Lisa Kleypas

Hathawayovi 05. Předvečerní láska

PŘEDVEČERNÍ LÁSKA

Beatrix Hathawayová měla vždy raději procházky v přírodě než bály. Ano, několikrát se již zúčastnila společenských sešlostí londýnské smetánky, ale žádný z přítomných mužů v ní neprobudil něžné city. Postupně se smířila s tím, že láska nemá v jejím životě místo, a pokud se nerozhodne zůstat starou pannou, nezbude jí než uzavřít sňatek z rozumu.

Kapitán Christopher Phelan je pohledný voják, jenž má v úmyslu pojmout za ženu poněkud ordinérní Prudence Merterovou. Té však připadá nudný a vlastně se jí ani nechce odpovídat na jeho dopisy z fronty. Psaním odpovědi tudíž pověří Beatrix a ta, protože v Christopherových slovech cítí osamělost a bolest, skutečně napíše jménem své přelétavé přítelkyně dopis plný citu.

Netrvá dlouho a zprvu nezávazná korespondence přeroste ve vzájemnou výměnu láskyplných vyznání. Když se Christopher konečně vrací domů, je pevně rozhodnut oženit se s dívkou, jejíž city mu pomohly přestát válečné peklo. Bohužel netuší, že pisatelkou všech těch něžných slůvek nebyla Prudence, nýbrž Beatrix – pro niž se dobrý úmysl proměnil v bolest z neopětované lásky…

PROLOG

Kapitán Christopher Phelan

1. batalion, střelecká brigáda Mys Mapan

Krym červen 1855

Nejdražší Christophere, už Vám nemohu psát.

Nejsem ta, za kterou mě považujete.

Nechtěla jsem Vám posílat milostně dopisy, leč mě zprávy se jimi časem staly. Má slova zachycená na papíře se cestou

k Vám proměnila v tlukot srdce.

Vraťte se domů, prosím. Přijeďte a najděte si mě.

HAMPSHIRE, ANGLIE O OSM MĚSÍCŮ DŘÍVE

Všechno začalo dopisem.

Tedy zmínkou o psu, abychom byli přesní.

„Co je s ním?“ zeptala se Beatrix Hathawayová. „Čí je to pes?“

Její kamarádka Prudence, bezpochyby nejkrásnější dívka v Hampshiru, vzhlédla od listu, který jí poslal její ctitel, kapitán Christopher Phelan.

Protože se nehodilo, aby si gentleman dopisoval s neprovdanou dívkou, prostřednici jim dělala Audrey, Phelanova švagrová.

Prudence se zamračila. „Tedy Beo, o psa máš větší zájem, než jsi kdy projevila o kapitána Phelana.“

„Ten moji pozornost nepotřebuje,“ odpověděla věcně Bea.

„Zajímá se o něho každá nezadaná slečna v Hampshiru. Mimoto se rozhodl odjet do války, kde má nepochybně dostatek příležitostí naparovat se ve své nové uniformě.“

„Tohle vůbec nebylo vtipné,“ broukla chmurně Prudence.

„Stejnokroje toho nového regimentu jsou příšerné – obyčejné, tmavě zelené s černými výložkami. Není na nich ani kousek zlatého lemování. A když jsem se ptala proč, kapitán Phelan prohlásil, že to jednotce pomáhá při skrývání. Což je naprostý nesmysl, protože každý přece ví, že naši vojáci jsou příliš stateční na to, aby se v průběhu bitvy schovávali. Ale Christopher – tedy kapitán Phelan – říkal, že to má něco společného s… Ach, použil nějaký francouzský výraz.“

„Kamufláží?“ otázala se Beatrix.

„Ano. Jak to víš?“

„Řada zvířat se různými způsoby maskuje, aby je nikdo neviděl. Například chameleóni. Skvrnité opeření pomáhá sovám splynout s kůrou stromu, na kterém sedávají. Takto…“

„Nebesa! Beatrix, já o další přednášku o zvířatech vážně

nestojím.“

„Přestanu, když mi povíš o tom psovi.“ Prudence jí podala psaní. „Přečti si to sama.“

„Ale Pru,“ bránila se Beatrix, zatímco jí přítelkyně strkala do rukou malé úhledné stránky dopisního papíru. „Třeba ti kapitán Phelan napsal něco osobního.“

„Kéž bych měla to štěstí! Jeho dopis je úplná pohroma. Samé popisy bitev a špatné zprávy.“

Ačkoliv Christopher Phelan byl poslední osobou na světě, kterou by Beatrix chtěla obhajovat, nemohla si pomoct, aby nepodotkla: „Odjel bojovat na Krym. Nejsem si jistá, zda je na válce něco příjemného, o čem by se dalo psát.“

„Jenže mě cizí země nezajímají a nikdy jsem se tím netajila.“

Beatrix se neubránila úšklebku. „Pru, víš určitě, že se chceš stát manželkou důstojníka?“

„Samozřejmě. Většina vyšších důstojníků do války nikdy nejde. Sňatky s příslušníky armády se nosí. Jsou to šviháci, a když souhlasí s polovičním platem, nemají skoro žádné povinnosti a nemusejí u regimentu trávit moc času. S kapitánem Phelanem to bylo stejné. Jenže potom ho povolali do zahraničí.“ Prudence pokrčila rameny. „Podle mého jsou války vždy nevhodně načasované. Díkybohu, že se kapitán brzy vrátí do Hampshiru.“

„Opravdu? Jak to víš?“

„Moji rodiče tvrdí, že do Vánoc bude po všem.“

„Také jsem to slyšela. Jenom mě napadá, zda nepodceňujeme schopnosti Rusů a nepřeceňujeme ty naše.“

„Jak nevlastenecké!“ zvolala teatrálně Prudence a v očích se jí vesele zablýsklo.

„Vlastenectví nikterak nesouvisí s faktem, že ministerstvo války poslalo na Krym třicet tisíc vojáků, aniž by vypracovalo nějaký strategický plán. Nic o tom místě nevíme a netušíme, jak je dobýt.“

„Jak je možné, že toho tolik znáš?“

„Z Timesů. Píší o tom každý den. Ty nečteš noviny?“

„Politickou rubriku ne. Podle mých rodičů se nehodí, aby se mladá dáma zaobírala takovými věcmi.“

„Moje rodina o politice diskutuje každý den při večeři a já i moje sestry se těchto debat účastníme.“ Beatrix se záměrně odmlčela, než se čtveráckým úsměvem dodala: „Dokonce máme vlastní názory.“

Prudence vytřeštila zrak. „Páni! Ale čemu se divím? Každý ví, že vaše rodina je… jiná.“

Použila mnohem laskavější výraz, než bývalo v podobných případech zvykem. O Hathawayových bylo známo, že základ rodiny tvoří pět sourozenců. Nejstarší je Leo, následuje Amélie, Winnifred, Poppy a Beatrix. Po smrti rodičů se na ně nečekaně usmálo štěstí. Ukázalo se, že jsou vzdáleně spřízněni s jistou aristokratickou rodinou. Série nahodilých událostí vedla k tomu, že Leo zdědil šlechtický titul, na což nebyly jeho sestry zdaleka připravené. Z malé vísky se přestěhovaly na rodinné panství v Hampshiru.

Po šestiletém snažení se Hathawayovým podařilo vydobýt si místo v lepší společnosti. Nicméně žádný z nich se nenaučil uvažovat jako šlechtic, nectil aristokratické hodnoty a nevyžíval se v etiketě. Měli sice majetek, ale ten nebyl zdaleka tak důležitý jako význačný původ a správné konexe. Jiné rodiny v podobné situaci upevňovaly svoje postavení tím, že uzavíraly sňatky s protějšky z vyšších stupňů společenského žebříčku. Avšak Hathawayovi dávali přednost svazkům z lásky.

Co se týče Beatrix, kolovaly pochybnosti, zda se vůbec provdá. Většinu času trávila projížďkami v lese či potulkami po mokřadech a loukách. Před lidmi dávala přednost společnosti zvířat, nosila domů zraněné a osiřelé tvory a pečovala o ně. Venku zakoušela opravdové štěstí a pocit naplnění. Společenský život jí tak úžasný nepřipadal.

Stále častěji si uvědomovala svoji nespokojenost. A touhu. Potíž tkvěla v tom, že nikdy nepotkala muže, který by se k ní hodil. Rozhodně jí neseděl žádný z pobledlých, přešlechtěných londýnských exemplářů, které se vyskytovaly v salonech, jež navštěvovala. Urostlí obyvatelé venkova se jí zamlouvali víc, ale žádný z nich neměl ono nepojmenovatelné cosi, po kterém Beatrix toužila. Snila o muži, jenž by se jí vyrovnal svou silou. Přála si, aby v jejich vztahu nescházela vášnivá láska, výzva a následné podvolení.

Beatrix pohlédla na složený list ve svých rukou.

Neměla výhrady k samotnému Phelanovi, spíše ji dráždilo, že ztělesňuje prostředí, které jí projevilo tak málo pochopení. Christopherovi se odmalička dostávalo všech privilegií, takže se s lehkostí sobě vlastní pohyboval tam, kde se ona cítila jako vetřelec. Byl druhorozeným synem z vážené rodiny, dědeček z matčiny strany se honosil hraběcím titulem. Otcova rodina vlastnila plavební společnost, z níž jí kynul slušný majetek.

Ačkoliv se žádný z Phelanových nemohl pochlubit šlechtickým titulem, nejstarší syn John jej po smrti dědečka zdědí spolu s panstvím Riverton ve Warwickshiru. John působil jako věcný a uvážlivý muž a své ženě Audrey prokazoval značnou oddanost.

Avšak jeho mladší bratr byl zcela jiný. Jak se v případě druhorozených synů často stává, Christopher ve věku dvaadvaceti let vstoupil do armády. Získal hodnost korneta, což se k pohlednému mládenci navýsost hodilo, neboť při přehlídkách a nácvicích hrdě nosil standartu své eskadrony. U londýnských dam se těšil nesmírné oblibě. Kasárna opouštěl bez propustky a trávil čas tancem, popíjením, hraním hazardních her, nakupováním módního oblečení a vyhledáváním skandálních milostných aférek.

Beatrix se s ním setkala při dvou příležitostech. Poprvé na taneční zábavě, kde na ni zapůsobil jako nejarogantnější muž v Hampshiru. Následoval piknik, kde svoje stanovisko přehodnotila a usoudila, že Phelan je zřejmě nejarogantnější muž na celém světě.

„To děvče Hathawayových je velmi zvláštní stvoření,“ slyšela ho říkat svému společníkovi.

„Podle mě je okouzlující a nevšední,“ mínil jeho přítel.

„S koňmi to umí skvěle. Ještě jsem nepoznal ženu, která by ji v tomto směru předčila.“

„Souhlasím,“ přitakal suše Phelan. „Do stáje se určitě hodí víc než do salonu.“

Od té doby se mu Beatrix úzkostlivě vyhýbala. Ne že by jí vadila neomalená poznámka o tom, že je dobrá leda tak ke koním. Koně jsou totiž nádherná zvířata s velkorysou a ušlechtilou duší. Kromě toho věděla, že má svoje osobité kouzlo, přestože není žádná krasavice. Mnohý muž se zalíbením spočinul na jejích tmavých vlasech a modrých očích.

Ovšem se světlovlasým Phelanem se zdaleka nemohla měřit. Ten se v obdivných očích dam měnil v Lancelota. Gabriela. Snad i Lucifera, pokud jste ochotni uvěřit, že kdysi býval nejpůvabnějším andělem v nebi. Phelan byl vysoký muž se stříbřitýma očima a kšticí barvy pozdní pšenice vyšisované sluncem. Jako správný voják se držel zpříma. Urostlé postavě vévodila široká ramena, jež zajímavě kontrastovala s úzkým pasem. Pohyboval se s nenucenou grácií a vyzařovalo z něho cosi nebezpečného a smyslného.

Nedávno se spolu s několika dalšími pečlivě vybranými muži stal součástí střelecké brigády. „Pušky“, tak jim říkali. Byli cvičeni k tomu, aby sami dokázali převzít iniciativu. Požadovalo se od nich, aby zaujímali postavení v předních liniích a soustředili se na likvidaci protivníkových důstojníků a koní, kteří se z taktických důvodů drželi z dostřelu. Jelikož patřil k elitním střelcům, získal hodnost kapitána.

Beatrix blažilo vědomí, že povýšení Phelana vůbec nepotěšilo. Zejména proto, že líbivou černou husarskou uniformu se zlatými ozdobami musel vyměnit za nenápadný tmavě zelený kabátec.

„Jenom si to přečti,“ trvala Prudence na svém a usedla za Beatrixin toaletní stolek. „Než půjdeme na procházku, musím si poopravit účes.“

„Tvoje vlasy vypadají báječně,“ namítla Beatrix, jež na důmyslném účesu z blonďatých copů nenašla jediný kaz. „Vždyť půjdeme jenom do vesnice. Nikdo z tamějších obyvatel tvé kadeře posuzovat nebude.“

„Ale já budu vědět, že jsem rozcuchaná. Mimoto člověk nikdy neví, koho potká.“

Beatrix byla na věčné upravování své přítelkyně zvyklá, proto se jen zakřenila a zavrtěla hlavou. „Dobrá. Pokud ti nevadí, že nahlédnu do tvé korespondence s kapitánem Phelanem, přečtu si tu část o tom psovi.“

„Usneš dávno předtím, než se k němu dostaneš,“ poznamenala Prudence a zručně zapíchla vlásenku do svinuté kadeře.

Beatrix sklonila zrak k načmáraným řádkům. Slova byla natěsnaná k sobě, hustě naškrábaná písmena se nemohla vejít na papír.

Drahá Prudence,

sedím v zaprášeném stanu a pokouším, se vymyslet něco, o čem bych mohl psát. Jsem s rozumem v koncích. Zasloužíte si přehršel milých slov, ale já se zmůžu pouze na tato: Ustavičně na Vás myslím Představuji si, že držíte tento list v ruce a z Vašeho zápěstí stoupá vůně parfému. Toužím po tichu a čistém vzduchu, posteli s měkkým bílým polštářem…

Beatrix mimoděk povytáhla obočí. Pojednou jí bylo horko. Podívala se na Prudenci. „Tobě to připadá nudné?“ otázala se mírně, zatímco se jí po obličeji rozléval ruměnec.

„Začátek je jediná část, která stojí za to,“ broukla přítelkyně.

„Pokračuj.“

Přede dvěma dny jsme pochodovali podél pobřeží

k Sevastopolu. U řeky Almy jsme se střetli s Rusy. Ačkoliv velitelé tvrdili, že vítězství je naše, já to tak necítil. Přišli jsme přinejmenším o dvě třetiny velících důstojníků a čtvrtinu vojáků. Včera jsme kopali hroby. Konečnému soupisu mrtvých a raněných říkají „účet od řezníka.“. Nyní je na něm tři sta šedesát mrtvých a další vojáci svým zraněním ještě podlehnou.

Jeden z padlých, kapitán Brighton, si s sebou přivezl hrubosrstého teriéra jménem Albert. Je to ten nejméně vychovaný zástupce psí rasy, kterého tenhle svět nosil. Poté, co jsme Brightona uložili do zemi, pes usedl k jeho hrobu a hodiny vyl. Snažil se kousnout každého, kdo se odvážil k němu přiblížit. Udělal jsem tu chybu, že jsem mu nabídl kousek sucharu.

Nyní mé to hloupé zvíře následuje, kam se hnu. Momentálně sedí v mém stanu a pozoruje mě napůl šílenýma očima. Jeho skučení ustává jen zřídka. Kdykoliv přijdu blíž, pokouší se do mé zatnout zuby. Nejradši bych ho zastřelil, ale věčné zabíjení mě už unavuje. Nepříjemně si uvědomuji, že rodiny truchlí pro ty, které jsem poslal na onen svět. Pláčou pro své syny, bratry a otce. Za věci, kterých jsem se dopustil, jsem si vydobyl, místo v pekle, a to válka sotva začala. Měním se a rozhodně ne k lepšímu. Muž, jehož jste znala, je nadobro pryč, a já se obávám, že jeho náhražka se Vám nebude líbit.

Všude se vznáší pach smrti, milá Pru.

Bitevní pole je poseto kusy těl, šatů, podrážkami bot.

Jenom si představte sílu výbuchu, jenž dokáže z holínky odervat podešev. Povídá se, že bitevní pole napřesrok rozkvetou nesčetnými květy, neboť spálená a rozervaná země umožní zakořenit mnoha semenům. Chci truchlit, ale na smutek není čas. Pocity se někam ztratily.

Zůstalo vůbec na světě nějaké poklidné místo? Prosím, napište mil o něm. Vyprávějte mi o výšivce, na níž pracujete, anebo o své oblíbené písni. Prší ve Stony Grossu? Už začalo listí měnit barvu?

Váš Christopher Phelan

Sotva Beatrix dopis dočetla, uvědomila si, že jí srdce zaplavil příval nenadálého soucitu.

Je vůbec možné, aby arogantní Christopher Phelan napsal tak dojemné psaní? Něco takového by od něho rozhodně nečekala. Čišela z něj zranitelnost a touha po míru, jež ji dojímala.

„Musíš mu odepsat, Pru,“ prohlásila naléhavě a dopis složila s větší pečlivostí, než ho otvírala.

„Nic takového neudělám. Pouze bych ho tím ponoukla k dalším stížnostem. Odmlčím se a třeba ho tím donutím, aby mi příště napsal něco veselejšího.“

Beatrix se zamračila. „Jak dobře víš, nemám kapitána Phelana dvakrát v lásce, ale tento dopis svědčí o tom, že si naše sympatie zaslouží. Sestav pár řádků, dej do kupy několik útěšných slov. Nezabere ti to moc času. Já bych mu mohla tvým prostřednictvím poradit, co si má počít s tím psem…“

„O ukňouraných psech mu nic psát nebudu!“ povzdechla si netrpělivě Prudence. „Vysvětli mu to sama.“

„Já? Na mě zvědavý není. Myslí si, že jsem divná.“

„Nechápu proč. Protože jsi přinesla na piknik Medúzu?“

„Na ježka se chovala vzorně,“ hájila ji Beatrix.

„Gentleman, který se o ni popíchal, smýšlel jinak.“

„Poranil se, protože s ní špatně zacházel. Když zvedáš ježka…“

„Nemá význam mi to vysvětlovat, protože se toho zvířete nehodlám nikdy dotknout. Co se týče kapitána Phelana, když ti na něm tak záleží, sesmol odpověď sama a podepiš ji mým jménem.“

„Nevšimne si odlišného rukopisu?“

„Ne. Zatím jsem mu neposlala ani řádek.“

„Jenže můj ctitel to není,“ bránila se Beatrix. „Nic o něm nevím.“

„Víš totéž, co já. Znáš jeho rodinu a jste si velmi blízké s jeho švagrovou. Mimoto bych neřekla, že je kapitán Phelan můj ctitel. Přinejmenším není jediný. Sňatek mu rozhodně nepřislíbím dřív, dokud se nevrátí domů z války a já se nepřesvědčím, že má všechny údy celé. Nestojím o manžela, kterého bych musela po zbytek svého života vozit na kolečkovém křesle.“

„To znělo dost povrchně, Pru.“

Dívka se zakřenila. „Alespoň jsem upřímná.“

Beatrix se na ni pochybovačně podívala. „Právě jsi mě pověřila napsáním milostného dopisu.“

Prudence ledabyle mávla rukou. „Jakýpak milostný dopis? On mi také nesdělil nic láskyplného. Zkrátka mu napiš něco veselého a povzbudivého.“

Beatrix zastrčila list do kapsy u sukně vycházkových šatů. V duchu se přela sama se sebou. Věděla, že morálně sporné činy nedopadají dobře, i když jsou vedeny ušlechtilými pohnutkami. Na druhou stranu se nedokázala zbavit představy vyčerpaného vojáka, jenž v soukromí stanu chvatně smolí několik řádků pro svou vyvolenou. Ruce má plné puchýřů od kopání hrobů pro své kamarády. A v koutě vyje rozježený pes.

Připadalo jí, že není ta správná osoba, jež by mu měla za daných okolností psát. A chovala podezření, že Prudence si myslí totéž.

Představovala si, jaké to pro Christophera musí být. Donutili ho opustit pohodlný život, který znal, a zčistajasna se ocitl ve světě, kde čelí přímému ohrožení. Den po dni, minutu po minutě.

Rozmazlený krasavec Phelan náhle stojí tváří v tvář nebezpečí, odříkání, hladu a osamělosti. Neuvěřitelný obrázek.

Vážně se zadívala do zrcadla na svou přítelkyni. „Jaká je tvoje nejoblíbenější píseň, Pru?“

„Žádnou nemám. Prozraď mu svoji.“

„Neměly bychom to napřed probrat s Audrey?“ Beatrix hovořila o Phelanově švagrové.

„V žádném případě. Audrey má problém s upřímností. Naše počínání by jí připadalo nečestné a dopis by mu neodeslala, kdyby věděla, že jeho autorkou nejsem já.“

Beatrix si hlasitě povzdechla. Mohlo se jednat o trylek smíchu, anebo o zasténání. „Problém? Tak bych její stanovisko rozhodně nenazvala. Ach, Pru, rozmysli si to ještě a napiš mu sama. Bude to o hodně snazší.“

Avšak Prudence se zásadně nenechala do ničeho nutit a tato situace nebyla výjimkou. „Snazší pro všechny, jenom ne pro mě,“ konstatovala upjatě. „Netuším, jak na takovéhle zprávy odpovědět. Určitě dávno zapomněl, co mi vlastně psal.“ Obrátila pozornost k zrcadlu a nanesla si na rty špetku masti z růžových plátků.

Je tak rozkošná! Srdčitému obličeji kralují elegantní oblouky tenkého obočí, jež podtrhuje krásu oblých zelených očí. Avšak zrcadlo odráželo žalostně málo z její osoby. Nedalo se uhodnout, co Prudence ke Christopherovi doopravdy cítí. Jistá byla jenom jedna věc: určitě je lepší mu odpovědět, jakkoliv neohrabaně, než ho nechat bláhově čekat na vytoužený list. Mlčení totiž v některých případech zraní stejně spolehlivě jako kulka.

*

V soukromí svého pokoje Beatrix usedla k psacímu stolu, na jehož rohu ležela šedá třínohá kočka jménem Štístko a zvědavě ji pozorovala. Na opačném konci se uvelebil ochočený ježek Medúza. Štístko byla natolik rozumná, aby pichlavého tvora nikdy neobtěžovala. Dívka namočila hrot pera do temně modrého inkoustu.

Znovu si přečetla Phelanův list a napsala:

Kapitán Christopher Phelan

1. batalion, střelecká brigáda tábor 2. divize, Krym

17. října 1854

Zarazila se a něžně pohladila Štístko po zbývající přední tlapce.

„Jak by Prudence začala?“ uvažovala nahlas. „Oslovila by ho miláčku? Nejdražší Christophere?“ Při tomto pomyšlení nesouhlasně nakrčila nos.

Psaní dopisů rozhodně nebylo její silnou stránkou. Ačkoliv pocházela z vysoce výřečné rodiny, odjakživa dávala přednost činům před slovy. V průběhu krátké procházky přírodou se o člověku dozvěděla mnohem víc, než kdyby s ním hodiny seděla v salonu a konverzovala.

Promýšlela různá témata, o nichž se dá pod cizím jménem bezpečně psát úplně neznámému muži. Po chvíli urputného soustředění to vzdala. „Hrome! Jednoduše se budu řídit vlastním rozumem. Phelan je určitě natolik vyčerpaný, že si pravděpodobně ani nevšimne, že dopis vyznívá jinak než lehkovážné hovory, jež vedl s Pru.“

Štístko si položila hlavu vedle packy a přimhouřila oči.

Spokojeně zavrněla.

A Beatrix začala psát:

Drahý Christophere,

o bitvě u Almy jsem četla. Podle dobrozdání pana Russella z Timesů jste Vy a další dva příslušníci Vaší brigády předešli Coldstream Guards a zastřelili několik nepřátelských důstojníků, abyste vyvolali zmatek v jejich šiku. Pan Russell dále s obdivem poznamenal, že Váš oddíl, Pušky, před létajícími kulkami nikdy necouvl, ani nesklonil hlavu.

Přestože sdílím jeho nadšení a nerada bych Vás odrazovala od statečných skutků, raději se kryjte, když po Vás někdo střílí.

Padněte k zemi, přikrčte se, uskočte stranou, anebo ještě lépe – schovejte se za skálou. Slibuji, že v mých očích tím nikterak neklesnete!

Je Albert stále s Vámi? Pořád kouše? Podle mé přítelkyně Beatrix (to je ta, která nosí na pikniky ježky) je předrážděný a vystrašený. Psi zůstávají v srdci vlky a proto potřebují vůdce. Musíte mu ukázat svoji nadřazenost. Kdykoliv se Vás pokusí kousnout, pevně uchopte do dlaně jeho čenich, lehce stiskněte a důrazně řekněte ‚ne!‘.

Moje oblíbená píseň je „Přes hory a ještě dál“. Včera v Hampshiru pršelo. Přehnala se přes nás slabá podzimní bouřka, jež sotva strhala ze stromů pár lístků. Jiřiny už nekvetou, první ranní mrazíky poškodily i chryzantémy, ale vzduch voní božsky – jako staré listí, mokrá kůra a zralá jablka. Všiml jste si někdy, že každý měsíc má svoji osobitou vůni? Podle mého názoru nejlépe voní květen a říjen.

Ptáte se, jestli někde na světě existuje místo, kde vládne klid. S politováním Vám musím oznámit, že Stony Cross to není. Osel pana Mawdsleyho nedávno utekl ze stáje a hnal se po silnici, dokud se mu nepodařilo dostat na oplocenou pastvinu, kde se mírumilovně popásala klisna pana Cairda. Nevychovaný oslík využil příležitosti a kobylku svedl. Vypadá to, že klisna zabřezla a mezi oběma muži vzplálo nelíčené nepřátelství. Caird požaduje finanční odškodnění, avšak Mawdsley trvá na tom, že kdyby byl plot v řádném stavu, k nevítanému dostaveníčku by nikdy nedošlo. Ba co hůř. Mawdsley naznačil, že nestydatá klisna si pohanu zavinila sama, protože se dostatečně nesnažila uchovat si svou ctnost.

Doopravdy se domníváte, že patříte do pekla? Já na peklo nevěřím, alespoň ne na to, které následuje po životě. Myslím, že lidé si dělají peklo sami – tady na zemi.

Zmiňujete se o tom, že muž, jehož jsem znala, se změnil. Kéž bych Vám mohla nabídnout lepší útěchu než sdělení, že bez ohledu na hloubku a povahu změn jste po návratu vítán. Dělejte, co musíte. Pokud Vám to pomůže vytrvat, odložte city

stranou a zamkněte za nimi dveře. Třeba je jednoho dne společně vypustíme.

Vaše Prudence

Beatrix nikdy nikoho záměrně nepodvedla. Určitě by bylo lepší, kdyby mohla Phelanovi napsat za sebe, ale dosud si pamatovala kousavé připomínky, které kdysi pronesl na její adresu. Po dopisu od „divné Beatrix Hathawayové“ určitě netouží. Prahne po útěše z pera zlatovlasé Prudence Mercerové. Ale není podvržené psaní pořád lepší než nic? Člověk v Christopherově situaci potřebuje veškeré povzbuzení, jehož se mu může dostat.

Potřebuje vědět, že někomu na něm záleží.

A Beatrix si uvědomila, že v jejím případě je to z nějakého důvodu pravda.

S příchodem žní nastalo suché jasné počasí a rolníci na Ramsayově panství si užívali nejbohatší sklizně v historii. I Beatrix žně zcela pohltily a dychtivě se připravovala na oslavu dožínek, jež bude následovat. Rodina vystrojí pod širým nebem hostinu spojenou s tancem, jíž se zúčastní více než tisíc lidí, včetně nájemců půdy, služebnictva a obyvatel blízké vesnice.

K Beatrixinu zklamání však nepřijede Audrey Phelanová, neboť její manžel John se nemůže zbavit úporného kašle. Zůstane proto doma a bude o něho pečovat. „Lékař Johnovi přinesl medicínu, která mu již notně ulevila od potíží,“ psala Audrey, „ale varoval nás, že pro naprosté uzdravení je bezpodmínečně nutné setrvat na lůžku.“

Koncem listopadu se Beatrix vypravila k Phelanovým na návštěvu. Zvolila přímou cestu přes les, kde rostly pokroucené duby a majestátní buky. Námraza způsobila, že tmavé větve stromů vypadaly jako pocukrované. Slunce vykukovalo skrze pozlacená mračna a ledové krystalky v jeho záři jiskřily. Pod podrážkami dívčiných bytelných botek křupalo zmrzlé listí a mech.

Dům patřící Phelanovým kdysi býval královskou loveckou chatou. Stál uprostřed lesa a porůstal jej břečťan. Beatrix stavení obešla a po dlážděné pěšině zamířila k vchodovým dveřím.

„Beatrix.“

Tichý hlas ji přiměl, aby se otočila. Spatřila Audrey, jak sedí sama na kamenné lavičce.

„Ach, hezký den přeji!“ zvolala radostně Beatrix. „Dlouho jsem tě neviděla, a tak mě napadlo…“ Při pohledu na výraz své přítelkyně rozpačitě zmlkla.

Audrey měla na sobě jednoduché denní šaty, jejichž šedý odstín splýval s barvou lesa za jejími zády. Seděla bez hnutí a byla tak potichu, že si jí Beatrix zpočátku nevšimla.

Přátelily se spolu tři roky od doby, kdy se Audrey provdala za Johna a spolu s ním se přestěhovala do Stony Crossu. Existuje druh kamarádek, které člověk navštěvuje, když nemá žádné starosti. Do této skupiny spadá Prudence. A potom jsou tu přátelé, k nimž se uchyluje v časech nouze a potíží – a sem patří Audrey.

Beatrix se zamračila. Neušlo jí, že z tváří mladé ženy se vytratila obvyklá zdravá barva a oči a nos má zarudlé. „Nevzala sis plášť ani šál,“ vyčetla jí dobromyslně.

„Nic mi nechybí,“ zamumlala Audrey, přestože se jí chvěla ramena. Zavrtěla hlavou a učinila zamítavé gesto ve chvíli, kdy si Beatrix svlékla těžký vlňák a chtěla do něj útlou kamarádku zabalit. „Ne, Beo, nedělej to!“

„Zahřála jsem se svižnou chůzí,“ trvala na svém Beatrix a usedla na studenou lavičku vedle Audrey. Mlčely. Přítelkyně očividně přemáhala pláč. Stalo se něco zlého. Beatrix se nutila ke klidu, rozbušené srdce cítila až v krku. „Audrey,“ odvážila se posléze zeptat, „přihodilo se něco kapitánu Phelanovi?“

Mladá žena se na ni tupě podívala, jako by se pokoušela porozumět cizímu jazyku. Potom zavrtěla hlavou. „Pokud víme, tak Christopher je v pořádku. Včera jsme od něho dostali několik dopisů. Jeden z nich je adresován Prudenci.“

Beatrix spadl ze srdce obrovský kámen. „Vezmu jí ho, jestli chceš,“ nabídla se. Snažila se, aby její nabídka vyzněla lhostejně.

„Ano, to by mi pomohlo.“ Audrey sevřela bílé prsty v klíně a zase je povolila.

Bea k ní zvolna natáhla ruku a povzbudivě jí stiskla dlaň.

„Tvému muži se zhoršil kašel?“

„Doktor před chvílí odešel.“ Audrey se zhluboka nadechla.

„Johna trápí úbytě,“ přiznala omámeně.

Beatrixino sevření zesílilo.

Obě mlčely. Ledový vítr cloumal větvemi.

Byla to obrovská nespravedlnost, s níž se obtížně vyrovnávaly. John Phelan si zaslouženě vydobyl pověst slušného člověka, který jako první nabízel pomoc, když ji někdo potřeboval.

Zaplatil chalupníkově ženě lékařské ošetření, na které neměla, anebo koupil piano, aby se měly místní děti kde učit hrát. Když ve vsi vyhořela pekárna téměř do základů, zaplatil její rekonstrukci. Vždy postupoval nanejvýš diskrétně, jako by se styděl, že ho někdo přistihne při konání dobrého skutku. Proč by měl být takový člověk stižen tak vážnou chorobou?

„Není to rozsudek smrti,“ mínila Beatrix. „Někteří lidé se uzdraví.“

„Jeden z pěti,“ upřesnila dutým hlasem Audrey.

„Tvůj manžel je mladý a silný. Někdo tím uzdraveným být musí a bude to John.“

Audrey přikývla, ale neodpověděla.

Obě věděly, že souchotiny jsou prudce nakažlivé a ničí plíce. Nemoc způsobuje drastický úbytek na váze a nepřekonatelnou únavu. Ovšem nejhorší ze všeho je úporný kašel, jenž sužuje plíce tak dlouho, až nejsou schopny dál pracovat.

„Můj švagr Cam se vyzná v léčivých bylinách a medikamentech,“ prohlásila energicky Beatrix. „Naučila ho to jeho babička, zkušená kořenářka.“

„Cikánská kouzla?“ opáčila pochybovačně Audrey.

„Musíme zkusit všechno,“ trvala dívka na svém, „včetně cikánských kouzel. Romové žijí v souladu s přírodou a znají její léčivou moc. Požádám Cama, aby připravil lektvar, který posílí Johnovy plíce a…“

„John si ho pravděpodobně nevezme,“ namítla Audrey. „A jeho matka bude mít námitky. Phelanovi jsou velmi konzervativní lidé. Neschválí nic, co nepochází z doktorovy brašny, anebo z apatyky.“

„Stejně něco přinesu.“

Audrey krátce položila hlavu na rameno své kamarádky. „Jsi dobrá přítelkyně, Beo. V příštích měsících tě budu potřebovat.“

„Jsem tu pro tebe.“

Zaútočil na ně další závan větru a pronikl skrze tenké rukávy Beatrixiných šatů. Audrey procitla ze zamyšlení, vstala a vrátila kamarádce kabát. „Pojďme dovnitř. Dám ti dopis pro Pru.“

V domě bylo teplo a útulno. Prostorným místnostem dominovaly nízké dřevěné stropy a dřevem obložená okna, jimiž pronikalo slabé zimní světlo. Zdálo se, že v každém pokoji hoří v krbu a šíří se příjemné teplo. Nenápadné zařízení svědčilo o dobrém vkusu, přestože masivní nábytek už něco pamatoval.

K Beatrix se přitočila plachá služebná, aby od ní převzala kabát.

„Kde je tvoje tchyně?“ zeptala se dívka, zatímco následovala hostitelku ke schodišti.

„Odpočívá ve svém pokoji. Neblahá novina ji zdrtila.“ Následovala nepatrná odmlka. „John byl odjakživa jejím oblíbencem.“

Toho si byla Beatrix dobře vědoma, stejně jako celý Stony Cross. Paní Phelanová zbožňovala oba své syny. Představovali to jediné, co jí na světě zbylo. Kromě nich přivedla na svět další dva hochy a děvčátko. Chlapci zemřeli v dětském věku, holčička se narodila mrtvá. Veškeré naděje však vkládala výhradně do Johna. Stal se její pýchou. Znamenalo to, že v jejích očích pro něho žádná žena nebyla dost dobrá. V průběhu tří let manželství se Audrey dočkala od tchyně spousty kritiky, zejména proto, že nepočala dítě. Kamarádky společně stoupaly po schodišti lemovaném portréty předků v těžkých zlatých rámech. Většinou se jednalo o příslušníky šlechtického rodu Beauchampových. Člověk si nemohl nevšimnout, že ačkoliv se generace střídaly, příjemný vzhled jim zůstával. Z pokolení na pokolení si předávali úzký nos,

jiskrné oči a bujné kadeře.

Sotva vstoupily do patra, dolehlo k nim tlumené kašlání. Linulo se ze dveří na konci chodby. Beatrix bezděčně zkřivila tvář.

„Nevadilo by ti chvilku počkat?“ vyhrkla rozrušeně Audrey.

„Musím Johnovi dát jeho lék.“

„Jistěže ne.“

„Christopherův pokoj, tedy ten, v němž pobývá, když nás navštíví, je tamhle. Psaní leží na prádelníku.“

„Dojdu pro ně.“

Audrey pospíchala za svým manželem, zatímco Beatrix opatrně vstoupila do Christopherovy svatyně.

Místnost tonula v šeru. Dívka poodhrnula závěs a vpustila dovnitř denní světlo. Vtrhlo do pokoje v podobě zářivého pruhu, jenž osvítil koberec. Psaní vskutku spočívalo na prádelníku. Dychtivě je zvedla. Prsty ji svědily touhou rozlomit pečeť.

Je adresováno Prudenci, připomněla si důrazně.

S netrpělivým povzdechem zastrčila obálku do kapsy u sukně vycházkových šatů. Schválně otálela. Se zájmem si prohlížela drobné předměty, úhledně poskládané na dřevěném podnosu.

Byla tu malá štětka na holení se stříbrnou rukojetí, skládací břitva, prázdná miska na mýdlo a porcelánová krabička se stříbrným víčkem. Beatrix neodolala a nakoukla do ní. Spatřila tři páry manžetových knoflíčků – dva stříbrné a jeden zlatý –, řetízek k hodinkám a mosazný knoflík. Zaklapla víko a zvedla štětku na holení. Přiložila ji k tváři, aby vyzkoušela, jaké to je. Štětiny byly na dotek měkké a hedvábné. Stoupala z nich kořeněná vůně mýdla.

Zvedla štětku k nosu a zhluboka se nadechla. Opájela se typicky mužným aroma, jemuž vévodil cedr, levandule a bobkový list. Představila si, jak si Christopher roztírá po tváři hustou pěnu, špulí ústa k jedné straně a provádí všechny mužské úkony, jež sledovala, když pozorovala otce a bratra při holení.

„Beatrix?“

Provinile položila štětku zpět na místo a vrátila se do chodby.

„Dopis jsem našla,“ hlásila. „Odhrnula jsem závěs – tak jej zase zatáhnu.“

„S tím se netrap. Jen ať je tam světlo. Temné místnosti se mi hnusí.“ Audrey jí věnovala úsměv plný napětí. „John si vzal medicínu. Za chvíli usne, a zatímco bude odpočívat, zaběhnu dolů za kuchařkou. Manžel se domnívá, že by dokázal sníst trochu ovesné kaše.“

Společně sestupovaly ze schodů.

„Děkuji ti, že předáš Prudenci to psaní,“ zamumlala Audrey.

„Je od tebe pěkné, že jim usnadňuješ korespondenci.“

„To je přece maličkost. Ostatně, souhlasila jsem kvůli Christopherovi. Upřímně řečeno, dost mě udivilo, že si Prudence udělala čas, aby mu napsala.“

„Proč to říkáš?“

„Nemyslím, že jí na něm záleží. Dokonce jsem švagra před odjezdem varovala, aby si od vztahu s Prudenci moc nesliboval. Jenže byl natolik okouzlen jejím zjevem a uchvácen vtipnými poznámkami, které tu a tam utrousila, že sám sebe přesvědčil o existenci něčeho, co mezi nimi očividně není.“

„Žila jsem domnění, že máš Prudenci ráda.“

„Mám. Tedy… Přinejmenším se o to pokouším. Kvůli tobě.“ Beatrix se zarazila a Audrey se kysele usmála. „Předsevzala jsem si, že budu víc jako ty, Beo.“

„Jako já? Och, o to bych se na tvém místě nesnažila. Copak sis nevšimla, že jsem divná?“

Audrey se široce zazubila a na okamžik zase vypadala jako bezstarostná mladá žena, jíž byla před propuknutím Johnovy nemoci. „Bereš lidi takové, jací jsou. Přistupuješ k nim se stejnou trpělivostí, jako k milovaným zvířatům. Sleduješ jejich zvyky a potřeby a nesoudíš je.“

„K tvému švagrovi jsem měla závažné výhrady,“ přiznala Beatrix a náhle se cítila provinile.

„Kéž by všichni lidé přistupovali ke Christopherovi kritičtěji,“ posteskla si Audrey. „Třeba by to prospělo jeho charakteru.“

Neotevřený dopis představoval hotová muka. Pospíchala zpátky domů, osedlala si koně a rozjela se k sídlu Mercerových, jež vynikalo přemírou zdobných architektonických prvků – věží, podpůrných sloupů a oken z barevného skla.

Prudence právě vstala z postele. Protančila téměř celou noc a spát šla až ve tři hodiny. Kamarádku přijala v sametovém županu lemovaném bílou krajkou. „Ach, Beo, mělas jít včera se mnou! Byla tam spousta pohledných mladých gentlemanů včetně zvláštního jezdeckého oddílu, který bude za dva dny poslán na Krym. Kdybys viděla, jak jim to v uniformách slušelo…“

„Zrovna se vracím od Audrey,“ hlásila udýchaná Beatrix a zavřela za sebe dveře salonu. „Jejímu manželovi není dobře. Později ti všechno vypovím, ale teď bych ti chtěla předat dopis od kapitána Phelana!“

Prudence se usmála a natáhla se po obálce. „Děkuji ti, Beo. A teď k důstojníkům, s nimiž jsem se včera večer seznámila. Byl tam tmavovlasý plukovník, který mě požádal o tanec a…“

„Ty to neotevřeš?“ zeptala se zklamaně Beatrix, když kamarádka psaní odložila na vedlejší stolek.

Prudence se na ni nechápavě podívala. „Ty jsi dnes nějaká netrpělivá, má milá. Chceš vědět, co píše?“

„Ano.“ Beatrix kvapně usedla do křesla s květovaným potahem.

„Jenže já ti chci vyprávět o tom plukovníkovi.“

„Nějaký plukovník mi je ukradený, mě zajímá kapitán Phelan.“ Prudence se tiše zachichotala. „Takhle vzrušenou jsem tě neviděla od doby, kdy jsi ukradla lišku, kterou lord Champdon

přivezl z Francie.“

„Byl to lišák. A neukradla jsem ho, nýbrž zachránila. Přivézt si zvíře kvůli štvanici… Tomu říkám velmi nesportovní počínání.“ Ukázala na dopis. „Otevři ho!“

Prudence rozlomila pečeť a pobaveně zavrtěla hlavou, jako když nevěří vlastním očím. „Tentokrát mi píše o mulách!“ Otráveně obrátila zrak ke stropu a podala přítelkyni rozložený list.

Slečna Prudence Mercerová Stony Cross

Hampshire, Anglie

7. listopadu 1854

Drahá Prudence,

bez ohledu na válečné reportáže, jež veřejnost informují o neústupnosti britských vojáků, bych Vás chtěl ubezpečit,

že se vojáci pod palbou kryjí a neváhají se schovat. Přidržel

jsem se Vaší rady a přidal do svého repertoáru uskakování stranou a přikrčení. Výsledky jsou skvělé. Zjistil jsem, že nesouhlasím s jistou starou bajkou. V životě přicházejí časy, kdy je bezesporu výhodnější být zajícem než želvou.

