.

Epilog

O ROK POZDĚJI

Napjaté ticho prolomil pláč novorozeného dítěte.

Leo sebou škubl a zvedl hlavu. Z ložnice, kde jeho žena přiváděla na svět první dítě, ho vykázali, proto spolu se zbytkem rodiny čekal v salonu. Amélie zůstala u rodičky, o kterou pečoval lékař, a čas od času jim přišla zvěstovat, jak porod pokračuje. Cam a Merripen mu lezli na nervy svým optimismem. Pramenil z vědomí, že jejich manželky bez potíží přivedly na svět zdravé děti. Rodina Hathawayových se čile rozrůstala. V březnu Win porodila naducaného chlapečka, kterému říkali Jason Cole, nebo také Jado. O dva měsíce později Poppy povila drobnou rusovlasou holčičku, již pojmenovala

Elizabeth Grace. Harry i personál hotelu z ní byli celí pryč.

Nyní přišla na řadu Catherine. Ačkoliv se ostatní tvářili, že rození dětí je naprosto přirozené, pro Lea znamenalo nervy drásající zážitek. Nesnesl pohled na trpící ženu ani vědomí, že pro ni nemůže vůbec nic udělat. Nezáleželo na tom, že mu ustavičně opakovali, jak báječně porod probíhá. Jemu nekonečné hodiny bolesti skvělé nepřipadaly.

Osm hodin proseděl v salonu s hlavou v dlaních. Nikdo ho nedokázal utěšit ani přivést na veselejší myšlenky. Bál se o Catherine a špatně nesl, že k ní nesmí. Jak předpověděl, zamiloval se do ní jako šílenec. A jak kdysi prohlásila Catherine, dokázala ho s přehledem zvládnout. Ačkoliv se v mnoha ohledech lišili, nějakým záhadným způsobem byli jeden pro druhého jako stvoření.

Výsledkem bylo pozoruhodně harmonické manželství. Někdy se spolu z legrace hašteřili, jindy vedli dlouhé hlubokomyslné rozhovory. Ale rozuměli si i beze slov. Chovali k sobě vzájemnou vášeň a náklonnost. Ovšem nejvíc své okolí udivili ohleduplností, kterou si navzájem projevovali. Kdo by uvěřil, že se kdysi nemohli vystát?

Žena, která v Leovi kdysi probouzela to nejhorší, z něho učinila lepšího člověka. Sám nad sebou žasl. Nikdy by ho nenapadlo, jak hluboce a oddaně ji bude milovat. Konečně se přestal bránit lásce. Když je opravdová, nezbývá, než se jí podvolit.

Kdyby se Catherine něco stalo… Kdyby se během porodu něco zvrtlo…

Zvolna se postavil a zatnul pěsti. Do místnosti vstoupila Amélie s miminkem v náruči. U dveří se zastavila, neboť se k ní nahrnuli všichni přítomní. „Je to nádherná holčička,“ hlásila. „Doktor povídal, že má zdravou barvu a silné plíce.“ Ukázala novorozeně Leovi.

Novopečený otec se bál pohnout. Tupě zíral na svou sestru. „Jak se daří Cat?“ zeptal se ochraptěle.

Sestra ho naprosto chápala. „Je v nejlepším pořádku,“ odpověděla vlídně.

„Můžeš se na ni jít podívat. Ale nejprve přivítej svoji dceru.“

Rozechvěle si povzdechl a opatrně vzal vrnící uzlíček do náruče. Užasle si prohlížel miniaturní růžový obličejík a našpulená ústa. Miminko mu připadalo tak lehké… Těžko uvěřit, že drží v rukou nového človíčka.

„Je celá Hathawayová,“ poznamenala s úsměvem Amélie.

„Nuže, uděláme, co bude v našich silách, abychom to napravili.“ Leo políbil děvčátko na čelo a zašimrala ho čupřina tmavých vlásků.

„Už jsi pro ni vybral jméno?“

„Bude to Emmaline.“

„Aha, vzpomínka na Francii. Dobrá volba.“ Amélie se rozesmála a z nějakého důvodu se otázala: „A jak bys pokřtil chlapce?“

„Edward.“

„Po našem tatínkovi? Jak milé! Myslím, že se tohle jméno k němu bude hodit.“

„Ke komu?“ Leo se stále zaobíral novorozenou dcerkou.

Amélie ho nasměrovala ke dveřím, kde stála Win s druhou zavinovačkou v náruči, a ukazovala ji Merripenovi, Camovi a Beatrix.

Leo vytřeštil zrak. „Proboha! Dvojčata?“

Cam k němu přistoupil se širokým úsměvem na rtech. „Máš krásného chlapečka. Tys ale vzal to otcovství hopem, kamaráde.“

„A Leo,“ přidala se Beatrix. „Včas sis pořídil dědice. Vlastně máš ještě jeden den k dobru.“

„Proč?“ nechápal. Vrátil holčičku Amélii a od Win převzal chlapečka. Pohlédl na něho a opět pocítil příval lásky, toho dne již podruhé. Bylo jí tolik, až mu přetékalo srdce.