Dvacátého čtvrtého října, jsme bojovali v přístavu Balaklava. Leží na jihozápadě. Lehká brigáda dostala rozkaz přímo zaútočit na baterii ruských zbraní, ačkoliv k tomu, nebyl žádný rozumný důvod. Pět oddílů kavalerie odjelo do bitvy bez jakékoliv podpory. Během dvaceti minut jsme ztratili dvě stě mužů a téměř čtyři sta koní. Další boje se odehrávaly pátého listopadu u města Inkerman.

Jeli jsme zachránit vojáky, kteří zůstali na bitevním poli, dřív než se k nim dostanou Rusové. Albert šel se mnou a navzdory ostré palbě mi pomáhal vyhledávat raněné, které jsme odnášeli z dostřelu. Můj nejlepší přítel padl.

Poděkujte své kamarádce Beatrix za, radu tykající se Alberta. Už tak často nekouše a nikdy nenapadá mě, ačkoliv několik návštěvníků mého stanu už mělo tu čest seznámit se s jeho zuby.

Podle Vás nejlépe voní květen a říjen? Já dávám hlas prosinci: vůni jehličí, mrazu, spalovaného dřeva a skořice. A co se Vaši oblíbené písně týče, jste si vědoma

skutečnosti, že se jedná o oficiální hymnu Střelecké

brigády?

Zdá se mi, že až na mě se tu každý stal obětí nějaké choroby. Neprojevují se u mě příznaky cholery ani jiných neduhů, které trápí obě divize. Napadá mě, že bych měl předstírat zažívací problémy – alespoň ze slušnosti.

Co se týče prohřešku toho osla: ačkoliv chápu Cairda, jenž želí ztracené cti své klisny, chtěl bych podotknout, že narození muly není žádné neštěstí. Muly mají jistější krok než koně, jsou všeobecně zdravější a nadto disponují výraznými slechy. A pokud se s nimi vlídně zachází, nejsou příliš tvrdohlavé. Jestli se divíte, kde se ve mně vzala slabost pro muly, na vysvětlenou dodávám, že jako malý jsem měl Hektora, velmi milou mulu pojmenovanou na počest hrdiny zmíněného v Iliadě.

Nebudu Vás žádat, abyste na mě čekala, Pru, ale poprosím Vás, abyste mi znovu napsala. Váš poslední dopis jsem četl tolikrát, že bych to ani nespočítal Zvláštní, ale teď když jste ode mě vzdálená dva tisíce mil, mi připadáte opravdovější než dřív.

Váš navždy oddaný Christopher

P. S. Připojuji obrázek Alberta

V průběhu čtení Beatrix střídavě propadala znepokojení, pohnutí a okouzlení. „Dovol mi, abych mu tvým jménem odepsala,“ žebronila. „Ještě jeden dopis, Pru. Prosím! Dám ti ho přečíst, než jej odešlu.“

Prudence vyprskla smíchy. „Upřímně řečeno, tohle je ta nejhloupější věc, kterou… Dobrá, napiš mu, když tě to baví.“

Následující půlhodinu Beatrix naslouchala bezduchému žvanění o tanečním večeru, přítomných hostech a nejnovějších londýnských klepech. Zastrčila Christopherův dopis do kapsy a strnula, neboť nahmatala neznámý předmět. Sestával z kovové rukojeti a hebkých štětin. Zesinala, neboť si uvědomila, že z Christopherova prádelníku bezděčně sebrala štětku na holení.

Její problém je zpět.

Nějak se jí podařilo udržet úsměv na rtech a dál klábosit s Prudenci, přestože v nitru pociťovala zmatek.

Kdykoliv byla nervózní či rozrušená, strkala do kapes drobné předměty, které jí nepatřily. Začala s tím po smrti rodičů. Někdy naprosto nevědomky, jindy zakoušela tak urputné nutkání, až se začala chvět a potit, a nakonec mu podlehla.

Nikdy nebylo obtížné něco ukrást, potíže nastávaly, když se pokoušela zcizený předmět nepozorovaně vrátit. Aby se to podařilo, musela se rodina uchylovat k nezvyklým skutkům – dostavovat se na návštěvu v nevhodný čas nebo vymýšlet všemožné výmluvy, jimiž by ospravedlnili šmejdění po cizím domě. Hathawayovy beztak provázela pověst výstředních lidí a podobná extempore ji pouze upevňovala.

Vrácení štětky na holení naštěstí nebude tak obtížné. Udělá to, až příště navštíví Audrey.

„Asi bych se měla obléknout,“ mínila Prudence.

Beatrix se bez váhání chopila narážky. „Zajisté. Je načase, abych se rozjela domů a věnovala se svým povinnostem.“ Usmála se a dodala lehkým tónem: „Včetně napsání jednoho dopisu.“

„Hlavně ať v něm není nic mimořádného,“ kladla jí Prudence na srdce. „Však víš, musím dbát na svou pověst.“

Kapitán Christopher Phelan

1. batalion, střelecká brigáda vojenská základna Inkerman Krym

3. prosince 1854 Drahý Christophere,

ráno jsem si v novinách přečetla, že v poslední bitvě padly více než dva tisíce našich vojáků. Stojí tam, že jednoho z důstojníků zranil bajonet. Doufám, že jste to nebyl Vy. Jste zraněný? Bojím se o Vás a je mi líto, že Váš nejlepší přítel nepřežil.

Připravujeme se na nadcházející svátky a rozvěšujeme cesmínu a jmelí. Přikládám vánoční pohlednici od místního umělce. Povšimněte si střapečku a šňůrky na spodní straně. Když za něj zatáhnete, rozjaření pánové vyzunknou číše vína. („Vyzunknout“ je dost zvláštní výraz, nezdá se Vám? Ale patří k mým nejoblíbenějším.)

Miluji staré koledy. Líbí se mi určitá jednotvárnost Vánoc. Dokonce se cpu švestkovým pudinkem, ačkoliv mi moc nechutná. Z rituálů lze čerpat útěchu, nemyslíte?

Albert vypadá jako roztomilý pes. Možná se navenek nechová vzorně, ale v jeho hrudi tluče statečné a věrné srdce.

Ustavičně se obávám, že Vás potká něco zlého. Doufám, že jste v bezpečí. Každý večer za Vás na stromečku zapálím svíčku.

Netrpělivě čekám na Vaši odpověď.

S láskou Prudence

P. S. Sdílím Vaši náklonnost k mulám. Jsou to skromní tvorové, kteří se nikdy nechvástají svými předky. Často si přeju, aby se jim někteří lidé v tomto ohledu víc podobali.

Slečna Prudence Mercerová Stony Cross

Hampshire

1. února. 1855 Drahá Pru,

obávám se, že tím zraněným důstojníkem jsem

skutečně já. Jak jste to uhodla? Stalo se to při výstupu do kopce, kam jsme se vydali, abychom zneškodnili ruskou baterii. Jedná se o nepatrné škrábnutí na rameni, které rozhodně nestálo za zmínku.

Čtrnáctého listopadu zde řádila prudká bouře, jež zničila tábor a v přístavu potopila francouzské a britské lodě. Došlo k dalším ztrátám na životech a bohužel jsme přišli o většinu zásob na zimu a vybavení. Nyní zakoušíme to, čemu se říká „drsné válečné tažení“. Trápí mě hlad. Včera v noci se mi zdálo o jídle. Většinou sním o Vás a mrzí mě, že to musím přiznat, ale včera Vás zastínilo jehněčí s mátovou omáčkou.

Je tu příšerná zima. Nyní spím s Albertem. Lůžko spolu

sdílíme neradi, ale co bychom neudělali, abychom nezmrzli, že.

Z Alberta se vyklubal nepostradatelný příslušník armády – pod palbou přenáší depeše a utíká mnohem rychleji, než by dokázal člověk. Také je výborný hlídač a průzkumník.

Zde je několik věcí, které jsem se od Alberta naučil:

1. Každé jídlo je snadná kořist, dokud je nespolkne někdo jiný.

2. Zdřímni si, kdykoliv můžeš.

3. Neštěkej, pokud to není důležité.

4. Občas je nevyhnutelné na někoho zavrčet.

Doufám, že jste si náležitě užila Vánoce. Děkuji za pohlednici – obdržel jsem ji 24. prosince a kolovala po celé rotě. Někteří muži něco takového viděli poprvé v životě. Než se ke mně vrátila, rozjaření pánové vyzunkli bezpočet pohárů vína.

Slovo „vyzunknout“ se mi také líbí. Vždycky jsem měl rád neobvyklé výrazy. Například „šmakovat“, když už jsme u toho jídla, anebo „bzíkat“, abychom se vrátili ke zvířatům. Mimochodem, už se ohřebila ta zneuctěná klisna? Napadlo mě požádat bratra, aby panu Cairdovi učinil slušnou nabídku. Jeden nikdy neví, kdy bude potřebovat dobrou mulu.

Drahý Christophere,

zasílání dopisů poštou mi přijde příliš prozaické. Kéž bych dokázala vymyslet zajímavější způsob. Například prostřednictvím poštovního holuba nebo Vám mohla zaslat vzkaz v lahvi. Avšak musím vystačit s osvědčenými způsoby.

Právě jsem se v Timesech dočetla, že jste se dopustil dalších hrdinských skutků. Proč na sebe musíte brát takové riziko? Obyčejná vojenská služba je beztak dost nebezpečná. Dávejte na sebe pozor, Christophere. Když už ne kvůli sobě, tak kvůli mně. Moje prosba je čistě sobecké povahy – neunesla bych, kdybych přestala dostávat Vaše dopisy.

Jsem tak daleko, Pru. Pohybuju se na okraji vlastního života a jen do něj nahlížím. Uprostřed téhle vší brutality čerpám radost z maličkostí, jako je hlazení psa, čtení dopisu a pohled na noční oblohu. Dnes v noci jsem si nakrátko myslel, že jsem zahlédl starobylé souhvězdí jménem Argo, pojmenované po lodi, na které se Iásón a jeho posádka vydali na, výpravu za zlatým rounem. Jenže aby člověk Argo spatřil, musel by být v Austrálii. Navzdory tomu jsem si téměř jist, že jsem ho na vteřinu viděl.

Prosím, abyste zapomněla na mé předchozí řádky. Chci, abyste na mě počkala. Neprovdejte se za nikoho, dokud se nevrátím.

Počkejte na, mé.

Drahý Christophere,

tohle je vůně března: déšť, mokrá půda, peří, máta. Každé ráno a odpoledne popíjím mátový čaj oslazený medem. Poslední dobou chodím na dlouhé procházky. Připadá mi, že se mi venku lépe přemýšlí.

Včerejší noc byla pozoruhodně jasná. Vzhlédla jsem k obloze, abyck vykledala Argo. Co se týče souhvězdí, jsem opravdu hrozná. Poznám jenom Orion a to výkradně díky jeho opasku. Ale čím déle jsem se na nebe dívala, tím víc mi připomínalo oceán a hvězdy utvářely celou flotilu lodí. Některé kotvily u měsíce, jiné odplouvaly. Představovala jsem si, že stojíme na jedné z palub a pohupujeme se na vlnách utkaných z měsíčního světla.

Ve skutečnosti mi oceán nahání strach. Je příliš roztehlý. Dávám přednost lesům okolo Stony Crossu. Vždycky jsou úchvatné a plné zázraků – na pavučinách se třpytí kapky deště, z kmenů padlých dubů vyrůstají nové stromy. Přála bych si, abyste si je prohlížel se mnou. Společně bychom naslouchali ševelení listí nad našimi hlavami, jímž se prohání vítr a zpívá úchvatnou melodii.

Tento dopis Vám píšu usazená blízko krbu. Mám ve zvyku strkat nohy co nejblíže k ohni a tu a tam si sežehnu punčochy. Jednou dokonce začaly doutnat a musela jsem je uhasit dupáním. Navzdory tomu se nemohu tohoto nešvaru zbavit. Nuže, i uprostřed davu mě najdete se zavázanýma očima – stačí sledovat zápach seškvařené vlny. Přikládám peříčko červenky, jež jsem ráno našla na procházce. Přináší štěstí, proto je noste v kapse.

Právě teď mě přepadl zvláštní pocit, že jste se mnou v pokoji. Jako by se moje pero proměnilo v kouzelnou hůlku a já si Vás přičarovala. Možná kdyby mé přání bylo dost silné…

Nejdražší Prudence,

pírko červenky nosím v kapse. Jak jste poznala, že

potřebuji talisman pro štěstí? Uplynulé dva týdny jsem strávil v zákopu, odkud jsem odstřeloval Rusy a oni zase mě. Už dávno to není válka jezdectva, nýbrž souboj chladných zbraní. Albert je ve službě se mnou, drží se v zákopech, jen tu a tam doručí nějakou tu depeši.

Ve vzácných chvílích odpočinku si představuji, že jsem někde jinde. Představuji si Vás, jak se opíráte chodidly o hranu krbu a Váš sladký dech voní mátou. Fantazíruji o tom, jak se spolu procházíme lesy v okolí Stony Crossu. Velmi rád budu spolu s Vámi sdílet kouzlo všedních zázraků, avšak obávám se, že bez Vás žádný neobjevím. Potřebuji Vaši pomoc, Pru. Myslím, že jste moje jediná šance, jak se opět stát součástí světa.

Připadá mi, že na Vás mám víc vzpomínek, než bych měl mít. Viděli jsme se jenom párkrát. Tančili jsme spolu. Povídali si. Políbili se. Kéž bych mohl tyto okamžiky prožít znovu! Vážil bych si jich mnohem víc. Včera, v noci se mi o Vás zase zdálo. Ačkoliv jsem Vám neviděl do tváře, cítil jsem blízko sebe Vaši přítomnost. Něco jste mi šeptala.

Když jsem Vás naposledy svíral v náruči, netušil jsem, kdo doopravdy jste. Ani kým jsem já, pokud na tom záleží. Nikdy jsme nenahlédli pod povrch. Možná je to tak lepší. Kdybych Vás tehdy znal jako teď, nedokázal bych Vás opustit.

Povím Vám, proč bojuji. Ne za Anglii či pro slávu jejích

spojenců, ani z vlasteneckých pohnutek. Činím tak v naději, že se k Vám brzy vrátím.

Drahý Christophere,

Vaším přičiněním jsem si uvědomila, že slova jsou tou nejdůležitější věcí na světě. A nikdy nebyla důležitější než teď. V okamžiku, kdy mi Audrey předala Váš poslední dopis, mi srdce začalo bít rychleji. Musela jsem utéct do svého tajného domku, abych si jej mohla v klidu přečíst.

O tom jsem Vám zatím nepsala. Loni na jaře jsem při potulkách lesem objevila zvláštní stavbu – věž postavenou z cihel a kamene, celou porostlou mechem. Nachází se v odlehlé části panství lorda Westcliffa. Později jsem se na ni zeptala lady Westcliffové a ta mi odpověděla, že ve středověku bylo v tomto kraji běžné zřizovat takzvaný tajný dům, kde si zdejší pán vydržoval svoji milenku. Jeden z Westcliffových předků se v něm kdysi schovával před svými krvežíznivými poddanými. Lady Westcliffová mi udělila svolení kdykoliv jej navštívit, protože je dávno opuštěný. Chodím tam často. Je to moje skrýš, moje svatyně. A teď když o ní víte, patří i Vám.

Právě jsem zapálila svíčku a postavila ji do okna. Maličké světýlko, hvězdičku, která Vás má přivést domů.

Nejdražší Prudence,

uprostřed všeho toho hluku, lidského hemžení a šílenství se pokouším myslet na to, jak se schováváte ve svém tajném domku. Jste moje princezna ukrytá ve věži. Moje světýlko uprostřed temnot

Válka člověka úplně změní. Domníval jsem se, že si časem zvyknu a všechno bude snazší. S politováním musím

přiznat, že jsem se nemýlil. Bojím se o svou duši. Dopustil

jsem se příšerných věcí, Pru, a zdaleka ještě není konec. Jestliže neočekávám odpuštění od Boha, jak bych je mohl žádat po Vás?

Drahý Christophere,

láska odpustí úplně všechno, ani nemusíte o nic žádat.

Před časem jste se zmínil o argonautech a já si od té doby čtu o hvězdách. Máme o nich spoustu knih, neboť tohle téma mimořádně zajímalo mého otce. Podle Aristotela jsou hvězdy utvořeny ze zcela jiné hmoty než jsou čtyři zemské prvky. Nazval ji kvintesencí, pátým živlem, z něhož je shodou okolností utkána i lidská duše. Právě proto je lidská duše ve shodě s hvězdami. Zřejmě to není zcela vědecké vysvětlení, ale mně se líbí představa, že se v každém z nás ukrývá malá hvězda.

Nosím v sobě myšlenky na Vás jako své soukromé souhvězdí. Jste tak daleko, nejdražší příteli, ale ne dál, než jsou hvězdy uschované v mé duši.

Drahá Pru,

připravujeme se na dlouhé obléháni. Není jisté, kdy dostanu příležitost zase Vám napsat. Tohle není můj poslední dopis, jen se na nějakou dobu odmlčím. Avšak nepochybujte, že se jednoho dne vrátím.

Dokud Vás nebudu moci obejmout, jsou tato nedostatečná a neohrabaná slova, jedinou možností, jak se

Vás dotknou. Jsou jen ubohou náhražkou lásky. Nikdy Vás

dobře nevystihnou a nejsou schopna vyjádřit, co pro mé znamenáte.

Nicméně… Miluji Vás. Přisahám při svitu hvězd, že neopustím tento svět, aniž bych Vám nejprve osobně vyznal lásku.

Beatrix vzhlédla od stránky papíru. Seděla uprostřed lesa na kmenu padlého dubu. Dokud ji na mokrých tvářích nezastudil závan větru, neuvědomovala si, že pláče. Svaly v obličeji ji bolely, jak se pokoušela opanovat.

Christopher jí napsal třicátého června, aniž tušil, že i ona mu v tento den poslala dopis. Člověk si nemůže pomoct a musí to brát jako znamení.

Neočekávala, že bude zakoušet pocit hořké ztráty a mučivou touhu. Naposledy se trápila po smrti rodičů. Ale tehdy se samozřejmě jednalo o jiný druh smutku, postrádající příchuť beznaděje a zároveň nutkání.

Co jsem to provedla?

Ona, jež procházela životem čestně a bez přetvářky, se snížila k neodpustitelnému podvodu. Pravda celou záležitost bohužel pouze zhorší. Kdyby se Christopher někdy dozvěděl, že mu psala jménem jeho vyvolené, do smrti by jí pohrdal. A pokud na její švindl nikdy nepřijde, zůstane Beatrix navěky tou, která se hodí

„leda do stáje“. A nic víc.

„Avšak nepochybujte, že se jednoho dne vrátím…“

Tato slova patřila Beatrix, přestože byla adresována Prudenci.

„Miluji tě,“ zašeptala a slzy z očí kanuly rychleji.

Kde k těmto pocitům přišla? Dobrý Bože, vždyť si skoro nepamatuje, jak Christopher Phelan vypadá! Navzdory tomu jí kvůli němu puká srdce. Ovšem nejhorší na tom je, že jeho milostné vyznání nejspíš pramení z válečných útrap. Christopher, kterého zná z dopisů, muž, jehož miluje, může zmizet, sotva se vrátí domů.

Z téhle situace nevzejde nic dobrého. Musí s tím přestat. Už nesmí dál předstírat, že je Prudence. Ani k jednomu z nich to není fér, zejména ke Christopherovi ne.

Zvolna se doloudala domů. Sotva vstoupila do rodinného sídla, setkala se s Amélií, jež šla na procházku se svým synkem Ryem.

„Tady jsi!“ zvolala starší sestra. „Nechceš s námi jít do stáje?

Rye bude jezdit na poníkovi.“

„Kdepak, děkuji za pozvání.“ Beatrix si připadala, jako by měla křečovitý úsměv přišpendlený k obličeji. Každý z rodiny by ji okamžitě něčím zaměstnal. V tomto ohledu byli všichni velkorysí. Dávali si záležet, aby si připadala jako vítaný člen domácnosti. Navzdory tomu se cítila tak trochu jako vyděděnec – staropanenská teta.

Výstřední a opuštěná. Nehodící se do okolního světa jako postižená zvířata, o která pečuje.

V duchu si vybavila všechny muže, s nimiž se setkala v průběhu plesů, společenských oslav a večírků. Nikdy netrpěla nedostatkem pozornosti. Snad měla některého z nich ponouknout k větší snaze. Vybrat si pohledného mladíka, poskytnout mu příležitost a hotovo. Kvůli nezávislosti na rodině by se snad vyplatilo provdat za muže, jehož nemiluje.

Jenže to by byla jen další forma zoufalství.

Prsty vklouzla do kapsy a dotkla se dopisu od Christophera. Představila si, jak unavený voják skládá silný papír, a žaludek se jí stáhl horkou, úpornou bolestí.

„Poslední dobou jsi velmi zamlklá,“ prohodila Amélie a pátravě se na ni podívala. „Vypadáš, jako bys plakala. Co tě trápí, drahá?“

Rozpačitě pokrčila rameny. „Přepadla mě melancholie v souvislosti s nemocí pana Phelana. Podle Audrey se jeho stav zhoršuje.“

„Och.“ Améliin obličej zjihl nelíčeným zájmem. „Kéž bychom pro něho mohli něco udělat. Kdybych připravila švestkovou brandy a pudink, odneseš jim to?“

„Jistěže. K večeru se tam ráda zastavím.“

Došourala se do svého pokoje, usedla ke stolu a vytáhla Christopherovo psaní. Naposledy mu napíše. Něco neosobního.

Nenápadně jejich vztah ukončí. Bude to určitě lepší, než kdyby ho dál podváděla.

Opatrně otevřela kalamář, namočila hrot pera a začala psát:

Drahý Christophere,

ačkoliv si Vás velice vážím, neměli bychom se ukvapovat, dokud jste pryč. Upřímně si přeju, aby se Vám dobře dařilo a byl jste v bezpečí. Nicméně se domnívám, že se sdílením důvěrných pocitů bychom měli vyčkat, až se vrátíte. Vlastně by bylo nejlepší, kdybychom naši korespondenci ukončili…

S každou větou jí připadalo obtížnější přimět prsty k řádné spolupráci. Pero se chvělo v pevném sevření a z očí jí skanuly další slzy. „Hlouposti“ zamumlala.

Psát takové lži ji úplně bolelo. Hrdlo se jí sevřelo natolik, že stěží dýchala.

Rozhodla se, že dříve než rozepsaný list dokončí, napíše pravdu – věty, které Christopherovi skutečně touží poslat – a potom dopis zničí.

Namáhavě dýchala. Popadla další arch papíru a chvatně naškrábala pár řádků určených jenom pro její oči. Doufala, že si tím uleví od bolesti, která se jí usadila u srdce.

Nejdražší Christophere, už Vám nemohu psát.

Nejsem ta, za kterou mě považujete.

Nechtěla jsem Vám posílat milostné dopisy, leč mé zprávy se jimi časem staly. Cestou k Vám se má slova zachycená na papíře proměnila v tlukot srdce.

Vraťte se domů, prosím. Přijeďte a najděte si mě.

Náhle viděla rozmazaně. Odložila papír stranou a dokončila původní psaní, v němž vyjádřila víru v Christopherův šťastný návrat.

Druhý z dopisů zmačkala do kuličky a schovala do šuplíku. Později ho spálí. Bude to takový její soukromý rituál. Každé ze srdce napsané slovo před jejíma očima shoří na popel.

Později toho odpoledne se Beatrix vydala k Phelanovým. Nesla košík s brandy, pudinkem, bochníkem sýra a domácí buchtou – bez polevy a jen mírně sladkou. Vůbec nezáleželo na tom, zda Phelanovi tyto dary potřebují, především šlo o projev pozornosti.

Amélie nabádala Beatrix, aby se na návštěvu vydala v lehkém kočáře, protože košík byl těžký a špatně se nesl, avšak dívka prahla po troše námahy. Doufala, že jí procházka pomůže upokojit neklidnou mysl. Přiměla nohy pochodovat ve stejnoměrném rytmu, zhluboka nasávala do plic vlahý letní vzduch. Tohle je vůně června, zatoužila napsat Christopherovi, zimolez, posekaná tráva, vyprané prádlo schnoucí na šňůrách…

V cíli cesty ji od těžkého košíku už pořádně bolely obě paže.

Dům hustě porostlý břečťanem připomínal člověka choulícího se do teplého kabátu. Zčistajasna se jí zmocnila zlá předtucha. Zamířila k vchodovým dveřím a zaklepala. Otevřel jí majordomus, z jehož výrazu se nedalo nic vyčíst, převzal košík a doprovodil ji do přijímacího salonu.

Pokoj jí připadal přetopený, zejména poté, co se zahřála rychlou chůzí. Beatrix cítila, jak jí pod vycházkovými šaty a v bytelných botkách naskakuje pot.

Když Audrey vstoupila do místnosti, dívku zarazilo, jak je hubená a neupravená. Z rozcuchaného účesu jí na ramena splývaly prameny dlouhých vlasů. Měla na sobě zástěru posetou tmavě rudými skvrnami.

Od krve.

Sotva Audrey zachytila vyděšený pohled své přítelkyně, rozpačitě se usmála. Úsměv ji stál spoustu úsilí. „Jak vidíš, nejsem připravena přijímat návštěvy. Naštěstí patříš k několika málo lidem, před kterými nemusím nic předstírat.“ Uvědomila si, že má stále na sobě zástěru. Svlékla ji a složila do malého uzlíčku.

„Děkuji za dárky. Nařídila jsem komorníkovi, aby nalil pohár švestkové brandy a odnesl jej paní Phelanové. Odebrala se na lůžko.“

„Stůně?“ zeptala se Beatrix, když vedle ní hostitelka usedla. Audrey zavrtěla hlavou. „Je jenom rozrušená.“

„A… tvůj manžel?“

„Ten umírá,“ pronesla mladá žena mdle. „Už tu s námi dlouho nebude. Podle doktora je to otázka několika dní.“

Beatrix se chystala k sobě kamarádku přivinout, jak by učinila v případě zraněného zvířete.

Audrey prudce ucukla a varovně zvedla ruce. „Ne, nedělej to! Kdyby se mě někdo dotkl, zhroutila bych se. Musím být silná. Kvůli Johnovi. Potřebuješ něco? Mohu ti věnovat jenom pár minut.“

Beatrix složila ruce v klíně. „Dovol mi něco udělat,“ naléhala tiše. „Sednu si k němu, aby sis mohla odpočinout. Alespoň na hodinku.“

Audrey se unaveně zazubila. „Děkuji ti, drahá, ale nemohu k němu nikoho pustit. Musím to být já.“

„Mám tedy jít za jeho matkou?“

Audrey si promnula oči. „Jsi velice laskavá, ale obávám se, že ani ona netouží po společnosti.“ Usouženě si povzdechla. „Kdyby záleželo jen na ní, raději by zemřela spolu s Johnem, než dál žila bez něho.“

„Vždyť má ještě jednoho syna.“

„Jenže ke Christopherovi nemá žádný vztah. Veškerou svou náklonnost věnovala Johnovi.“

Zatímco se Beatrix pokoušela vypořádat s hořkostí právě vyřčených slov, vysoké stojací hodiny hlasitě odtikávaly čas, jako by s tímto výrokem nesouhlasily. Pohupování kyvadla

připomínalo odmítavé vrtění hlavou. „To nemůže být pravda,“ prohlásila nakonec.

„Zajisté může.“ Audrey se smutně usmála. „Někteří lidé mají nevyčerpatelnou zásobu lásky, kterou mohou rozdávat. Například vaše rodina. Jiní mají omezené zdroje. Paní Phelanová vyčerpala veškerou svou lásku na svého muže a Johna. Víc jí neměla.“ Unaveně pokrčila rameny. „Není vůbec důležité, zda Christophera miluje nebo ne. Momentálně na tom nezáleží.“

Beatrix sáhla do kapsy a ukázala dopis. „Tohle pro něho mám.

Pro kapitána Phelana. Od Pru.“

Audrey list lhostejně převzala. „Děkuji ti. Odešlu ho spolu se zprávou o Johnově zdravotním stavu. Christopher chce vědět, jak se bratrovi daří. Ubohý švagr… Je tak daleko.“

Beatrix napadlo, že by si možná měla vzít dopis zpátky. Na rozchod s Christopherem si vybrala nejhorší možnou dobu. Určitě? Co když je toto řešení naopak nejlepší a drobné poranění zastíní bolest daleko hlubší?

Audrey sledovala střídání emocí v dívčině obličeji. „Povíš mu to někdy?“ zeptala se tiše.

Beatrix zamrkala. „Co mu mám povědět?“

Přítelkyně si přehnaně povzdechla. „Nejsem padlá na hlavu, Beo. Prudence je v Londýně, kde vymetá bály a večírky. Účastní se všech hloupoučkých setkání, jež přináší společenská sezona. Nemohla ten dopis napsat.“

Dívka cítila, jak rudne, a vzápětí se jí z obličeje vytrácí všechna barva. „Svěřila mi ho, než odjela.“

„Z oddanosti ke Christopherovi?“ Audrey zkřivila rty. „Když jsem se s ní naposledy setkala, ani se neobtěžovala na něho zeptat. A proč jsi to výhradně ty, kdo korespondenci přináší a zase ji vyzvedává?“ Ač s Beatrix sympatizovala, káravě se na ni podívala.

„Z listů, které Christopher poslal mně a Johnovi, jsem vyrozuměla, že je Prudencí zcela uchvácen. Získala si ho tím, co mu napsala. Takže jestli se ta husička stane mou švagrovou, bude to tvoje vina, Beo.“

Všimla si, že se přítelkyni chvěje brada a v očích se lesknou slzy. Chlácholivě ji uchopila za ruku a stiskla. „Dobře tě znám,

takže vím, žes jednala z těch nejušlechtilejších pohnutek. Avšak upřímně pochybuji, že z nich vzejde něco dobrého.“ Povzdechla si.

„Musím se vrátit k Johnovi.“

Společně se odebraly do vstupní haly, kde si Beatrix naplno uvědomila, jaké ztrátě bude vbrzku její kamarádka čelit.

„Audrey,“ zajíkla se. „Přála bych si, abych ti mohla ulehčit ve tvém trápení.“

Mladá žena na ni dlouze pohlédla, obličej uzardělý potlačovanými emocemi. „Právě to z tebe dělá opravdovou přítelkyni, Beatrix.“

O dva dny později Hathawayovi obdrželi zprávu, že John Phelan v noci zemřel. Plni soucitu zvažovali, jak by mohli oběma pozůstalým ženám co nejlépe pomoci. Za běžných okolností by tato povinnost připadla na Lea. Byl pánem panství, a tak se od něho očekávalo, že ztrápené rodině nabídne svoje služby. Avšak Leo prodléval v Londýně, neboť parlament dosud neukončil zasedání. V politických kruzích se momentálně vedla vášnivá debata o neschopnosti a lhostejnosti, jež vedly k hanebně nedostatečné podpoře a zásobování vojsk na Krymu.

Hathawayovi se usnesli, že Phelanovy jménem rodiny navštíví Merripen, Winin manžel. Nikdo neočekával, že ho přijmou, neboť hluboký zármutek pozůstalým nedovolí s nikým mluvit. Nicméně Merripen jim doručí dopis s nabídkou všestranné a neomezené pomoci.

„Merripene,“ požádala ho před odchodem Beatrix, „mohl bys Audrey vyřídit mou nejupřímnější soustrast a zeptat se jí, zda nepotřebuje pomoci s přípravou pohřbu? Anebo jestli si nepřeje mou společnost?“

„Samozřejmě,“ slíbil Merripen a jeho tmavé oči byly plné pochopení. Odmala vyrůstal u Hathawayových, a tak ho všichni považovali téměř za bratra. „Co kdybys jí napsala pár řádků? Předal bych vzkaz služebnictvu, aby jej své paní doručili.“

„Za minutku jsem zpátky.“ Beatrix se rozběhla ke schodišti.

Vykasala si sukně, aby nezakopla, a pospíchala do svého pokoje.

Rozběhla se přímo k psacímu stolku a energicky vytáhla šuplík. Sáhla po kalamáři a zarazila se. Ruka jí zůstala trčet ve vzduchu, neboť spatřila zpola zmuchlaný dopis.

Byl plný zdvořilých vět, s jejichž pomocí se chtěla odloučit od Christophera Phelana.

A nakonec mu ho neposlala.

Cítila, jak jí po zádech běhá mráz a kolena hrozí, že se pod ní každou chvíli podlomí. „Proboha!“ zašeptala a usedla na židli s takovou prudkostí, až nebezpečně zakolísala.

Musela Audrey předat špatný dopis. Ten nepodepsaný, jenž začíná slovy: Nejdražší Christophere, už Vám nemohu psát. Nejsem ta, za kterou mě považujete.

Srdce jí bušilo, marně bojovala s přívalem paniky. Pokusila se opanovat, aby dokázala přemýšlet. Byl už její dopis odeslán? Třeba by jej ještě mohla získat zpět. Zeptá se Audrey… Ne, kdepak. Zachovala by se sobecky a neomaleně. Přítelkyně právě ztratila manžela. Nesluší se, aby ji obtěžovala s podobnými banalitami.

Je příliš pozdě. Nechá to být. Ať si Christopher přebere podivný vzkaz, jak chce.

Vraťte se domů, prosím. Přijeďte a najděte si mě.

Beatrix zasténala, předklonila se a opřela se čelem o stůl. Pot způsobil, že se její kůže přilepila k leštěnému dřevu. Štístko vyskočila na stolek, lísala se k vlasům své zachránkyně a předla.

Drahý Bože, prosím, pomyslela si zoufale, nedovol, aby mi Christopher odepsal. Ať tohle všechno skončí. Ať nikdy nezjistí, že jsem mu psala já.

SCUTARL KRYM

„Připadá mi,“ poznamenal Christopher konverzačním tónem a zvedl k ústům zraněného muže šálek s polévkou, „že špitál je to nejhorší možné místo pro člověka, který se pokouší uzdravit.“

Mladý voják, jehož krmil – nanejvýš devatenácti nebo dvacetiletý –, se pobaveně uchechtl. Christophera přinesli do vojenského lazaretu ve Scutari o tři dny dříve. Zranění utržil v průběhu nekonečného obléhání Sevastopolu. V jednu chvíli doprovázel skupinu ženistů, kteří nesli žebřík k ruskému bunkru, a vzápětí jím otřásl výbuch. Dostal zásah do boku a pravé nohy.

Vojenská nemocnice vznikla z někdejších kasáren. Byla plná obětí války, krys a hmyzu. Jako jediný zdroj vody sloužila zahnívající studna, u níž se ukázněně řadili sanitáři s vědry. Voda se nedala pít, sloužila pouze k mytí a odmočení obvazů.

Christopher zdravotníky podplatil, aby mu přinesli hrnek silného alkoholu. Opláchl jím utržené rány v naději, že se tak ochrání před jejich následným zanícením. Poprvé bolestí omdlel a spadl z postele, čímž nesmírně pobavil ostatní pacienty na oddělení. Poté s úsměvem čelil jejich vtipkování. Věděl, že v tomto odporném prostředí je zatraceně zapotřebí dobré nálady.

Z boku a nohy mu vyjmuli úlomky dělostřeleckého granátu, ale rány se špatně hojily. Ráno zjistil, že kůže kolem nich je zarudlá a napnutá. Děsila ho představa, že by na tomto místě vážně onemocněl.

Včera, navzdory rozhořčeným protestům vojáků na okolních postelích, začali sanitáři zašívat těžce zraněného muže do jeho vlastní zakrvácené pokrývky, přestože dosud dýchal. Chystali se ho odnést do společného hrobu. Na hněvivé námitky ostatních pacientů zdravotníci odpověděli, že pacient je v bezvědomí, stejně každou chvíli zemře, a oni nutně potřebují jeho lůžko. Což byla pravda. Nicméně Christopher se jako jeden z mála, který dokázal sám vstát, nabídl, že u nebožáka uloženého na podlaze počká, dokud naposledy nevydechne. Hodinu seděl na tvrdém kameni s mužovou hlavou položenou na zdravé noze a odháněl od něho mouchy.

„Myslíš, žes mu prokázal nějaké dobrodiní?“ zeptal se ho sarkasticky jeden ze sanitářů, když nešťastník konečně odešel na onen svět a Christopher jim dovolil ho odnést.

„Jemu ne,“ odvětil tiše mladý kapitán, „ale jim možná ano.“ Ukázal bradou na řadu lůžek s pacienty, kteří je pozorně sledovali. Nutně potřebovali uvěřit, že kdyby nastala jejich poslední hodina, dostane se jim alespoň kousku lidskosti.

Mladý voják ležící na posteli vedle Christophera nebyl schopen sám se obsloužit, neboť přišel o celou paži a dlaň té druhé. Protože se ve špitálu žalostně nedostávalo sester, Christopher se nabídl, že ho nakrmí. Ačkoliv se ušklíbal bolestí, poklekl u postele a zvedl vojákovi hlavu. Pomohl mu vypít z hrnku trochu vývaru.

„Kapitáne Phelane,“ oslovila ho rázně řádová sestra. Čišela z ní přísnost a šel z ní takový strach, až si vojáci za jejími zády šuškali o tom, že kdyby ji poslali rovnou na frontu, Rusové by kapitulovali v průběhu několika hodin.

Zírala na klečícího Christophera a nesouhlasně povytahovala šedivé obočí. „Už zase děláte potíže?“ zeptala se. „Vraťte se na lůžko, kapitáne. A nevstávejte. Ledaže máte v úmyslu zhoršit svůj zdravotní stav natolik, abyste tu zůstal nadobro.“

Christopher poslušně dokulhal ke své posteli.

Jeptiška k němu přistoupila a položila mu chladnou dlaň na čelo.

„Máte horečku,“ prohlásila suše. „Neopouštějte lůžko, jinak budu nucena vás k němu přivázat.“ Mávla rukou a cosi mu přistálo na hrudi.

Christopher se přinutil pootevřít oči a shledal, že mu předala došlou poštu. Prudence.

Dychtivě sevřel psaní v dlani. Bojoval s pokušením ihned rozlomit pečeť.

Počkal, až sestra odejde, a pak otevřel dopis od Prudence. Stačilo pohlédnout na její písmo a vzedmula se v něm vlna emocí. Potřeboval ji, toužil po ní, a to s takovou intenzitou, jíž nemohli odolat.

Ocitl se na opačném konci světa a nějak se přihodilo, že se do ní zamiloval. Co na tom, že ji sotva zná? To, co o ní věděl, k lásce bohatě stačilo.

Přečetl si několik stručných řádků.

Zdálo se mu, že civí na zpřeházená slova, jako v oblíbené dětské hře. Chvíli trvalo, než začala dávat smysl.

… Nejsem ta, za kterou mě považujete… vraťte se domů a najděte si mě…

Nehlasně vyslovil jméno své vyvolené. Matoucí vzkaz přitiskl k srdci.

Co se s Prudenci stalo?

Naléhavá slova postrádající smysl rozpoutala v jeho nitru bouři.

„Nejsem ta, za kterou mě považujete,“ opakoval tiše.

Samozřejmě, že není. I on je někým jiným. Vůbec se nepodobá téhle zlomené, neduživé trosce choulící se na nemocničním lůžku. A Prudence není povrchní koketka, za jakou ji všichni považují. Prostřednictvím dopisů oba zjistili, že se v nich skrývá mnohem víc.

… Prosím, vraťte se domů a najděte si mě…

Potýkal se s druhým dopisem, tentokrát od Audrey, a vlastní ruce mu připadaly oteklé a nemotorné. Začala ho bolet hlava, krutě v ní tepalo. Slova musel číst mezi jednotlivými záchvaty bolesti.

Drahý Christophere,

marně hledám způsob, jak se co nejšetrněji vyjádřit. Johnův stav se zhoršil. Jisté smrti čelí s toutéž trpělivostí a grácií, jakou vykazoval po celý život. V době, kdy obdržíš tento dopis, již nepochybně nebude mezi živými…

Víc špatných zpráv přijmout nedokázal. Jeho mysl se uzavřela.

Později bude dost času dozvědět se víc. Dost času truchlit.

Nikdo nečekal, že John onemocní. Předpokládalo se, že bude žít v bezpečí Stony Crossu a spolu s Audrey přivede na svět děti. A v pohodlí domova vyčká bratrova návratu.

Christopherovi se podařilo schoulit na bok a schovat se pod přikrývkou. Ostatní vojáci kolem něho dál ubíjeli čas povídáním a hraním karet. Tedy pokud jim to zdravotní stav dovolil. Naštěstí mu nevěnovali žádnou pozornost a dopřáli mu soukromí, které potřeboval.

Od odeslání posledního dopisu uplynuly další nekonečné měsíce a v průběhu té doby Beatrix nedostala od Christophera žádnou zprávu. Věděla, že si píše s Audrey, ale přítelkyni natolik zdrtila smrt zbožňovaného chotě, že téměř s nikým nemluvila, dokonce ani s Beatrix ne.

Avšak vyřídila jí, že byl Christopher raněn, zase se uzdravil a vrátil se na frontu. Proto Beatrix hledala zmínky o něm v novinách a našla jich požehnaně. Projevoval obdivuhodnou statečnost. V průběhu dlouhého obléhání Sevastopolu se stal nejčastěji vyznamenávaným příslušníkem dělostřelectva. Nejenom že obdržel Bathský řád a medaili za vojenské tažení na Almu, Inkerman, Balaklavu a Sevastopol, ale zároveň byl Francouzi jmenován rytířem Řádu Čestné legie a od Turků převzal Řád Medžidie.

K Beatrixině lítosti přátelské vztahy s Prudenci ochladly. Odcizení začalo v den, kdy jí Beatrix oznámila, že už nemůže Christopherovi dál psát.

„Ale proč?“ nechápala kamarádka. „Domnívala jsem se, že tě to baví.“

„Už ne,“ odpověděla přiškrceným hlasem.

Prudence se na ni udiveně podívala. „Nemůžu uvěřit, žes ho jenom tak zavrhla. Co si pomyslí, když mu zčistajasna přestanou chodit tvoje dopisy?“

Otázka způsobila, že se Beatrix zmocnil nepříjemný pocit viny provázený přívalem touhy. Málem se neodvážila mluvit.

„Nemůžu mu dál psát, aniž bych mu pověděla pravdu. Začínalo to být příliš osobní. Do naší korespondence se postupně vtíraly city. Rozumíš, co se ti pokouším říct?“

„Pochopila jsem, že jsi sobecká. Zaonačila jsi to tak, abych mu nemohla napsat, protože by si všiml rozdílného písma. Přinejmenším jsi mi ho mohla držet na háčku, dokud se nevrátí.“

„Copak o něho stojíš?“ zamračila se Bea. Nelíbil se jí výrok

„držet na háčku“. Copak je Christopher ulovená ryba? Jeden z mnoha. „Ctitelů máš dost.“

„Ano, ale z kapitána Phelana se stal válečný hrdina. Po návratu bude možná pozván na večeři ke královně. Mimoto teď, když jeho bratr zemřel, zdědí panství Riverton. Čili se z něho stává stejně dobrá partie, jako kdyby pocházel z urozeného rodu.“

Ačkoliv Prudencina povrchnost kdysi Beatrix bavila, nyní pocítila podráždění. Christopher si zaslouží mnohem víc než být milován kvůli záblesku světské slávy.

„Napadlo tě někdy, že ho útrapy války změní?“ otázala se tiše.

„Ano, může ještě přijít k nějakému zranění, ale já doufám, že se to nestane.“

„Myslela jsem změnu charakteru.“

„Protože bojoval?“ Prudence pokrčila rameny. „Nejspíš se tím nechal do jisté míry ovlivnit.“

„Přečetla sis o něm nějaký článek v novinách?“

„Neměla jsem čas,“ bránila se kamarádka.

„Kapitán Phelan zachránil zraněného tureckého oficíra a získal za to Řád Medžidie. O několik týdnů později se vplížil do odstřelovaného muničního skladu, kde bylo zabito deset Francouzů a zničeno pět děl. Zmocnil se zbývajícího děla a sám držel pozici po dalších osm hodin. Při jiné příležitosti…“

„Tohle poslouchat nemusím,“ ohradila se Prudence. „O co ti jde, Beo?“

„Chci tě upozornit, že se může vrátit jako úplně jiný člověk. A jestli ti na něm doopravdy záleží, měla by ses snažit porozumět tomu, čím prošel.“ Předala přítelkyni svazek dopisů převázaný úzkou modrou stuhou. „Pro začátek by sis měla tohle přečíst. Bohužel mě nenapadlo pořídit opis zpráv, které jsem mu posílala.“

Prudence neochotně balíček převzala. „Dobrá, přečtu si je. Ale proč bychom se po Christopherově návratu bavili o dopisech, když mě bude mít u sebe?“

„Věnovala jsem ti je, abys ho lépe poznala,“ vysvětlovala Beatrix. „Domnívám se, že po něm toužíš ze špatných důvodů. Přitom je zde tolik dobrých. Bohatě se o ně zasloužil. Teď nemluvím o tom, že projevil statečnost v bitvě a má spoustu zářivých medailí, připomínám, jaký je skvělý člověk.“ Na okamžik se odmlčela. S lítostí si uvědomila, že by se opět měla vyhýbat lidem a raději trávit čas se zvířaty. „Kapitán Phelan se pozastavil nad tím, že v době, kdy jste se znali, ani jednoho z vás nenapadlo nahlédnout pod povrch.“

„Pod povrch čeho?“

Beatrix se na přítelkyni mrazivě podívala a uvědomila si, že pod naleštěnou slupkou krásné Prudence se skrývá pouze další maska. „Zmínil se, že jsi možná jeho jediná šance, jak se opět zapojit do normálního života.“

Prudence se na ni zvláštně podívala. „Zřejmě je nakonec přece jenom lepší, žes mu přestala psát. Připadáš mi na něho dost fixovaná. Doufám, že tě nenapadlo, že by Christopher někdy…“ Taktně se odmlčela. „Nevadí.“

„Vím, cos chtěla říct,“ prohlásila věcně Beatrix. „V tomto směru si samozřejmě nedělám žádné iluze. Nezapomněla jsem, že mě kdysi přirovnal ke koni.“

„Ke koni tě nepřirovnal,“ upřesnila Prudence, „pouze se nechal slyšet, že patříš do stáje. Je to vzdělaný muž a nikdy by nedokázal být šťastný s děvčetem, které tráví většinu času se zvířaty.“

„Neznám člověka, který by mi byl milejší než zvíře,“ odsekla popuzeně Beatrix a vzápětí svých neomalených slov litovala, neboť Prudence je vzala jako osobní urážku. „Promiň. Nemyslela jsem to…“

„Asi by ses měla raději zvednout a vrátit se ke svým mazlíčkům,“ pronesla mrazivě. „Určitě tě lépe uspokojí rozhovor s někým, kdo ti nemůže oponovat.“

Tehdy pokáraná a rozčilená Beatrix opustila sídlo rodiny Mercerových, avšak ještě předtím jí Prudence neopomenula klást

na srdce: „Pro dobro nás všech, Beo, mi musíš slíbit, že kapitánu Phelanovi nikdy neřekneš, žes mu dopisy psala ty. Není důvod cokoliv prozrazovat. I kdyby ses přiznala, stejně by tě nechtěl. Jenom by ses ztrapnila a stala se terčem pohrdání. Muž jako on by ti takový podvod nikdy neodpustil.“

Od toho dne se Beatrix a Prudence setkávaly jen zběžně a žádný další dopis nespatřil světlo světa.

Beatrix prožívala hotová muka. Zajímalo by ji, jak se Christopherovi daří, zda je Albert stále s ním, jestli se mu dobře zahojila zranění… Avšak už neměla právo na cokoliv se ho vyptávat.

Ostatně, nikdy jí nepatřilo.

Sevastopol padl za jásotu celé Anglie v září 1855 a v únoru následujícího roku začala mírová vyjednávání. Beatrixin švagr Cam při této příležitosti poznamenal, že ačkoliv Británie vyhrála, válka vždycky znamená Pyrrhovo vítězství, jelikož nikdo neumí vyčíslit cenu každého života, který byl zmařen nebo zcela ztracen. Beatrix s ním bezvýhradně souhlasila. V řadách spojenců si válka vyžádala více než sto padesát tisíc obětí. Vojáci umírali na rozličná zranění anebo podlehli infekčním chorobám. Rusů zahynulo kolem jednoho sta tisíc.

Konečně přišel dlouho očekávaný rozkaz, aby se jednotky vrátily domů. Audrey a paní Phelanová se dozvěděly, že Christopherova střelecká brigáda v polovině dubna dorazí do Doveru, odkud se přesune do Londýna. Návrat Pušek byl dychtivě očekáván, neboť Christopher se stal národním hrdinou. Lidé si vystříhávali z novin jeho portrét a vystavovali jej ve výlohách, štamgasti v hospodách a kavárnách si vyprávěli o hrdinských činech mladého kapitána. Města a hrabství se předháněla v sepisování blahopřejných listin, a hned tři významní politici nechali pro Christophera vyrobit slavnostní šavli posetou drahokamy s jeho vyrytým jménem. Měly být odměnou za kapitánovu službu vlasti.

Nicméně když Pušky konečně přistály v Doveru, Christopher se oslav neúčastnil. Zatímco shromážděný dav na břehu jásal

a dožadoval se příchodu velebeného ostřelovače, zmíněný hrdina se všem akcím vyhýbal. Dokonce se ani neobjevil na státní večeři pořádané královnou a jejím chotěm.

„Co se podle tebe s kapitánem Phelanem stalo?“ zeptala se Beatrixina starší sestra poté, co nebyl Christopher tři dny k nalezení. „Pamatuji si ho jako nadmíru společenského člověka, který by se s gustem hřál v centru pozornosti.“

„Kvůli své nepřítomnosti získá pozornosti ještě víc,“ podotkl Cam.

„O žádnou nestojí,“ neodolala Beatrix přispět svou troškou do mlýna. „Zalezl do nory.“

Cam povytáhl tmavé obočí a zatvářil se pobaveně. „Jako liška?“

„Ano. Lišky jsou mazané. Ačkoliv to někdy vypadá, že uhýbají, nakonec se jim vždy podaří dosáhnout zvoleného cíle.“ Beatrix zaváhala. Rozostřenýma očima zírala z okna na les na obzoru. Jaro se někde zapomnělo. Fouká nepříjemný východní vítr a hodně prší. „Kapitán Phelan se chce vrátit domů, ale zůstane zalezlý, dokud ho psi nepřestanou pronásledovat.“

Cam a Amélie si dál povídali, ale ona zůstala zadumaná a zamlklá. Možná si to jenom představovala, ale zmocnil se jí dojem, že Christopher Phelan je někde blízko.

„Beatrix.“ Amélie si stoupla vedle sestry a něžně ji objala kolem ramen. „Je ti smutno? Třeba by ses měla vydat do Londýna a trochu si užít radovánek jako tvoje kamarádka Prudence. Můžeš bydlet u Lea a Catherine, anebo zůstat v hotelu u Poppy a Harryho.“

„O společenskou sezonu nemám zájem,“ broukla dívka.

„Účastnila jsem se jí čtyřikrát, což bylo třikrát víc, než je zdrávo.“

„Ale stala ses velmi vyhledávanou mladou dámou. Pánové tě obdivovali. Třeba se mezi nimi objevil někdo nový.“

Beatrix zvedla oči ke stropu. „To bychom nesměli hovořit o londýnské smetánce.“

„Pravda,“ připustila Amélie po chvilce přemýšlení. „Ale stejně si myslím, že by ti ve městě bylo lépe než tady na venkově. Vládne tu až moc velký klid.“

Vtom do místnosti vtrhl tmavovlasý hošík obkročmo usazený na tyčce s koňskou hlavou a zamával kolem sebe dřevěným mečem. Byl to Rye, čtyři a půl roku starý syn Cama a Amélie. Zatímco hošík cválal kolem, koncem tyčky srazil lampu s modrým skleněným stínidlem. Cam pohotově zareagoval a zachytil ji dřív, než se stačila roztříštit o podlahu.

Rye se otočil, a když spatřil otce ležet na koberci, skočil na něho a začal se chechtat.

Cam se s ním začal z legrace prát, ale přesto stačil poopravit svou ženu: „Takový klid tu zase není.“

„Stýská se mi po Jádovi,“ stěžoval si chlapeček. Hovořil o bratranci, se kterým si rád hrál. „Kdy se vrátí?“

Merripen, Améliina sestra Win a jejich malý synek Jason, řečený Jádo, odjeli před měsícem do Irska obhlédnout panství, jež Merripen jednou zdědí. Jelikož dědeček onemocněl, přistoupil na jeho návrh, že pobude na irských državách tak dlouho, dokud se důkladně neseznámí s jejich chodem a správou.

„Ještě nějakou dobu ho neuvidíš,“ odvětil lítostivě Cam.

„Možná až do Vánoc.“

„Máš i další příbuzné, miláčku,“ připomněla synkovi Amélie.

„Ale ti jsou v Londýně.“

„Edward a Emmaline v létě přijedou. Mezitím musíš vystačit s bratříčkem.“

„S Alexem není žádná zábava,“ trucoval Rye. „Neumí mluvit ani házet míčem. A počurává se.“

„Kdyby jenom to,“ povzdechl si Cam a čtverácky pohlédl na manželku. Jantarové oči mu jiskřily.

Amélie marně potlačovala smích. „Plenky nebude nosit věčně.“

Chlapeček obkročmo usedl na otcovu hrud a zvedl k Beatrix oči plné naděje. „Zahraješ si se mnou, teto?“

„Jasně. Co si vybereš? Kuličky? Dřívka?“

„Budeme si hrát na válku,“ rozhodl spokojeně hošík. „Já budu kavalérie a ty Rusové. Budu tě pronásledovat kolem živého plotu.“

„Nemohli bychom si raději hrát, že v Paříži uzavíráme mírovou dohodu?“

„Abys mohla uzavírat mír, tak musíš nejprve rozpoutat válku,“ protestoval Rye. „Jinak není o čem mluvit.“

Beatrix se zakřenila na sestru. „Logická připomínka.“

Rye vyskočil, popadl tetu za ruku a táhl ji ke dveřím. „Pojď, tetičko,“ přemlouval ji. „Slibuji, že tě nepraštím mečem jako posledně.“

„Nechoď do lesa, Ryei!“ volal za nimi Cam. „Jeden z vesničanů mi hlásil, že z háje dnes ráno vyběhl toulavý pes a málem ho pokousal. Napadlo ho, že by mohl mít vzteklinu.“

Beatrix se zarazila a podívala se na švagra. „Co to bylo za psa?“

„Nějaký hrubosrstý voříšek podobný teriérovi. Soused se dušuje, že mu ukradl slepici.“

„Neboj, tati,“ chlácholil ho Rye. „S Beatrix jsem v bezpečí. Tu všechna zvířata milují, dokonce i ta vzteklá.“

Po hodině řádění kolem živých plotů a v sadu Beatrix odvedla Rye zpátky do domu na pravidelné odpolední vyučování.

„Mně se učení nelíbí,“ povzdechl si nešťastně chlapec, když se přiblížili k francouzským dveřím. „Radši bych si hrál.“

„Já vím, ale musíš se naučit počítat.“

„Nemusím, věř mi. Už umím napočítat do sta a víc věcí než sto nikdy mít nebudu.“

Beatrix se usmála. „V tom případě si procvič písmena, aby sis mohl číst dobrodružné příběhy.“

„Příběhů jsem slyšel už dost,“ namítl Rye. „Já chci konečně nejaké dobrodružství prožít.“

Beatrix se smíchem potřásla hlavou. „Raději jsem se do téhle debaty neměla pouštět, Ryei. Jsi chytrý jako tlupa opic.“

Hošík čile hopsal do schodů. Náhle se otočil. „Ty nepůjdeš domů, tetičko?“

„Zatím ne,“ hlesla nepřítomně. Očima zabloudila k lesíku, jenž se rozkládal za sídlem. „Asi se půjdu projít.“

„Můžu jít s tebou?“

„Děkuji za nabídku, Ryei, ale potřebuji být chvíli sama.“

„Jdeš hledat toho psa,“ pravil moudře. Beatrix se zazubila. „Možná.“

Chlapeček se na ni tázavě podíval. „Tetičko?“

„Ano?“

„Budeš se někdy vdávat?“

„Doufám, že ano. Ale nejprve musím najít toho pravého gentlemana.“

„Jestli tě nikdo nebude chtít, tak se s tebou ožením já, až vyrostu. Ale jenom pokud budu vyšší než ty. Nechtěl bych k tobě vzhlížet.“

„Děkuji ti,“ pravila vážným tónem. Potlačila úsměv, obrátila se a zamířila k lesu.

Šla tudy více než stokrát. Scenérie jí připadala důvěrně známá. Paprsky slunce, prodírající se větvemi stromů, plašily stíny. Kůru porůstal světle zelený mech s výjimkou tmavých míst, kde se dřevo již proměnilo v prach. Půda pod jejíma nohama byla po dešti měkká, posetá uschlým listím a opadanými jehnědami a porostlá kapradím. Ani zvuky se nezměnily. Ptáci zpívali a vítr šuměl v korunách.

Navzdory tomu jí instinkt napovídal, že by měla být opatrná. Ve vzduchu se vznášel příslib… čehosi. Čím hlouběji se dostávala do lesa, tím víc sílil. Srdce jí tlouklo jako o závod, cítila jeho ozvy v zápěstích, v krku, a kupodivu i v kolenou.

Zaznamenala před sebou pohyb. Cosi se plížilo pod stromy a čeřilo porost kapradí. Člověk to rozhodně není.

Beatrix zvedla spadlou větev a zručně ji zalomila na délku vycházkové hole.

Záhadný tvor se zarazil a rozhostilo se ticho.

„Pojď sem!“ zvolala.

Z křoví se vynořil pes a řítil se k ní, až mu od tlapek odletovalo listí. Hlasitě zaštěkal, jak mívají teriéři ve zvyku. Zastavil se několik metrů od dívky, zavrčel a vycenil zuby.

Beatrix zůstala stát na místě a s klidem ho sledovala. Byl štíhlý, hrubou srst měl ostříhanou nakrátko, až na komické vousy na čenichu a štětičky na uších a kolem očí. Oči mu svítily jako vyleštěné mosazné knoflíky.

Nebylo pochyb. Tento výrazný psí obličej už viděla.

„Alberte?“ oslovila ho užasle.

Při zaslechnutí svého jména chlupáč zastříhal ušima. Přikrčil se a z hrdla se mu vydralo rozčilené zavytí, jako by se divil.

„Přivezl tě zpátky,“ hlesla dívka a upustila hůl. Ačkoliv jí uniklo krátké zasmání, v očích ji zaštípaly slzy. „Těší mě, že jsi válku přestál ve zdraví, pejsku. Pojďme se skamarádit.“ Ani se nepohnula a umožnila psovi opatrně se k ní přišourat. Přičichl k jejím sukním a ostražitě ji obešel. Vlhkým čenichem se letmo dotkl její ruky. Nepokusila se ho pohladit, pouze mu dovolila, aby se obeznámil s jejím pachem. Jakmile uvolněně pootevřel tlamu energicky mu poručila: „Sedni!“

Teriér poslušně přilepil zadek k zemi. Tlumeně zakňoural. Beatrix ho pohladila po hlavě a poškrábala za ušima. Albert hlasitě oddechoval a spokojeně mhouřil oči.

„Tys mu utekl, že?“ Beatrix dál prsty čechrala hrubou srst. „Ty darebáku! Jistě jsi strávil báječný čas pronásledováním králíků a veverek. Kromě toho jsem zaslechla cosi o ukradené slepici, Raději by ses měl od drůbeže na dvorcích držet dál, nebo špatně skončíš. Mám tě doprovodit domů? Pravděpodobně tě už hledají.“ Zaslechla nějaký zvuk a odmlčela se. Někdo kráčí lesním podrostem. Albert otočil hlavu a vesele vyštěkl, načež se rozběhl

k blížící se postavě.

Beatrix se zdráhala zvednout hlavu. Snažila se ovládnout vzrušený dech a opanovat zběsilé bušení srdce. Scénu, jež se před ní odehrávala, si uměla barvitě představit. Pes se šťastně vrací ke svému pánovi, jazyk mu visí z otevřené tlamy. Pyšně se na páníčka podívá, jako by říkal: „Podívej, co jsem našel.“

Zvolna vydechla a vzhlédla k muži, který zůstal stát zhruba tři metry od ní.

Christopher.

Zdálo se jí, že se celý svět zastavil.

V duchu srovnávala muže stojícího proti ní s uhlazeným prostopášníkem, jímž kdysi býval. Připadalo jí nemožné, aby to byla jedna a tatáž osoba. Christopher se dávno nepodobal bohu sestoupivšímu z Olympu. Pohlížela na válečníka zoceleného hořkou zkušeností.

Obličej se mu dlouhým pobytem na slunci zbarvil do bronzova. Tmavě plavé kadeře měl ostříhané na krátko. Ačkoliv nehnul ani brvou, čišelo z jeho tváře cosi zlověstného.

Vypadal ztrhaně a opuštěně.

Nejradši by se k němu rozběhla. Toužila se ho dotknout. Vší silou se ovládala. Dlouhým stáním na místě se jí začaly chvět svaly.

Oslovila příchozího nejistým hlasem, který jako by jí nepatřil:

„Vítejte doma, kapitáne Phelane.“

Muž neodpověděl. Upřeně na ni zíral, jako by ji nepoznával. Dobrý Bože, ty oči! Oheň a mráz. Propalují se až na dno její duše.

„Jsem Beatrix Hathawayová,“ vysoukala ze sebe. „Moje rodina…“

„Pamatuji si na vás.“

Jeho sametový a zároveň drsný hlas byl hudbou pro její uši. Fascinovaně a současně ohromeně civěla do mužovy ostražité tváře.

Pro Christophera Phelana byla cizinkou, avšak hlavu měla plnou vzpomínek na jeho dopisy. On si této skutečnosti samozřejmě nebyl vědom.

Něžně pohladila Alberta po hrubém kožichu. „V Londýně se kvůli vám strhlo mnoho povyku a vy jste tam nezavítal.“

„Nebyl jsem připravený.“

Stručná odpověď hovořila za vše. Jistěže ne. Ten kontrast příliš drásal nervy. Krutost krvavé války vystřídaly fanfáry, přehlídky a spousta květin. „Chápu vaše rozpaky,“ prohlásila Beatrix.

„Kolem vaší osoby se strhlo velké pozdvižení. Vaše fotografie visí ve výlohách a hodně věcí se pyšní vaším jménem.“

„Věcí?“ opakoval pohrdavě.

„Například Phelanův klobouk.“ Svraštil obočí. „To snad ne.“

„Ano, opravdu existuje. Má kulaté dýnko a úzkou krempu. Prodává se v odstínech od šedé po černou. Jeden takový je k vidění i u modistky ve Stony Grossu.“

Christopher se zamračil a cosi si zadrmolil pod vousy.

Beatrix si pohrávala s teriérovýma ušima. „O Albertovi mi vyprávěla Prudence. Těší mě, že jste ho přivezl zpátky.“

„Byla to chyba,“ připustil mdle. „Od přistání v Doveru se chová jako blázen. Do dnešního dne se pokusil kousnout dva lidi, včetně

jednoho z mých sluhů. Ustavičně štěká. Včera jsem ho musel zavřít do psince postaveného na zahradě, ale on z něj utekl.“

„Bojí se,“ prohlásila Beatrix. „Domnívá se, že když bude pouštět hrůzu, nikdo mu neublíží.“ Pes se postavil na zadní a předními tlapkami se opřel o dívčinu sukni. Beatrix ho jemně udeřila kolenem do hrudi.

„Ke mně!“ poručil mu Christopher tak zlověstným tónem, že teriér stáhl ocas mezi nohy a provinile se odplížil ke svému pánovi. Ten vytáhl z kapsy kabátu kožené vodítko a psa na ně uvázal. Pátravě se podíval na Beatrix. Jeho pohled vystoupal od dvou zablácených šmouh na její sukni až k oblině ňader. „Přijměte moji omluvu,“ ucedil rázně.

„Nic se nestalo. Nevadí mi to. Ale měl byste ho odnaučit skákat na lidi.“

„Žil pouze s vojáky. O slušném vychování nic neví.“

„Může se je naučit. Jsem si jistá, že až si zvykne na nové prostředí, bude z něho moc milý pes.“ Beatrix se odmlčela, než Christopherovi nabídla: „Mohla bych s ním pracovat, až příště navštívím Audrey. Se psy to umím.“

Christopher jí věnoval zadumaný pohled. „Úplně jsem zapomněl, že jste se přátelila s mojí švagrovou.“

„Ano.“ Beatrix zaváhala. „Tím jsem měla začít a vyslovit vám upřímnou soustrast…“

Zvedl ruku v zamítavém gestu. Poté ji zase svěsil a sevřel prsty v pěst.

Dívka pochopila. Bolest ze ztráty bratra je dosud příliš čerstvá a zatím se s ní neumí vypořádat. „Ještě pro něho nedokážete truchlit. Je to tak?“ otázala se opatrně. „Dokud jste nepřijel do Stony Crossu, připadala vám jeho smrt neskutečná.“

Christopher se na ni varovně podíval.

Beatrix tento pohled znala od zajatých zvířat. Ta rovněž projevovala bezmocnou nenávist k těm, kteří se k nim přiblížili. Naučila se tuto výstrahu respektovat. Chápala, že divoká zvířata jsou nejnebezpečnější ve chvíli, kdy nemají možnost se bránit. Obrátila pozornost zpátky k Albertovi a hladila ho.

„Jak se má Prudence?“ zeptal se Christopher. Touha ukrytá v jeho hlase ji zabolela.

„Myslím, že celkem dobře. Odjela do Londýna, aby se účastnila společenské sezony.“ Zaváhala, než opatrně dodala: „Stále se spolu přátelíme, ale už ne tak intenzivně jako dřív.“

„Proč?“

Náhle byl ve střehu. Sebemenší zmínka o Prudenci spolehlivě přitáhla jeho pozornost.

Kvůli tobě, pomyslela si dívka a pokusila se o úsměv. Působil trochu kysele. „Zdá se, že naše zájmy se různí.“ Já mám zájem o tebe a ona o tvoje dědictví.

„Nejste z jednoho těsta.“

Neušel jí posměch v jeho hlase, proto nachýlila hlavu stranou a zvědavě na něho pohlédla. „Nechápu, kam tím míříte.“

Zaváhal. „Chtěl jsem tím říct, že slečna Mercerová ctí tradiční hodnoty, zatímco vy… ne.“ V hlase mu zazněla nepatrná stopa opovržení. Malá, ale nepochybně tam byla.

Veškerý soucit a náklonnost okamžitě zmizely. Beatrix si totiž uvědomila, že v jednom ohledu se Christopher nezměnil: stále jí nemá rád.

„Nikdy jsem nechtěla být konvenční člověk,“ přiznala na rovinu. „Ti obvykle bývají hloupí a samolibí.“

Zdálo se, že Christopher považuje její výrok za urážku Prudence.

„V porovnání s těmi, kteří nosí na pikniky zahradní škůdce? Kdepak, vás nikdo z omezenosti obvinit nemůže, slečno Hathawayová.“

Beatrix cítila, jak jí z tváří vyprchala všechna krev. Právě ji urazil a to se jí bolestivě dotklo.

„O mě se otírejte,“ ucedila dotčeně a samotnou ji udivilo, že se vůbec zmůže na slovo, „ale mého ježka si do pusy neberte.“

Otočila se na patě a odcházela dlouhými sebejistými kroky. Albert zakňučel a byl by se za ní rozběhl. Christopher ho napomenul.

Ani se neohlédla. Urputně kráčela vpřed. Milovat muže, který vám lásku neoplácí, je hrozné. Ale mnohem horší je milovat člověka, který vámi otevřeně opovrhuje.

Asi je to směšné, ale přála si, aby mohla svému Christopherovi napsat následující řádky o nafoukanci, s nímž se právě setkala:

Nadřazenost z něho jenom čišela. Zacházel se mnou jako s onucí, která si nezaslouží ani kousek úcty. Očividně mě považuje za nevychovanou a bláznivou. A co je nejhorší – nejspíš má pravdu.

Blesklo jí hlavou, že možná právě proto dává přednost společnosti zvířat. Zvířata se nepřetvařují. Nesnaží se nad vás povyšovat. A člověk nemusí slepě doufat, že se jednou změní.

Christopher se vracel domů. Albert mu poslušně klusal u nohy. Z nějakého neznámého důvodu se po setkání s Beatrix Hathawayovou pes choval daleko lépe. Christopher se na něho zlostně podíval. Albert k němu vzhlédl a zazubil se. Jazyk mu visel z tlamy.

„Idiote,“ zavrčel Christopher, ačkoliv si nebyl jist, komu vlastně nadává. Psovi nebo sobě?

Trápily ho starosti a cítil se provinile. Uvědomoval si, že se k Beatrix zachoval jako mizera. Snažila se být přátelská a on byl odtažitý a jednal s ní spatra.

Nemínil ji urazit. Je protivný, protože téměř šílí touhou po Prudenci. Schází mu její sladký melodický hlas, který mu zachránil zdravý rozum. V duši mu rezonovalo každé slovo z dopisů, jež mu poslala.

Poslední dobou chodím na dlouhé procházky. Připadá mi, že se mi venku lépe přemýšlí.

Když se Christopher vypravil do lesa, aby našel zaběhnutého Alberta, zčistajasna ho přepadla podivná myšlenka. Jeho vyvolená je někde poblíž. Osud se rozhodl dát je co nejdřív a co nejjednodušším způsobem dohromady.

Ale místo aby potkal tu, o níž sní a po níž marně prahne, narazil na Beatrix Hathawayovou.

Ne že by ji neměl v lásce. Beatrix je sice trochu zvláštní, ale jinak mu připadá celkem pěkná. Vlastně se mu zdála mnohem

přitažlivější, než si ji pamatoval. V čase jeho nepřítomnosti rozkvetla do krásy a svůdně se zaoblila na těch správných místech. Netrpělivě potřásl hlavou, aby se zbavil nevítaných myšlenek.

Avšak představa Beatrix Hathawayové mu dál strašila v mysli. Rozkošný oválný obličej, smyslná ústa a uhrančivé, neuvěřitelně tmavě modré oči, jejichž odstín jako by mírně přecházel do fialova. Hedvábné vlasy si halabala sepnula vlásenkami a do tváře jí spadaly laškovné pramínky.

Prokristapána, tak dlouho neměl ženu. Sužovala ho ďábelská žádostivost a pocit osamělosti, a zároveň se potýkal s přívalem smutku i zlosti. Cloumala jím nenaplněná touha, ale on ani nezačal uvažovat o tom, jak ji uspokojit. Avšak nalezení Prudence mu připadalo jako dobrý začátek.

Několik dní si tady odpočine, a až se bude cítit jistější v kramflecích, vydá se za svou vyvolenou do Londýna. Nepříjemně si uvědomoval, že ho nadobro opustila někdejší lehkost, s níž s každým konverzoval. Zatímco dříve každého hladce okouzlil, nyní si připadal neohrabaný a upjatý.

Jeho potíže částečně vyplývaly z toho, že špatně spal. Probudil ho sebemenší zvuk v domě či zaškrábání větve o skleněnou výplň. Ihned byl vzhůru a ve střehu. Vnitřní napětí se projevovalo i za denního světla. Včera Audrey nesla hraničku knih a jednu z nich upustila. Christopher málem vyskočil z kůže. Instinktivně sáhl po zbrani, než si uvědomil, že už žádnou nenosí. Na pušku si zvykl natolik, že se stala jeho součástí. Často se ho zmocňovali dojem, že ji stále má u sebe.

Jeho kroky počaly váznout. Zastavil se a přidřepl k Albertovi. Zahleděl se do jeho vousaté tváře. „S válkou se člověk loučí jen těžko, co říkáš?“ zamumlal a poplácal psa po zádech. Albert zafuněl blahem. Vrhl se kupředu ve snaze olíznout svému pánovi tvář. „Chudáku malý, nemáš ponětí, co se to s tebou děje. Podvědomě očekáváš, že se každou chvíli strhne palba.“

Teriér se převalil na záda a ukázal břicho. Chtěl, aby ho Christopher podrbal. Nezklamal se. Poté se mladý muž napřímil.

„Vrátíme se a já tě zase pustím do domu. Ale chraň tě pánbůh, jestli někoho pokoušeš!“

Bohužel, sotva vstoupili do stavení porostlého břečťanem, v Albertovi propukla stará nevraživost. Naštvaný Christopher ho dovlekl do salonu, kde seděla jeho matka spolu s Audrey a doprávaly si čaj.

Albert začal na ženy štěkat. Stačil vyděsit i služku. Ňafal na mouchu usazenou na stěně, dokonce zastrašoval i čajovou konvici.

„Fuj!“ ucedil Christopher přes zaťaté zuby. Dotáhl rozčilené zvíře k pohovce a přivázal je k její dřevěné noze. „Sedni, Alberte! Lehni!“

Teriér unaveně klesl na podlahu a tlumeně vrčel.

Audrey nasadila falešný úsměv a vrátila se ke strojeným salonním manýrům. „Smím ti nalít?“

„Děkuji ti,“ odvětil suše a usedl k čajovému stolku.

Matka k němu obrátila vrásčitý obličej a pronesla přiškrceně:

„Padá z něj bláto na koberec. Musíš sem to zvíře vodit, Christophere?“

„Ano, musím. Potřebuje si zvyknout na pobyt v domě.“

„Ale já si nezvyknu,“ namítla matka. „Chápu, že ti ten pes pomáhal v době války, ale teď už se bez něho obejdeš.“

„Cukr? Mléko?“ zeptala se Audrey. Vážnýma světle hnědýma očima pohlédla ze švagra na tchyni.

„Jenom cukr.“ Upřeně sledoval, jak malou lžičkou rozmíchává v šálku nahnědlou hrudku a pak mu jej podává. Aby snáze opanoval vlnu nenadálého hněvu, soustředil se na horký nápoj, z něhož se kouřilo. I tohle byl nový problém – zcela neopodstatněné přívaly emocí, které naprosto neodpovídaly okolnostem.

Když se Christopher uklidnil natolik, aby mohl mluvit, prohlásil: „Albert pro mě udělal mnohem víc, než že mi na frontě pomáhal. Když jsme spolu pobývali v zabláceném stanu, hlídal mě a já mohl klidně spát, aniž jsem se bál, že mě někdo ve spánku přepadne. Roznášel depeše v první linii, abychom neplnili špatní rozkazy. Když vycítil, že se blíží nepřítel, upozornil nás dlouho před tím, než něco zaznamenaly naše oči a uši.“ Odmlčel se a zahleděl se do matčiny upjaté, nešťastné tváře. „Vděčím mu za

život. Mám mu co oplácet. Ačkoliv se chová příšerně, já ho mám rád.“ Podíval se na Alberta.

Pes nadšeně bušil ocasem do podlahy.

Audrey se tvářila pochybovačně, matka zlostně.

Rozhostilo se ticho. Všichni usrkávali čaj. Christopherovi neušlo, jak moc se obě ženy změnily, a trhalo mu to srdce. Byly pohublé a bledé. Johnova dlouhá nemoc si na nich vybrala svou daň a roční držení smutku dílo zkázy dokonalo. Matčiny vlasy úplně zbělely.

Zdaleka ne poprvé Christopher uvažoval nad tím, jak je ostudné, že pravidla etikety ženám přikazují truchlit v ústraní přestože by jim nejvíc prospěla společnost ostatních lidí a příjemné rozptýlení.

Matka postavila nedopitý šálek na stůl a odsunula židli od stolku. Christopher pohotově vyskočil, aby jí pomohl vstát.

„Nemohu si svačinu řádně vychutnat, když na mě ten pes pořád civí,“ zabručela. „Každou chvíli se na mě může vrhnout a zakousnout se mi do hrdla.“

„Je na vodítku, máti,“ podotkla Audrey.

„Na tom nezáleží. Je to divoké zvíře a já ho nesnáším.“ S vysoko vztyčenou hlavou dotčeně vyplula z místnosti.

Vysvobodila tím Audrey z přísných pravidel etikety. Mladá žena se opřela loktem o stůl a položila si bradu do dlaně. „Tvůj strýc a teta ji pozvali, aby strávila nějaký čas u nich v Hertfordshiru. Ustavičně do ní hučím, aby jejich nabídku přijala. Potřebuje změnu.“

„V domě je příliš pochmurno,“ pravil Christopher. „Proč jsou všechny okenice zavřené a závěsy zatažené?“

„Světlo ji bodá do očí.“

„Hloupost!“ Christopher zíral na švagrovou a mírně se mračil.

„Měla by odjet,“ souhlasil. „Už trčí v téhle márnici příliš dlouho. A ty taky.“

Audrey si povzdechla. „Už je to skoro rok. Brzy odložím smutek a obleču polosmutek.“

„Můžeš mi vysvětlit, co to ten polosmutek vlastně je?“ nechápal Christopher. Ve výhradně ženských rituálech se moc nevyznal.

„Znamená to, že už nebudu muset nosit závoje,“ vysvětlila Audrey bez valného nadšení. „Smím nosit šaty v odstínech šedi a levandule a ozdoby bez lesku. Dokonce se můžu účastnit některých společenských sešlostí, ale nesmím se na nich viditelně bavit.“

Christopher si pohrdavě odfrkl. „Kdo tato pravidla vymýšlí?“

„Nevím. Ale musíme se jich držet, jinak bychom čelily veřejnému odsouzení.“ Audrey se odmlčela. „Tvoje matka tvrdí, že polosmutek nosit nebude. Má v úmyslu strojit se po zbytek života výhradně do černých šatů.“

Mladý muž udiveně přikývl. Bratrova smrt matčinu oddanost pouze posílila. „Je mi jasné, že pokaždé, kdy se na mě podívá, pomyslí si, že zemřít jsem měl já.“

Audrey už už otvírala ústa, aby něco namítla, ale pak je zase sklapla. „Hlavně si nevyčítej, že ses vrátil živý,“ prohlásila neochvějně. „Jsem ráda, že jsi tady. A jsem pevně přesvědčená o tom, že i tvoje matka je za to v hloubi srdce vděčná. Věřím, že pobyt mimo Hampshire jí jenom prospěje.“ Odmlčela se. „I já odtud odjedu, Christophere. Chci navštívit svoji rodinu v Londýně. Mimoto by se nehodilo, abychom tu zůstali sami.“

„Za několik dní tě doprovodím, jestli chceš. Také mám v plánu odjet do Londýna a podívat se, jak se daří Prudenci Mercerové.“

Audrey se zamračila. „Aha.“

Christopher se na ni tázavě podíval. „Soudím, žes na ni názor nezměnila.“

„Změnila. Nyní je mnohem horší.“

Nemohl si pomoct, ale cítil potřebu Prudenci bránit. „Můžeš mi vysvětlit proč?“

„Protože si v průběhu dvou uplynulých let vybudovala pověst přelétavé kokety. Všichni vědí o její touze provdat se za bohatého muže, nejlépe urozeného původu. Doufám, že si nenamlouváš, že v době tvé nepřítomnosti chřadla zármutkem.“

„Nemohl jsem očekávat, že si oblékne pytel a bude sedět doma.“

„To jsem ráda, protože ani jedno neudělala. Naopak se zdá, že

na tebe podle všeho úplně zapomněla.“ Audrey se odmlčela, než

hořce dodala: „Nicméně její zájem opět vzrostl krátce poté, co John odešel a z tebe se stal hrdina.“

Christopher zachoval neutrální výraz, přestože se ho výrok nemile dotkl. Vůbec totiž neseděl na dívku, s níž si psal. Prudence se očividně stala obětí zlomyslných klepů, což se vzhledem k její líbeznosti a šarmu dalo čekat.

Nicméně se nechtěl se švagrovou hádat. Aby ji odvedl od ožehavého tématu, ledabyle prohodil: „Náhodou jsem se v lese setkal s tvou přítelkyní.“

„Se kterou?“

„Slečnou Hathawayovou.“

„S Beatrix?“ Audrey se na něho pátravě podívala. „Doufám, žes k ní byl zdvořilý.“

„Ani ne.“

„Cos jí řekl?“

Christopher sa zamračil. „Urazil jsem jejího ježka.“

Audrey se zatvářila podrážděně. „Propána.“ Začala energicky míchat čaj, až lžička cinkala o porcelán. „A tos kdysi býval uznávaný lichotník. Jaká zvrácenost tě vede k opakovanému urážení jedné z nejhodnějších žen, jaké jsem kdy poznala?“

„Opakovaně jsem ji neurážel. Tohoto přestupku jsem se dopustil pouze dnes.“

Posměšně se ušklíbla. „Zřejmě máš krátkou paměť. Celý Stony Cross je obeznámen s tvým výrokem, že patří do stáje.“

„To bych o žádné ženě nikdy neprohlásil, i kdyby byla sebevýstřednější. A to ona je.“

„Beatrix slyšela, jak ji pomlouváš před jedním ze svých kamarádů. Stalo se to na oslavě dožínek konané ve Stony Cross Manoru.“

„A ona to každému vyžvanila?“

„Ne. Udělala tu chybu, že se svěřila Prudenci, která to vykládala na každém kroku. Je nepolepšitelná klevetnice.“

„Zjevně ji nemáš ráda,“ spustil, „ale kdybys…“

„Velice jsem se snažila si ji oblíbit. Domnívala jsem se, že kdyby si člověk dal tu práci a odloupal vrstvy přetvářky, objevila by se

opravdová Prudence. Jenže pod naleštěnou slupkou se neskrývá žádné jádro. A pochybuji, že někdy bude.“

„A Beatrix Hathawayová je podle tebe lepší?“

„V každém ohledu, zaostává snad jen v kráse.“

„V tom se pleteš,“ poučil Christopher suše švagrovou. „Slečna Hathawayová je jako obrázek.“

Audrey užasle povytáhla obočí. „Myslíš?“ protáhla nevzrušeně a zvedla šálek k ústům.

„Přece mám oči. Bez ohledu na její charakter musím konstatovat, že slečna Hathawayová je nadmíru přitažlivá dívka.“

„Já nevím…“ Audrey věnovala přehnanou pozornost svému čaji, do něhož přihodila další kousek cukru. „Připadá mi dost vysoká.“

„Má ideální výšku i postavu.“

„A hnědé vlasy jsou tak obyčejné…“

„Nemá obyčejné vlasy, nýbrž tmavé a lesklé kadeře. A ty oči…“

„Tuctově modré.“ Audrey mávla přezíravě rukou.

„Úchvatnější modř jsem dosud nespatřil. Žádný umělec by tenhle odstín nenamíchal…“ Překotně se odmlčel. „Nevadí. O tom jsem mluvit nechtěl.“

„A k čemu jsi směřoval?“ zacvrlikala sladce Audrey.

„K prohlášení, že je mi úplně jedno, zda je slečna Hathawayová pohledná nebo ne. Je divná stejně jako její rodina a žádný z nich mě nezajímá. Zároveň nepřikládám valnou váhu Prudencině líbeznosti. Jde mi především o její nitro. Fascinuje mě její mysl. Její rozkošný, originální a naprosto úchvatný pohled na svět.“

„Aha. Takže Beatrix je divná, zatímco Prudence ti připadá originální a úchvatná.“

„Přesně tak.“

Audrey zvolna zavrtěla hlavou. „Chtěla bych ti něco říct, ale časem na to přijdeš sám. Stejně bys mi nevěřil, anebo přinejmenším bys mi odmítal uvěřit. Na tuhle věc musíš přijít sám.“

„Audrey, o čem to k čertu mluvíš?“

Švagrová si založila útlé paže na hrudi a vážně se na něho podívala. Na rtech jí zahrál náznak úsměvu. „Jestli v tobě zůstal kousek gentlemana, tak se zítra u Beatrix zastavíš a omluvíš se Za

to, žes ranil její city. A vezmi s sebou Alberta. Jeho určitě ráda uvidí.“

Následující odpoledne se Christopher vydal do Ramsay Housu. Ne že by se mu tam chtělo. Nicméně neměl na zmíněný den žádné plány, ledaže by se spokojil s matčinými vyčítavými pohledy, anebo hůř – s Audreyiným stoickým klidem. Z toho důvodu musel někam pryč. V domě panovalo nesnesitelné ticho a v každém koutě na něho číhaly vzpomínky. Bylo to víc, než dokázal unést.

Ještě se musí švagrové zeptat, jaké byly závěrečné dny Johnova života a jak zněla jeho poslední slova.

Beatrix Hathawayová měla pravdu, když řekla, že bratrova smrt se pro něho stala reálnou, teprve když se vrátil domů.

Kráčeli lesem, Albert před ním vesele poskakoval a čenichal v křoví. Christopher byl mrzutý a neklidný, neboť netušil, jakého přijetí se mu v Ramsay Housu dostane. Anebo nedostane. Beatrix nepochybně pověděla své rodině o jeho negentlemanském chování. Budou se na něho právem zlobit. Všeobecně se vědělo, že Hathawayovi drží při sobě a vášnivě chrání jeden druhého. Ostatně, nic jiného jim ani nezbývá, když mají ve svém středu dva muže romského původu a nepatří k aristokracii.

Pomyslnou vstupenku mezi londýnskou smetánku jim obstaral Leo, lord Ramsay, jenž shodou několika náhod zdědil šlechtický titul. Naštěstí pro Hathawayovy je kladně přijal lord Westcliff, jeden z nejmocnějších a nejuznávanějších aristokratů v zemi. Přátelství s ním jim otevřelo dveře, které by pro ně jinak zůstaly uzavřené. Pokud místní šlechtu něco doopravdy štvalo, pak

skutečnost, že Hathawayovy vůbec nezajímalo, jak na ostatní působí, a za poskytnuté šance neprojevovali patřičný vděk.