„Abys splnil podmínky smluvního dodatku, samozřejmě,“ objasňovala Beatrix. „Můžeme si ponechat Ramsay House.“

„Nemůžu uvěřit, na co myslíš v tenhle pohnutý okamžik,“ vrtěl bratr hlavou.

„Proč by neměla?“ zastal se švagrové Merripen. Tmavé oči se mu třpytily.

„Osobně se mi ulevilo, že se nemusím nikam stěhovat.“

„Chápu, že vám na tomhle domě náramně záleží. Ostatně, máme za sebou osm pekelných hodin.“

„Promiň, Leo.“ Beatrix se pokoušela o kajícný tón. „Úplně jsem zapomněla, jak jsi v uplynulých hodinách trpěl.“

Leo políbil syna a předal ho Win. „Jdu se teď podívat na Marksovou.

Předpokládám, že také trpěla.“

„Nezapomeň jí vyřídit naše blahopřání,“ připomněl mu Cam. V hlase mu zazníval smích.

Mladík bral schody po dvou. Vrazil do místnosti, kde odpočívala jeho žena, a zarazil se. Náhle mu připadala velmi drobná. Byla vyčerpaná a pobledlá, přesto se statečně usmála.

Přistoupil k ní a políbil ji. „Co pro tebe můžu udělat, lásko?“

„Vůbec nic. Doktor mi dal lék na utišení bolesti. Za chvíli se vrátí.“

Leo ji pohladil po vlasech. „Mrzí mě, žes mi nedovolila zůstat,“ vyčetl jí.

„Děsil jsi lékaře.“

„Jenom jsem se ho zeptal, jestli ví, co dělá.“

„Jenomže jsi přitom křičel.“

Leo pohlédl na noční stolek plný nástrojů. „Protože začal z kufříku vytahovat věci, které by se lépe hodily do středověké mučírny.“ Vzal nádobku s mastí a potřel manželce rozpukané rty.

„Posad se ke mně.“

„Nechci ti ublížit.“

„Však mi neublížíš.“ Významně plácla na matraci.

Leo na ni velice opatrně klesl. „Nepřekvapuje mě, že jsi porodila hned dvě děti najednou,“ spustil. Vzal ženu za ruku a políbil ji. „Jsi zatraceně výkonná, ostatně jako vždycky.“

„Jaké jsou?“ vyzvídala. „Nestihla jsem si je pořádně prohlédnout.“

„Mají křivé nohy a příšerně velké hlavy.“

Catherine vyprskla smíchy a vzápětí se ušklíbla bolestí. „Přestaň mě rozesmávat, prosím.“

„Kdepak, jsou nádherné. Lásko nejdražší…“ Vtiskl jí do dlaně další polibek. „Nikdy mě nenapadlo, čím vším žena při porodu prochází. Jsi ta nejstatečnější a nejsilnější osoba, jaká kdy žila. Skutečná bojovnice.“

„Nepřeháněj.“

„Ach ano. Attila Bič boží, Čingischán i Saladin…, ti všichni se v porovnání s tebou můžou jít vycpat.“ Spiklenecky se zazubil. „Výborná práce. Oceňuji, že ses postarala, aby se nám narodil kluk. Rodina je na vrcholu blaha.“

„Protože si můžeme ponechat Ramsay House?“

„Částečně. Ale spíše se těší, jak si poradím s dvojčaty.“ Odmlčel se. „Však víš, budou to uličníci.“

„V to doufám. Jinak by snad ani nemohli být naši.“ Catherine se přitulila k manželovu rameni a on ji opatrně objal. „Hádej, co se stane o půlnoci?“ zeptala se.

„Probudí se dvě hladová robátka a budou sborově řvát.“

„Kromě toho.“

„Nemám ponětí.“

„Ramsayovská kletba bude zlomena.“

„Tos mi neměla říkat.“ Leo pohlédl na hodiny stojící na krbové římse. „Ted se budu následujících sedm hodin a dvacet osm minut klepat strachy.“

„Tak zůstaň u mě a já tě ochráním.“ Zívla.

Leo ji pohladil po vlasech. „Čekají nás oba zlaté časy, Marksová. Stojíme na začátku společné cesty a zbývá nám mnoho vykonat.“ Ztišil hlas* neboť dívka začala pravidelně oddechovat. „Odpočiň si, zlato. Budu se dívat, jak spíš. Každé ráno se budeš probouzet vedle někoho, kdo tě oddaně miluje.“

„Myslíš Dodgera?“ zamumlala a muž se zakřenil.

„Kdepak. Tvoje protivná fretka se bude muset spokojit se svým košíkem.

Mluvil jsem o sobě.“

„Ano, já vím.“ Catherine ho pohladila po tváři. „Tak jako vždycky.“