Jak se Christopher blížil k Ramsay Housu, kladl si otázku, co tu vlastně k čertu dělá. Jde k Hathawayovým bez ohlášení. Dnes s největší pravděpodobností návštěvy nepřijímají a rozhodně není vhodná doba. I když pochyboval, že si tohoto nedostatku všimnou. Panství, které spravovali, bylo sice malé, ale výnosné. Čítalo tři tisíce akrů orné půdy a na dvě stovky prosperujících hospodářských stavení. Rozlehlý les každoročně poskytoval přehršel kvalitního dříví. Před očima mu vyvstala půvabná silueta rodinného sídla s výraznými štíty. K původnímu středověkému jádru později přibyla přístavba, avšak míšení dvou architektonických stylů není ničím výjimečným. Podobnou rekonstrukcí prošla mnohá starobylá obydlí. Protože však tento nesourodý dům patřil Hathawayovým, jako by pouze podtrhoval

jejich výjimečnost.

Christopher dal Alberta na vodítko a s trochou nevole zamířil k hlavnímu vchodu.

Když bude mít štěstí, nikdo ho nepřijme.

Přivázal psa ke štíhlému sloupu verandy, zaklepal a napjatě vyčkával.

Vzápětí prudce ucouvl, neboť dveře se rozlétly a na prahu se objevila rozčilená hospodyně.

„Promiňte, pane, ale právě…“ Přerušil ji zvuk rozbíjeného porcelánu. „Och, milosrdný Bože!“ zasténala a ukázala k přijímacímu salonu. „Kdybyste tam chviličku posečkal…“

„Mám ji!“ zahlaholil mužský hlas. „Sakra! Ne! Nemám! Míří k hlavnímu schodišti!“

„Ať se nedostane nahoru!“ zaječel ženský hlas a nato se rozkřičelo malé dítě. „Ach! Ta zatracená potvora ho probudila! Kde jsou všechny služky?“

„Důkladně schované.“

Christopher zaváhal. Rozpačitě pomrkával. Donesl se k němu mečivý zvuk. „Copak zde chovají hospodářská zvířata?“ zeptal se bezvýrazně hospodyně.

„Kdepak,“ vyhrkla překotně a pokusila se ho dostrkat do salonu. „To pláče náš maličký. Víte, on tak divně bulí.“

„Nezní to jako dítě,“ zapochyboval Christopher.

Slyšel, jak Albert štěká na verandě. Po chodbě běžela třínohá kočka následovaná ježkem, který klusal rychleji, než by člověk čekal. Hospodyně pospíchala za nimi.

„Pojď sem, Pandoro!“ ozval se další hlas. Tentokrát patřil Beatrix a Christopherovi se při jeho zaznění bezděčně zbystřily všechny smysly. Ocitl se uprostřed pozdvižení, jež na něho neblaze zapůsobilo. Podvědomě cítil, že by měl zasáhnout, avšak vůbec netušil jak. Co se tu proboha děje?

Vtom se kolem něho prohnala bílá koza. Vesele poskakovala chodbou.

Těsně za ní se vyřítila Beatrix. Sotva ho spatřila, na místě se zarazila. „Proč jste se ji nepokusil zastavit?“ zvolala. Jakmile poznala Christophera, zamračila se. „Aha, to jste vy.“

„Slečno Hathawayová…,“ spustil.

„Podržte mi ho.“

Vrazila mu něco do náruče. Bylo to teplé a kroutilo se to. A zase se rozběhla za prchající kozou.

Ohromený Christopher pohlédl na tvora ve svých rukách. Bylo to smetanově zbarvené kůzle s hnědou hlavou. Nejprve měl v plánu odhodit je na podlahu, ale pak si všiml, že se Beatrix vrací. Udivilo ho, že má na sobě kalhoty a vysoké holínky.

Viděl již ženy v různých stadiích oblékání a svlékání, ale nikdy žádnou nespatřil v ustrojení čeledína.

„Já snad sním!“ svěřil se kůzleti, které se mu zmítalo v rukou.

„Zdá se mi velice divný sen o Beatrix Hathawayové a kozách.“

„Mám ji!“ zaradoval se mužský hlas. „Beatrix, říkal jsem ti, že ta ohrada musí být vyšší.“

„Nepřeskočila ji,“ protestovala dívka, „nýbrž se jí prokousala.“

„Kdo ji vpustil dovnitř?“

„Nikdo. Otevřela si sama.“

Další vzrušené debatě nebylo rozumět.

Zatímco Christopher vyčkával, až někdo vezme na vědomí jeho přítomnost, vpadl do domu zadýchaný, zhruba čtyř až pětiletý

tmavovlasý hošík. V ruce svíral dřevěný meč a hlavu měl ovázanou kapesníkem, takže připomínal mrňavého piráta. „Už chytili tu kozu?“ vyhrkl bez úvodu.

„Myslím, že ano.“

„Hrome! Přišel jsem o veškerou švandu.“ Povzdechl si a pak vzhlédl ke Christopherovi. „Kdo jste?“

„Kapitán Phelan.“

V chlapcových očích zajiskřil nefalšovaný zájem. „Kde máte uniformu?“

„Válka skončila, takže ji už nenosím.“

„Přišel jste navštívit mého otce?“

„Ne, jsem tu kvůli slečně Hathawayové.“

„Patříte k jejím nápadníkům?“ Christopher energicky zavrtěl hlavou.

„Třeba jedním z nich jste,“ pronesl moudře chlapeček, „ale zatím o tom nevíte.“

Mladý muž cítil, jak se usmívá – na rtech mu zahrál první opravdový úsměv po mnoha letech. „Má jich slečna Hathawayová hodně?“

„Ach ano. Ale žádný z nich si ji nechce vzít.“

„Tušíš proč?“

„Nechtějí se nechat zastřelit.“ Hošík pokrčil drobnými ramínky.

„Prosím?“ Christopher nechápavě pozvedl obočí.

„Dříve než se oženíte, střelí vás šípem do srdce, abyste se zamiloval,“ vysvětloval kluk. Nato se zadumal. „Ale nejsem si jist, zda to potom bolí stejně jako na začátku.“

Christopher se neubránil úšklebku. V tu chvíli se v hale objevila Beatrix. Táhla za sebou kozu přivázanou na provaze.

Tázavě se podívala na Christophera.

Jeho úsměv povadl. Přistihl se, že zírá do jejích sytě modrých očí. Udivila ho jejich přímost a průzračnost. Takhle si představuje oči padlého anděla. Jako by říkaly, že ať už se na tomto hříšném světě děje cokoliv, ji to nezlomí. Připomínaly mu, že přečiny, kterých se dopustil, tak snadno nevymaže.

Posléze sklonila zrak k hošíkovi. „Ryei,“ oslovila ho a předala mu provaz, „odved Pandoru do stodoly, prosím. Kůzle vezměte

s sebou.“ Převzala mládě z mužovy náruče. Letmo se přitom dotkla jeho košile a Christopher pocítil ve slabinách příjemnou tíhu.

„Ano, tetičko.“ Chlapec zmizel za vchodovými dveřmi a nějakým zázrakem se mu podařilo vzít s sebou dřevěný meč i obě kozy.

Christopher zůstal stát proti Beatrix a snažil se na ni neslušně necivět. A hanebně zklamal. Klidně by před ním mohla být ve spodním prádle. Vlastně by to bylo mnohem lepší, protože v něm by alespoň nevypadala tak svůdně. Pánské oblečení zdůraznilo křivky jejích boků a pevnost stehen. Nebyla si toho vůbec vědoma. Krucipísek, co je to za ženskou?

Marně se pokoušel vzpamatovat. Podrážděnost se v něm svářila s fascinací a vzrušením. Rozcuchané vlasy jí hrozily každou chvíli vyklouznout z nedbale zapíchaných vlásenek. Líčka se zardívala z vynaloženého úsilí, a aniž si to uvědomovala, byla ztělesněním ženskosti a zdraví.

„Proč jste přišel?“ zeptala se.

„Chci se vám omluvit,“ přiznal. „Včera jsem byl… nezdvořilý.“

„Kdepak, byl jste hrubý.“

„Máte pravdu. Moc mě to mrzí.“ Neodpověděla a Christopher marně hledal další slova. On, který se ženami vždy hovořil tak nenuceně. „Strávil jsem příliš času v drsné společnosti. Od návratu z Krymu někdy bývám bezdůvodně podrážděný. Slova jsou pro mě pojednou nadmíru důležitá a odmítám s nimi nakládat ledabyle.“

Možná se mu to zdálo, ale přísahal by, že dívčin obličej mírně zjihl.

„Nemáte mě v lásce a za to se nemusíte omlouvat,“ prohlásila.

„Čistě ze zdvořilosti.“

„Byl jsem k vám hrubý,“ opravil ji. „A není to pravda.“

„Co není pravda?“ mračila se.

„Že vás nemám rád. Víte… Neznám vás natolik, abych si k vám stačil vybudovat jakýkoliv vztah. Kladný či záporný.“

„Nepochybuji, kapitáne, že čím víc se o mně dozvíte, tím víc vám budu proti srsti. Proto zanechme všech vytáček a přiznejme

si, že jsme si navzájem nepadli do oka. Potom se nebudeme muset utápět v trapných rozpacích.“

Je tak otevřená a praktická! Christopher si nemohl pomoct – náramně se bavil. „Obávám se, že vám nemohu vyhovět.“

„Proč ne?“

„Protože jste s tím vyrukovala zrovna ve chvíli, kdy jsem se přistihl, že se mi začínáte líbit.“

„To vás přejde,“ broukla.

Její rozhodný tón způsobil, že se málem usmál od ucha k uchu.

„Kdepak, jsem si naprosto jist, že se mi zamlouváte.“

Beatrix mu věnovala skeptický pohled. „Co můj ježek? Taky se vám zamlouvá?“

Christopher se zadumal. „Náklonnost k hlodavcům si budu vytvářet pozvolna.“

„Medúza není hlodavec, nýbrž hmyzožravec.“

Neodolal a položil jí ožehavou otázku. „Proč jste ji přinesla na piknik?“

„Domnívala jsem se, že její společnost mi bude milejší než pozvaní hosté.“ Pousmála se koutkem úst. „A nemýlila jsem se.“ Odmlčela se. „Zrovna se chystáme, že si dáme čaj. Připojíte se k nám?“

Zavrtěl hlavou dřív, než dokončila větu. Vyptávali by se ho na všechno možné a on by musel pečlivě volit odpovědi. Vyčerpávalo ho samotné pomyšlení na dlouhou konverzaci. Dostavila se stará známá popudlivost. „Děkuji za pozvání, ale ne. Já…“

„Je to podmínka mého odpuštění,“ přisadila si Beatrix. Tmavě modré oči se upíraly přímo na něho a provokativně se leskly.

Pobavila ho svou přímočarostí. Kde bere dvacetileté děvče odvahu mu poroučet?

Ukazovalo se, že odpoledne může být zajímavější, než se původně zdálo. Proč tu nezůstat? Nikde ho nečekají. Ať už návštěva dopadne jakkoliv, jistě bude příjemnější než návrat do pochmurného domova. „V tom případě…“ Udiveně se odmlčel, neboť Beatrix se k němu naklonila.

„A hrome,“ zamumlala. Pátravě si prohlížela klopy jeho tvídového saka. „Jste samý kozí chlup.“ Jala se ho divoce oprašovat.

Christopherovi trvalo celých pět vteřin, než si vzpomněl, jak se dýchá. „Slečno Hathawayová…“ Ve svém úsilí si neuvědomila, že stojí příliš blízko. Toužil dostat ji ještě blíž. Jaké by to bylo obejmout ji a vtisknout obličej do záplavy tmavých kadeří?

„Nehýbejte se,“ napomenula ho a dál oprašovala předek jeho svrchníku. Popadl ji za křehká zápěstí a přidržel. Bože, jak je sladká na dotek! Má hladkou pleť a pod bříšky prstů cítí ozvy jejího tepu. Beatrix se jemně zachvěla. Jak rád by ji uchlácholil pohlazením! Přál si, aby se k němu přitiskla celým svým tělem, ovinulo ho nohama i pažemi, a přikryla vodopádem dlouhých vlasů.

Avšak navzdory její nepopiratelné přitažlivosti by se se ženou, jako je ona, nikdy nezapletl. Ani kdyby nebyl zamilovaný do Prudence. Co si opravdu přeje a potřebuje, je návrat k normálu. K takovému životu, který navrátí jeho duši klid.

Beatrix vyprostila paže z jeho sevření. Ostražitě na něho hleděla.

Oba se ulekli, když se chodbou rozlehly kroky.

„Dobré odpoledne,“ ozval se příjemný ženský hlas.

Byla to Amélie, Beatrixina o něco menší a kypřejší starší sestra. Působila vlídným mateřským dojmem, jako by se chystala utěšit a zahrnout soucitem každého, kdo to zrovna potřebuje.

„Paní Rohanová.“ Christopher se zdvořile uklonil.

„Pane,“ odvětila s tázavým nachýlením hlavy. Ačkoliv se už setkali, očividně ho nepoznala.

„To je kapitán Phelan,“ představila ho Beatrix.

Mladá žena údivem vykulila modré oči. „Tomu říkám milé překvapení,“ zvolala a podala Christopherovi ruku.

„Kapitán Phelan a já se navzájem nesnášíme,“ sdělila jí Beatrix.

„Vlastně jsme zavilí nepřátelé.“

Christopher se na ni podíval. „Kdy se z nás stali zavilí nepřátelé?“

Beatrix se nenamáhala odpovědět. „Přesto u nás zůstane na čaj,“ oznámila sestře.

„To je báječné, drahá,“ usmála se Amélie. „Proč se nesnášíte?“

„Potkali jsme se, když jsem si včera vyšla na procházku,“ vysvětlovala Beatrix. „Nazval Medúzu zahradním škůdcem a vyčetl mi, že jsem ji s sebou vzala na piknik.“

Amélie se na Christophera zazubila. „Od nás to Medúza kolikrát schytala mnohem hůř. Už jsme ji nazvali chorým jehelníčkem a kaktusem na nožičkách.“

„Nechápu, proč lidé chovají k ježkům takový odpor,“ zlobila se Beatrix.

„Protože rozrývají záhony a nedají se pohladit,“ odpověděla ji Amélie. „Kapitán Phelan má pravdu. Mohla sis na ten piknik vzít kočku.“

„Nebuď hloupá. Kočky mají k piknikům skoro stejný odpor jako ježci.“

Rozhovor probíhal s udivující rychlostí a Christopher téměř nedostal šanci se do něj vložit. Konečně se mu to podařilo.

„Omluvil jsem se slečně Hathawayové za svoje nemístné poznámky,“ pravil rozpačitě.

Vysloužil si za to uznalý pohled. „Výborně. Jste muž, který se nebojí omluvit. Jenže plýtvat omluvami na naši rodinu je zcela zbytečné. Věci, které by nás měly urážet, nás obvykle těší a naopak. Račte dál, kapitáne, jste mezi přáteli.“

Christopher se přistihl, jak proti své vůli kráčí do nitra přívětivého domu s početnými okny, kde se všude tyčí hromady knih.

„Beatrix,“ prohodila Amélie přes rameno, zatímco se ubírali chodbou, „asi bys měla přehodnotit své oblečení. Mohlo by chudáka kapitána šokovat.“

„Už mě viděl,“ namítla sestra, „takže šokovaný už je. Nač se tedy převlékat? Kapitáne, cítil byste se lépe, kdybych si sundala kalhoty?“

„Ne!“ zazněla pohotová odpověď.

„Dobrá, nechám si je. Nechápu, proč by je ženy nemohly nosit pořád. Snáze se v nich chodí a člověk může i skákat. Což se hodí

například při pronásledování kozy. Dovedete si představit, že bych ji honila v sukních?“

„Ano, tohle by švadleny měly brát v úvahu,“ přisvědčila Amélie, „ačkoliv já myslela spíše na pronásledování dětí než koz.“

Vstoupili do místnosti, jíž dominovala řada vysokých oken seřazených do půlkruhu. Shlížela do jarní zahrady. O útulnost se postaraly polstrované pohovky a křesla, vyložené vyšívanými polštáři. Hospodyně pilně prostírala na čajový stolek porcelánové talířky. Christopher se neubránil, aby přívětivou domácí scénu neporovnal se včerejší svačinou ve vzorně naklizeném salonu Phelanových.

„Tillie, prostřete o jedno místo víc, prosím,“ pravila Amélie.

„Máme hosta.“

„Ano, paní.“ Hospodyně se zatvářila ustaraně. „Je ta koza pryč?“

„Samozřejmě,“ zazněla chlácholivá odpověď. „Můžete bez obav přinést čaj, až bude hotový.“ Amélie se na Christophera laškovně zamračila. „S tím zvířetem jsou jenom samé starosti. Kdyby bylo alespoň roztomilé. Kozy mi připadají jako špatně oblečené ovce.“

„Křivdíš jim,“ namítla Beatrix. „Kozy jsou daleko charakternější a inteligentnější. Ovce nemají vlastní vůli, jenom se tupě courají jedna za druhou. V Londýně jsem jich potkala spoustu.“

„Ovcí?“ nechápal Christopher.

„Moje sestra hovoří obrazně, kapitáne Phelane,“ dodala Amélie na vysvětlenou.

„Viděla jsem tam i opravdové,“ podotkla Beatrix. „Ale přiznávám, že jsem měla na mysli lidi. Všichni ustavičně omílají jedny a tytéž klepy, což je nesmírně únavné. Lpí na nejnovější módě a populistických názorech bez ohledu na to, jak jsou pošetilé. Pobytem v jejich společnosti člověk nic nezíská. Naopak se stane jedním z nich, stojí v řadě a bečí.“

Ode dveří se ozval tichý smích, zrovna do nich totiž vstoupil Cam Rohan. „Hathawayovi ovcemi očividně nejsou. Roky se snažím začlenit do vašeho stáda, ovšem bez úspěchu.“

Christopherovi bylo známo, že Rohan nějaký čas pracoval v hráčském klubu a pak zbohatl pomocí šikovných investic. Ačkoliv jeho oddanost manželce a rodině byla ve Stony Crossu všeobecně známá, zdaleka neodpovídal představě tradiční hlavy rodiny. Vlasy nosil delší, než se slušelo, a o jeho romském původu svědčily exotické oči barvy jantaru i diamant třpytící se mu v ušním lalůčku.

Přistoupil ke Christopherovi, uctivě se mu uklonil a přátelsky se na něho podíval. „Rád vás vidím, kapitáne Phelane. Doufali jsme ve váš bezpečný návrat.“

„Děkuji. Doufám, že jsem nepřišel nevhod.“

„Ani v nejmenším. Lord Ramsay se spolu se svou ženou dosud nevrátil z Londýna a Merripen, můj bratr, odcestoval s rodinou do Irska, takže zde poslední dobou panuje až nepříjemný klid.“ Rohan se odmlčel a oči se mu pobaveně zaleskly. „Navzdory uprchlým kozám.“

Dámy se usadily ke stolu, kde obdržely misky na oplachování prstů a ubrousky. Následoval podnos se svačinou. Amélie nalévala čaj. Christopher si všiml, že do Beatrixina šálku přidala několik rozdrcených lístků.

Amélii neunikl jeho zájem. „Sestra dává přednost čaji ochucenému mátou. Dáte si také, kapitáne?“

„Kdepak, děkuji vám. Já…“ Odmlčel se, neboť si všiml, že si Beatrix rozmíchává v šálku lžíci medu.

Každé ráno a odpoledne popíjím mátový čaj oslazený medem…

Připomínka Prudenciných dopisů v něm podnítila novou vlnu touhy. Musel se proti ní obrnit. Přinutil se soustředit na lidi kolem sebe.

Zaslechl, jak venku štěká Albert, a dostavila se známá popudlivost. Zmlkne ten zatracený čokl někdy?

„Chce vás chránit,“ prohlásila Beatrix, jako by mu četla myšlenky. „Diví se, kam jsem vás odvedla.“

Christopher si unaveně povzdechl. „Asi bych to neměl říkat, ale dokáže řádit celé hodiny. Připravte se na nejhorší.“

„Hloupost. Musí se přizpůsobit nové situaci. Přivedu ho.“

Její autoritativní chování kapitána podráždilo bez ohledu na to, zda má dívka pravdu nebo ne. „Ještě něco zničí,“ namítl a postavil se.

„Horší než koza být nemůže,“ odpověděla Beatrix a také si stoupla, aby mu dokázala lépe čelit. I Rohan vstal a sledoval je.

„Slečno Hathawayová…“ Christopher chtěl pokračovat v námitkách, ale vzápětí se odmlčel a polekaně zamrkal, neboť dívka vztáhla ruku a krátce se konečky prstů dotkla jeho hrudi tam, kde tlouklo jeho srdce.

„Dovolte mi to zkusit,“ požádala ho jemně.

Mimoděk ustoupil o krok a dech se mu zadrhl v plicích. Jeho tělo na dotek zareagovalo se znepokojující rychlostí. Dáma se za žádných okolností nedotkne mužova trupu, tedy pokud to nevyžadují extrémně nepříznivé okolnosti. Ani si nedovedl představit, jaké by měly být. Třeba kdyby na něm chytila vesta a ona se ji z něho pokoušela svléknout. Jiný omluvitelný důvod nevymyslel.

Nicméně pokud se měl držet pravidel etikety, nemohl dámě oponovat. Proto se spokojil s pouhým přikývnutím.

Jakmile dívka odběhla z místnosti, muži se opět posadili.

„Omluvte nás, kapitáne Phelane,“ kála se Amélie. „Vidím, že vás moje sestra vyvádí z míry. Pokoušeli jsme se naučit ji lepšímu chování, ale všichni jsme Filištínští. Ráda bych vás ujistila, že Beatrix nemá ve zvyku strojit se do chlapeckých šatů. Kalhoty volí jen v případě činností, u kterých jsou sukně na překážku. Například když vrací ptáče do hnízda, cvičí koně a tak.“

„Za vhodnější řešení bych považoval zákaz aktivit, jež vyžadují pánské oblečení,“ odpověděl Christopher. Opatrně volil slova.

Rohan se ušklíbl. „Jedno z mých soukromých pravidel týkajících se jednání s Hathawayovými zní: Nikdy jim nic nezakazuj, protože tím dosáhneš pravého opaku.“

„Nebesa! Tak špatní zase nejsme,“ bránila se Amélie.

Rohan věnoval manželce výmluvný pohled. Potutelně se usmíval. „Hathawayovi potřebují svobodu,“ sdělil Christopherovi.

„Beatrix je zvláštní. Pobyt v salonech a společenských prostorách pro ni znamená pravá muka. Cítí se jako ve vězení. Přistupuje

k životu daleko živějším a přirozenějším způsobem než většina gádžů, které jsem poznal.“ Z kapitánova pohledu vyčetl, že mu nerozumí. „Hovořím o lidech neromského původu.“

„Kvůli Beatrix máme doma zvěřinec složený ze zvířat, která nikdo nechce,“ navázala Amélie. „Kozu s předkusem, třínohou kočku, obézního ježka, mulu s nevyváženou tělesnou stavbou a podobně.“

„Mulu?“ Christopher na ženu užasle zíral, ale než stačil položit doplňující otázku, Beatrix se vrátila s Albertem na vodítku.

Christopher od ní chtěl psa převzít, ale ona zavrtěla hlavou.

„Děkuji, kapitáne, ale zvládla jsem ho.“

Sotva Albert spatřil svého pána, divoce zamával ocasem a se štěkáním se k němu vrhl.

„Nesmíš!“ napomenula ho Beatrix, přitáhla ho zpátky a krátce mu rukou stiskla čenich. „Páníček je v bezpečí. Nemusíš dělat tolik povyku. Jdeme.“ Cestou sňala z pohovky polštář a položila ho do kouta.

Christopher sledoval, jak přivedla teriéra k polštáři a odepnula vodítko. Albert kňoural a odmítal si lehnout, ale poslušně setrvával na místě. „Zůstaň!“ přikázala mu dívka.

Ke Christopherově údivu se Albert ani nepohnul. Pes, kterému nevadila ostrá palba, se nechal zkrotit obyčejnou dívkou.

„Myslím, že už bude hodný,“ prohlásila Beatrix a vrátila se ke stolu. „Ale neměli bychom mu věnovat sebemenší pozornost.“ Usedla ke stolu a rozprostřela si ubrousek na klíně. Povzbudivě se na Christophera usmála. „Zachovejte klid, kapitáne. Čím budete uvolněnější, tím pohotovější bude váš pes.“

V hodině, která následovala, Christopher popíjel horký čaj s cukrem a nechal se zatáhnout do vzrušené debaty, jež se kolem neho rozproudila. Cítil, jak jeho nitro zvolna taje a zbavuje se napětí. Přistál před ním talíř s obloženými chlebíčky a koláčky. Tu a tam pohlédl na Alberta, jenž se uvelebil na polštáři s hlavou položenou na tlapkách.

Hathawayovi poskytli Christopherovi úplně novou zkušenost. Byli velice zábavní. Živá konverzace, která se mezi nimi rozproudila, se ubírala pozoruhodnými směry. Pochopil, že sestry

Hathawayovy svou inteligencí vysoce převyšují většinu lidí, s nimiž se v takzvané lepší společnosti setkává. Ovšem jedno téma na přetřes nepřišlo. Krymská válka. A Christopher jim za to byl neskonale vděčný. Zřejmě chápali, že traumatické chvíle krutých bojů jsou to poslední, nač chce vzpomínat. Což byl další důvod, proč si je oblíbil.

Avšak Beatrix představovala problém.

Nevěděl, co si o ní myslet. Dráždil ho a zároveň fascinoval familiární způsob, jakým s ním jednala. Křížila nohy oblečené v kalhotách jako muž a vyváděla ho tím z míry. Připadala mu divná. Považoval ji za polodivoký podvratný živel.

Po svačině hostitelům poděkoval za příjemné odpoledne.

„Doufám, že se u nás zase brzy zastavíte,“ usmívala se Amélie.

„Ano,“ přisvědčil, ale nemyslel svá slova vážně. Ačkoliv se v přítomnosti Hathawayových dobře bavil, usoudil, že bude lepší brát je po malých dávkách a opravdu vzácně.

„Doprovodím vás na kraj lesa,“ oznámila mu Beatrix a šla pro Alberta.

Christopher potlačil nelibost. „Není třeba, slečno Hathawayová.“

„Vím, že není,“ prohlásila sebevědomě, „jenže já chci.“ Mladý muž zatnul zuby a natáhl se pro vodítko. „Povedu ho,“ oznámila mu a vykročila. Christopher raději spolkl kousavou poznámku. Všiml si, že se Rohan náramně baví. Raději mlčky následoval dívku z domu.

Amélie přistoupila k oknu a sledovala dvě zmenšující se postavy, mířící přes sad k lesu. Jabloně obsypané květy a nalitýma pupeny je brzy zastínily svými větvemi.

Mátl ji způsob, jakým Beatrix jednala s upjatým vojákem. Letmo se ho dotýkala a švitořila na něho, jako by se pokoušela něco mu připomenout.

Cam zůstal stát za zády své ženy. Opřela se o něho a čerpala sílu z jeho pružného, neochvějného těla. Jedna z manželových rukou smyslně klouzala po předním dílu jejích šatů. Amélie se zachvěla slastí.

„Ubohý Christopher,“ povzdechla si při vzpomínce na uštvaný pohled kapitána Phelana. „Zpočátku jsem ho vůbec nepoznala. Zajímalo by mě, zda si uvědomuje, jak moc se změnil.“

Camovy rty něžně putovaly po její skráni. „Myslím, že ano.“

„Dříve býval velmi zábavným společníkem, nyní je nepříjemně vážný. Chvílemi se mi zdálo, že zírá přímo skrze mě…“

„Strávil dva roky pohřbíváním svých přátel,“ odvětil tiše Cam.

„Účastnil se boje muže proti muži, což člověka zatvrdí.“ Odmlčel se. „Některých vzpomínek se chlap nezbaví. Tváře lidí, které jsi zabil, s tebou zůstanou navěky.“

Amélie věděla, že vzpomíná na epizodu ze svého života, proto se otočila a přivinula ho k sobě.

„Rom na válku nevěří,“ zašeptal jí Cam do vlasů. „Na konflikt hádku a rvačku ano. Ale nechápe, proč by měl brát život člověku, proti němuž nechová osobní zášť. Což je jeden z důvodů, proč by ze mě nebyl dobrý voják.“

„Avšak tytéž důvody z tebe činí skvělého manžela.“ Cam ji pevně sevřel v náruči a zašeptal jí cosi ve svém rodném jazyce. Ačkoliv slovům nerozuměla, rozechvíval ji jejich melodicky zvuk.

Přitulila se k němu blíž. S tváří přitisknutou k jeho hrudi poznamenala: „Není pochyb o tom, že Beatrix je z kapitána Phelana celá pryč.“

„Odjakživa ji to táhne k raněným tvorům.“

„Jenže ti většinou bývají nebezpeční.“

Muž ji chlácholivě pohladil po zádech. „Budeme na ni dávat bedlivý pozor, lásko.“

Cestou k lesu Beatrix hladce srovnala s kapitánem krok. Tomu vadilo, že Alberta vede na vodítku někdo jiný. Dívčina průbojnost se stala pomyslným kamínkem, který Christophera tlačil v botě. Nicméně kdykoliv se ocitla poblíž něho, zdálo se mu, že silněji vnímá svoje okolí. Jako by ho dovedla udržet v přítomnosti.

Ustavičně těkal očima na její kalhoty, nestoudně obepínající dlouhé nohy a boky. Proč jí rodina dovoluje oblékat se tímto způsobem? Naprosto se to nehodí, dokonce ani v soukromí ne.

Nevesele se usmál, neboť si uvědomil, že má s Beatrix Hathawayovou přece jenom něco společného – ani jeden nedrží krok se současným světem.

Rozdíl tkví v tom, že on by jej držel moc rád.

Před válkou se mu všechno zdálo snadné. Vždycky věděl, co má udělat nebo říct. Nyní mu návrat do lepší společnosti připadal jako přihláška k účasti ve hře, jejíž pravidla nadobro zapomněl.

„Chystáte se brzy vystoupit z armády?“ zeptala se Beatrix.

Christopher přikývl. „Za několik dní odjedu do Londýna, kde učiním nezbytné přípravy.“

„Aha.“ Beatrix slyšitelně poklesla na duchu. „Předpokládám, že navštívíte Prudenci.“

Zabručel cosi nesrozumitelného. V náprsní kapse ho pálil kousek papíru, který neustále nosil při sobě.

Nejsem ta, za kterou mě považujete.

Vraťte se domů, prosím. Přijeďte a najděte si mě.

Ano. Najde si ji a zjistí, proč mu napsala tato znepokojivá slova.

A potom se s ní ožení.

„Teď když tu není váš bratr,“ pokračovala Beatrix, „se musíte naučit spravovat panství.“

„Kromě jiného,“ odsekl.

„Máte k dispozici rozsáhlé polesí.“

„Jsem si toho vědom,“ přisvědčil mírnějším tónem.

Zřejmě si nevšimla stopy sarkasmu v jeho hlase. „Někteří majitelé lesa to s těžbou přehánějí, jen aby vyhověli potřebám zdejších manufaktur. Doufám, že vy takový nebudete.“

Christopher mlčel v naději, že se tím vyhne další konverzaci.

A pak ho Beatrix zaskočila otázkou: „Stál jste vůbec někdy o Riverton?“

„Nezáleží na tom, oč jsem stál nebo ne. Jsem další v pořadí tak udělám, co se ode mě očekává.“

„Právě že záleží,“ trvala dívka paličatě na svém. „Proto jsem se ptala.“

Christopher ztratil trpělivost. „Odpověď zní ne, o Riverton doopravdy nestojím. Odjakživa jsem počítal s tím, že panství

připadne Johnovi. Nyní mám zaujmout jeho místo a připadám si jako vetřelec.“

Každého jiného by jeho výbuch zlosti odradil od dalšího vyzvídání, ale Beatrix se nenechala zastrašit. „Co byste si počal, kdyby John dosud žil? Předpokládám, že z armády byste vystoupil stejně.“

„Ano. Vojska už mám plné zuby.“

„A pak? Co budete dělat dál?“

„Nevím.“

„Jaké máte nadání? Pro co máte talent?“

Dosáhli okraje lesa a jejich kroky začaly váznout. Nadání… Umí pít, porazit soupeře v biliáru nebo kartách, popřípadě svést ženu. Je prvotřídní střelec a výtečně jezdí na koni.

Potom si vzpomněl na dovednost, za niž ho nejvíc vychvalovali a zahrnovali medailemi.

„Talent mám jenom jediný,“ prohlásil a převzal Albertovo vodítko. Zahleděl se do dívčiných oblých očí. „Skvěle zabíjím lidi.“ Nato se beze slova otočil a nechal ji stát na kraji lesa.

Rozpory mezi Christopherem a matkou se prohloubily natolik, že spolu nevydrželi v jedné místnosti déle než několik minut. Chudinka Audrey dělala, co mohla, aby mezi nimi sjednala příměří, ale bezúspěšně.

Paní Phelanová si ustavičně na něco stěžovala. Nemohla projít pokojem, aniž by kolem sebe trousila nespokojené poznámky a stížnosti jako květinová družička při svatebním obřadu okvětní plátky. Rozjitřené nervy ji nutily trávit každé poledne v potemnělé tiché místnosti a ležet. Nesčetné potíže jí bránily dohlížet na chod domácnosti, a tak nic nebylo vykonáno k její naprosté spokojenosti.

Kdykoliv odpočívala, rachot talířů a příborů linoucí se z kuchyně na ni působil jako píchání neviditelných nožů. Tlumené hlasy či ozvěna opatrných kroků jí přivodily hotová muka. Celá domácnost byla jako na jehlách. Všichni se báli, že paní proti sobě nějakým způsobem popudí.

„Viděl jsem muže, kteří přišli o ruce nebo nohy, a zdaleka si nestěžovali tolik jako má matka,“ svěřil se Christopher švagrové. Audrey se na něho lítostivě zakřenila.

Poté moudře pravila: „Poslední dobou lpí na rituálech spojených s držením smutku. Skoro to vypadá, jako by si chtěla Johna svým truchlením udržet. Jsem ráda, že si ji zítra vyzvedne tvůj strýc. Někdo ji musí vyvést z toho příšerného stereotypu.“

Přinejmenším čtyřikrát týdně přicházela paní Phelanová na hřbitov u kostela ve Stony Crossu, kde strávila hodinu u Johnova hrobu. Jelikož potřebovala doprovod, většinou požádala Audrey,

aby šla s ní. Nicméně včera se s toutéž prosbou obrátila na Christophera. Se zachmuřenou tváří stál u hrobu svého bratra, zatímco matka klečela u náhrobku a prolévala slzy.

Když mu konečně naznačila, že hodlá vstát, pomohl jí na nohy, Poté trvala na tom, aby poklekl on a pomodlil se.

Ačkoliv by jí rád vyhověl, nedokázal se k tomu přimět.

„Oplakávám ho svým vlastním způsobem,“ sdělil jí. „A činím tak ve chvílích, které si sám určím.“

„Ale to se nesluší!“ vyčetla mu vehementně. „Projevuješ k němu nedostatek úcty. Tvůj bratr si zaslouží, abys pro něho truchlil, alespoň navenek. Koneckonců jsi na jeho smrti vydělal.“

Christopher na ni nevěřícně zíral. „Já že jsem vydělal?“ opakoval tiše. „Dobře víš, že mi na dědictví nikdy nezáleželo. Dal bych všechno, co mám, kdybych ho mohl přivést zpátky. Obětoval bych svůj život, abych ho zachránil.“

„Kéž by to bylo možné!“ prohlásila kysele stařena, načež se mlčky vrátili do domu.

A po celou tu dobu myslel na jediné – kolik hodin matka proseděla u Johnova hrobu a v duchu si přála, aby v něm místo milovaného syna ležel on.

John byl podle ní dokonalý – zodpovědný a spolehlivý. Christopher projevoval víc divokosti, hrubosti, ledabylosti a lehkovážnosti. Stejně jako jeho otec William. Pokaždé, když William způsobil v Londýně nějaký skandál – většinou spojený s něčí manželkou –, chovala se jeho žena ke svému mladšímu synovi chladně a odtažitě, jako by jeho prostřednictvím trestala svého nevěrného chotě. Když Williama shodil kůň a on následkem pádu zemřel, po Londýně se šeptalo: Jaký div, že nesešel z tohoto světa dřív kulkou některého podvedeného muže či naštvaného otce zneuctěné dcery.

Christopherovi v té době bylo dvanáct let. V otcově nepřítomnosti se brzy ujal role nevycválaného darebáka. Zdálo se, že právě takové chování se od něho očekává. Pravdou zůstávalo, že si vychutnával požitky, které mu město nabízelo, bez ohledu na skutečnost, že tyto zábavy jsou prchavé a plytké. Post armádního důstojníka se mu nadmíru zamlouval. Bavil ho v každém ohledu.

Dokud, uvědomil si Christopher a v duchu se usmál, ho nepovolali do opravdové války.

V boji se osvědčil lépe, než očekával sám či kdokoliv jiný. Čím víc zabitých nepřátel za sebou zanechal, tím pustější bylo jeho vlastní nitro.

Ale měl Prudenci. Jediné, co mu zůstalo, byla láska k ní. Stačilo si na ni vzpomenout a pocítil vzrušení.

Potíže se spánkem přetrvávaly, často se s trhnutím probudil uprostřed děsivého snu. Ve dne přicházely okamžiky, kdy ho polekal nějaký zvuk a on bezděčně sahal po zbrani, kterou dávno nenosil. Nikdy však nepochyboval o tom, že se jeho neutěšený stav časem zlepší.

Musí se zlepšit.

Co se týče Christophera Phelana, očividně není v co doufat. Beatrix si tuto skutečnost ustavičně připomínala. Vybral si Prudenci. Krásnou, zlatovlasou a konvenční.

Beatrix poprvé v životě zatoužila být někým jiným.

Myslím, že jste moje jediná šance, jak se opět stát součástí světa…

Třeba se nakonec ukáže, že Prudence je tou pravou ženou, která mu usnadní návrat ke kořenům. Na rozdíl od Beatrix se ve společnosti pohybuje jako rybka ve vodě. Dobrá. Jestli je tohle pro Christophera nejlepší řešení, nemůže mu je zazlívat. Zakusil spoustu útrap a bolesti a ona mu rozhodně nemíní dál komplikovat život.

Až na to, že na něho nedokáže přestat myslet. Je to jako nemoc. Pojednou se neumí chovat normálně. Ustavičně má na krajíčku. Připadá si, jako by se o ni pokoušela horečka. Je unavená a ztratila chuť k jídlu. Její mrzutost způsobila, že jí Amélie uvařila hrnek šťovíku a trvala na tom, aby odvar vypila.

„Nejsi ve své kůži,“ prohlásila. „Za běžných okolností jsi pořád veselá.“

„Proč bych měla jásat, když k tomu nemám žádný důvod?“ zabručela otráveně Beatrix.

„Máš tedy důvod být mrzutá?“

Beatrix by se jí ráda se vším svěřila, ale neodvážila se. Amélie by jí stejně nepomohla. I kdyby o svém trápení vyprávěla stu nebo tisícovce lidí, na výsledku by se nic nezměnilo. Prahne po muži,

kterého nikdy nemůže mít. Nestojí o to, aby jí někdo vykládal, jak je směšná. Dokonce se ani nechce ze své bezmocné posedlosti vyléčit, neboť představuje jediné křehké spojení, které s Christopherem má.

Byla jím natolik posedlá, že dokonce zvažovala odjezd do Londýna, kde by strávila zbytek společenské sezony. Mohla by navštěvovat Audrey a spatřit Christophera. Až na to, že by ho vídala ve společnosti Prudence, jak spolu tančí, flirtují a on se jí dvoří. Ne, to by nesnesla.

Kdepak. Zůstane v Hampshiru, kam patří. Audrey potvrdila, že je to moudré rozhodnutí.

„Změnil se, Beo, a rozhodně ne k lepšímu. Když se vrátil z Krymu, byla jsem v pokušení mu říct, že dopisy jsi mu ve skutečnosti psala ty, ne Prudence. Nyní jsem ráda, že jsem to neudělala. Nerada bych podporovala vaši vzájemnou náklonnost. Stal se z něho úplně jiný člověk. Pije víc, než je zdrávo. Snadno se rozčílí. Občas vídá nebo slýchá něco, co ve skutečnosti neexistuje. V noci nespí. Slyším ho, jak přechází po domě. Kdykoliv se pokouším s ním promluvit, odbude mě, jako bych byla hloupá. Někdy ho rozzuří nevinná otázka. Obzvlášť když nějak souvisí s válkou. Tehdy začne řádit jako zběsilý. Vůbec se neovládá. Divila bych se…“

„Čemu?“ zašeptala zdrchaně Beatrix.

Audrey jí pohlédla přímo do očí. „Divila bych se, kdyby se ho Prudenci podařilo zvládnout. Vzal si do hlavy, že bude jeho, ale dávno není tím mužem, kterého znala. A Prudence není dost bystrá, aby si to uvědomovala. Dokonce mě napadlo, zda by jí nemohl být nebezpečný.“

Beatrix zlověstná slova své přítelkyně dlouho zvažovala a pak se rozhodla vydat do Phelanova domu na dobrodružnou misi. Ačkoliv Christopherovi pomoci nemůže, Albertovi ano. Agresivní pes je hrozbou pro ostatní a zároveň se tím připravuje o potřebnou lásku a pozornost. Psi jsou ve své podstatě družná zvířata, a proto se musí Albert naučit, jak vycházet s ostatními tvory.

Na prahu ji přivítala hospodyně, paní Clockerová, a sdělila jí, že Audrey sice není doma, ale každou chvíli se má vrátit ze vsi.

„Přejete si na ni počkat, slečno Hathawayová?“

„Vlastně bych ráda hovořila s kapitánem Phelanem.“ Žena jí věnovala tázavý pohled a Beatrix se nepatrně usmála. „Chci mu nabídnout, že se postarám o Alberta, zatímco bude v Londýně.“

Hospodyně vykulila oči. „Pán nám tady chce tu potvoru nechat, aby se o ni sluhové starali. Toho čokla nám byl čert dlužen! Nechtěli by ho ani v pekle.“

Dívka se chápavě usmála. „Doufám, že se mi podaří ho napravit. Když kapitán Phelan dovolí, odvedu si Alberta s sebou a zbavím vás starostí.“

Paní Clockerová se rozzářila. „To by od vás bylo velmi laskavé, slečno Hathawayová! Okamžitě jdu za kapitánem.“ Nato odspěchala, jako by se bála, že jí Beatrix mezitím uteče.

Sotva urostlý Christopher vstoupil do přijímacího salonu, dívka zrudla jako pivoňka. Okamžitě s tím přestaň, napomenula se v duchu. Když už se musíš chovat jako idiot, tak běž domů a vypij celou lahvičku šťovíkového extraktu.

„Slečno Hathawayová.“ Christopher se jí zdvořile uklonil.

Tmavé kruhy pod očima svědčily o nedostatku spánku, ale kupodivu ho činily ještě přitažlivějším. Propůjčovaly totiž jeho ostře řezanému obličeji zdání zranitelnosti.

Beatrix se podařilo nasadit ledabylý úsměv. „Dobré ráno, kapitáne Phelane.“

„Už je odpoledne.“

„Že by?“ Ohlédla se přes rameno na hodiny stojící na krbové římse. Ukazovaly půl jedné. „Tedy dobré odpoledne.“

Muž povytáhl jedno obočí. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Spíše já pro vás. Chtěla bych si ponechat Alberta, zatímco budete v Londýně.“

Podezřívavě přimhouřil oči. „Proč?“

„Chci mu pomoci, aby snáze přivykl novému životu. Dostane se mu té nejlepší péče. Budu ho cvičit…“ Odmlčela se, neboť Christopher se zatvářil nesouhlasně. S odmítnutím nepočítala.

„Děkuji za nabídku, slečno Hathawayová, ale domnívám se, že v péči mého služebnictva mu bude lip.“

„Vy pochybujete o mých schopnostech?“ užasla.

„Ten pes je podrážděný. Potřebuje naprosté ticho a klid. Nechci se vás dotknout, ale atmosféra ve vašem domě je pro něho příliš bouřlivá.“

Svraštila obočí. „Odpusťte mi tu přímost, kapitáne, ale dovolím si vám oponovat. Poskytnu Albertovi přesně takové prostředí, jaké právě potřebuje. Podívejte, z psího pohledu…“

„Obejdu se bez vašich rad.“

„Kdepak, neobejdete,“ nedala se. „Jak si můžete být jist, že máte pravdu? Mohl byste mě alespoň vyslechnout. Odvažuji se tvrdit, že o psech toho vím víc než vy.“

Christopher ji obdařil tvrdým pohledem muže, který není zvyklý, aby někdo zpochybňoval jeho rozhodnutí. „O tom nepochybuji. Nicméně nyní je řeč o Albertovi, kterého znám lépe než vy.“

„Ano, ale…“

„Je načase, abyste odešla.“

Beatrix naplnilo hořké zklamání. „Co si myslíte, že s ním služebnictvo v době vaší nepřítomnosti udělá?“ obořila se na něho a pokračovala dřív, než ji stačil přerušit. „Zavřou ho někam do chlíva nebo do pokoje, protože se ho budou bát. Tím z něho vychovají ještě větší bestii, než je. Bude rozčilený a osamělý. Právem bude zuřit. Netuší, co se od něho očekává. Potřebuje nepřetržitou pozornost a péči. A já jsem tu jediná, kdo je ochoten se o něho starat a má na to čas.“

„Ten pes mě dva roky doprovázel,“ utrhl se na ni Christopher.

„Poslední věc, kterou bych si pro něj přál, je vystavit ho blázinci u vás doma. Chaos k životu nepotřebuje. Stejně jako hluk a zmatek.“

Vtom se ozvalo divoké štěkání doprovázené uši rvoucím kovovým řinkotem. Albert proběhl halou a zkřížil cestu hospodyni nesoucí podnos s vyleštěnými příbory.

Beatrix zachytila koutkem oka rozsypané lžíce a vidličky. Poskakovaly k otevřeným dveřím salonu. Vzápětí se stejně jako ony ocitla na podlaze a vyrazila si dech.

Ohromeně zjišťovala, že leží na koberci, přišpendlená těžkým mužským tělem.

Pokusila se v nastalé situaci zorientovat. Christopher na ni skočil, objal rukama její hlavu a instinktivně ji chránil svým tělem. Skončili na jedné hromadě a zrychleně oddechovali.

Muž zvedl hlavu a ostražitě se rozhlédl kolem sebe. V jeho výrazu se zračila zuřivost, jež ji nakrátko vyděsila. Takhle se tvářil v bitvě. Tenhle pohled se naskytl nepřátelům, než je s přehledem vyřídil.

Albert k nim přiběhl a hlasitě štěkal.

„Fuj!“ okřikla ho tiše Beatrix a ukázala na něho nataženou rukou. „Lehni!“

Štěkot přešel do tlumeného vrčení a pes poslušně klesl na podlahu. Nespouštěl zrak ze svého pána.

Dívka se na něho zahleděla. Rozčileně lapal po dechu a polykal. Očividně se pokoušel vzpamatovat a vzít rozum do hrsti.

„Christophere,“ oslovila ho opatrně, ale zdálo se, že ji nevnímá.

Sklouzla rukama po jeho těle, jednu dlaň mu položila na rameno, druhou do pasu. Neušlo jí, jak je urostlý a že se jemně chvěje. Přemohla ji něha. Neodolala a nesměle ho pohladila bříšky prstů po ztuhlém krku.

Albert tlumeně zavyl. Nespouštěl je z očí.

Beatrix pohlédla Christopherovi přes rameno a spatřila hospodyni, jak nerozhodně přešlapuje na prahu. V dlaních svírala svazek vidliček.

Ačkoliv Beatrix na nějakém skandálu nezáleželo, cítila instinktivní potřebu Christophera chránit. Jistě by nechtěl, aby ho někdo přistihl ve slabé chvilce, kdy se neovládl.

„Nechte nás,“ požádala služku nehlasně.

„Ano, slečno.“ Paní Clockerová za sebou zavřela a vděčně odspěchala.

Beatrix obrátila pozornost zpátky ke Christopherovi. Zdálo se, že si ničeho nevšiml. Položila hlavu na koberec a otočila ji tak, aby

se tváří přitiskla k jeho lesklým plavým vlasům. Vyčkávala. Umožnila mu, aby cítil rytmus jejího pravidelného dechu.

Voněl jako letní den rozpálený sluncem. Zavřela oči. Silně vnímala, jak k ní lne celým svým tělem a koleny se zarývá do jejích početných sukní.

Uplynula minuta, potom druhá. Po zbytek života si bude pamatovat, jak s ním leží na koberci v jasném čtverci slunečního světla, jež na ně dopadá oknem. Líbilo se jí, jak ji tíží. Jak ji na hrdle lechtá jeho horký dech. Kdyby se v tomto okamžiku zastavil čas, nebyla by proti. Miluji tě, pomyslela si. Jsem do tebe šíleně, zoufale, trvale zamilovaná.

Zvedl hlavu a pohlédl na ni nechápavýma šedýma očima,

„Beatrix.“ Přerývaný šepot rozjitřil její nervy. Christopher se dlouhými prsty něžně probíral jejími tmavými kadeřemi. „Ublížil jsem vám?“

Žaludek se jí stáhl. Zavrtěla hlavou, neschopná mluvit. Ach, způsob, jak se na ni dívá! Doopravdy ji vnímá! Tohle je Christopher z jejích snů. Muž, který jí psal. Obětavý a skutečný. Okouzlující. Chtělo se jí plakat.

„Myslel jsem…“ Odmlčel se a přejel palcem po dívčině rozpáleném líčku.

„Já vím,“ špitla. Rozplývala se pod jeho doteky.

„Tohle jsem nechtěl.“

„Chápu.“

Spočinul pohledem na jejích pootevřených rtech. Bylo to jako pohlazení. Dívčino srdce s námahou rozhánělo krev do malátných údů. S každým nadechnutím se ke Christopherovi znovu přitiskla a ostře si uvědomila blízkost nažehleného oblečení a pevného těla.

Fascinovaly ji drobné změny, jimiž procházel jeho obličej. Mírně se zardíval, čímž se zvýraznil stříbřitý třpyt průzračných očí. Nové možnosti se vynořily se stejnou prudkostí, jako když slunce vtrhne do stínu lesa.

Políbí ji?

Hlavou jí prolétlo jediné slovo. Prosím!

Christopher se pokusil opanovat rozechvělé svaly. Ozvy rozbouřeného tepu cítil až v uších. Nechápal, jak mohl ztratit kontrolu nad situací. Hluk ho vylekal, a tak bezmyšlenkovitě zareagoval. Nic nevnímal, dokud se neocitl s Beatrix na koberci. Snažil se ji chránit vlastním tělem. Vlastně je oba. Pak zběsilé bušení srdce pominulo a on si uvědomil, čeho se dopustil.

Srazil k zemi bezbrannou ženu. Vrhl se na ni jako šílenec. Prokristapána! Byl dezorientovaný a cítil se hrozně. Co když ji zranil?

Musí jí pomoci vstát a omluvit se. Jenže místo toho sleduje své prsty, jak putují po jejím hrdle a hladí pulzující žilku. Svatá prostoto, co to provádím?

Je to tak dávno, co se objímal s nějakou ženou. Je to tak báječné, že se nedokáže přimět ji pustit. Ještě ne. Něžně se k němu tiskne. Štíhlými prstíky ho laská vzadu na krku. Modřejší oči nikdy dřív neviděl. Jsou průzračné a tmavé jako sklo, které se vyrábí v Bristolu.

Marně shledával důvody, proč by ji neměl chtít. Dokonce se pokusil představit si Prudenci, ale hanebně selhal. Zavřel oči a ucítil, jak mu na bradu útočí její dech. Vnímal ji celým povrchem těla, do nosu a krku se mu vtírala její vůně, zahřívala ho svým teplem.

Připadalo mu, že se roky a měsíce neukojené touhy scvrkly do toho okamžiku, kdy pod ním Beatrix spočívá. Dostal strach, čeho je

v téhle chvíli schopen. Věděl, že by se měl odvalit stranou, ale byl jí dočista okouzlen. Vychutnával si stoupání a klesání ňader i dotek štíhlých nohou zakrytých několika vrstvami látky. Špičky prstů, jež cítil na zátylku, v něm rozdmýchávaly vlnky blaha a zároveň způsobily, že ho kůže pálila žádostivostí.

Zoufale zašmátral po jejích rukou a přišpendlil jí je za hlavou. Teď je to o hodně lepší.

A horší.

Dívčin pohled ho provokoval, zval ho blíž. Cítil sílu její vůle. Přímo z ní vyzařovala a on na ni odpovídal. Fascinovaně sledoval, jak se po Beátrixině pleti šíří ruměnec. Nejradši by jej následoval prsty a ústy.

Místo toho zavrtěl hlavou, aby si ji pročistil. „Promiňte,“ zamumlal a zhluboka se nadechl. „Moc mě to mrzí.“ Nevesele se zasmál. „Pořád se vám za něco omlouvám.“

Nikterak se mu nebránila. „Nebyla to vaše vina.“

Christopher nechápal, jak za daných okolností dokáže zachovat bohorovný klid. Kromě dvou skvrn na líčkách neprojevila žádný příznak rozčilení. Nakrátko se ho zmocnil zneklidňující pocit, že ho ovládá. „Shodil jsem vás na podlahu.“

„Ale ne schválně.“

Chtěla ulevit jeho svědomí, ale dosáhla pravého opaku. „Když se na vás vrhne někdo dvakrát větší než vy, na úmyslech nezáleží.“

„Ale záleží,“ ohradila se. „A já jsem zvyklá, že mě tu a tam někdo porazí.“

Pustil její ruce. „Stává se vám to často?“ otázal se sarkasticky.

„Ach ano. Nejčastěji s dětmi a psy. Rádi na mě skáčou.“

Christopher je chápal. Trapný incident byl zároveň tou nejpříjemnější událostí za poslední roky. „Jenže já nejsem dítě ani pes. Pro moje chování neexistuje omluva.“

„Služebná upustila podnos s příbory. Vaše reakce je pochopitelná.“

„Myslíte?“ otázal se hořce a odvalil se stranou. „Ať mě vezme čert, jestli jí rozumím.“

„Jistěže je pochopitelná,“ trvala dívka na svém, když jí pomáhal z podlahy. „Dlouho jste se pohyboval v prostředí, kde situace vyžadovala krýt se při každém podezřelém zvuku. Svých návyků se jednoduše nezbavíte tím, že změníte prostředí.“

Christopherovi šla hlava kolem. Odpustila by mu Prudence tak rychle? Dovedla by jednat s podobným nadhledem?

Vtom ho cosi napadlo a zrudl. Má vůbec právo se k Prudenci přibližovat, když je tak nepředvídatelný? Nemůže ji vystavit nebezpečí. Nejprve nad sebou musí získat kontrolu. Ale jak? Jeho obranné reflexy jsou příliš silné a rychlé.

Zatímco mlčel, Beatrix přistoupila k Albertovi a začala ho hladit. Pes se překulil na záda a nabídl jí bříško.

Christopher si urovnal oblečení a zastrčil ruce do kapes u kalhot.

„Nepřehodnotíte své rozhodnutí?“ zeptala se Beatrix. „Ohledně Alberta.“

„Ne,“ odsekl.

„Ne?“ opakovala, jako by odmítnutí nepřicházelo v úvahu. Mladý muž se zamračil. „Nemusíte si o něj dělat starosti.

Nařídím služebnictvu, jak o něho má pečovat. Bude se mít dobře.“

V dívčině tváři se objevilo dotčení. „Vy tomu nepochybně věříte.“

Tím ho podráždila. „Kéž bych vaše rady přijímal se stejnou radostí, s jakou vy je vypouštíte z úst, slečno Hathawayová,“ obořil se na ni.

„Když vím, že mám pravdu, stojím si za svým, kapitáne Phelone. Zatímco vy trváte na svém jenom kvůli vlastní paličatosti.“

Christopher jí věnoval pohled, z něhož mrazilo. „Doprovodím vás ke dveřím.“

„Neobtěžujte se, cestu znám.“ Vyšla z místnosti s hrdě napřímenými zády.

Albert se chystal vyběhnout za ní, ale přivolal ho zpátky.

Na prahu se Beatrix zastavila a věnovala Christopherovi podivně pronikavý pohled. „Vyřiďte prosím Audrey mé pozdravení. Oběma vám přeji příjemnou cestu do Londýna.“

Zaváhala. „A pokud by vás to neobtěžovalo, pozdravujte Prudenci, kdybyste ji náhodou viděl. Předejte jí můj vzkaz.“

„Jaký?“

„Vyřiďte jí,“ řekla tiše Beatrix, „že svůj slib neporuším.“

„Jaký slib?“

„Ona už bude vědět.“

*

Přesně tři dny poté, co Christopher a Audrey odcestovali do Londýna, vypravila se Beatrix do jejich domu, aby se podívala na Alberta. Jak předpokládala, pes převrátil domácnost vzhůru nohama. Bez přestání štěkal a vyl, trhal koberce a polstrování, a komořímu prokousl ruku.

„Mimoto nechce žrát,“ hlásila hospodyně. „Už jsou mu vidět žebra. Pán bude zuřit, jestli se tomu čoklovi něco stane. Horší potvoru jsem ještě neviděla. Nedá si v ničem říct.“

Služka, jež leštila zábradlí, neodolala, aby si nepřisadila: „Děsí mě k smrti. V noci nemůžu spát, protože pes řádí, že by probudil mrtvého.“

Paní Clockerová se tvářila zarmouceně. „Svatá pravda. Jenže pán nám kladl na srdce, že ho nesmíme nikomu dát. Já bych se toho zákeřného zvířete strašně ráda zbavila, ale našeho pána se přece jenom bojím trochu víc.“

„Můžu mu pomoci,“ nabídla se tiše Beatrix. „Vím, že to dokážu.“

„Pánovi nebo psovi?“ neodolala paní Clockerová. Otázku pronesla kyselým a zoufalým tónem.

„Začnu se psem,“ broukla dívka. Vyměnily si výmluvný pohled.

„Kéž bych vám mohla dát šanci,“ zamumlala hospodyně.

„Tahle domácnost mi nepřipadá jako místo, kde by se někdo mohl polepšit. Spíše se tu všechno dusí a uvadá.“

Právě tento výrok ponoukl Beatrix ke konečnému rozhodnutí.

„Paní Clockerová, nikdy bych po vás nežádala, abyste se vzepřela kapitánovým rozkazům, ale… Kdybych náhodou vyslechla, jak

říkáte některé ze služebných, kde zrovna Albert je, nebyla by to vaše chyba, že ne? A kdyby se Albertovi podařilo utéct a nějaká neznámá osoba by se ho ujala, ale hned by vám to neoznámila, také by vám nemohl nic vyčítat, že?“

Paní Clockerová se jí uklonila. „Vy jste ale mazaná, slečno Hathawayová.“

Beatrix se zazubila. „Ano, já vím.“

Hospodyně se otočila ke služce. „Nellie,“ pronesla zřetelně a důrazně, „chci ti připomenout, že jsme Alberta zavřeli do toho malého modrého přístřešku vedle zeleninové zahrady.“

„Ano, paní.“ Služka se na Beatrix ani nepodívala. „A já bych měla připomenout vám, že jeho vodítko leží na stolku v hale, co má tvar půlměsíce.“

„Výborně, Nellie. Asi bys měla říct ostatním a zahradníkovi, aby si nevšímali nikoho, kdo se bude ochomýtat kolem modrého přístřešku.“

„Ano, paní.“

Nellie odspěchala a paní Clockerová věnovala Beatrix pohled plný vděku. „Slyšela jsem, že se zvířaty dokážete zázraky, slečno Hathawayová. A právě zázraku bude třeba, aby se vám podařilo zkrotit toho zablešeného mizeru.“

„Zázraky neumím,“ bránila se Beatrix. „Pouze trvám na svém.“

„Pánbůh vám žehnej, slečno. To zvíře je úplně divoké. Jestli je pes nejlepším přítelem člověka, tak se o kapitána Phelana bojím.“

„Já taky,“ přiznala upřímně Beatrix.

Za několik minut stála před modrým přístřeškem.

Postavili ho, aby bylo kam ukládat zahradnické náčiní. Tenké stěny se otřásaly pod výpady psího těla. Sotva se Beatrix přikradla blíž, ozvalo se zlostné štěkání. Ačkoliv nepochybovala, že psa zvládne, řádil tak, že ji donutil zastavit se.

„Alberte?“

Štěkot nabral na síle a přidalo se k němu zběsilé vytí a skučení.

Beatrix se pomalu posadila a přitiskla záda k modře natřenému dřevu. „Uklidni se, Alberte,“ domlouvala rozčilenému psovi.

„Pustím tě, jen co zmlkneš.“

Teriér zavrčel a zaškrábal do dveří.

Stačila si prostudovat několik knih o psech, včetně jedné věnované výhradně hrubosrstým teriérům. Proto věděla, že běžné výcvikové metody v tomto případě nezaberou. Dominance a tresty na toto plemeno neplatí. Pravděpodobně by Albertovo chování jenom zhoršily. Teriéři, stálo v textu, se často pokoušejí člověka přechytračit. Nezbývá než Alberta odměňovat za dobré chování, bud pochvalou, nebo pamlskem.

„Chápu, že jsi nešťastný, chudáčku ubohý. Pán ti odjel a tvoje místo je po jeho boku. Ale já si pro tebe přišla, a zatímco bude pryč, zapracujeme na tvých manýrech. Třeba se z tebe vyklube ideální pejsánek na mazlení. Naučím tě vycházet s ostatními.“ Odmlčela se, než s hloubavým úsměškem dodala: „Ale ne s takzvanou lepší společností. Vždycky jsem se domnívala, že zdvořilost zahrnuje pořádný díl přetvářky. Vidíš, už jsi ztichl.“ Stoupla si a odsunula petlici. „Pravidlo číslo jedna, Alberte: Kousat lidi je nadmíru neslušné.“

Teriér vypálil z přístřešku a nadšeně na ni skočil. Kdyby se nedržela dvířek, upadla by. Nadšeně kňučel a vrtěl ocasem. Postavil se na zadní a zabořil čenich do jejích sukní. Byl špinavý a hubený až běda. Navíc páchl.

„Ty vypadáš.“ Beatrix ho pohladila po slepeném kožichu. Chtěla mu nasadit obojek, ale pes zmařil její úsilí tím, že si lehl na záda a divoce zamával tlapkami ve vzduchu. Dívka mu se smíchem vyhověla a podrbala mu břicho. „Pojď se mnou domů, Alberte. Myslím, že mezi nás hravě zapadneš. Tedy až si dáš koupel.“

Christopher doprovodil Audrey do Londýna, kde ji svěřil do péče Kelseyových, její rodiny. Byla početná a všichni se radovali, že mají Audrey zase ve svém středu. Z důvodů, které nikdo zcela nechápal, Audrey žádnému ze sourozenců nedovolila, aby s ní po Johnové smrti pobýval v Hampshiru. Trvala na tom, že bude truchlit spolu se svou tchyní, a odmítala přítomnost kohokoliv dalšího.

„Tvoje matka je jediná, kdo vnímá ztrátu Johna stejně bolestně jako já,“ vysvětlovala Christopherovi v průběhu cesty kočárem.

„Skrývá se v tom jistý druh úlevy. Každý příslušník mé rodiny by se snažil, abych se cítila lépe. Zahrnovali by mě láskou a útěchou a já bych nemohla řádně smutnit. O to déle bych trpěla. Kdepak, moje rozhodnutí bylo správné. Projevovala jsem žal tak dlouho, jak jsem potřebovala. Nyní je načase se vzpamatovat.“

„Umíš se náramně dobře vypořádat se svými pocity, že?“ otázal se suše Christopher.

„Zřejmě ano. Kéž bych se dokázala stejným způsobem popasovat s tvými. Připomínají mi převržený šuplík se šátky.“

„Spíš s příbory,“ opravil ji. „Pěkně nabroušenými.“

Audrey se usmála. „Lituji všechny, kteří se stanou terčem tvých emocí.“ Odmlčela se a se zájmem švagra studovala. „Je pro mě těžké se na tebe dívat,“ přiznala. Mimoděk sebou trhl. „Tolik se podobáš Johnovi! Ty jsi samozřejmě mnohem pohlednější, ovšem pro mě byl krásnější on. Obdivovala jsem jeho všední obličej

a nikdy se ho nenabažila. Tvůj působí na můj vkus příliš zlověstně. Splňuješ obecnou představu aristokrata daleko víc než John a jsi si toho vědom.“

Christopherův pohled potemněl při vzpomínce na některé ze svých spolubojovníků, kteří měli to štěstí, že svá zranění přežili, ale vraceli se domů postižení. Utápěli se v obavách, s jakou je přijmou jejich manželky či milé. Odvrátí se od nich s hrůzou v očích? „Není důležité, jak kdo vypadá,“ ohradil se. „Záleží na tom, jaký je.“

„Těší mě, že to říkáš.“

Podezřívavě se na ni podíval. „Kam tím míříš?“

„Nikam. I když… Ráda bych se tě na něco zeptala. Kdyby Beatrix Hathawayová vypadala jako Prudence Mercerová, ale ostatní vlastnosti by jí zůstaly, projevil bys o ni zájem?“

„Prokristapána, nikdy!“

„Proč ne?“ zeptala se dotčeně.

„Protože Beatrix Hathawayovou znám a Prudenci se v ničem nepodobá.“

„Neznáš ji. Nestrávil jsi s ní dost času.“

„Vím, že je neukázněná, tvrdohlavá a daleko rozpustilejší, než by měla rozumná osoba být. Nosí kalhoty, šplhá po stromech a potlouká se, kde se jí zlíbí, a to prosím bez gardedámy. Kromě toho vím, že zaneřádila Ramsay House veverkami, ježky a kozami. Nešťastníka, který se s ní ožení, brzy zruinují účty za zvěrolékaře. Máš v úmyslu mi některou z těchto námitek vyvracet?“

Audrey si založila paže na hrudi a obdařila ho kyselým pohledem. „Ano. Veverku nemá.“

Christopher sáhl do náprsní kapsy a vytáhl dopis od Pru. Byl to ten, který nosil pořád u sebe. Stal se z něho talisman, symbol všeho, zač bojoval. Pohlédl na přeložený papír. Ani ho nemusel otvírat. Slova v něm obsažená se mu vryla hluboko do srdce. Vraťte se domů, prosím. Přijeďte a najděte si mě. V minulosti ho napadalo, že není schopen lásky. Žádná z jeho milostných aférek netrvala déle než několik měsíců a nikdy nepřesáhla úroveň fyzické přitažlivosti. Koneckonců žádná žena se nelišila od těch předešlých.

Všechno změnily až dopisy posílané na frontu. Upřímně napsané věty ho uchvátily natolik, že se do nich zamiloval. Stejně jako do jejich autorky.

Palcem hladil povrch papíru, jako by to byla citlivá živá kůže.

„Zapamatuj si má slova, Audrey. Ožením se se ženou, která napsala tento dopis.“

„Beru na vědomí,“ ujistila ho. „Uvidíme, zda svému předsevzetí dostojíš.“

Londýnská společenská sezona potrvá až do srpna, kdy parlament ukončí zasedání a aristokracie se přesune na svá venkovská panství. Vypukne období lovu, střeleckých soutěží a zábav trvajícich od pátku do pondělí. Nicméně Christopher zůstane ve městě, aby řádně vystoupil z armády a projednal se svým dědečkem převzetí nových povinností, jež ho čekají coby dědice Rivertonu. Dále obnoví styky se starými známými a stráví nějaký čas s některými muži ze svého regimentu.

A hlavně vyhledá Prudenci.

S ohledem na náhlé ukončení jejich korespondence si nebyl jist, jak se k ní má přiblížit. Zavinil si to sám. Neměl se vyslovit tak brzy. Příliš na ni spěchal.

Prudence udělala dobře, že nevhodné řeči ukončila. Je to slušně vychovaná mladá dáma. Musí k ní přistupovat seriózně, trpělivě a umírněně.

Jestli to tak vyžaduje, nechť je po jejím.

Ubytoval se v apartmá hotelu Rutledge, jejž si oblíbila evropská šlechta, američtí podnikatelé i příslušníci britské aristokracie, kteří nemají v Londýně vlastní sídlo. Hotel nabízel pohodlí a přepych a investice do drahého ubytování se rozhodně vyplácela. Zatímco se zapisoval a rozmlouval s recepčním, všiml si portrétu visícího v hale nad mramorovou krbovou římsou. Byla na něm mimořádně krásná žena s vlasy barvy mahagonu a uhrančivě modrýma očima.

„To je podobizna paní Rutledgeové, pane,“ prohlásil recepční se stopou pýchy v hlase. „Je půvabná, že? Laskavější dámu byste nikde nenašel.“

Christopher lhostejně pohlédl na obraz. Pravda, Amélie Hathawayová se před ním zmínila, že jedna z jejích sester se provdala za Harryho Rutledgea, majitele hotelu. „Znamená to, že má paní Rutledgeová příbuzné v Hampshiru?“

„Přesně tak, pane.“

Phelan se potutelně usmál. Harry Rutledge je bohatý muž s dobrými konexemi. Mohl si vybírat z bezpočtu žen. Proč se neváhal přiženit do té nejpodivnější rodiny? Mohou za to ty oči, usoudil, a bezděčně se naklonil blíž. Aniž si to uvědomoval, portrét ho fascinoval Upoutaly ho pronikavě modré duhovky rámované vějíři hustých řas. Byly úplně stejné, jako má Beatrix.

Den poté, co se Christopher ubytoval v hotelu, mu začala přicházet pozvání na plesy, večírky, hostiny a koncerty. Nechyběla ani pozvánka na večeři do Buckinghamského paláce, kde při této příležitosti zahraje skladatel Johann Strauss se svým orchestrem.

Christopher učinil několik opatrných dotazů a pak přijal pozvání na bál, jehož se měla kromě jiných zúčastnit i Prudence Mercerová se svou matkou. Ples se konal v oblíbené čtvrti Mayfair, ve velkolepém třípatrovém sídle postaveném v italském stylu. Příchozího na první pohled upoutalo rozlehlé nádvoří, uvnitř pak hlavní sál s prostornou terasou. Sešli se zde aristokraté, zahraniční diplomaté a populární umělci z různých oborů. Samotná společenská událost se stala přehlídkou lesku, bohatství a nadřazenosti.

Pobyt mezi tolika lidmi v Christopherovi v první chvíli vyvolal paniku. Potlačil rozrušení a šel pozdravit známé. Ačkoliv by dal přednost civilnímu obleku, bylo jeho povinností obléknout si zelenou uniformu. Kdyby tak neučinil, dočkal by se mnohé kritiky, neboť dosud nebyl vyřazen z armády. Nejvíc mu vadilo, že oficiální protokol vyžadoval vzít si všechna udělená vyznamenání. Pokud by jediné vynechal, špatně by to působilo, neboť představovala projevenou čest. Nicméně pro Christophera zosobňovala vzpomínky, na které by nejradši zapomněl.

Byli tu i další důstojníci v uniformách, šarlatových či černých se zlatými detaily. Pozornost, kterou vzbouzeli zejména u žen, zvyšovala stísněnost, již Christopher pociťoval.

Pátral po Prudenci, ale v přijímacím pokoji ani v salonu ji nenašel. Minuty bolestně plynuly, zatímco si razil cestu zástupem. Nepříjemně často ho někdo zastavil a dožadoval se rozhovoru.

Kde k čertu Prudence vězí?

… i uprostřed davu mě najdete se zavázanýma očima – stačí sledovat zápach seškvařené vlny. Sám pro sebe se usmál.

Pln neklidu a touhy vstoupil do tanečního sálu. Srdce mu tlouklo až v krku.

Vtom ji spatřil a málem ztratil dech.

Zdála se mu ještě krásnější, než si ji pamatoval. Oděla se do růžové róby s krajkou na rukávech, již doplňovaly rozkošné bílé rukavičky. Právě se vrátila z tanečního parketu a vážně rozmlouvala se svým obdivovatelem.

Christopherovi připadalo, že urazil tisíc mil, než ji konečně dostihl. Zaskočila ho síla vlastní touhy. Pohled na zbožňovanou bytost spolu s ozvěnou jejích milých slov rozechvívaly jeho nitro. Náhle pocítil to, co už dlouho ne.

Naději.

Přistoupil k ní, Prudence se otočila a vzhlédla k němu. Roztomile vykulila průzračné zelené oči a zvonivě se rozesmála. Čišela z ní nefalšovaná radost. „Můj drahý kapitán Phelan!“ Nabídla mu ručku a on se nad ní okouzleně sklonil. Zavřel oči. Doopravdy se jí dotýká.

Jak dlouho na tento okamžik čekal. Jak dlouho o něm snil.

„Elegantní jako vždycky,“ usmívala se Prudence. „Vlastně ještě víc. Jaké to je, mít na hrudi tolik medailí?“

„Těžké,“ odvětil a ona se zachichotala.

„Už jsem si zoufala, že vás nikdy neuvidím…“

Zpočátku ho napadlo, že hovoří o Krymu, a ucítil příliv tepla.

Jenže ona pokračovala: „… protože jste se po návratu do Anglie všem vyhýbal.“ Provokativně se uculila. „Samozřejmě jste to dělal schválně. Věděl jste, že čím budete nedostupnější, tím větší po vás bude sháňka.“

„Věřte mi, že o tohle jsem nestál.“

„Nicméně jste nadmíru populární. Po vaší přítomnosti touží každý hostitel či hostitelka v Londýně.“ Roztomile se zachichotala.

„A každá dívka si vás chce vzít.“

Nejradši by ji sevřel v náruči a zabořil obličej do jejích vlasů.

„Třeba se pro manželství nehodím.“

„Jistěže se hodíte! Jste národní hrdina a navíc dědic Rivertonu Málokdo je schopen dosáhnout vyšších poct.“

Christopher hleděl do jejího líbezného obličejíku. Zuby se jí třpytily jako perličky. Chovala se jako vždycky – zlehka s ním koketovala a dobírala si ho.

„S Rivertonem bych raději nepočítal,“ mírnil její nadšeni,

„Dědeček může změnit názor a přenechat jej některému z mých bratranců.“

„Poté, co jste se tak vyznamenal na Krymu? Pochybuji.“ Celá zářila. „Co vás přimělo konečně se ukázat ve společnosti?“

„Šel jsem za svou hvězdou,“ odvětil tiše.

„Hvězdou?“ Prudence zaváhala a nervózně se zazubila. „Ach ano. Už si vzpomínám.“

Něco v její odpovědi ho znepokojilo. Radostné vzrušení začalo zvolna blednout.

Jistě je nerozumné očekávat, že si bude Prudence všechno pamatovat. On sám její dopisy pročítal tisíckrát, až se každé slovo natrvalo vrylo do jeho duše. Ovšem sotva může předpokládat, že Prudence činila totéž. Její život se nezměnil, zato ten jeho je jiný v každém ohledu.

„Stále rád tančíte, kapitáne?“ otázala se a živě zelené oči zastínily husté řasy.

„S vámi ano.“ Nabídl jí rámě a ona se do něho bez váhání zavěsila.

Kroužili po parketu a on svíral v náruči ženu, kterou miluje.

Měl prožívat nejbáječnější noc ve svém životě, avšak během několika minut si začal uvědomovat, že dlouho očekávaná úleva se kupodivu nedostavila.

Něco je špatně. Jinak, než má být.

V týdnech, které následovaly, si Christopher častokrát vzpomněl na slova své švagrové, která prohlásila, že pod Prudencinou naleštěnou slupkou se neskrývá žádné jádro. Něco v ní přeci být musí. Ty dopisy si nevymyslel. Někdo je musel napsat.

Hned na začátku se Prudence zeptal na úplně poslední list, který mu poslala. Nejsem ta, za kterou mě považujete. Chtěl vědět, co tím myslela a proč se poté odmlčela.

Prudence zrudla a zatvářila se rozpačitě. V tom okamžiku se poprvé přestala přetvařovat. „Já… Přestala jsem vám psát, protože… jsem se styděla.“

„Proč?“ naléhal jemně a odváděl ji do zastíněného rohu terasy. Opatrně se dotkl jejích paží, zlehýnka ji vinul blíž k sobě.

„Obdivoval jsem váš vybroušený styl.“ Zatoužil přitisknout ji ke svému srdci, aby se toužebně rozbušilo. „Když jste mi přestala psát, hrozilo, že se zblázním. Při zdravém rozumu mě udržela pouze vaše prosba, abych vás po návratu vyhledal.“

„Ach, ano. Máte pravdu. Tohle jsem udělala. Víte, zhrozila jsem se, co to provádím. Psala jsem vám takové hlouposti…“

Opatrně ji k sobě přibližoval, aby ji nepoplašil. Nesměle přitiskl rty k její skráni. „Pru…, po všechny ty noci jsem snil o tom, že vás svírám v objetí…“

Objala ho kolem krku a nabídla mu svá ústa. Něžně ji políbil. Ihned pootevřela rty. Byl to nádherný polibek, ale nikterak ho

neuspokojil, neuhasil palčivou touhu. Představy, jak Prudenci líbá, realitu poněkud zastínily.

U snů se tohle stává.

Prudence se rozpačitě odvrátila a provinile se zahuhňala. „Vy jste ale nedočkavý.“

„Odpusťte.“ Okamžitě ji pustil. Stála blízko něho a ve vzduchu se vznášela opojná květinová vůně jejího parfému. Očekával, že se v jeho nitru cosi pohne, avšak krajina kolem srdce dál zůstávala pokrytá ledem.

Cosi mu blesklo hlavou. Jemu samotnému to připadalo absurdní. Napadlo ho, že žádná žena na světě není schopná splnit jeho očekávání.

V průběhu sezony Prudenci záměrně vyhledával. Scházel se s ní na plesech a večeřích, bral ji spolu s matkou na projížďky kočárem, na procházky přírodou, do muzeí a galerií.

Neshledával na Prudenci mnoho vad. Byla krásná a okouzlující. Nekladla mu znepokojivé otázky. Vlastně se ho téměř neptala na nic osobního. Neprojevila zájem o válku nebo o bitvy, ve kterých bojoval, pouze o metály. Jako by v nich viděla něco víc než jenom blýskavé cetky.

Vedli spolu umírněné rozhovory okořeněné drby, jaké Christopher provozoval už tisíckrát předtím s jinými ženami v průběhu rozličných společenských sezon. Vždycky mu stačily.

Kéž by se s nimi spokojil i teď!

Domníval se…, doufal, že Prudenci na něm záleží. Avšak nyní ten dojem neměl. Kam se poděla žena, která psala: „Nosím v sobě myšlenky na Vás jako své soukromé souhvězdí.“

Zoufale ji miloval, tu Prudenci z dopisů. Kde je? Proč se před ním schovává?

Sny ho zavedly do temných lesů, kde bloudil po úzkých stezkách a prodíral se podrostem. Sledoval bledou ženskou postavu. Pokaždé unikla z jeho dosahu. Probudil se podrážděný a lapal po dechu. Ruce svíral naprázdno.

Přes den se účastnil obchodních schůzek a společenských setkání. Navštívil bezpočet mrňavých, přecpaných a přezdobených

pokojů. Vyslechl spoustu zbytečných řečí. Přetrpěl tolik marných a bezdůvodných setkání. Zhrozil se, když se přistihl, jak s nostalgií vzpomíná na pobyt na Krymu. Stýskalo se mu po krátkých okamžicích, kdy se cítil plně naživu.

Určitou spojitost zakoušel dokonce i s nepřítelem, a to v průběhu bitvy, neboť se snažili jeden druhého pochopit, přiblížit se k sobě a zabít. Avšak s nastrojenými šlechtici vedoucími salonní řeči neměl nic společného. Věděl, že je jiný, a oni to rovněž vycítili.

Jak zoufale touží po někom nebo něčem známém, pochopil ve chvíli, kdy se začal těšit na návštěvu u svého dědečka.

Lord Annandale vždycky působil nadmíru přísně a šel z něho strach. Nikoho neušetřil sžíravých poznámek. Žádné z vnoučat, včetně bratrance, který po něm jednoho dne převezme hrabství, náročného starého pána neuspokojovalo. Až na Johna, samozřejmě. Christopher se zcela záměrně vydal opačným směrem než jeho vzorný bratr.

Přistupoval k dědečkovi se směsí strachu a zdráhavého soucitu.

Tušil, že Johnova smrt starého pána zcela zdrtila.

Po příjezdu do jeho přepychového londýnského domu byl uveden do knihovny, kde navzdory vrcholnému létu v krbu plál oheň.

Sotva vstoupil do místnosti, zaútočila na něho vlna vedra. Málem před ní uprchl zpátky na chodbu. „Prokristapána, dědečku, vždyť se tu upečeme jako dvě křepelky.“ Rázně přešel k oknu, doširoka je otevřel a zhluboka se nadechl svěžího vzduchu. „Mohl jste se zahřát procházkou kolem domu.“

Stařec se na něho zamračil. Lebedil si v křesle přistrčeném k ohni. „Doktor mi pobyt venku nedoporučil. A tobě radím, aby ses ohledně svého dědictví se mnou dohodl dřív, než mě dorazíš.“

„Není o čem diskutovat. Dejte mi, co chcete. Anebo mi nedávejte vůbec nic, pokud vás to potěší.“

„Jsi drzý jako vždycky,“ zabručel Annandale. „Předpokládáš, že udělám pravý opak toho, co mi řekneš.“

Christopher se zazubil a svlékl si kabátec. Odhodil jej na nejbližší židli a přistoupil k dědečkovi. Potřásl mu rukou. Opatrně

svíral v teplé dlani křehké studené prsty. „Zdravím, pane. Vypadáte dobře.“

„Nevypadám!“ odsekl dědeček. „Jsem starý. Žít s tímhle tělem je stejné utrpení jako pokoušet se plout na děravé lodi.“

Christopher se usadil do křesla proti němu. Pozorně starého pána studoval. Připadal mu ještě křehčí než dřív. Jeho kůže připomínala zmačkané hedvábí natažené na železnou kostru. Ale oči se nezměnily – byly jasné a pronikavé. Obočí na rozdíl od vlasů nezbělelo a dál zůstávalo široké a černé.

„Chyběl jsi mi,“ prohlásil udiveně Christopher. „Sám nedokážu říct proč. Zřejmě za to může tvůj pohled. Vrací mě do dětství.“

„Vždycky jsi byl uličník,“ připomněl mu Annandale. „Sobecký až do morku kostí. Když jsem četl Russellovy zprávy o tvých hrdinských činech, domníval jsem se, že si tě s někým spletli.“

Christopher se ušklíbl. „Jestli jsem byl za hrdinu, tak pouhou náhodou. Jenom jsem se pokoušel zachránit si vlastní kůži.“

Starý pán se rozesmál dunivým smíchem dřív, než se stačil ovládnout. Pak znovu svraštil obočí. „Zdá se, že jsi válkou prošel se ctí. Prý tě povýšili do rytířského stavu. Z toho důvodu bys neměl odmítat královnina pozvání. Po návratu z Krymu jsi utekl z Londýna, což se lidem vůbec nelíbilo.“

Christopher se na něho zlověstně podíval. „Odmítám bavit lidi jako cvičená opice. Jsem stejný jako tisíce dalších mužů, kteří dělali to, co museli.“

„Koukám, že jsi najednou skromný. To je mi novina!“ podotkl líně dědeček. „Říkáš to upřímně, nebo mi hraješ líbivé divadýlko?“

Vnuk zarputile mlčel. Podrážděně zatáhl za vázanku, uvolnil ji a nechal volně viset kolem krku. Horko ho ničilo. Proto přešel k oknu a otevřel je.

Pohlédl dolů na ulici plnou hlučících lidí. V teplých měsících se život přesouval ven. Sousedé posedávali na zápraží anebo postávali ve dveřích. Jedli, popíjeli a povídali si, zatímco kola početných povozů a kopyta koní vířily prach. Christopherovu pozornost upoutal pes sedící na korbě vozíku taženého poníkem s prohnutým hřbetem. Vzpomněl si na Alberta a přepadla ho lítost.

Kéž by ho vzal s sebou do Londýna. Kdepak, nešlo to. Je tu hlučno a těsno, zbláznil by se tady. Na venkově mu je lépe.

Přinutil se obrátit pozornost k dědečkovi, neboť si uvědomil, že mu starý pán něco říká.

„… zvážil jsem otázku tvého dědictví. Původně jsem ti chtěl odkázat velmi málo. Lví podíl měl samozřejmě připadnout tvému bratrovi. Jestli po světě chodí člověk, který si Riverton zaslouží víc než John Phelan, tak já ho nepotkal.“

„Souhlasím,“ přisvědčil tiše Christopher.

„Ale nyní je pryč a nezanechal po sobě dědice. Takže mi zbýváš jenom ty. Přestože se mi zdá, že se tvůj charakter zlepšil, nejsem zcela přesvědčený, že si Riverton zasloužíš.“

„Já taky ne.“ Christopher se odmlčel. „Nechci nic z toho, co jsi původně zamýšlel dát Johnovi.“

„Povím ti, co dostaneš, bez ohledu na tvůj názor.“ Annandale hovořil vlídným, avšak nesmlouvavým tónem. „Máš určitou zodpovědnost, chlapče, a té se nezbavíš. Ale dříve než ti předestřu, co se po tobě žádá, na něco se tě zeptám.“

Christopher na něho bezvýrazně pohlédl. „Ano, pane.“

„Proč jsi tak urputně bojoval? Proč jsi tak často riskoval život?

Chtěl ses obětovat pro blaho této země?“

Vnuk si znechuceně odfrkl. „Nevedli jsme válku pro blaho Země, nýbrž z čistě soukromých obchodních zájmů, a při životě ji udržovala licoměrnost politiků.“

„Tedy jsi bojoval pro slávu a lesk metálů?“

„To sotva.“

„Tak tedy proč?“

Christopher mlčky promýšlel možné odpovědi. Našel tu pravdivou, ale než ji vyslovil, v duchu ji unaveně zkoumal.

„Všechno jsem dělal pro své muže. Pro všechny, kteří se nechali zverbovat, aby doma nehladověli anebo neskončili v chudobinci. A pro nižší důstojníky, kteří v armádě sloužili dlouho a měli zkušenosti, ale chyběly jim peníze na zakoupení vysoké hodnosti. Velel jsem jim jenom proto, že jsem měl dost peněz a pořídil si za ně post kapitána. Jiný důvod v tom nebyl. Absurdní. A muži, které mi přidělili, by mě museli následovat, i kdybych byl úplně

neschopný, duševně zaostalý nebo zbabělý. Nedostali na vybranou, museli na mě spoléhat. Ani já neměl na výběr. Byl jsem jejich velitel a musel jsem se postarat, aby přežili.“ Zaváhal.

„Častokrát jsem zklamal. Kéž by mi někdo řekl, jak mám teď žít dál, když mám na svědomí tolik zbytečné smrti.“ Zamrkal. Upíral rozostřený pohled na koberec a zdálky k němu doléhala jeho vlastní slova. „Riverton nechci. Odmítám dál přijímat věci, které si nezasloužím.“

Annandale mu věnoval pohled, jenž se lišil od všech předchozích. Tázavý, skoro laskavý. „Právě proto jej dostaneš. Dostaneš všechno to, co by připadlo Johnovi. Do posledního šilinku či pídě země. Jsem ochoten uvěřit, že ke svým poddaným budeš přistupovat se stejnou zodpovědností, jakou jsi projevoval vůči svým vojákům.“ Odmlčel se. „Třeba ti Riverton prospěje a ty naopak jemu. Mělo to být Johnovo břemeno, nyní patří tobě.“

Nadešel horký srpen a sílící zápach začal vyhánět obyvatele Londýna na čisté venkovské povětří. Christopher se těšil na návrat do Hampshiru. Jasně se ukázalo, že pobyt ve městě mu nikterak neprospěl.

Téměř každý den ho ničily představy, které se bez varování vynořovaly z jeho podvědomí. Bezdůvodně se lekal a nedokázal se soustředit. V noci ho trápily noční můry. Probouzel se zmáčený potem a sotva procitl, přepadla ho melancholie. Zdálo se mu, že slyší střelbu a výbuchy granátů, což byl naprostý nesmysl. Srdce se mu zčistajasna rozbušilo a ruce se roztřásly. Bez ohledu na okolnosti byl neustále ve střehu. Navštívil staré kamarády z vojny, ale když se jich opatrně zeptal, zda trpí stejnými neduhy, narazil na zatvrzelé mlčení. O těchto věcech se nemluví. Každý se s nimi musí vypořádat v tichosti a po svém. Zkrátka jak to jde.

Jemu pomáhal pouze tvrdý alkohol. Dopřával si jej, dokud příjemně neotupil jeho mozek. Avšak snažil se popíjení nepřehánět, aby byl v případě potřeby zcela střízlivý. Skrýval blížící se šílenství, jak jenom dokázal, a opakovaně si kladl otázku, zda se mu někdy uleví. A pokud ano, tak kdy.

Co se Prudence týče, tak tohoto snu se musel vzdát. Zničená iluze. Pokaždé, když ji spatřil, jako by část jeho bytosti zemřela. Záhy pochopil, že ho nemiluje. Neplatilo nic z toho, co mu napsala. Zřejmě ho chtěla rozptýlit, a tak čerpala z románů či divadelních her a úryvky z nich opisovala do dopisů. A on uvěřil čiré iluzi.

Věděl, že Prudence i její rodiče očekávají, že ji teď, na konci sezony, požádá o ruku. Zejména dívčina matka činila četné narážky na sňatek, věno, příslib překrásných vnoučat a domácí pohody, jenže Christopher se na roli manžela necítil.

Se směsí strachu a úlevy zamířil do londýnské rezidence Mercerových, aby se rozloučil. Jakmile požádal o svolení pohovořit s Prudencí v soukromí, její matka na několik minut odešla, ovšem nechala za sebou otevřené dveře.

„Ale…, ale…,“ koktala zklamaně dívka, když jí oznámil, že odjíždí z města. „Ale nejprve si promluvíte s mým otcem, že?“

„O čem?“ otázal se naoko udiveně, ačkoliv to dobře věděl.

„Domnívala jsem se, že ho chcete požádat o svolení, abyste se mi mohl formálně dvořit.“ Prudence se zatvářila dotčeně.

Pohlédl jí přímo do očí. „Momentálně si to nemohu dovolit.“

„Nemůžete si to dovolit?“ Dívka popuzeně vyskočila z pohovky, čímž ho donutila vstát. Hněvivě se na něho podívala. „Jistěže ne. Je za tím jiná žena. Nebo ne?“

„Není.“

„Z armády jste vystoupil a dědictví převzal.“

„Ano.“

„Potom není důvod otálet. Tvářil jste se, že vám na mně nadmíru záleží. Zejména po svém příjezdu. Mnohokrát jste básnil o tom, jak jste toužil po našem setkání. Kolik pro vás znamenám… Proč vaše city tak znenadání ochladly?“

„Očekával jsem – doufal –, že budete taková, jakou vás znám ze svých dopisů.“ Christopher se odmlčel a upřeně na ni zíral.

„Častokrát mě napadlo… Nepomáhal vám s nimi někdo?“

Ačkoliv Prudence navenek připomínala anděla, vztek zračící se v jejích očích byl přesným opakem nebeské nevinností. „Aha! Proč se mě pořád vyptáváte na ty hloupé žvásty? Byla to jenom slova. Slova, která nic neznamenají!“

Vaším přičiněním jsem si uvědomila, že slova jsou tou nejdůležitější věcí na světě.

„Nic neznamenají,“ opakoval ohromeně Christopher.

„Ano.“ Dívku uklidnilo zjištění, že konečně získala jeho plnou pozornost. „Jsem tady, Christophere. Jsem skutečná. Už se nemusíte zabývat starými pošetilými listy. Máte mě.“

„Pamatujete si, jak jste mi psala o kvintesenci?“ otázal se. „Také pro vás nic neznamená?“

„Kvin…“ Prudence na něho civěla jako uhranutá. Její obličej zvolna pokrýval zrádný nach. „Už si nevzpomínám, co jsem tím myslela.“

„Podle Aristotela je to pátý prvek,“ napověděl jí jemně.

Ruměnec vystřídala nezdravá bledost. Dívka se tvářila jako dítě přistižené při podvádění. „Copak na tom záleží?“ vykřikla, Útočiště hledala ve zlosti. „Chci se bavit o opravdových věcech. Komu záleží na nějakém Aristotelovi?“

Líbí se mi představa, že se v každém z nás ukrývá malá hvězda.

Nikdy tato slova nenapsala.

V prvním okamžiku se Christopher nevzmohl na žádnou reakci. Jedna myšlenka se krátce dotkla druhé jako ruce vytvářející lidský řetěz. Psala mu jiná žena… se souhlasem Prudence… Podvedly ho… Audrey to musela vědět… Když mu na pisatelce začalo záležet, korespondence ustala. Proč?

Nejsem ta, za kterou mě považujete.

Christopher pocítil tíhu na hrudi, hrdlo se mu stáhlo. Zaslechl skřípavý zvuk. Možná to byl smích.

I Prudence se rozesmála. Úlevou. Ve své naivitě neměla ponětí, co způsobilo jeho hořké pobavení.

Chtěly z něho udělat hlupáka? Za něco se mu pomstít?

Prokristapána, zjistí, kdo za tím stojí a proč.

Miloval a byl zrazen někým, jehož jméno nezná. Ovšem nejstrašnější je, že onu dotyčnou dosud zbožňuje. A to se neodpouští. Ať je to, kdo chce, za tohle zaplatí.

Náhle si uvědomil, že má před sebou nový cíl, a to ho povzbudilo na duchu. Vydá se po stopě člověka, kterému chce ublížit. Opět ucítil pod nohama známou půdu. Znovu se našel.

Z jeho úsměvu mrazilo, neboť se prodral na svět krustou nefalšované zuřivosti.

Prudence po něm vyplašeně pokukovala. „Christophere? Na co myslíte?“

Přistoupil k ní a uchopil ji za ramena. Napadlo ho, jak snadné by bylo sklouznout rukama na její krk a uškrtit ji. Přinutil se k okouzlujícímu pousmání. „Na to, že máte pravdu,“ zavrněl.

„Slova nejsou důležitá. Záleží jenom na tomhle.“ Líně a zkušeně ji líbal, dokud v jeho náruči nezvláčněla a nepřitiskla se k němu.

Zajíkala se radostí a dychtivě ho objímala kolem krku. „Dříve než odjedu do Hampshiru,“ zašeptal s ústy opřenými o její zarudlé líčko, „požádám vašeho otce, abych se vám směl formálně dvořit. Spokojená?“

„Ach, ano!“ zvolala a celá se rozzářila. „Ach, Christophere… Znamená to, že mi patří vaše srdce?“

„Jistě,“ ucedil bezbarvě a přivinul ji blíž. Mrazivý pohled upřel na vzdálený bod za oknem.

Až na to, že on žádné srdce nemá.

„Kde je?“ obořil se Christopher na Audrey, sotva vstoupil do domu jejích rodičů v Kensingtonu. Vydal se za ní, hned jak se rozloučil s Prudencí. „Kdo je ta dívka?“

Na švagrovou jeho hněv neučinil sebemenší dojem. „Přestaň se na mě mračit, prosím. O kom to mluvíš?“

„Přinášela ti Prudence dopisy osobně, anebo tím někoho pověřovala?“

„Aha.“ Audrey se tvářila vážně. Seděla na pohovce v salonu a zabývala se vyšíváním. Pozvedla bubínek blíž k očím, aby prozkoumala drobné stehy. „Konečně sis uvědomil, že Prudence je nepsala. Čím se prozradila?“

„Tím, že sice ví o všem, co jsem jí psal, ale nezná obsah vlastních

listů.“ Christopher stál nad švagrovou a zlověstně se chmuřil.

„Byla to jedna z jejích kamarádek, že? Pověz mi která.“

„Nemám ti k tomu co říct.“

„Byla v tom namočená i Beatrix Hathawayová?“

Audrey dotčeně zakoulela očima. „Proč by měla?“

„Aby se mi pomstila. Kdysi jsem se nechal slyšet, že patří do stájí.“

„Autorství tohoto výroku jsi sám popřel.“

„Ale tys tvrdila, že jsem to řekl! Polož to vyšívání, nebo ho zničím. Asi bys měla něco pochopit, Audrey. Jsem hromádka nervů. Postřelili mě, pobodali, zranili bajonetem, zasáhla mě střepina. Ošetřovali mě felčaři tak opilí, že sotva stáli na nohou.“ Nakrátko se odmlčel. „Ale nic z toho nebolelo tolik jako ponížení, jež jste mi připravily vy.“

„Promiň,“ špitla provinile. „Kdybych tušila, jak budeš nešťastný, nikdy bych s tou šarádou nesouhlasila. Začalo to jako akt milosrdenství. Alespoň jsem tomu věřila.“

Milosrdenství? Christopherovi se hnusilo pomyšlení, že se stal předmětem lítosti. „Proč jsi někomu pomáhala mě podvádět?“

„Ani jsem si to neuvědomovala,“ hájila se mladá žena. „Starala jsem se o Johna a padala únavou. Nejedla jsem ani nespala a vyčerpání vykonalo své. O dopisech jsem nepřemýšlela. Neuvědomila jsem si, že by ti mohly ublížit.“

„Ale ublížily!“

„Chtěl jsi věřit, že na tebe Prudence myslí,“ vyčetla mu. „Za běžných okolností by sis jistě uvědomil, že od ní podobnou obětavost čekat nemůžeš.“

„Ocitl jsem se uprostřed války. Musel jsem si dávat pozor na krk a ne se zabývat nástrahami ženské mysli.“

Přerušil ho hlas, jenž se ozval ode dveří. „Audrey.“ Na prahu se objevil Gavin, její urostlý mladší bratr. Nedbale se opíral o zárubeň, ale Christopherovi věnoval varovný pohled. „Hádáte se, že je vás slyšet po celém domě. Můžu nějak pomoct?“

„Ne, děkuji,“ zavrtěla mladá žena hlavou. „Tohle zvládnu sama.“

Mladík se nevinně zaculil. „Vlastně jsem se ptal Phelana.“

„Ani on nic nepotřebuje,“ odvětila důstojně. „Prosím, dopřej nám pár minut o samotě, Gavine. Musíme si vyříkat něco důležitého.“

„Dobrá. Budu poblíž.“

Audrey si povzdechla a vyprovodila starostlivého bratra chápavým pohledem. Potom obrátila pozornost ke Christopherovi. Tvrdě se na ni podíval. „Chci znát to jméno.“

„Pod podmínkou, že mi odpřísáhneš, že jí neublížíš.“

„Přísahám!“

„Přísahej na Johnovu památku,“ nedala se. Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Věděla jsem to,“ pronesla smutně Audrey. „Dokud mi neslíbíš, že jí nezkřivíš jediný vlásek a nedotkneš se jí ani slovíčkem, nemůžu ji prozradit.“

„Je vdaná?“ Do hlasu se mu vetřela hořkost.

„Ne.“

„Je z Hampshiru?“

Audrey zaváhala, pak ostražitě přikývla.

„Vyřiď jí, že si ji najdu,“ prohlásil hrozivě Christopher.

„A polom bude svého činu zatraceně litovat.“

V napjatém mlčení, které následovalo, došel ke dveřím. Na prahu se otočil a pohlédl přes rameno. „Mimochodem, máš tu čest poblahopřát mi jako první,“ ucedil. „Já a Prudence jsme téměř zasnoubeni.“

Audrey zesinala. „Christophere, jakou taškařici tu na nás zkoušíš?“

„To brzy zjistíš,“ zazněla chladná odpověď. „Tebe i tvoji tajemnou přítelkyni by měla náramně pobavit. Ostatně jak se zdá, obě si rády hrajete.“

„Co to k čertu pojídáte?“ Leo, lord Ramsay, stál v rodinném salonu svého sídla a sledoval svá tmavovlasá dvojčata, Edwarda a Emmaline, jak si hrají na podlaze zakryté kobercem.

Jeho žena Catherine, která jim pomáhala stavět věž z kostek, k němu s úsměvem vzhlédla. „Suchary.“

„Tyhle?“ Leo pohlédl na misku drobného pečiva stojící na stole.

„Nepříjemně se podobají těm, kterými Beatrix krmí psa.“

„Ano, to jsou ony.“

„To jsou… Ježíšikriste, Cat! Na co myslíš?“ Přidřepl k synkovi a pokoušel se mu sebrat rozmáčený suchar.

Edward ocenil otcovo snažení srdceryvným zakvílením.

„Moje!“ Chlapeček sevřel pečivo pevněji v prstech.

„Nech mu ho,“ zasáhla Catherine. „Dětem se prořezávají zoubky a tyhle suchary jsou hodně tvrdé. Kromě toho v nich není nic špatného.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože je pekla Beatrix.“

„Beatrix nevaří. Pokud já vím, tak si stěží namaže chleba máslem.“

„Lidem skutečně pokrmy nepřipravuji,“ souhlasila vesele jeho sestra, jež se vrhnula do salonu s Albertem v patách, „ale psům ano.“

„Přirozeně.“ Leo vzal z misky hnědý kousek a jal se jej podrobně zkoumat. „Mohla bys mi prozradit, z jakých ingrediencí tahle nechutnost sestává?“

„Z mouky, medu a vajec. Tyto suchary jsou velmi výživné.“

Dodger, Catherinina ochočená tretka, vyšplhala k Leovi a sebrala mu sušenku z ruky. Schovala se s ní pod židli, jako by chtěla dívčina slova podpořit.

Když Catherine spatřila, jak se její muž tváří, tiše se rozesmála,

„Jsou upečené ze stejného těsta jako suchary, které jsou všeobecně doporučovány při prořezávání zoubků.“

„Dobrá,“ přisvědčil chmurně Leo, „ale jestli dvojčata začnou štekat a zahrabávat hračky, vím, komu to přičíst k tíži.“ Usedl na podlahu vedle dcerky.

Emmaline mu věnovala uslintaný úsměv a přitiskla mu k ústům rozdrobený suchar. „Na, tati.“

„Kdepak. Děkuji ti, miláčku.“ Uvědomil si, že mu Albert očuchává rameno, a otočil se, aby ho pohladil. „Je tohle pes, nebo smeták?“

„Je to Albert.“

Teriér sebou pohotově praštil na bok a začal bubnovat ocasem o podlahu.

Beatrix se usmála. Před třemi měsíci by tenhle obrázek byl nemyslitelný. Vystrašený pes projevoval vůči ostatním takovou dávku nepřátelství, že by se neodvážila pustit ho k dětem.

Avšak trpělivost, láska a disciplína – nemluvě o velké dávce pomoci ze strany Rye – pomohly Alberta od základu změnit. Posléze si zvykl, že se v domě ustavičně něco děje a kromě něho jsou tu i další zvířata. Nyní ke všem novotám přistupoval spíše se zvědavostí než zlostí.

Přibral na váze, a tak byl nádherně štíhlý a plný zdraví. Beatrix o něho vzorně pečovala. Pravidelně ho česala a zastřihovala mu kožich, jen na hlavě mu nechávala delší chlupy, které mu propůjčovaly zadumaný výraz. Kdykoliv se s ním vydala do vesnice, obklopily ho děti a on se od nich nechal hladit. Rád si s nimi hrál a přinášel hozené věci. Ale když se nikdo nedíval, kradl boty a pokoušel se je zahrabat na zahradě. Zkrátka se choval jako normální pes.

Ačkoliv Beatrix stále toužila po Christopherovi a potají si kvůli němu zoufala, zjistila, že nejlepší medicína na bolavé srdce je

pomoc ostatním. Všude jsou lidé, kteří ji potřebují, včetně poddaných. Teď když je Win v Irsku a tíha celé domácnosti spočívá na Amélii, je Beatrix jediná, kdo má čas zabývat se dobročinností. Chudým a nemocným přinášela jídlo, předčítala staré ženě, jíž zeslábl zrak, a pracovala v místním kostele. Snaha být užitečná přinášela své výsledky a byla sama o sobě odměnou. Když nevěděla, kam dřív skočit, nezbýval jí čas propadat melancholii.

Teď když sledovala Alberta s Leem, napadlo ji, jak asi Christopher zareaguje, až spatří, jak se jeho pes změnil.

„To je nový člen rodiny?“ zajímal se bratr.

„Kdepak. Je tu jen na návštěvě,“ odvětila Beatrix. „Patří kapitánu Phelanovi.“

„Několikrát jsme ho viděli,“ poznamenal Leo a zazubil se.

„Sdělil jsem mu, že jestli hodlá vyhrát v kartách pokaždé, když zasedneme k hracímu stolu, budu se mu v budoucnu vyhýbat.“

„Jak se mu vede?“ zeptala se Beatrix a snažila se, aby její otázka vyzněla co možná nejlhostejněji. „Daří se mu? Je v dobré náladě?“

Catherine se zamyslela. „Zdá se, že se těší pevnému zdraví a nic mu nechybí. Zajisté je velice okouzlující. Často se nechává vidět ve společnosti Prudence Mercerové.“

Beatrix ucítila nepříjemné bodnutí žárlivosti. Odvrátila obličej.

„To mě těší,“ pravila tiše. „Určitě jim to spolu sluší.“

„Prý se brzy zasnoubí,“ dodala Catherine. Škádlivě se podívala na svého muže. „Třeba kapitán Phelan konečně podlehne lásce slušné ženy.“

„Ženám opačného druhu podléhal až moc,“ prohlásil Leo tónem svatouška, jímž svou ženu rozesmál.

„Určitě dobře víš, o čem mluvíš,“ vyčetla mu Catherine, ale oči se jí pobaveně třpytily.

„Co bylo, bylo,“ poučil ji manžel.

„Jsou nemravné ženy zábavnější?“ chtěla vědět Beatrix.

„Kdepak, drahá, ale muž je potřebuje poznat, aby měl s čím srovnávat.“

Po zbytek večera byla Beatrix zamlká. Trápilo ji pomyšlení na Christophera a Prudenci. Jsou spolu. Zasnoubení. Vezmou se. Prudence bude nosit jeho příjmení.

Sdílet s ním společné lože.

Nikdy dřív na nikoho nežárlila a byl to zničující pocit. Jako plíživá otrava. Kamarádce se přes léto dvořil pohledný důstojník, zatímco ona v tutéž dobu cvičila jeho psa. Christopher si Alberta brzy vyzvedne a jí už nezbude vůbec nic.

Ihned po příjezdu do Stony Crossu se Christopher dozvěděl, že Beatrix Hathawayová ukradla Alberta. Sluhové dokonce ani neměli tu slušnost tvářit se provinile. Vykládali mu, že pes utekl, slečna Hathawayová ho našla a odmítla vrátit.

Navzdory únavě z dvanáctihodinové cesty z Londýna, prachu a hladu, jež ho trápily, rozjel se velmi špatně naložený Christopher do Ramsay Housu. Nastal nejvyšší čas učinit jednou provždy přítrž vměšování té dívky.

Do sídla dorazil za soumraku. Krajinou se plížily stíny. Architektonicky nesourodé sídlo připomínalo divadelní kulisu rámovanou oponou z potemnělých stromů. Poslední paprsky zapadajícího slunce zbarvily průčelí do ruda a odrážely se od početných oken. Zdálo se, že dům vyrůstá z úrodné hampshirské krajiny, žije si vlastním životem, a nepravidelnými střechami s početnými komíny se vypíná až k nebi.

Na nádvoří panoval čilý ruch, neboť komoří, zahradníci a čeledíni ukončili práci venku a vraceli se do svých domovů. Zvířata na noc odvedli do stájí. Christopher se nakrátko zastavil na příjezdové cestě, aby zhodnotil situaci. Cítil, že sem nepatří. Hraje v tomto představení roli vetřelce.

Předsevzal si, že návštěvu co nejvíc zkrátí. Dojel až k předním dveřím, předal sluhovi otěže svého koně a vhrnul se dovnitř.

Přivítala jej hospodyně a on ji požádal, aby mu zavolala Beatrix.

„Rodina právě večeří, pane…,“ namítla žena.

„To mě nezajímá. Buď mi slečnu Hathawayovou zavoláte, nebo si pro ni dojdu sám.“ Rozhodl se, že se nenechá ničím a nikým

odradit. Po létě stráveném ve společnosti jeho popudlivého psa mu Alberta určitě bez remcání předají. Co se Beatrix týče, doufal, že se ho pokusí zastavit. Alespoň by dostal příležitost vyjasnit si s ní několik věcí.

„Počkal byste laskavě v přijímacím salonu, pane?“ Christopher beze slova zavrtěl hlavou.

Znepokojená hospodyně ho nechala stát ve vstupní hale.

Vzápětí se objevila Beatrix. Měla na sobě bílé šaty ušité z několika vrstev splývavé látky. Živůtek důmyslně obepínal křivku jejích ňader.

Na ženskou, která mu ukradla psa, se tvářila pozoruhodně vyrovnaně.

„Kapitáne Phelane.“ Zastavila se a vysekla předpisovou úklonu.

Christopher na ni zíral jako uhranutý a snažil se v sobě vzkřísit spravedlivý vztek. Jenže zlost se rychle rozplývala jako písek prosívaný mezi prsty. „Kde máte kalhoty?“ zeptal se přidušeným hlasem.

Beatrix se zazubila. „Napadlo mě, že si brzy přijdete pro Alberta, a nechtěla jsem vás urazit svým oblečením.“

„Kdybyste mě skutečně nechtěla urazit, především byste si dvakrát rozmyslela únos mého psa.“

„Neunesla jsem ho. Šel se mnou dobrovolně.“

„Vzpomínám si, že jsem vás nabádal, abyste se od něho držela dál.“

„Ano, já vím,“ pronesla kajícně. „Ale Albert se rozhodl strávit léto tady. Mimochodem, dařilo se mu u nás velmi dobře.“ Odmlčela se a prohlédla si mladíka od hlavy až k patě. „Jak se vede vám?“

„Jsem unavený,“ odvětil stručně. „Právě jsem přijel z Londýna.“

„Ubožáčku. Musíte mít hlad. Pojďte se navečeřet.“

„Děkuji, ale nepůjdu. Chci si jen vyzvednout svého psa a vrátit se domů.“ A zpít se do němoty. „Kde je Albert?“

„Za okamžik tu bude. Požádala jsem hospodyni, aby ho přivedla.“

Christopher zamrkal. „Ona se ho nebojí?“

„Alberta? Kdepak! Každý ho tu zbožňuje.“

Neuměl si představit, že by jeho psa někdo zbožňoval. Kdokoliv. Naopak očekával, že obdrží soupis jím zaviněných škod. Christopher se na dívku nechápavě podíval.

Vtom do haly vstoupila hospodyně. Na vodítku vedla načesaného a zjevně spokojeného teriéra. Poslušně jí klusal u nohy.

„Alberte?“ užasl Christopher.

Pes se na něho podíval a zastříhal ušima. Výraz ve vousatém obličejíčku se změnil, oči se rozzářily vzrušením. Bez váhání se vrhl ke svému pánovi a šťastně zaňafal. Christopher poklekl na podlahu a vroucně vrtícího se teriéra objal. Albert se ho snažil olízat a opakovaně na něho dorážel.

„Chyběl jsi mi, Alberte. Hodný pejsek. To je můj kluk.“ Christopher si nemohl pomoct. Přitiskl obličej k hrubému kožichu. Přemohl ho pocit viny. Styděl se, že Alberta celé léto zanedbával. Pes však očividně necítil žádnou křivdu a nadšeně ho vítal. „Byl jsem dlouho pryč,“ přiznal Christopher a pohlédl mu do oduševnělých hnědých očí. „Už tě neopustím.“ Podíval se na Beatrix. „Byla chyba ho tu nechat,“ přiznal chraplavě.

Dívka se na něho usmívala. „Albert vám nic vyčítat nebude.

Chybovat je lidské, odpouštět psí.“

Christopher si ke svému úžasu uvědomil, že mu smíchy zacukalo v koutcích. Nepřestával Alberta hladit. Neušlo mu, že je v dokonalé kondici. „Dobře jste se o něho starala.“

„Chová se o hodně lépe než dřív. Můžete ho kamkoliv vzít.“

Muž se napřímil a shlédl k ní. „Proč jste to udělala?“ zeptal se tiše.

„Protože on za to stál. Každý by si všiml, že tenhle pes má něco do sebe.“

Nepříjemně si uvědomovali blízkost toho druhého. Christopherovi silně a nepravidelně bušilo srdce. Beatrix to v bílých šatech náramně slušelo. Byla přímo ztělesněné zdraví a tolik se lišila od pobledlých londýnských krásek, jejichž křehkost se zrovna těšila oblibě. Napadlo ho, jaké by s ní asi bylo milování. Projevila by tutéž přímost a vášnivost jako v běžném životě?

„Zůstaňte na večeři,“ naléhala. Zavrtěl hlavou. „Musím jít.“

„Už jste něco jedl?“

„Ne, ale doma si najdu něco ve spíži.“

Albert jim seděl u nohou a pozorně je sledoval.

„Máte za sebou dlouhou cestu. Potřebujete něco pořádného do žaludku.“

„Slečno Hathawayová…“ Na víc se nezmohl, neboť Beatrix ho chytila za paži a jemně zatáhla. Jeho tělo na nevinný dotek okamžitě zareagovalo, cítil jej až ve slabinách. Popuzený a vzrušený pohlédl do temně modrých očí.

„Nechci s nikým mluvit,“ zavrčel.

„Chápu. To jev naprostém pořádku.“ Následovalo další zatahání. „Pojďte.“

Ani nevěděl, jak prošel halou a chodbou lemovanou obrázky.

Albert poslušně cupital za nimi.

Vstoupili do jídelny zalité světlem svící a Beatrix pustila jeho ruku. Na bohatě prostřeném stole se třpytil křišťál a lesklo se stříbro. Christopher poznal Lea, lorda Ramsaye, a jeho ženu, a také Rohana a Amélii. U stolu seděl i tmavovlasý Rye. Mladý muž se zastavil a uklonil se. „Odpusťte, že ruším. Jenom jsem si přišel…“

„Pozvala jsem kapitána Phelana, aby se k nám připojil,“ oznámila Beatrix. „Nemá náladu si povídat, takže se na něho obracejte jen v naléhavých případech.“

Zbytek rodiny přijal nekompromisní požadavek, aniž by hnul brvou. Komorník odspěchal, aby prostřel o talíř víc.

„Račte dál, Phelane,“ prohodil Leo. „Tiché hosty milujeme – alespoň můžeme o to víc hovořit. Jak je libo. Klidně si seďte a mlčte.“

„Pokud to dokážete,“ dodala s úsměvem Catherine, „pokuste se tvářit, že jste ohromen naší inteligencí a důvtipem.“

„Vynasnažím se zapojit do konverzace,“ slíbil Christopher. „Za předpokladu, že se mi podaří vymyslet něco přínosného.“

„Tím se my ostatní nikdy netrápíme,“ poznamenal Cam.

Christopher se usadil na volnou židli vedle Rye. Vzápětí před ním přistál plný talíř a číše vína. Teprve když se pustil do jídla,

uvědomil si, že má hlad jako vlk. Zatímco si vychutnával lahodný pokrm – pečenou rybu, brambory a uzené ústřice obalené v křupavé slanině –, rodina zabrousila na politiku, obchodní záležitosti a události ve Stony Crossu.

Rye se choval jako miniaturní dospělý. Zdvořile naslouchal hovoru dospělých a tu a tam se na něco zeptal. Pokud Christopher věděl, nebývalo obvyklé, aby dítě sedělo u jednoho stolu s dospělými. Většina potomků z lepších rodin stolovala v dětském pokoji.

„Vždycky večeříš s rodinou?“ zeptal se ho šeptem.

„Většinou ano,“ špitl hošík. „Nevadí jim to, pakliže nemluvím s plnou pusou a nehraju si s brambory.“

„Budu se tím řídit,“ slíbil vážným tónem Christopher.

„Kromě toho nesmíte Alberta krmit od stolu, ani kdyby sebevíc žebral. Teta Beatrix tvrdí, že naše jídlo mu škodí.“

Mladý muž pohlédl do kouta, kde jeho pes klidně ležel.

Amélie si všimla jeho pohledu a otázala se: „Kapitáne Phelane, co si myslíte o změně, kterou Albert prošel?“

„Skoro jsem ho nepoznal,“ přiznal. „Opakovaně jsem si lámal hlavu tím, zda je možné přivést ho z válečné vřavy do mírumilovného života.“ Pohlédl na Beatrix a dodal: „Jsem vaším dlužníkem.“

Dívka se zapýřila a sklonila zrak k talíři. „Vůbec ne.“

„Moje sestra to se zvířaty umí,“ podotkla Amélie. „Osobně by mě zajímalo, jak by to dopadlo, kdyby si vzala do hlavy, že napraví nějakého muže.“

Leo se zakřenil. „Navrhuji, abychom našli opravdu odporného, nemorálního jedince a předali ho Beatrix. Do čtrnácti dnů by ho srovnala.“

„O nápravu dvounožců nemám zájem,“ namítla dívka. „Čtyři nohy jsou naprosté minimum. Mimoto mi Cam zakázal dávat do stodoly další zvířata.“

„Do naší obrovské kolny?“ užasl Leo. „Neříkej, že už se tam nedostává místa.“

„Člověk musí vytýčit hranici,“ ozval se Cam. „Já to udělal po příchodu muly.“

Christopher ostražitě pohlédl na Beatrix. „Vy máte mulu?“

„Ne,“ vyhrkla. Možná za to mohlo mihotání svíček, ale zdálo se mu, že zesinala. „Tedy ano, mám, ale nechce se mi o ní mluvit.“

„Já se o ní bavím rád,“ prohlásil nevinně Rye. „Hektor je moc hodný, ale má slabý hřbet a křivé nohy. Když se narodil, nikdo ho nechtěl. Tak Beatrix došla za panem Cairdem a řekla mu…“

„On se jmenuje Hektor?“ Christopher nespouštěl z Beatrix zrak. Neodpověděla.

Phelana se zmocnil divný pocit. Ostře vnímal, jak se mu ježí vlasy a zrychluje tep. „Nezplodil ho osel patřící panu Mawdsleymu?“

„Jak to víte?“ užasl Rye. „Někdo mi o tom napsal,“ odpověděl tiše. Zvedl ke rtům sklenici vína a odtrhl zrak od Beatrix, která zachovávala zdánlivý klid.

Po zbytek večeře se na ni ani nepodíval. Nemohl, protože by se přestal ovládat.

Beatrix se málem udusila vlastními obavami. V životě nikdy ničeho nelitovala víc než skutečnosti, že pozvala Christophera na večeři a přemlouvala ho, aby zůstal. Jak se vypořádá s novinou, že od pana Cairda odkoupila mulu a pojmenovala ji po jeho miláčkovi z dětství? Bude požadovat vysvětlení. Musí mu odpovědět v tom smyslu, že se tuhle informaci dozvěděla od Prudence. Myslím, že mi to jméno uvízlo v paměti, protože se o něm zmínila Prudence, prohodí ledabyle. Pro mulu se náramně hodí. Doufám, že vám to nevadí.

Ano. Pokud se bude tvářit nonšalantně, určitě to zabere. Až na to, že je obtížné tvářit se nonšalantně, když vámi lomcuje panika.

Naštěstí Christopher ztratil o toto téma zájem. Vlastně se na ni ani nepodíval. Dal se do hovoru s Leem a Camem a probíral s nimi společné známé. Tvářil se uvolněně, usmíval se a dokonce ho pobavila jakási Leova vtipná poznámka.

Dívčino vzrušení pominulo, neboť se zdálo, že se na Hektora zcela zapomnělo.

Po celý večer vysílala ke Christopherovi kradmé pohledy, neboť jím byla zcela uchvácena. Fascinovala ji jeho opálená pleť

a sluncem vyšisované vlasy. Ve světle svící se v nich tu a tam zaleskly zlaté pramínky. V mihotavé záři se občas zatřpytilo mužovo rašící strniště. Z Christophera čišela ryzí mužnost ve své nejuhlazenější podobě. Nebezpečně ji lákal, jako když člověk vyběhne ven do bouře a libuje si v řádění živlů. Úplně nejvíc ze všeho toužila promluvit si s ním, sdílet s ním všechny myšlenky a tajemství.

„Upřímně vám děkuji za pohostinnost,“ rozloučil se posléze Chiristopher. „Večeře mi opravdu přišla k duhu.“

„Musíte zase brzy přijít,“ zval ho Cam. „Zejména bych vám rád ukázal provoz naší pily. Učinili jsme některá vylepšení, která by se vám mohla v Rivertonu hodit.“

„Děkuji vám. S potěšením si je prohlédnu.“ Christopher pohlédl na Beatrix. „Směl bych vás požádat, slečno Hathawayová, abyste mi představila svou mulu, než odejdu?“ Ačkoliv se choval uvolněně, jeho oči byly ve střehu.

Beatrix vyschlo v ústech. Není úniku, to je jasné. Christopher chce znát odpovědi. A dříve nebo později je získá.

„Teď?“ zeptala se udiveně. „Večer?“

„Pokud vám to nevadí,“ zavrněl podezřele přívětivým tónem.

„Stodola stojí kousek od domu. Nebo ne?“

„Ano.“ Beatrix vstala ze židle. Přítomní muži se poslušně postavili. „Omluvte nás, prosím. Nepotrvá to dlouho.“

„Smím jít s vámi?“ zeptal se dychtivě Rye.

„Kdepak, miláčku,“ zavrtěla hlavou Amélie. „Musíš se vykoupat.“

„Proč se musím koupat, když vůbec nejsem špinavý?“

„Ti z nás, kteří mají potíže s bohabojností,“ zakřenila se Amélie,

„se musí spokojit s vnější čistotou.“

Rodina pokračovala v lehké konverzaci, dokud Rye neodešel nahoru a Beatrix spolu s kapitánem Phelanem neopustili dům. Albert je následoval.

Poté se rozhostilo ticho, které přerušil Leo. „Všiml si někdo z vás…?“

„Ano,“ přisvědčila Catherine. „Co si o tom myslíš?“

„Zatím nevím.“ Leo se zamračil a usrkl portského. „Není to člověk, který by se mi k Bee hodil.“

„Jaký by ten pravý podle tebe měl být?“

„To kdybych věděl,“ přiznal. „Někdo, kdo má podobné zájmy.

Například místní zvěrolékař.“

„Je mu osmdesát tři let a neslyší,“ podotkla Catherine.

„Alespoň by se nikdy nehádali,“ zdůraznil Leo.

Amélie se usmála a zamíchala lžičkou čaj. „Ačkoliv to nerada přiznávám, souhlasím s Leem. Ne s tím veterinářem, ale Beatrix a voják? Nezdá se mi, že by to vyšlo.“

„Phelan z armády vystoupil,“ poznamenal Cam, „takže už voják není.“

„A pokud by zdědil Riverton,“ přemítala Amélie, „Beatrix by získala lesy, ve kterých by se mohla toulat…“

„Všimla jsem si mezi nimi jisté podobnosti,“ pravila zadumaně Catherine.

Leo povytáhl obočí. „Mohla bys mi říct jaké? Ona má ráda zvířata, on s potěšením střílí po všem, co se hýbe.“

„Beatrix si udržuje odstup od světa. Je velmi iniciativní, ale zároveň uzavřená. Podobné vlastnosti jsem zaznamenala i u kapitána Phelana.“

„Ano,“ souhlasila s ní Amélie. „Máš naprostou pravdu, Catherine. Z tohoto hlediska se ti dva zdají mnohem vhodnější.“

„Pořád mám výhrady,“ hlásil Leo.

„Výhrady máš vždycky,“ usadila ho Amélie. „Vzpomeň jsi, jaké předsudky jsi zpočátku choval vůči Camovi, a dnes ho máš rád.“

„Protože čím víc švagrů jsem získal, tím lépe Cam vychází v konečném srovnání,“ přiznal bez obalu Leo.

Beatrix a Christopher mlčky kráčeli ke stájím. Nízko na nebi visel měsíc zahalený mlžným oparem a připomínal nehmotný kroužek dýmu na černém pozadí.

Beatrix s nepříjemnou ostrostí vnímala okolní zvuky – ozvěnu vlastního dechu, skřípání štěrku pod podrážkami bot a hlavně zneklidňující mužskou přítomnost.

Chlapec pracující ve stájích jim kývl na pozdrav, sotva vešli do teplého přítmí. Čeledíni si dávno zvykli, že Beatrix často vstupuje do jejich hájemství, a nechávali ji dělat, co se jí zlíbilo.

Přivítala je důvěrně známá vůně sena, koní, ovsa a mrvy. Dívka tiše vedla svého společníka kolem podřimujících plnokrevníku, tažných zvířat a páru kočárových koní. Když kolem nich procházeli, řehtali a otáčeli k nim hlavy.

Beatrix se zastavila u jednoho stání. „Tohle je Hektor.“

Malá mula se k nim přišourala. Navzdory svým nedostatkům, anebo možná právě proto, působila roztomile. Vypadala uboze. Jedno ucho měla ohnuté a jako by se pořád smála.

Christopher natáhl ruku, aby Hektora pohladil. Ten se tulil tlamou k jeho ruce. Něha, s níž muž k pokřivenému zvířeti přistupoval, hovořila v jeho prospěch. Třeba není tak zlý, jak jsem se obávala, pomyslela si Beatrix.

Zhluboka se nadechla. „Důvod, proč jsem ho pojmenovala Hektor…“

„Ne.“ Christopher k ní s obdivuhodnou rychlostí přistoupil a uvěznil ji u sloupku stání. Hovořil tiše a drsně. „Začněme s tímhle: Pomáhala jste Prudenci s psaním dopisů?“

Beatrix údivem vytřeštila zrak. Pohlédla muži do zastíněné tváře. „Ne,“ hlesla. „Nepomáhala.“

„Kdo tedy?“

„Nikdo.“

Byla to pravda, jenom ne celá.

„Vy něco víte,“ trval na svém, „a já vám nedám pokoj, dokud mi to neřeknete.“

Cítila, jak se v muži vzdouvá hněv. Vzduch jím přímo třaskal. Srdce se jí tetelilo v hrudi jako ptáče uvězněné v kleci. Bojovala s přívalem emocí, s nimiž se téměř nedokázala vypořádat.

„Dovolte mi odejít,“ pronesla s nuceným klidem. „Tohle chování ani jednomu z nás neprospěje.“

Nebezpečně přimhouřil oči. „Nemluvte se mnou, jako kdybyste cvičila psa!“

„Takhle ne. Jestli se stůj co stůj musíte dozvědět pravdu, proč se nezeptáte Prudence?“

„Ptal jsem se jí. Lhala, stejně jako dnes vy.“

„Vždycky jste po ní toužil,“ neudržela se, „tak ji máte! Proč by mělo záležet na hrstce dopisů?“

„Protože jsem se stal obětí podvodu a chci vědět proč.“

„Trápí vás uražená pýcha,“ podotkla hořce.

Vklouzl jí rukou do vlasů a jemně, ale pevně je sevřel. Zvrátil jí hlavu dozadu a dívka zalapala ohromením po dechu. Na kratičký, leč příšerný okamžik ji napadlo, že ji chce uškrtit. Místo toho něžně sjel palcem až do prohlubně na jejím hrdle. Síla vlastní reakce ji ohromila.

Přimhouřila oči. „Přestaňte!“ napomenula ho mdle.

Zachvěla se, což si Christopher vyložil jako projev znechucení či strachu. Sklonil hlavu a ovál dívčino hrdlo vlahým dechem.

„Nenechám toho, dokud se nedozvím pravdu.“

Nikdy! Kdyby mu ji prozradila, nenáviděl by ji za to, že ho nejprve podvedla a potom opustila. Některé zrady nelze odpustit.

„Táhněte do pekla!“ doporučila mu rozechvělým hlasem, ačkoliv tak hroznou věc vypustila z pusy vůbec poprvé.

„Já už v pekle jsem!“ Zastoupil jí cestu.

Bea se utápěla v pocitu viny, strachu a touze. Pokoušela se odstrčit ruku, jež ji hladila po hrdle. Christopher krátce, ale bolestivě sevřel prsty zabořené do jejích vlasů. Přiblížil svá ústa k jejím. Útočil na ni silou své mužnosti. Raději zavřela oči.

„Přinutím vás mi to říct.“ Nato ji políbil.

Zřejmě dospěl k názoru, pomyslela si omámeně Beatrix, že se mi jeho polibky budou silně hnusit a raději se přiznám, než abych je snášela. Nechápala, jak na to přišel, a byla příliš rozčilená, než aby o tom doopravdy dumala.

Zkušeně se přisál k jejím ústům a jí se podlomila kolena. Objala ho kolem krku, aby se bezmocně nezřítila na zem. Christopher ji přivinul blíž k sobě a špičkou jazyka zvolna zkoumal svatyni jejích úst.

Dívčiny údy ztěžkly slastí, o to víc na něm visela. Vycítila okamžik, kdy vášeň zastínila jeho zlost a touha se proměnila v sžíravou potřebu. Zabořila prsty do Christopherovy husté kštice. Sálalo z ní horko, jež příjemně hřálo do dlaní. S každým nadechnutím se víc a víc opájela jeho vůní, vůní santálového dřeva a mužské pleti.

Christopherova ústa sklouzla ze rtů a hrubě putovala po dívčině elegantní šíji. Kdykoliv natrefila na citlivé místečko, Beatrix se slastně zavrtěla. Slepě otočila hlavu a ústy se otřela muži o ucho. Ostře se nadechl a ucukl. Pevně stiskl v prstech její bradu.

„Povězte mi, co víte,“ naléhal, „anebo udělám něco horšího, než je tohle. Vezmu si vás tady a teď. Tohle chcete?“

Vlastně…

Jenže tohle má být potrestání, nátlak. „Ne! Přestaňte!“ Opět plenil její ústa svými. Povzdechla si a znovu se mu poddala.

Líbal ji mnohem vášnivěji, tvrdě ji tiskl zády ke šprušlím koňského stání a rukama neslušně rejdil po jejím těle. Nicméně v řádném průzkumu mu bránilo důmyslné ženské oblečení.

Beatrix tolik překážek překonávat nemusela. Vklouzla rukama pod mužův kabátec a horlivě mu rozepnula vestu a košili. Dokonce se jí podařilo vytáhnout mu podolek z kalhot. Látka krásně vydechovala Christopherovo tělesné teplo.

Oba se zajíkli, když se chladnými prsty dotkla jeho rozpálených zad. Fascinovaně zkoumala pevné svaly, jež svědčily o obdivuhodné síle. Bříšky prstů nahmatala vystouplé jizvy, stopy po bolesti a zápasu se smrtí. Opatrně je pohladila a pak něžně zakryla dlaní.

Christopher se zachvěl, zasténal a přitiskl svá ústa na její. Vyzýval ji, aby se k němu přimkla a společně se poddali zakázanému souznění. Beatrix převzala iniciativu a divoce ho líbala.

Vtom muž polibek přerušil. Zrychleně oddechoval. Uchopil dívčinu hlavu do dlaní a přitiskl čelo k jejímu.

„Jsi to ty, že?“ naléhal ochraptěle.

Beatrix cítila, jak jí zpod víček kloužou slzy. Marně je mrkáním zaháněla zpět. Její srdce se ocitlo v jednom plameni. Připadalo jí, že celý život mimoděk směřovala k tomuto muži, k tomuto okamžiku utajované lásky.

Avšak příliš se bála jeho hněvu a posměchu, než aby mu odpověděla.

Christopherův prst se opatrně dotkl uplakané tváře. Muž přitiskl ústa k rozechvělým rtům a slíbal slanou vláhu.

Potom dívku pustil. Ustoupil dozadu a zíral na ni s potlačovanou zlostí. Touha mezi nimi vzplála s takovou silou, až se Beatrix podivila, že jí Christopher dokáže vzdorovat.

Přerývaně vydechl. S přehnanou péčí si urovnal oblečení.

„K čertu s vámi,“ ucedil tiše hlasem plným napětí a odkráčel.

Albert, který po celou dobu seděl u jeho nohou, se rozběhl za ním. Jakmile si všiml, že se Beatrix nehýbá, vrátil se k ní a zakňučel.

Dívka ho pohladila. „Jenom běž, pejsku,“ zašeptala. Albert dlouho neváhal a pelášil za svým pánem.

Beatrix je vyprovázela pohledem a narůstalo v ní zoufalství.

O dva dny později se ve Stony Cross Manoru, rezidenci manželů Westcliffových, konal ples. Těžko byste hledali romantičtější prostředí, než je starobylé sídlo postavené z kamene barvy medu, ležící uprostřed zahrad. Tento malý ráj se rozkládal na skalním ostrohu nad řekou Itchen. Pozvání obdrželi i Hathawayovi, stejně jako ostatní sousedé a přátelé manželského páru. Zejména Cam byl vítaným a častým hostem, neboť se s hrabětem znal spoustu let.

Ačkoliv Beatrix navštívila hraběcí sídlo už mnohokrát, nepřestávalo ji fascinovat. Zejména obdivovala přepychově zařízené interiéry. Taneční sál se nedal s ničím srovnat. Podlahu zdobily mozaiky z barevného dřeva, o osvětlení se staraly dvě řady lustrů a o pohodlí sametem potažené lenošky umístěné v polokruhových výklencích po obou stranách místnosti.

Jakmile se občerstvila u dlouhého stolu, vyšla spolu s Amélií a Catherine na balkon. Hemžily se tu dámy oděné v barevných róbách, o střízlivý podtón se postarali pánové oblečení v tradiční černé a bílé. Křišťálové lustry jiskřily téměř jako šperky, jež zdobily četná zápěstí, dekolty a ušní lalůčky přítomných žen.

K trojici mladých dam přistoupil hostitel, aby si s nimi vyměnil několik zdvořilých slov. Beatrix měla lorda Westcliffa od prvopočátku v lásce. Byl srdečný a velkorysý a nesčetněkrát Hathawayovým nezištně pomohl. Kvůli svému ostře řezanému obličeji, uhlově černým vlasům a tmavým očím ho spíše označovali za zajímavého než za pohledného. Důstojnost a síla z něho čišely na sto honů, nikdy se však nad ostatní nepovyšoval. Westcliff požádal Catherine o tanec, čímž jí prokázal velkou čest. Což pochopitelně neuniklo pozornosti ostatních hostů.

„Je nesmírně laskavý,“ prohodila Amélie k Beatrix, zatímco sledovala, jak hrabě odvádí Catherine mezi tančící páry. „Vždycky je k nám ohleduplný a tolerantní a dává si záležet, aby si toho všimli i ostatní. Díky tomu se nikdo neodváží nás urážet nebo ignorovat.“

„Myslím, že má nekonvenční lidi rád,“ dodala Beatrix.

„Lady Westcliffová by nám určitě potvrdila jak moc,“ odvětila s úsměvem Amélie.

Beatrix jí chtěla odpovědět, ale zarazila se v okamžiku, kdy na opačné straně místnosti zahlédla na první pohled dokonalý pár. Christopher Phelan si povídal s Prudenci Mercerovou. Černobílá kombinace sluší každému muži, ovšem v případě kapitána Phelana brala dech. Elegantně se pohyboval a sálalo z něho uvolnění a síla. Bílá naškrobená vázanka působivě kontrastovala s jeho opálenou pletí, v plavých vlasech se třpytilo světlo křišťálových lustrů.

Amélie sledovala směr pohledu své sestry a zvedla obočí.

„Tomu říkám atraktivní muž,“ poznamenala. „Líbí se ti, že?“

Beatrix si nedokázala pomoct a vyslala k sestře usouzený pohled. Potom sklonila zrak k podlaze a zamumlala: „V minulosti jsem se setkala s několika gentlemany, kteří by si zasloužili můj obdiv a náklonnost. Jenže já musela čekat na někoho mimořádného. Na někoho, kdo mi pošlape srdce.“

Amélie se soucitně usmála. Pohladila sestru po ruce.

„Drahoušku, uklidní tě vědomí, že takové poblouznění je zcela přirozené?“

Beatrix otočila dlaň vzhůru a sevřela prsty své sestry ve svých. Matka jim zemřela, když bylo Beatrix dvanáct, a Amélie se od té doby pro ni stala nevyčerpatelným zdrojem lásky a trpělivosti. „Je to jen poblouznění?“ slyšela se tiše ptát. „Protože mně to připadá daleko horší. Jako smrtelná choroba.“

„Já nevím, drahá. Zdá se mi obtížné určit rozdíl mezi láskou a zamilovaností. Všechno nakonec ukáže čas.“ Amélie se odmlčela.

„Nejsi mu lhostejná,“ pokračovala. „Tehdy u večeře jsme si toho všichni všimli. Proč ho nějak nepovzbudíš?“

Beatrix cítila, jak se jí sevřelo hrdlo. „Nejde to.“

„Proč ne?“

„Nemůžu ti to vysvětlit,“ přiznala sklíčeně. „Snad postačí, když řeknu, že jsem ho podvedla.“

Amélie na ni překvapeně pohlédla. „To se ti vůbec nepodobá.

Ty jsi ta nejpoctivější osoba, kterou znám.“

„Nechtěla jsem. A on neví, že tou podvodnicí jsem já. Ale zřejmě mě podezřívá.“

„Och.“ Sestra se zamračila. Musela se s nečekaným přiznáním vypořádat. „Nuže, vypadá to na pořádný zmatek. Možná by ses mu měla přiznat. Třeba tě jeho reakce překvapí. Pamatuješ, co říkávala máma, když byla s trpělivostí u konce? Láska odpustí všechno. Vzpomínáš si?“

„Jistěže,“ broukla Beatrix. Přesně tohle napsala Christopherovi do jednoho z dopisů. Hrdlo se jí stáhlo. „Teď o tom nemůžu mluvit, Amélie. Nebo se vrhnu s pláčem na podlahu.“

„Hlavně to ne! Někdo by o tebe mohl zakopnout.“

Další konverzaci zabránil gentleman, jenž přišel Beatrix požádat o tanec. Ačkoliv se na žádné radostné poskakování po parketu necítila, nemohla si dovolit zdvořilou prosbu odmítnout. Takové věci se zkrátka nedělají. Ledaže by člověk měl pádný důvod k omluvě – například zlomenou nohu.

„Prokážete mi tu čest, slečno Hathawayová?“

Beatrix se na něho usmála. „Bude mi potěšením, pane Chickeringu.“ Pustila ruku své sestry a odkráčela.

„Velmi vám to dnes večer sluší, slečno.“

„Děkuji za uznání, pane.“ Schválně se oděla do své nejkrásnější róby z měňavého fialového hedvábí. Hluboký výstřih odhaloval velkorysý díl alabastrové pleti. Kadeře složitě vyčesané vzhůru držela na místě spousta jehlic ozdobených perlou. Jiné šperky na sobě neměla.

Beatrix cítila, jak se jí ježí jemné vlásky vzadu na krku. Rozhlédla se po místnosti. Její zrak okamžitě přitáhl pár studených šedivých očí. Christopher na ni upřeně zíral. Bez úsměvu.

Plavně s Chickeringem vplula do rytmu valčíku. Vykroužili ladnou otočku a Beatrix pohlédla svému tanečníkovi přes rameno. Leč kapitán Phelan se na ni už nedíval.

Nevěnoval jí jediný pohled.

Beatrix se nutila do tance a do smíchu, zatímco v duchu trpěla. Není nic horšího než nutit se do veselí, když je vám do pláče. Diskrétně sledovala Christophera, kolem kterého se rojily ženy. Rády by s ním flirtovaly. Muži naopak bažili po historkách z války. Zdálo se, že každý se chce spřátelit s člověkem, o němž se hovoří jako o největším anglickém hrdinovi. Christopher všemu

čelil s bohorovným klidem, tvářil se vyrovnaně a byl zdvořilý, tu a tam někomu věnoval oslňující úsměv.

„Tomuhle může člověk těžko konkurovat,“ konstatoval suše Chickering a pohodil hlavou Christopherovým směrem. „Sláva, velké bohatství a hlava plná vlasů. Mimoto se jím těžko pohrdá, když nám sám vyhrál válku.“

Beatrix se rozesmála a věnovala mu rádoby soucitný pohled.

„Nejste o nic méně úchvatný než kapitán Phelan, pane Chickeringu.“

„Podle jakého měřítka? Nebyl jsem v armádě, nezískal slávu ani bohatství.“

„Zato máte spoustu vlasů,“ zdůraznila Beatrix.

Chickering se zakřenil. „Zatančete si se mnou ještě jednou a můžete po libosti obdivovat mé bujné kadeře.“

„Děkuji za nabídku, ale tančili jsme spolu již dvakrát. Další tanec by byl považován za skandální.“

„Zlomila jste mi srdce,“ zahuhlal a ona se rozesmála.

„Je zde spousta báječných dam, které vám je s radostí uzdraví. Prosím běžte a umožněte jim to. Gentlemana, jenž tančí tak božsky jako vy, bych si neměla uzurpovat pro sebe.“

Chickering se neochotně odporoučel. Vtom za sebou Beatrix zaslechla známý hlas.

„Beatrix.“

Ačkoliv by se nejradši přikrčila, přinutila se napřímit v ramenou a otočit se čelem k bývalé kamarádce. „Zdravím, Prudence. Jak se máš?“

Dívka měla na sobě nádhernou róbu barvy slonoviny. Nadýchané sukně zdobila záplava žluté krajky, kterou v pravidelných intervalech krášlila růžová poupata. „Mám se výborně, děkuji za optání. Senzační šaty… Působíš v nich nesmírně dospěle, Beo.“

Beatrix se kysele usmála. Taková blahosklonnost od dívky, která je o pouhý rok mladší. „Je mi třiadvacet, Pru. Odvažuji se tvrdit, že dospělé jsme obě a to už pěknou řádku let.“

„Jistě.“

Rozhostilo se rozpačité ticho.

„Chceš mi něco?“ vyhrkla neomaleně Beatrix.

Prudence se zazubila a přistoupila blíž. „Ano. Chci ti poděkovat.“

„Za co?“

„Žes mi byla věrnou přítelkyní. Kdybys prozradila naše tajemství, zničila bys můj vztah s Christopherem. Ale tys to neudělala. Dodržela jsi slovo, i když jsem o tom pochybovala.“

„Proč?“

„Napadlo mě, že se mi pokusíš Christophera přebrat. Ačkoliv by to bylo směšné.“

Beatrix mírně nachýlila hlavu. „Směšné?“

„Možná to není správný výraz. Myslela jsem nevhodné. Muž v Christopherově postavení potřebuje vzdělanou ženu. Někoho, kdo zvýší jeho prestiž ve společnosti. Se svým věhlasem a vlivem může jednoho dne vstoupit do politiky. Což se mu nepodaří se ženou, která tráví nejvíc času v lese…, anebo ve stáji.“

Nevinná připomínka proklála Beatrixino srdce jako šíp.

„Hodí se víc do stáje než do salonu,“ prohlásil kdysi Christopher.

Rádoby lhostejně se ušklíbla. Doufala, že se při tom její obličej neproměnil v ublíženou grimasu. „Ano, vzpomínám si.“

„Ještě jednou ti děkuji,“ pravila vřele Prudence. „Nikdy jsem nebyla šťastnější. Moc mi na něm záleží. Brzy se zasnoubíme.“ Okouzleně pohlédla na Christophera, jenž stál v hloučku několika mužů u vchodu do sálu. „Podívej, jak mu to sluší,“ prohlásila s pýchou v hlase. „Víc se mi líbil v uniformě se všemi těmi nablýskanými medailemi, ale i v černé vypadá skvěle, že?“

Beatrix obrátila pozornost k Prudenci. Přemítala, jak se jí zbavit.

„Ach, podívej! Tamhle je Marrietta Newburyová. Už jsi jí říkala, že se brzy zasnoubíš? Určitě by si to ráda poslechla.“

„Máš pravdu! Půjdeš se mnou?“

„Mám příšernou žízeň. Musím se něčeho napít.“

„Slibuji, že se ještě uvidíme,“ usmívala se Prudence.

„Budu se těšit.“

Prudence byla vmžiku pryč.

Beatrix si zhluboka oddechla a odfoukla tak kadeř, která jí neposlušně spadala do čela. Vrhla další kradmý pohled na

Christophera, jenž rozmlouval se svými známými. Ačkoliv z něho zdánlivě čišel stoický klid, obličej se mu leskl potem. Diskrétně se odvrátil a otřel si čelo rozechvělou rukou.

Není mu dobře?

Beatrix ho pozorně sledovala.

Orchestr hlasitě vyhrával, a tak nutil přítomné v sále zvyšovat hlas. Tolik hluku a barev, tolik těl tísnících se na jednom místě. Z místnosti, kde se podávalo občerstvení, se ozývalo cinkání příborů a skleniček, doprovázené řinčením porcelánu. Vtom bouchlo šampaňské a Beatrix neušlo, jak sebou Christopher škubl.

V tu chvíli pochopila.

Bylo toho na něj moc. Nervy měl napnuté k prasknutí. Ovládal se z posledních sil.

Bez přemýšlení k němu vyrazila. Postupovala, jak nejrychleji to šlo.

„Tady jste, kapitáne!“ zvolala. Muži okamžitě zmlkli.

„Marně se přede mnou schováváte,“ švitořila vesele.

„Nezapomněl jste, co jste mi slíbil? Že si společně prohlédneme obrazárnu lorda Westcfiffa.“

Christopher nehnul ani brvou. Zornice měl rozšířené tak, že téměř nebyly vidět šedé duhovky. „Máte pravdu,“ ucedil škrobeně.

Ostatní pánové souhlasně přikyvovali. Tváří v tvář dívčině nepatřičné smělosti totiž nemohli dělat nic jiného. „Nebudeme vás zdržovat, abyste mohl dodržet dané slovo, Phelane,“ prohodil jeden z nich.

Druhý se nenechal zahanbit. „Zejména, když jsi je dal tak okouzlující bytosti, jako je slečna Hathawayová.“

Christopher přikývl. „S vaším dovolením,“ pravil ke svým společníkům a nabídl Beatrix rámě. Jakmile se dostali pryč z přeplněných prostor, začal hlasitě oddechovat. Silně se potil, svaly na jeho paži pod dívčinými prsty neuvěřitelně ztvrdly.

„Tohle vaší pověsti rozhodně neprospěje,“ zamumlal. Hovořil o způsobu, jakým k němu přistoupila.

„Na reputaci kašlu.“

Jelikož se v sídle dobře vyznala, odváděla ho k malé venkovní zimní zahradě. Střechu ve tvaru půlkruhu podpíraly tenké sloupy a dopadalo sem světlo pochodní planoucích v okolních zahradách. Christopher se opřel o stěnu domu, semkl víčka a zhluboka se nadechl chladného vzduchu. Vypadal jako člověk, který se právě

vynořil z dlouhého pobytu pod hladinou.

Beatrix stála poblíž a znepokojeně ho sledovala. „Bylo tam příliš hlučno, že?“

„Bylo tam příliš všeho,“ zabručel. Pootevřel oči. „Děkuji vám.“

„Není zač.“

„Kdo byl ten muž?“

„Který?“

„S nímž jste tancovala.“

„Pan Chickering?“ Potěšilo ji, že si jejího ctitele všiml, a hned se cítila radostněji. „Báječný člověk. Seznámili jsme se v Londýně.“ Odmlčela se. „Zaznamenal jste, že jsem hovořila s Pru?“

„Ne.“

„Nuže, mluvila jsem s ní. Žije v přesvědčení, že se vy dva vezmete.“

Jeho výraz se nezměnil. „Možná. Zaslouží si to.“ Na to se dalo těžko něco říct. „Záleží vám na ní?“

Christopher se na ni posměšně podíval. „Jak by ne.“

Dívka se zamračila. „Jestli hodláte být sarkastický, můžu se rovnou vrátit do sálu.“

„Tak běžte.“ Opět semkl víčka.

Beatrix byla v pokušení zařídit se podle jeho doporučení. Nicméně stačilo pohlédnout na jeho usouzený, zavlhlý obličej a přemohla ji vlna něhy.

Připadal jí tak mohutný a nedotknutelný, beze špetky emocí, až na hlubokou vrásku mezi obočím. Věděla, že je přetažený. Žádnému muži se nelíbí, když nad sebou ztratí kontrolu, zejména pokud na sebeovládání závisí jeho život.

Kéž by mu mohla říct, že poblíž stojí její tajný dům. Pojď se mnou, vyzvala by ho, odvedu tě na půvabné místo…

Místo toho vylovila z důmyslně schované kapsy ve své sukni kapesník a přistoupila ke svému společníkovi.

„Nehýbejte se,“ poručila. Vyhoupla se na špičky a pečlivě mu osušila obličej.

A on jí v tom nebránil.

Jakmile skončila, zachmuřeně na ni pohlédl. „Přepadají mě okamžiky… šílenství,“ přiznal ochraptěle. „Uprostřed rozhovoru anebo běžné činnosti mě ochromí vidiny. Potom se dostaví naprostá prázdnota a já netuším, co jsem řekl nebo udělal.“

„Jaké vidiny? Scény z války?“ Nepatrně přikývl.

„To není šílenství,“ prohlásila.

„Co to potom je?“

„Nejsem si jistá.“

Nevesele se zasmál. „Nemáte ponětí, o čem mluvíte.“

„Že ne?“ Beatrix na něho upřeně pohlédla. Kladla si otázku, nakolik mu smí důvěřovat. Pud sebezáchovy se v ní svářil s touhou mu pomoct. Odvaho, teď mě neopouštěj! připomněla si v duchu svůj oblíbený citát ze Shakespeara. Prakticky se stal heslem všech Hathawayových.

Dobrá. Svěří mu ostudné tajemství, které kromě členů rodiny nikomu neprozradila. Pokud mu to pomůže, za riziko to stojí.

„Kradu věci,“ vyhrkla bez obalu.

Spolehlivě tím upoutala jeho pozornost. „Prosím?“

„Drobné předměty. Krabičky na šňupací tabák, pečetní vosk, všechno možné. Ale nikdy ne záměrně.“

„Jak se dá něco neúmyslně ukrást?“

„Je to hrozné,“ přiznala Beatrix. „Když se ocitnu v obchode anebo u někoho doma a padne mi do oka nějaká maličkost… Může to být cenný kousek, například šperk, anebo úplná hloupost, třeba provázek… Tehdy mě přepadne příšerný pocit. Takové rozčilení, neklid… Už vás někdy něco svědilo tak úporně, až vás napadlo, že pokud se nepoškrábáte, vypustíte duši? Jenomže to nešlo?“

Ušklíbl se. „Ano. Přesně takhle svrbí noha ve vojenské botě, když člověk stojí v příkopu po kolena ve vodě a kolem něho se střílí. Taková situace spolehlivě vyvolá naprosto nesnesitelné svědění.“

„Proboha. Nuže, já se tomu nutkání pokoušela odolat, ale marně. Přešlo až v okamžiku, kdy jsem si zastrčila do kapsy nějaký drobný předmět. Po návratu domů mě přepadl neuvěřitelný pocit hanby a trapnosti. Úporně jsem hledala způsoby, jak zcizené věci nenápadně vrátit. Moje rodina mi v tom pomáhala. Divil byste se, jak lehké je něco sebrat, a obtížné zase to vrátit.“ Ušklíbla se.

„Někdy si ani nejsem vědomá toho, že něco beru. Dokonce mě kvůli tomu vyloučili ze školy. Kradla jsem stužky do vlasů, tužky, knihy… Snažila jsem se všechno napravit, jenže jsem netušila, kam jednotlivé položky správně patří.“ Obezřetně na něho pohlédla. Nepřekvapilo by ji, kdyby jí očividně opovrhoval.

Avšak Christopher se tvářil přívětivě a z jeho očí čišel soucit.

„Kdy to začalo?“

„Po smrti mých rodičů. Tatínek se jednou večer odebral na lože s bolestmi na hrudi a už se nikdy neprobudil. S maminkou to bylo horší. Přestala mluvit, skoro nejedla, stranila se všeho a všech. Zemřela žalem několik měsíců po otcově smrti. Byla jsem tehdy velmi mladá a sobecká. Připadala jsem si opuštěná. Napadlo mě, že mě maminka nemilovala, když nebyla ochotná tu kvůli mně zůstat.“

„Proč byste měla být sobecká?“ Christopher hovořil klidně a tiše. „Takhle by zareagovalo každé dítě.“

„Bratr i sestry se o mě vzorně starali,“ pokračovala Beatrix.

„Avšak krátce po matčině smrti se objevil můj problém. Už je to o hodně lepší. Když se cítím v pohodě a v bezpečí, nikdy nic nezcizím. Moje posedlost se objevuje, pouze když jsem rozčilená nebo nervózní. Tehdy se přistihnu, že už zase kradu.“ Soucitně ke Christopherovi vzhlédla. „Myslím, že váš problém časem pomine stejně jako můj. Tu a tam se může objevit, ale jenom krátce. Takhle špatné to už nikdy nebude.“

Christopher se na ni podíval a v očích se mu odrazilo světlo pochodně. Natáhl paže a s překvapivou něhou přivinul dívku k sobě. Uchopil do dlaně její bradu, jemně se jí dotýkal zhrublými prsty. K Beatrixinu úžasu přitiskl její hlavu ke svému rameni. Vroucně ji objímal a ona si uvědomila, že nikdy dřív nezakusila něco tak pěkného. Opírala se o něho, omámená blahem. Byla mu

tak blízko, že vnímala, jak se mu zvedá a zase klesá hrud. Pohrával si drobnými lokýnkami na jejím zátylku, hladil ji bříškem palce a Beatrix přebíhal po zádech příjemný mráz.

„Mám vaše stříbrné manžetové knoflíčky,“ přiznala rozechvěle, zatímco se líčkem tiskla k hebké látce jeho kabátce. „A štětku na holení. Šla jsem ji vrátit a místo toho jsem ukradla manžetové knoflíčky. Bála jsem se je přinést zpátky, protože bych zase něco čmajzla.“

Pobaveně se uchechtl. „Můžete mi vysvětlit, proč jste si vzala mou štětku?“

„Jak už jsem povídala, nedokážu se ovládnout.“

„Ne. Myslel jsem, co vás na ní zaujalo.“

„Ach, to není důležité.“

„Pro mě ano.“

Beatrix se maličko poodtáhla, aby na něho viděla. Ty. Zaujal jsi mě ty. Ale nahlas řekla: „Už si nevzpomínám. Musím se vrátit.“

Povolil sevření. „Domníval jsem se, že vám na pověsti nezáleží.“

„Inu, malý kaz na cti přežiju,“ pravila moudře, „ale nerada bych svou reputaci rozdrtila napadrť.“

„Tedy běžte.“ Svěsil paže. Využila toho a chystala se k odchodu. „Beatrix…“

Zastavila se a rozpačitě se ohlédla. „Ano?“

Upřeně se na ni díval. „Chtěl bych zpátky svou štětku na holém.“

Dívka se čtverácky zazubila. „Brzy ji vrátím,“ slíbila mu a zmizela.

„Beatrix, podívej, kdo je tady!“ Rye přiběhl do ohrady spolu s Albertem.

Beatrix právě pracovala s novým koněm. Jako hříbě zakusil od svého nabručeného majitele hodně zlého. Naučil se vzpínat, a když se ho jezdec snažil umravnit, málem ho rozdrtil. Kůň se chlapce a psa lekl, ale dívka ho uchlácholila a přiměla, aby chodil volným krokem kolem hrazení.

Pohlédla na synovce, jenž se uvelebil na horním břevnu. Albert si sedl na zadek a čenich opřel o nejnižší příčku. Sledoval ji bystrýma očima.

„Albert přišel sám?“ užasla.

„Ano. Nemá ani obojek. Zřejmě utekl z domova.“

Dříve než mu Beatrix stačila odpovědět, kůň se zastavil a začal se podrážděně stavět na zadní. Ihned povolila otěže, předklonila se a pravou ruku ovinula kolem koňské šíje. Sotva se dotkl předníma nohama země, pobídla jej kupředu. Nutila ho chodit do půlkruhu, nejprve doprava, potom doleva. A pak zase vpřed.

„Proč to děláš?“ vyzvídal Rye.

„Naučil mě to tvůj táta. Naznačuji mu tím, že musíme spolupracovat.“ Poplácala koně po krku a dál ho nechala kráčet v pomalém tempu. „Člověk nikdy nesmí koni přitáhnout otěže, když se vzpíná. Mohl by přepadnout dozadu. Jakmile cítím, že odlehčuje předek, pobídnu ho dopředu a zvýším tempo. Dokud se hýbe, na zadní se nepostaví.“

„Jak poznáš, že už je napravený?“

„Těžko. Nezlepší se ze dne na den,“ přiznala Beatrix.

„Jednoduše s ním budu soustavně pracovat a jemu to pokaždé půjde o kousek lépe a lépe.“

Seskočila ze sedla a odvedla koně k hrazení. Rye ho pohladil po saténovém krku. „Alberte,“ oslovila psa. Shýbla se a poplácala ho.

„Co tady děláš? Utekl jsi páníčkovi?“ Pes nadšeně vrtěl ocasem.

„Dal jsem mu vodu,“ hlásil Rye. „Můžeme si ho na odpoledne nechat?“

„Obávám se, že ne. Kapitán Phelan o něj může mít strach.

Odvedu ho zpátky.“

Hošík si ztěžka povzdechl. „Chtěl bych jít s tebou,“ posteskl si,

„ale mám vyučování. Kdybys věděla, jak já se těším na den, kdy už budu všechno vědět. Pak už nebudu muset číst další knihy a počítat nové příklady.“

Dívka se zazubila. „Nechci ti kazit náladu, Ryei, ale žádný člověk neví všechno.“

„Maminka ano.“ Na okamžik se zamyslel. „Alespoň tatínek říká, že se tak musíme tvářit, protože jedině tehdy je spokojená.“

„Tvůj otec je jeden z nejchytřejších mužů, jaké jsem kdy poznala,“ smála se Beatrix.

Teprve v půlce cesty k Phelanovu domu s Albertem po boku si uvědomila, že má stále na sobě kalhoty a vysoké boty. Výstřední oblečení Christophera jistě popudí.

Od plesu ve Stony Cross Manoru se s ním neviděla, a přestože neočekávala, že ji navštíví, jistě by to z jeho strany bylo milé gesto. Koneckonců jsou sousedé. Každý den chodila na procházku v naději, že Christophera někde potká, ale nikde ho nezahlédla.

Bylo nad slunce jasnější, že o ni nemá zájem, a to v každém ohledu. Což ji vedlo k závěru, že udělala zásadní chybu, když se mu svěřila. Naivně předpokládala, že jeho problém je srovnatelný s jejím.

„Nedávno jsem si uvědomila, že už ho nemiluju,“ sdělila Albertovi, když se přiblížili k Phelanovu domu. „Nesmírně se mi ulevilo. Vyhlídka na možné setkání mě neznervózňuje. Jenom mi

trochu popletl hlavu, ale naštěstí je to pryč. Je mi fuk, co dělá a s kým se ožení. Konečně jsem zase svobodná a je to báječný pocit.“ Pohlédla na psa, kterého svým prohlášením zjevně nepřesvědčila. Ztěžka si povzdechla.

Před domem seskočila z koně a předala čeledínovi otěže. Ohromeně na ni zíral. Potlačila rozpačitý úsměv. „Podržte ho na chvíli. Hned jsem zpátky.“

U vstupních dveří se setkala s paní Clockerovou, kterou rovněž šokoval její oděv. „Propána, slečno Hathawayová,“ zajíkala se hospodyně. „Vy máte na sobě…“

„Ano a moc mě to mrzí. Vím, že nejsem vhodně ustrojená, ale přijela jsem jenom na otočku. Dnes se u nás objevil Albert, tak jsem ho přivedla zpátky.“

„Děkuji vám,“ pravila nepřítomně hospodyně. „Ani jsem si nevšimla, že je pryč. Když je pán bez sebe…“

„Bez sebe?“ vyděsila se Beatrix. „V jakém smyslu, paní Clockerová?“

„Neměla bych to říkat.“

„Ale měla. Jsem ideální osoba, které se můžete svěřit. Umím být diskrétní. Klevetím pouze se zvířaty. Je kapitán Phelan nemocný? Stalo se mu něco?“

Hospodyně ztišila hlas. „Před třemi dny jsme ucítili kouř. Linul se z pánovy ložnice. Pán se zpil do němoty a vhodil do krbu svoji uniformu. Se všemi medailemi! Metály jsme zachránili, ale kabátec je na vyhození. Pán je ustavičně zavřený ve svém pokoji a nasává. Nedopřál si jedinou pauzu. Naředili jsme mu kořalku, jak nejvíc jsme se opovážili, ale…“ Bezmocně pokrčila rameny. „S nikým nemluví. Poslali jsme pro doktora, ale nepustil ho dál. Včera jsme přivedli pastora, ale pán vyhrožoval, že ho uškrtí. Dokonce jsme zvažovali, zda neposlat pro paní Phelanovou.“

„Jeho matku?“

„Nebesa, pro tu ne! Myslím tu mladší. Obávám se, že pánova matka by nám nepomohla.“

„Ano, Audrey je dobrá volba. Má hlavu na správném místě a dobře ho zná.“

„Potíž je v tom,“ brblala hospodyně, „že potrvá nejmíň dva dny, než přijede, a já se obávám…“

„Čeho?“

„Ráno požádal o břitvu a horkou lázeň. Báli jsme se mu vyhovět, ale neodvážili jsme se odmítnout. Bojím se, aby si neublížil.“

Beatrix okamžitě pochopila dvě věci. Zaprvé: hospodyně by se jí nikdy nesvěřila, kdyby nebyla nadmíru zoufalá. A zadruhé: Christopher doopravdy trpí.

Nepříjemně ji bodlo u srdce – trápila se kvůli němu. Všechno, co si namlouvala o nově nalezené svobodě, o konci hloupoučkého poblouznění, se nyní ukázalo jako směšné. Skutečně je do něho blázen. Udělala by pro něho všechno na světě. Horečně přemítala, co nyní Christopher potřebuje, jaká slova by ho dokázala utěšit. Avšak na nic nepřicházela. Nemohla vymyslet nic chytrého či důvtipného. Věděla pouze to, že s ním chce být.

„Paní Clockerová,“ spustila opatrně, „bylo by možné, abyste si nevšimla, že mířím nahoru?“

Hospodyně vytřeštila zrak. „Já… Slečno Hathawayová, nemyslím, že by to bylo bezpečné. Ani rozumné.“

„Paní Clockerová, kdykoliv moje rodina čelila velkým a očividně neřešitelným problémům, s nejlepším východiskem vždycky přišli ti nejbláznivější lidé, ne ti nejrozumnější.“

Hospodyně se zatvářila nechápavě. Otevřela ústa, aby něco namítla, ale pak je zase sklapla. „Když budete křičet o pomoc, přiběhneme,“ slíbila po chvíli rozmýšlení.

„Děkuji vám, ale určitě nebude třeba.“

Beatrix se vydala ke schodišti. Albert se ji chystal následovat, ale zarazila ho. „Kdepak, pejsku, ty zůstaneš tady.“

„Pojď se mnou do kuchyně, Alberte,“ zavolala na něho hospodyně. „Dám ti něco dobrého.“

Pes plavně změnil směr a pospíchal za ní.

Dívka stoupala do schodů, ale dávala si načas. Přemítala nad tím, kolikrát se pokoušela vcítit do poraněného divokého tvora. Jenže proniknout do bolavé lidské duše je něco docela jiného.

Zastavila se u Christopherových dveří a váhavě zaklepala.

Když se nikdo neozval, stiskla kliku.

K jejímu úžasu se místnost utápěla v jasném denním světle. Oknem do ní nakukovalo srpnové slunce a v jeho záři se vznášela pozlacená smítka prachu. Ve vzduchu byl cítit odér kořalky, ale také kouř a vůně mýdla. V rohu stála koupací vana, od níž vedly mokré šlápoty.

Christopher se povaloval na neustlané posteli. Opíral se zády o polštáře a v prstech svíral láhev brandy. Lhostejně se podíval na Beatrix, a sotva si uvědomil, koho má před sebou, byl rázem ve střehu.

Měl na sobě halabala zapnuté vybledlé kalhoty – a nic víc. Svaly na něm jenom hrály, bílé povlečení zdůrazňovalo jeho opálení. Snědou pleť tu a tam brázdila světlá jizva. Tam, kde ramenem pronikl bajonet, měla tvar trojúhelníku. Střepiny granátu po sobě zanechaly stop víc. Drobná kulatá prohlubeň na boku jistě zůstala po kulce.

Christopher se líně zvedl do sedu a láhev postavil na noční stolek. Rukama se opřel o okraj matrace a bosýma nohama spočinul na koberci. Dál na dívku bezvýrazně civěl. Dosud vlhké vlasy připomínaly zašlé zlato. Široká ramena přecházela v silné paže.

„Co tu chcete?“ Dlouho nepoužívaný hlas zněl ochraptěle.

Beatrix se nějak podařilo odtrhnout uchvácený pohled od porostu na jeho hrudi, na kterém se třpytily kapky vody.

„Přišla jsem vám vrátit Alberta,“ odpověděla. „Objevil se u nás doma. Stěžoval si, že ho zanedbáváte. Poslední dobou ho neberete na procházky.“

„Skutečně? Netušil jsem, že je tak užvaněný.“

„Co kdybyste se dooblékl a šel se se mnou projít? Pročistil byste si hlavu.“

„Na pročištění hlavy mám tuhle brandy. Anebo bych měl, kdyby mi ji moji zatracení sluhové přestali ředit vodou.“

„Pojďte se mnou ven,“ přemlouvala ho. „Nebo budu nucena zvolit tón, který používám při cvičení psů.“

Christopher jí věnoval záštiplný pohled. „Já už vycvičený jsem.

Královskou armádou Jejího Veličenstva.“

Navzdory slunečnímu světlu Beatrix vycítila, že se v každém koutě místnosti skrývají noční můry. Všechno v jejím nitru křičelo, že by Christopher měl být venku na čerstvém vzduchu. Musí pryč z tohoto vězení. „Co se děje?“ naléhala. „Co za tím stojí?“

Popuzeně zvedl ruku, jako by odháněl dotěrný hmyz. Beatrix se k muži opatrně přibližovala.

„Dál ani krok!“ varoval ji ostře. „Už nic neříkejte a vypadněte.“

„Proč?“ nedala se.

Netrpělivě zavrtěl hlavou. „Netuším, jaká slova by vás přiměla k odchodu, ale předpokládejte, že jsem je řekl.“

„Co když to neudělám?“

V očích mu ďábelsky zajiskřilo, jeho výraz ztvrdl. „Potom vás zatáhnu do téhle postele a zmocním se vás.“

Beatrix mu ani na vteřinu neuvěřila, avšak síla jeho výhrůžky svědčila o ukrutných mukách, která prožívá. Pochybovačně se na něho podívala. „Na to, abyste mě chytil, jste příliš opilý.“

S tím, co se poté odehrálo, rozhodně nepočítala.

Christopher zareagoval s mrštností leoparda. Vmžiku stál u ní a zahřímal: „Nejsem tak ožralý, jak vypadám!“

Beatrix se mimoděk zaštítila zvednutými pažemi. Uvědomila si, že zadržuje dech, a přiměla se znovu dýchat. Lapala po vzduchu, jako by uběhla několik kilometrů. Christopher se nad ní hrozivě tyčil a ona cítila, jak z něho sálá teplo.

„Už se mě bojíte?“ otázal se.

Nepatrně zavrtěla hlavou, prohlížela si ho doširoka vytřeštenýma očima. „Měla byste se bát.“

Cítila, jak jeho ruka ledabyle stoupá po jejím boku. Beatrix se ulekla v okamžiku, kdy si uvědomila, že na sobě nemá korzet, a Christopher se tím pádem dotýká přímo jejího těla.

Pozoroval ji přimhouřenýma očima a ona pod tíhou jeho pohledu zrudla. Mužova dlaň spočinula na jejím ňadru a bezostyšně je zkoumala. Dívce hrozilo, že se pod ní podlomí kolena. Palcem a ukazováčkem uchopil její bradavku a lehce ji stiskl.

„Poslední varování,“ zahuhlal ochraptěle. „Zmizte, nebo skončíte v mé posteli.“

„Jaká je třetí možnost?“ zeptala se tiše Beatrix. V ňadru jí začalo zvláštně tepat.

Christopher ji místo odpovědi zvedl do náruče a jako pírko nesl k posteli. Hodil ji na matraci. Než se stačila pohnout, obkročmo se na ní usadil.

„Počkejte,“ vzepřela se dívka. „Než se mě zmocníte, požaduji pět minut rozumného rozhovoru. Pouhých pět, což jistě není mnoho.“

Jeho oči neznaly slitování. „Jestliže jste zatoužila po racionální konverzaci, především jste měla navštívit jiného muže. Například svého pana Chitteringa.“

„Chickeringa,“ opravila ho a nespokojeně se zavrtěla. „A není můj.“ Odstrčila Christopherovu ruku, která se jí opět nevhodně dotýkala. „Přestaňte! Chci jenom…“ Nenechal se odradit a natáhl se po zapínání její košile. „Tak tedy dobrá!“ utrhla se na něho.

„Dělejte, jak myslíte. Třeba potom s vámi bude kloudná řeč.“ Mocně sebou zazmítala a převrátila se na břicho.

Christopher se zarazil. Po dlouhém váhání ji oslovil zcela normálním tónem. „Co to provádíte?“

„Usnadňuji vám situaci,“ zazněla vzdorovitá odpověď.

„Pokračujte. Začněte se zneuctěním.“

Následovala další odmlka. „Proč ležíte tváří dolů?“

„Protože tak se to dělá.“ Beatrix se zavrtěla a podívala se na něho přes rameno. Do očí se jí vkradl náznak nejistoty. „Nebo ne?“

Z mužova obličeje nic nevyčetla. „Copak vám o tom nikdo nic neřekl?“

„Ne, ale něco jsem si přečetla.“

Christopher se odvalil stranou. Tvářil se zvláštně. „Z jakých knížek jste čerpala?“

„Z veterinárních příruček. A samozřejmě jsem na jaře pozorovala veverky a taky hospodářská zvířata…“

Zmlkla, neboť její společník si několikrát hlasitě odkašlal. Odvážila se na něho pohlédnout a uvědomila si, že stěží potlačuje smích.

Jeho reakce se jí nepříjemně dotkla. Poprvé je v posteli s mužem a on se jí vysmívá.

„Podívejte,“ prohlásila věcně. „Nastudovala jsem si pářící rituály více než pětadvaceti druhů zvířat a s výjimkou hlemýžďů, kteří mají genitálie v oblasti krku, všichni…“ Podrážděně zmlkla a zamračila se. „Čemu se smějete?“

Christophera přemohlo veselí a zhroutil se na matraci. Jakmile zvedl hlavu a spatřil dívčin uražený výraz, znovu se rozchechtal.

„Beatrix…, já se vám nevysmívám.“

„Ale vysmíváte!“

„Kdepak. Jenom…“ Setřel si slzu z koutku oka a ještě několikrát se uchechtl. „Veverky…“

„Vám to možná přijde směšné, ale z hlediska veverek se jedná o nesmírně vážnou záležitost.“

Následoval další záchvat smíchu. Co se týče problematiky rozmnožování malých savců, Christopher projevil značnou necitlivost. Zabořil obličej do polštáře a dusil se smíchy, až se mu otřásala ramena.

„Co je tak zábavného na smilnících veverkách?“ zeptala se podrážděně.

Tentokrát ho mohla z náporu veselí ranit mrtvice. „Už ne,“ zalykal se, „prosím.“

„Aha,“ pochopila konečně Beatrix, „u lidí je to jiné.“ V duchu se propadala hanbou. „Nedělají to jako zvířata.“

Christopher se pokusil opanovat a otočil se k ní tváří. Oči mu jiskřily úporně potlačovaným smíchem. „Ano. Ne. Tedy dělají, ale…“

„Ale vy jste si tenhle způsob neoblíbil?“

Christopher zvažoval, co na to odpovědět. Natáhl ruku, aby dívce uhladil rozcuchané pramínky, které se vysmekly z vlásenek.

„Vlastně jsem z něj celkem nadšený, ale napoprvé není vhodný.“

„Proč ne?“

Podíval se na ni a na rtech se mu rozlil líný úsměv. „Mám vám to předvést?“ zeptal se hlubokým hlasem. Beatrix ztuhla.

Vyložil si její nehybnost jako souhlas a zlehka se na ni položil. Opatrně jí roztáhl nohy a uvelebil se mezi jejími rozevřenými

stehny. Beatrix zalapala po dechu. Cítila, jak se k ní tiskne vzrušeným mužstvím. Opíral se o paže a shlížel do jejího zrudlého obličeje.

„Takhle,“ prohlásil a jemně do ní šťouchl boky, „je to pro dámu mnohem příjemnější.“

Názorný pohyb v ní vyvolal vlnu blaha. Nemohla mluvit, neboť se opájela mužovou blízkostí. Mimoděk se prohnula v zádech a pohlédla na Christopherovu hruď porostlou zlatavými chloupky. Sklonil se níž a jeho ústa se vznášela kousek nad jejími.

„Zepředu… bych vás mohl po celý čas líbat. Vaše tělo by mi poskytlo měkoučké spočinutí… Jako teď…“ Zmocnil se jejích rtů a přinutil je, aby se rozevřely. Beatrix se zachvěla slastí a objala ho kolem krku. Cítila ho na svém těle, vychutnávala si jeho teplo i příjemnou tíhu.

Šeptal jí sladká vyznání a líbal ji po celém hrdle, zatímco jeho prsty pilně rozepínaly knoflíky košile a rozhrnovaly její cípy. Nosila pod ní krátkou košilku, takovou, již běžně kryje korzet. Stáhl dolů ramínko zdobené krajkou a odhalil bledé ňadro s růžovou zahrocenou bradavkou. Sklonil k ní hlavu a polaskal ji ústy a jazykem. Jemně ji podráždil zuby. A po celou tu dobu na dívku mírně dorážel boky, rytmicky a nepřetržitě. Bezděčně si ji podmaňoval a rozdmýchával v ní touhu.

Uchopil její hlavu do dlaní a dychtivě ji líbal, jako by ji hodlal připravit o samotnou duši. Beatrix mu ochotně vycházela vstříc, objímala ho rukama i nohama. Pojednou nespokojeně zabručel a odtáhl se.

„Ne,“ slyšela se zasténat. „Prosím…“ Položil jí prsty na rty a jemně ji umlčel.

Spočívali vedle sebe, dívali se jeden na druhého a snažili se opanovat vzrušený dech.

„Proboha, chci vás.“ Navzdory svým slovům se netvářil nikterak nadšeně. Palcem přejel po dívčiných rtech napuchlých od líbání.

„Přestože vám lezu na nervy?“

„Na nervy mi nelezete.“ Pečlivě ji zase pozapínal. „Zpočátku jsem se domníval, že ano, ale pak jsem si uvědomil, že je to jinak.

Přirovnal bych to k situaci, kdy si ve spánku přeležíte nohu. Jakmile se začnete hýbat, je to sice nepříjemné, ale zároveň skvělé. Chápete, co tím myslím?“

„Ano. Brní vás ze mě nohy.“ Zazubil se. „Kromě jiného.“

Dál vedle sebe leželi a dívali se jeden na druhého.

Má pozoruhodnou tvář, napadlo Beatrix. Výraznou a bez kazů, avšak oproštěnou od chladné dokonalosti. V koutcích očí se mu od smíchu tvoří vrásky a rty nesou náznak smyslnosti.

Pravda, zestárl, ale o to zkušeněji působí. Z takového muže se rozbuší srdce každé ženy.

Plaše se dotkla jizvy na jeho rameni, kterou mu způsobil bajonet. Jeho kůže pálila jako právě vyžehlený satén a až na hrubě zhojené poranění byla stejně hladká. „Muselo to strašně bolet,“ zašeptala. „Bolí vás to ještě teď?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak co vás trápí?“

Mlčel, dlaní se dotýkal jejího boku. Zatímco otázku zvažoval, vklouzl prsty pod podolek její košile a klouby prstů ji hladil po plochém bříšku.

„Nemůžu být zase tím, kým jsem býval před válkou,“ prohlásil nakonec. „A nemůžu být ani tím, kým jsem byl během války. A když nemohu být žádným z těchto mužů, nejsem si jist, co mi vlastně zbývá. Vím jenom to, že jsem zabil tolik lidí, že bych je ani nespočítal.“ Upřel pohled do dáli, jako by zíral na přeludy ze své minulosti. „Velitele jsem vždycky vyřídil jako prvního, abych do řad nepřátel zasel zmatek. Potom jsem se postaral o ty ostatní. Padali k zemi jako cínoví vojáčci, které porazilo dítě.“

„Jednal jste podle rozkazů a ti lidé byli vaši protivníci.“

„To je mi jedno! Především to byli lidé. Někdo je miloval. Na tohle nelze zapomenout. Netušíte, jak to vypadá, když zastřelíte chlapa. Neslyšela jste řvát raněné. Žebroní o vodu, nebo o ránu z milosti. Ať někdo proboha dokončí, co nepřítel začal…“

Odvalil se stranou, zvedl se do sedu a položil hlavu do dlaní.

„Dostávám záchvaty vzteku,“ přiznal tlumeným hlasem. „Včera jsem napadl vlastního sluhu. Pověděli vám to? Prokrista, nejsem

o nic lepší než Albert. Už nikdy nebudu sdílet lože se ženou – ještě bych ji ve spánku zabil a přišel na to až ráno.“

I Beatrix se posadila. „To byste neudělal.“

„Nic o tom nevíte. Jste takové neviňátko…“ Odmlčel se a přerývaně vydechl. „Z tohohle se nedostanu. A nemůžu s tím žít.“

„S tím?“ zeptala se tiše. Pochopila, že ho trápí něco konkrétního. Nějaká nesnesitelná vzpomínka.

Christopher neodpověděl. V duchu byl na úplně jiném místě a sledoval to, co jejím očím zůstávalo neviditelné. Když se k němu sunula blíž, zastavil ji zdviženou dlaní, jako by se bránil. Dojemně vyděšené gesto v podání robustního muže se zarylo Beatrix přímo do srdce.

Pocítila neodolatelnou touhu přivinout ho k sobě, jako by ho chtěla chránit před pádem do propasti. Místo toho držela ruce v klíně a zírala na místo, kde se konce jeho vlasů kroutily na opáleném krku. Všimla si nepřirozeně ztuhlých zad. Kéž by mohla přejet dlaní po uzlech zaťatých svalů, kéž by ho mohla utěšit. Avšak se svou mizérií se musí vypořádat sám.

„U Inkermanu zahynul můj kamarád,“ pronesl posléze hlasem plným pohnutí. „Patřil k mým podřízeným a jmenoval se Mark Bennett. Byl to nejlepší voják regimentu. Vždycky se choval čestně. Žertoval ve vhodný čas. Kdykoliv po něm člověk něco chtěl – bez ohledu na obtížnost či nebezpečí –, mohl se spolehnout, že Mark to udělá. Pro každého z nás ochotně riskoval život.

Rusové si zřídili hnízda plná odstřelovačů ve skalách a ve starých kamenných chýších na svahu kopce. Pálili přímo na nás. Generál rozhodl, že musíme dobýt jejich pozice, a vybral pro tento úkol tři oddíly Pušek.

Husaři dostali rozkaz vyrazit proti nepříteli v případě, že by se pokusil zaútočit na křídlo. Velel jim muž, kterého jsem nesnášel. Plukovník Fenwick. Všichni ho nenáviděli. Stejnému regimentu velel už tehdy, když jsem vstoupil do armády.“

Christopher zmlkl, utápěl se ve vzpomínkách. Oči mu stínily vějíře tmavých řas.

„Proč ho nemohli vystát?“ odvážila se zeptat Beatrix.

„Fenwick býval bezdůvodně krutý. Vyžíval se v trestech. Za mírné přestupky dával vojáky zmrskat a všemožně je ponižoval. Když se jeho posedlost stala neúnosnou, zasáhl jsem, a on mě obvinil z neposlušnosti. Málem jsem kvůli němu skončil před vojenským soudem.“ Přerývaně vydechl. „Právě kvůli Fenwickovi jsem se nechal převelet ke střelecké brigádě. A u Inkermanu jsem zjistil, že náš osud bude záviset na podpoře jeho mužstva.

Dříve než se střelci dostali do zákopů, zastavili jsme v rokli, jež nás chránila před zbloudilými střelami. Blížila se noc. Rozdělili jsme se do tří skupin. Zahájili jsme palbu a Rusové nám ji opláceli. Určili jsme si pozice, kterých se chceme zmocnit. Vyrazili jsme kupředu a zlikvidovali tolik nepřátel, kolik jsme mohli.

Záhy došlo na boj muže proti muži. Bennett se mi někam ztratil. Rusům dorazily posily a zatlačily nás zpět. Potom na nás začaly pršet granáty. Muži kolem mě padali jako mouchy. Zasáhly mě střepiny a záda i paže jsem měl v jednom ohni. Nemohl jsem najít Bennetta. Byla tma a museli jsme se stáhnout.

Alberta jsem nechal čekat v rokli. Zavolal jsem na něho a on přiběhl. Navzdory neutuchající palbě i všem instinktům se mnou šel potmě hledat raněné. Odvedl mě ke dvěma mužům ležícím na úpatí kopce. Jedním z nich byl Bennett.“

Beatrix nešťastně zavřela oči, neboť dospěla ke správnému závěru. „A tím druhým plukovník Fenwick.“

Christopher chmurně přikývl. „Fenwick spadl z koně a ten mu utekl. Plukovník měl zlomenou nohu a prostřelený bok, avšak jeho šance na přežití byla velká. Zato Bennett… Granát mu rozpáral břicho. Umíral. Sotva mě vnímal. Kéž bych na jeho místě byl já! Vždycky jsem riskoval, zatímco Mark byl opatrný. Toužil se vrátit ke své rodině a ženě, na níž mu záleželo. Nechápu, proč jsem tam nezůstal já. Takhle to v bitvách chodí. Je to loterie. Člověk nikdy neví, kdo bude další na řadě. Můžeš se skrývat, ale granát si tě najde. Anebo se vrhneš přímo na protivníka, tomu uvízne kulka v hlavni a jsi spasen. Závisí jenom na štěstí.“ Pevně semkl rty, aby se ubránil emocím. „Chtěl jsem je oba vzít do bezpečí, ale nebyl kolem mě nikdo, kdo by mi pomohl. Nemohl jsem tam Fenwicka nechat. Kdyby ho zajali, mohl by nepřátelům vyžvanit zásadní

věci, neboť měl přístup ke všem nařízením od generála. Věděl všechno o strategii, zásobování…, zkrátka o všem.“

Beatrix hleděla na jeho částečně odvrácený obličej. „Plukovníka Fenwicka jste musel zachránit jako prvního,“ zašeptala. Na hrudi cítila obrovskou tíhu, neboť pochopila, co Christophera trápí.

„A teprve potom se vrátit pro přítele.“

„Řekl jsem Markovi, že pro něho přijdu. Přísahal jsem, že se vrátím. Nechal jsem mu tam Alberta. Mark měl u pusy krev. Chtěl mi něco povědět, ale nešlo mu to. Albert si k němu lehl a já zvedl Fenwicka. Přehodil jsem si ho přes rameno a plížil se s ním zpátky do rokle.

Když jsem se vracel pro Bennetta, obloha byla v jednom ohni. Pro kouř jsem neviděl na krok. Třaskaly výstřely doprovázené záblesky. Bennett byl pryč. Doslova a do písmene. Zajali ho. Alberta někdo zranil bajonetem. Ucho mu bezvládně viselo. Dosud na něm lze najít místo, kde mu ho špatně sešili. Postavil jsem se se zbraní v ruce vedle Alberta a drželi jsme pozici, dokud Pušky znovu nezaútočily. Podařilo se nám dobýt vytýčené mety a všechno skončilo.“

„Marka Bennetta jste nikdy nenašli?“ vyzvídala tiše Beatrix.

Christopher zavrtěl hlavou. „Při výměně zajatců mezi muži nebyl. V zajetí určitě dlouho nepřežil, ale měl jsem ho odnést já. Třeba by se podařilo ho zachránit. To už se nikdy nedozvím. Ježíšikriste!“ Otřel si uslzené oči rukávem a pohroužil se do mlčení.

Zdálo se, že na něco čeká. Na soucit, který odvrhne. Na zavržení, jež si nezaslouží. Beatrix by zajímalo, co by na jejím místě řekla nějaká mnohem moudřejší nebo zkušenější osoba. Ona mu mohla nabídnout jenom pravdu. „Teď mě poslouchejte,“ spustila naléhavě. „Stál jste před bezvýchodnou volbou. A Bennett, Mark, by vám nic nevyčítal.“

„S výčitkami si stačím sám.“ Znělo to unaveně.

Jak musí být vyčerpaný, pomyslela si soucitně. Zemdlený ze zármutku a pocitu viny. Ale nahlas prohlásila: „Ale to není moudré. Vím, že prožíváte hotová muka při představě, že váš kamarád umíral sám, anebo v rukou nepřátel. Jenže ono nezáleží na tom, jak

se loučíme s tímto světem, nýbrž jak žijeme. Dokud Mark žil, věděl, že je milován. Měl svoji rodinu a přátele. Víc si žádný člověk nemůže přát.“

Christopher zavrtěl hlavou. Špatné znamení. Žádná slova mu nepomohou.

Tehdy se k němu Beatrix natáhla. Už se od něho nedokázala držet dál. Nechala ruku něžně sklouznout po jeho teplém rameni.

„Nemyslím, že byste si měl něco vyčítat. Ale na mém přesvědčení nezáleží. K tomuto závěru musíte dospět sám. Nemůžete za to, že jste stál před příšernou volbou. Hlavně si dopřejte dostatek času, abyste se s tím dokázal vypořádat.“

„Kolik?“ otázal se hořce.

„Nemám ponětí,“ přiznala. „Ale máte před sebou celý život.“ Nevesele se uchechtl. „To je zatraceně dlouho.“

„Chápu, že se cítíte zodpovědný za Markův osud. Domníváte se, že jste se dopustil mnoha hříchů, ale netušíte, že se vám dostalo odpuštění.“ Zavrtěl hlavou. „Ale ano,“ trvala Beatrix na svém.

„Láska odpustí úplně všechno a tolik lidí vás…“ Zarazila se, neboť cítila, že sebou trhl.

„Co jste to řekla?“ zašeptal.

Beatrix si uvědomila, že se právě dopustila chyby. Svěsila paže. Srdce se jí prudce rozbušilo, jeho ozvy cítila až v uších. Bála se,

že omdlí. Musí pryč. Bez přemýšlení seskočila z postele a zamířila ke dveřím.

Nedostávalo se jí dechu, přesto se ke Christopherovi naposledy otočila.

Zíral na ni a oči se mu podivně leskly. „Věděl jsem to,“ hlesl. Co když se ji pokusí zabít? Usoudila, že není radno to zjišťovat.

Strach jí propůjčil rychlost vyděšeného zajíce. Na nic nečekala a vrhla se ke dveřím. Prudce je otevřela a pospíchala k hlavnímu schodišti. Její spěšné kroky se hlasitě rozléhaly.

Christopher se hnal za ní a volal ji jménem.

Beatrix se ani na vteřinu nezastavila. Věděla, že sotva se dooblékne, začne ji pronásledovat.

Paní Clockerová ji už vyhlížela. Tvářila se ustaraně a zároveň užasle. „Slečno Hathawayová, co se…?“

„Myslím, že se chystá vyjít z pokoje,“ zadrmolila. „A já už musím běžet.“ Poslední dva schody přeskočila a s hlasitým zaduněním přistála na podlaze v hale.

„Stalo se něco? Jste v pořádku?“

„Kdyby vás požádal, abyste mu nechala osedlat koně, vyřiďte prosím čeledínovi, ať si dává na čas.“

„Ano, ale…“

„Na shledanou.“

Vyřítila se z domu, jako by ji honili všichni čerti.

Beatrix utekla na jediné místo, o němž věděla, že ji tam Christopher nebude hledat.

Připadalo jí ironické, že se před ním rozhodla skrýt ve svém tajném domku, který mu tolik toužila ukázat, a zároveň si dobře uvědomovala, že se nemůže schovávat věčně. Nadejde zúčtování.

Když však spatřila jeho výraz poté, co pochopil, že ho po celou dobu podváděla ona, usoudila, že očekávané zúčtování oddálí, jak jen to půjde.

Rozjela se co nejkratší cestou do lesního útočiště někdejšího lorda Westcliffa, uvázala koně a rozběhla se do místnosti ve věži. Zůstalo v ní několik otlučených židlí, pohovka s nízkým opěradlem, chatrný stůl a rám postele opřený o zed. Beatrix udržovala světnici v čistotě a stěny ozdobila nezarámovanými obrázky krajiny a zvířat.

Na okně stála nádoba se zbytky svíček.

Otevřela okno, aby dovnitř mohl proudit čerstvý vzduch.

Přecházela tam a zpátky a uklidňovala se samomluvou.

„Nejspíš mě zabije. Fajn. Pořád lepší, než kdyby mě nenáviděl. Rychle mě uškrtí a hotovo. Kéž bych se dokázala uškrtit sama a ušetřila ho námahy! Možná bych se měla vrhnout z okna. Kéž bych ty dopisy nikdy nenapsala! Proč jsem nejednala čestně? Co když se vypraví do Ramsay Housu a počká si tam na mě? Co když…“

Vtom se zarazila, neboť zaslechla podezřelý zvuk. Štěkání. Připlížila se k oknu a spatřila rozverného Alberta, jak pobíhá kolem věže. Christopher zrovna uvazoval koně vedle jejího.

Našel ji!

„Proboha!“ zašeptala a zesinala. Odvrátila se od okna a opřela se zády o stěnu. Připadala si jako odsouzenec čekající na vykonání rozsudku. Tohle je jeden z nejhorších okamžiků jejího života, což je vzhledem k pestré minulosti Hathawayových co říct.

Vzápětí vrazil do místnosti Albert a řítil se k ní.

„Tys ho sem přivedl, že?“ vyčetla mu rozčileně. „Zrádče!“

Teriér se zatvářil provinile, odběhl ke křeslu, skočil na ně a stočil se do klubíčka. Hlavu si položil na přední tlapky. Zastříhal ušima, neboť na schodišti zaduněly těžké kroky.

Christopher musel na prahu sklonit hlavu, aby se vešel do nízkých středověkých dveří. Potom se napřímil, krátce se rozhlédl kolem sebe a pronikavě se podíval na Beatrix. Zíral na ni s těžko potlačovaným hněvem muže, který zakusil příliš mnoho.

Beatrix zatoužila patřit k ženám, které pohotově omdlévají.

Zdálo se jí, že jinak se na vzniklou situaci reagovat nedá.

Bohužel navzdory úpornému přání dál zůstávala při jasném vědomí.

„Moc mě to mrzí,“ vyhrkla. Christopher neodpověděl.

Zvolna se k ní blížil, jako by zpola očekával, že se znovu pokusí utéct. Jakmile se ocitl na dosah, sevřel její paže pevně v prstech.

„Povězte mi, proč jste to udělala,“ naléhal tichým zvučným hlasem, v němž zaznívala… nenávist? Zlost? „Ne, hlavně neplačte! Byla to hra? Nebo jste chtěla Prudenci pomoct?“

Beatrix se odvrátila a vzlykla. „Ne, hra to nebyla. Pru mi ukázala váš dopis a prohlásila, že na něj neodpoví. Ale já musela. Připadalo mi, jako by ke mně promlouval. Domnívala jsem se, že tím to končí, ale vy jste odepsal a já znovu odpověděla… A tak to šlo pořád dokola.“

„Jak moc jste mi lhala?“

„Všechno, co jsem vám napsala, byla pravda,“ ohradila se Beatrix. „Až na podpis. Věřte mi alespoň to, když už nic jiného.“

Christopher dlouho nic neříkal. Začal namáhavě oddechovat.

„Proč jste s tím přestala?“

Vycítila, jak pro něho bylo obtížné položit tuhle otázku. Ovšem odpovědět na ni jí připadalo daleko horší.

„Protože to příliš bolelo. Slova znamenají velmi mnoho.“ Přinutila se pokračovat, přestože jí po tvářích stékaly slzy.

„Zamilovala jsem se do vás, přestože jsem věděla, že vás nikdy nemůžu mít. Už jsem nemohla dál předstírat, že jsem Pru. Tolik jsem vás zbožňovala a nemohla jsem…“

Nedopověděla.

Omámeně si uvědomila, že ji Christopher umlčel polibky. Proč to dělá? Co po mně chce? Co…? Ale její myšlenky se rozplynuly a ona se přestala snažit cokoliv chápat.

Muž ji sevřel v náruči. Tiskla se k němu, otřesená až do morku kostí. Nechala se horoucně líbat. Tohle se jí jenom zdá! Avšak přetrvával pocit opravdovosti, vůně, teplo a pevnost těla, k němuž se tulila. Přivinul ji k sobě ještě úžeji, až se jí obtížně dýchalo. Nestarala se o to. Opájela se vroucností jeho polibků, a jakmile se od ní Christopher odtáhl, nechápavě zasténala na protest.

Přinutil ji, aby se na něho podívala. „Tak tys mě zbožňovala?“ zeptal se ochraptěle. „Minulý čas?“

„Přítomný,“ přiznala.

„Vyzvalas mě, abych si tě našel.“

„Nechtěla jsem ten vzkaz poslat.“

„Ale poslalas. Toužila jsi po mně.“

„Ano.“ V očích ji zaštípaly další slzy. Sklonil hlavu a slíbal slanou vláhu z jejích líček. Chutnala po zármutku.

Zahleděl se na ni šedýma očima. Dávno nemrazily, naopak hřály. „I já tě miluju, Beatrix.“

Možná přece jenom omdlí.

Vypadalo to tak. Podlamovala se pod ní kolena. Opřela mu hlavu o rameno a spolu s ním klesla na prošlapaný koberec. Měkce spočinula na Christopherově paži a on ji začal znovu líbat. Bezmocně mu vycházela vstříc, neboť mu nedokázala nic odepřít. Vzájemně se propletli nohama a on vklínil stehno mezi její.

„Myslela jsem, že mě budeš nenávidět.“ Vlastní hlas k ní doléhal jako z veliké dálky.

„Nikdy. Před mou láskou nikam neutečeš. Nikam se neschováš.

Nemůžeš učinit nic, čím bys mě zastavila.“

Zachvěla se, neboť jí začal rozepínat košili a bezostyšně ji hladit po nahém těle. Ňadra ji pálila a bradavky ztvrdly, když se jich dotýkal. „Bála jsem se, že mi ublížíš,“ přiznala váhavě.

Na mužových rtech se objevil prchavý náznak úsměvu.

„Kdepak, tohle jsem rozhodně udělat nechtěl.“ Přiblížil ústa k jejím a dychtivě ji políbil. Rozepnul dívce kalhoty a obnažil ploché bříško. Dlaní obkroužil oblý bok. Zvědavými prsty zkoumal neprobádané území jejího těla, až se slastně zavrtěla a naskočila jí husí kůže.

„Christophere,“ oslovila ho odhodlaně a výmluvně se dotkla jeho poklopce. Ale muž ji chytil za zápěstí.

„Dlouho jsem neměl ženu. Nerad bych ti ublížil.“

Přitiskla rozpálenou tvář k jeho krku tam, kde vystupoval z rozhalené košile. Na horkých rtech cítila, jak polkl. „Chci být tvoje.“

„Vždyť moje jsi a pánbůh ti pomáhej.“

„Pak se se mnou pomiluj.“ Horečně ho líbala na hrdlo. „Pomiluj mě.“

„Psst,“ umlčel ji. „Už takhle se stěží ovládám. Nemůžu se s tebou pomilovat. Nebylo by to vůči tobě správné.“ Políbil ji do rozcuchaných vlasů a rozechvělou rukou ji hladil po boku.

„Povídej si se mnou. Opravdu bys připustila, abych se oženil s Prudenci?“

„Zdálo se mi, že jsi s ní šťastný. Pokud ona je ta, kterou chceš…“

„Chci tebe.“ Znovu si ji podmanil nesmlouvavými ústy. „Málem jsem zešílel, když jsem v ní hledal bytost, do níž jsem se zamiloval prostřednictvím dopisů, a nenacházel. Uchvátila mě drobnostmi, které jsem později spatřil u tebe.“

„Moc mě to mrzí.“

„Mělas mi to říct.“

„Ano, ale věděla jsem, že se budeš zlobit. Mimoto jsem se domnívala, že toužíš po Prudenci. Je krásná a veselá…“

„Zato hloupá jako štoudev.“

„Proč jsi jí vůbec psal?“

„Byl jsem osamělý. V podstatě jsem ji neznal, ale… někoho jsem potřeboval. Když jsem obdržel psaní s historkou o oslovi, zmínkou o vůni října a tak, zvolna jsem se zamilovával. Domníval jsem se, že vidím tu stránku Pru, která zůstává ostatním utajena. Nikdy by mě nenapadlo, že mi píše úplně někdo jiný.“ Chmurně se na ni podíval.

Beatrix mu pohled kajícně oplácela. „Věděla jsem, že o moje dopisy bys nestál. Nejsem typem ženy, která by ti imponovala.“

Christopher se spolu s ní převrátil na bok a přivinul ji ke svému vzrušenému tělu. „Vypadá to, že tě nechci?“

Tlak na určitých místech, žár jeho těla… Beatrix si připadala jako opilá. Opilá světlem hvězd. Zavřela oči a opřela si obličej o jeho rameno. „Považoval jsi mě za divnou,“ vyčetla mu tlumeným hlasem.

Rty se otřel o okraj něžného ouška a přitulil se k jejímu krku.

Cítila, že se usmívá. „Miláčku, lásko, vždyť divná jsi.“

Chápavě se zakřenila. Zachvěla se, když se nad ní sklonil a stehnem se vklínil mezi její nohy. Dlouho ji líbal, vášnivě a netrpělivě, až se její krev proměnila v oheň. Začal ji hladit silnýma, zhrublýma rukama, rukama vojáka. Stáhl jí kalhoty z boků.

Oba zasténali a vzápětí zalapali po dechu, to když se dotkl jejího klína.

Pokorně pod ním ležela a srdce jí zběsile tlouklo. Christopher do ní opatrně pronikl prstem a jemně překonával odpor nedotčeného těla. Sklonil hlavu a přitiskl ústa k svůdné křivce ňader. A neváhal zabrousit níž. Beatrix zasténala, když ucítila v klíně jeho ústa. Opatrně sál poupě schované v samém středu jejího ženství a rytmicky je dráždil jazykem. Prostředníček postoupil hlouběji, hrana dlaně se smyslně otírala o dovedně ukryté okvětní plátky.

Dívka se slastně zavrtěla. Zmocnilo se jí nesnesitelné napětí. Z úst se jí vydralo spokojené zasténání a přelila se přes ni vlna nepředstavitelné rozkoše. Avšak Christopher ji lákal ještě dál. „Já nemůžu…“ Rty měla suché, hlas se jí třásl.

„Nebraň se tomu,“ zašeptal s ústy přitisknutými k její zrudlé tváři. „Nech to přijít.“

Dál ji smyslně hladil a ona se vznášela stále výš a výš. Přepadlo ji neuvěřitelné horko a svaly se bezděčně napínaly. Natáhla se po Christopherově hlavě, zabořila mu prsty do vlasů a přisála se k jeho ústům. Ochotně vyhověl jejímu naléhám a utišil její výkřiky a sténání. Zkušenýma rukama ji laskal a zároveň konejšil.

Fantastické vyvrcholení vystřídalo pomalé klesání zpátky na zem. Pojednou byla slabá a rozechvělá. Zavrtěla se a otevřela oči. Zjistila, že leží polonahá na podlaze a hoví si v náruči muže, jehož miluje. Nastal zvláštní, úžasný a dojemný okamžik. Položila si hlavu do ohbí mužova lokte. Spatřila Alberta. Usnul v křesle, zcela lhostejný k tomu, co dělají.

Christopher líně přejížděl klouby prstů po údolíčku mezi jejími ňadry.

Beatrix zaklonila hlavu, aby se na něho podívala. Pot propůjčil jeho pleti lesk vyleštěného kovu. Muž se tvářil zaujatě, jako by ho její tělo fascinovalo. Jako by bylo utkáno z materiálu, se kterým se nikdy dřív nesetkal. Sklonil se a políbil ji na zápěstí. Cítila, jak ji ovál vroucím dechem. Špičkou jazyka spočinul tam, kde pod tenkou kůží tepala drobná žilka. Důvěrnost, jež mezi nimi vznikla, jí připadala tak nová, a přece ji nutně potřebovala k životu jako tlukot srdce.

Už nikdy se nechtěla vzdát jeho objetí. Toužila s ním navěky zůstat. „Kdy se vezmeme?“ zeptala se ospalým hlasem. Christopher se otřel rty o její tvář a přitiskl ji k sobě blíž. Mlčel.

Beatrix udiveně zamrkala. Jeho váhání na ni zapůsobilo jako sprška ledové vody. „Přece se vezmeme. Nebo ne?“

Zahleděl se jí do uzardělé tváře. „To je těžké.“

„Kdepak, není,“ oponovala. „Jedná se o velmi jednoduchou otázku, na niž lze odpovědět ano nebo ne.“

„Nemůžu se s tebou oženit,“ přiznal tiše, „dokud se nepřesvědčím, že ti tím neublížím.“

„Proč o nás pochybuješ?“

„Dobře víš proč.“

„Ne, nevím!“

Ušklíbl se. „Trpím záchvaty vzteku, nočními můrami, podivnými vizemi, příliš piju… Copak se takový chlap hodí pro manželství?“

„Chystal ses oženit s Prudenci,“ připomněla mu dotčeně.

„Nechystal. Tohle bych neudělal žádné ženě, a už vůbec ne té, kterou miluji víc než vlastní život.“

Beatrix se odvalila stranou a posadila se. „Jak dlouho hodláš čekat? Samozřejmě nejsi dokonalý, ale…“

„Muž, který není považován za dokonalého, má pleš anebo pleť posetou jizvami od neštovic. Moje potíže jsou mnohem vážnější.“

„A já pocházím z rodiny velice zvláštních lidí, kteří si berou jiné zvláštní lidi. Každý z nás se chopil šance na lásku.“

„Na to, abych riskoval tvoje bezpečí, tě mám moc rád.“

„Miluj mě tedy ještě víc,“ žebronila. „Tolik, aby sis mě vzal bez ohledu na překážky.“

Christopher se zamračil. „Nemyslíš, že by pro mě bylo snazší vzít si to, po čem bažím, bez ohledu na následky? Toužím po tobě každý den, každou minutu. V noci tě chci svírat v náruči. Sním o milování s tebou tak mocně, až nemohu dýchat. Ale nepřipustím, aby se ti dostalo nějaké újmy, tím spíše mojí rukou.“

„Neublížil bys mi. Tvá láska by ti to nedovolila.“

„Chovám se jako šílenec.“

Beatrix si objala kolena pažemi. „Jsi ochoten smířit se s mými nedostatky,“ pravila zarmouceně, „ale nedovolíš, abych já přijala ty tvoje.“ Opřela si čelo o kolena. „Nedůvěřuješ mi.“

„Dobře víš, že tak to není. Především nevěřím sobě.“

Přemáhaly ji emoce, takže se neubránila pláči. Situaci, v níž se ocitla, vnímala jako vrcholnou nespravedlivost. Přímo k zešílení.

„Beatrix.“ Christopher vedle ní poklekl a přivinul ji k sobě.

Ztuhla. „Dovol mi svírat tě v náruči,“ zašeptal jí do ucha.

„Když se nevezmeme, kdy tě uvidím?“ zeptala se sklíčeně. „Na návštěvách pod dohledem gardedámy? Na projížďkách kočárem? V průběhu několika okamžiků, které si pro sebe ukradneme?“

Uhladil jí vlasy a zahleděl se do jejích očí plovoucích v slzách.

„Pořád to bude víc, než jsme dosud měli.“

„Mně to nestačí.“ Beatrix ho vroucně objala a přitiskla se k němu. „Nebojím se tě.“ Uchopila do prstů zadní díl jeho košile a pro větší důraz jím zatřásla. „Já tě chci a ty tvrdíš, že mě chceš také. Ale jediný, kdo se nám staví do cesty, jsi právě ty. Nevykládej mi, žes přežil všechny bitvy a zakoušel mnohá utrpení jenom proto, abys doma strádal znovu!“

Položil jí prst na rty. „Zmlkni. Nech mě přemýšlet.“

„Co je tu k přemýšlení?“

„Beatrix,“ varoval ji.

Odmlčela se. Nespouštěla zrak z jeho vážného obličeje.

Christopher se zadumal a zvažoval možnosti. V duchu se hádal sám se sebou, aniž dospěl k nějakému uspokojivému závěru.

V tichu, jež se rozhostilo, mu Beatrix položila hlavu na rameno. Čerpala z jeho těla teplo a útěchu. Zavrtěla se a přitulila se k němu ještě blíž. S potěšením tiskla ňadra k jeho pevné hrudi. Cítila, jak je Christopher vzrušený. Celé tělo ji bolelo touhou. Nenápadně se otřela rty o jeho kůži na krku, vonící po soli.

Položil jí ruku na bok. V hlase se mu objevilo pobavení.

„Přestaň se vrtět. Jak můžu přemýšlet, když mi tohle provádíš?“

„Copak tys s tím ještě neskončil?“

„Ne.“ Cítila, že se usmívá. Políbil ji na čelo. „Pokud se my dva vezmeme,“ prohlásil neochvějně, „dostanu se do pozice, kdy budu svoji ženu chránit sám před sebou. A tvoje blaho a štěstí pro mě znamená všechno.“

Pokud… Náhle cítila srdce až někde v krku. Chtěla něco říct, ale Christopher ji něžně uchopil za bradu a zavřel jí ústa. „A bez ohledu na pokrokové názory vaší rodiny jsem zastáncem tradičního pojetí manželství, kde je pánem domácnosti muž.“

„Samozřejmě,“ vyhrkla, snad až příliš rychle. „Tohle pravidlo uznává i naše rodina.“

Pochybovačně přimhouřil oči.

To možná trochu přehnala. Ve snaze přivést ho na jiné myšlenky uchopila do dlaně jeho tvář. „Smím si ponechat svá zvířata?“

„Zajisté.“ Hlas mu zjihl. „Přece bych ti neodepřel něco, co je pro tebe důležité. Ačkoliv… Nemůžu se nezeptat. Nemohli bychom si promluvit o tom ježkovi?“

„O Medúze? Ach ne. V přírodě by nepřežila. Zůstala bez matky a já ji vypiplala. Mohla bych se pokusit pro ni nalézt jiný domov, ale lidé z nějakého důvodu nejsou nakloněni představě, že by měli za domácího mazlíčka ježka.“

„Vskutku zvláštní přístup,“ podotkl Christopher. „Dobrá, Medúza zůstane.“

„Požádáš mě o ruku?“ otázala se Beatrix s nadějí v hlase.

„Ne.“ Zavřel oči a krátce si povzdechl. „Ale uvažuji o tom, přestože je to bláznovství.“

Rozjeli se přímo do Ramsay Housu, Albert vesele poskakoval kolem nich. Přiblížil se čas večeře, což znamená, že Leo i Cam ukončí své denní povinnosti a vrátí se k rodině. Beatrix litovala, že nemá dostatek času připravit je na nenadálé překvapení. Ještěže Merripen stále pobývá v Irsku. Na neznámé lidi totiž pohlíží s nebývalým podezřením a rozhodně by Christopherovi situaci nikterak neulehčil. A Leo může mít námitky. Nejlepší by bylo svěřit se Camovi, který je ze všech mužských nejrozumnější.

Nicméně když se pokusila Christopherovi předložit svůj návrh, za kým by měl zajít a co mu říct, přerušil ji polibkem a prohlásil, že si poradí sám.

„Jak myslíš,“ trucovala, „ale varujú tě. Mohou být proti.“

„I já jsem proti,“ přiznal bez okolků. „Alespoň budeme mít něco společného.“

Vstoupili do domu a zamířili do rodinného salonu, kde si Cam a Leo povídali a Catherine seděla za psacím stolkem.

„Phelane,“ přivítal příchozího Cam a usmál se. „Přišel jste si prohlédnout pilu?“

„Děkuji vám, ale jsem zde z jiného důvodu.“

Leo, jenž stál poblíž okna, pohlédl na pomačkané oblečení mladého páru. „Beatrix, drahá, ty ses v tomhle ustrojení vydala za hranice panství?“

„Pouze tentokrát,“ kála se provinile. „Pospíchala jsem.“

„Za kapitánem Phelanem?“ Leo se ostře podíval na Christophera. „Proč jste přijel?“

„Je to osobní,“ přiznal mladý muž tiše, „a týká se to vaší sestry.“ Pohlédl z Cama na Lea. Za běžných okolností by nepochyboval, na koho se má obracet. Panství patří Leovi. Jenže v případě Hathawayových běžná pravidla neplatí a zúčastnění si zhusta vyměňují zažité role.

„S kterým z vás můžu hovořit?“ otázal se na rovinu.

Ukázali jeden na druhého a jednohlasně odpověděli: „S ním.“ Cam se otočil k Leovi. „Ty jsi vikomt.“

„Jenže tyhle záležitosti většinou vyřizuješ ty,“ bránil se Leo.

„Ano, ale můj názor se ti nebude líbit.“

„Neuvažuješ náhodou o tom, že jim dáš svolení?“

„Ze všech sester Hathawayových je právě Beatrix tou, jejímuž úsudku plně věřím. Myslím, že má právo vybrat si manžela podle svého gusta.“

Beatrix se rozzářila. „Děkuji ti, Came.“

„Kams dal hlavu?“ utrhl se Leo na švagra. „Jejímu úsudku se naopak věřit nedá.“

„Proč ne?“

„Je příliš mladá,“ usoudil Leo.

„Je mi dvacet tři let,“ naježila se Beatrix. „Kdybych byla pes, tak už tu dávno nejsem.“

„Jenže ty jsi žena,“ namítl bratr.

„Prosím?“ vložila se do hovoru Catherine. „Naznačuješ tím, že ženy mají chabý úsudek?“

„V těchto záležitostech ano.“ Leo ukázal na Christophera.

„Jenom se na něho podívejte. Stojí tu jako řecký bůh. Skutečně se domníváte, že si ho vybrala kvůli jeho chytrosti?“

„Studoval jsem na Cambridgi,“ podotkl kysele Phelan. „Mám vám ukázat diplom?“

„Aby člověk prokázal svou inteligenci,“ ozval se Cam, „nemusí se v téhle rodině ohánět univerzitním vzděláním. Lord Ramsay je parádním příkladem toho, že jedno nemusí nutně souviset s druhým.“

„Phelane,“ spustil Leo, „nechci vás urazit, ale…“

„Urážení lidí mu jde skvěle,“ zašveholila sladce Catherine.

Leo se na manželku zamračil a obrátil pozornost zpátky ke Christopherovi. „Na to, abyste uvažovali o sňatku, se neznáte dost dlouho. Pouhých pár týdnů, pokud je mi známo. A co Prudence Mercerová? Jste s ní prakticky zasnoubený. Nebo ne?“

„Správná připomínka,“ připustil Christopher. „Vaše otázky přirozeně zodpovím, ale měl byste vědět, že momentálně jsem proti sňatku.“

Zcela tím vyvedl Lea z míry. Ohromeně zamrkal. „Chcete tím říct, že jste proti sňatku se slečnou Mercerovou?“

„Ano. Ale… zároveň jsem i proti sňatku s Beatrix.“ V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. „To má být nějaká finta?“ nechápal Leo.

„Bohužel ne,“ přiznal Christopher. Následovalo další rozpačité mlčení.

„Kapitáne Phelane,“ Cam pečlivě volil slova, „přišel jste nás požádat o ruku naší Bey?“

Christopher zavrtěl hlavou. „Pokud se rozhodnu s ní oženit, učiním tak s vaším souhlasem i bez něj.“

Leo pohlédl na Cama. „Propána,“ pravil znechuceně. „On je ještě horší než Harry.“

Cam se zatvářil, jako by mu začala docházet trpělivost. „Asi bychom si měli s kapitánem promluvit v knihovně. A dát si brandy.“

„Požaduji vlastní láhev,“ prohlásil procítěně Leo a zamířil ke dveřím.

Christopher jim všechno vypověděl, vynechal jen důvěrné podrobnosti. Nešetřil se, když došlo na jeho vlastní chyby, avšak byl odhodlán Beatrix ochránit před veškerou kritikou, byť ze strany vlastní rodiny.

„Vydávat se za někoho jiného? To se jí vůbec nepodobá,“ vrtěl Leo hlavou poté, co mu vyprávěl o dopisech.

„Nebyla to hra,“ přiznal tiše Christopher, „a časem náš vztah přerostl v něco, co nikdo z nás nečekal.“

Cam se na něho zkoumavě zadíval. „Chápu, Phelane, že se po všech těch odhaleních necháte snadno unést vzrušením. Jste si svými city k Beatrix jistý? Víte, ona je…“

„Jedinečná,“ doplnil Leo.

„Já vím.“ Christopher cítil, jak se proti své vůli usmívá. „Vím, že neúmyslně krade věci. Nosí kalhoty, cituje řecké filozofy a přečetla víc veterinárních příruček, než je zdrávo. Vím, že chová všemožná zvířata, a to i taková, která by ostatní nechali utratit.“ Stačilo, aby si na dívku vzpomněl, a znovu se ho zmocnila touha.

„Uvědomuji si, že by nikdy nemohla žít v Londýně, protože by jí scházela blízkost přírody. Vím, že je plná soucitu. Je inteligentní a statečná, a jestli se něčeho bojí, tak samoty. Ale já bych ji nikdy neopustil, protože ji miluju až k zbláznění. Jenže je tu jeden problém.“

„Jaký?“ zeptal se Leo.

„Já.“

Minuty plynuly a on se pokoušel vysvětlit nevysvětlitelné. Hovořil o traumatu z války a stavech hraničících s šílenstvím. Pravděpodobně ho nemělo překvapit, že oba muži přijali jeho přiznání bez sebemenšího projevu paniky. Což ho zároveň ponouklo k otázce: Co je to za rodinu?

Jakmile skončil, rozhostilo se ticho. Leo pohlédl tázavě na Cama. „Nuže?“

„Nuže co?“

„Nyní nastává čas, kdy obvykle utrousíš nějaké to zatracené romské přísloví. Něco o kohoutech snášejících vejce, popřípadě prasatech tančících v sadu. Tohle vždycky děláš, tak směle do toho.“

Cam se na něho posměšně podíval. „Momentálně mě nic nenapadá.“

„Prokristapána, já jich musel vyslechnout stovky, a pro Phelana nemáš ani jediné?“

Cam ho ignoroval a obrátil pozornost ke Christopherovi.

„Věřím, že problémy, které jste nám popsal, časem pominou.“ Odmlčel se. „Merripen by to potvrdil, kdyby tu byl.“

Christopher ho nespouštěl z očí.

„Ve válce sice nikdy nebojoval,“ pokračoval vyrovnaným tónem Cam, „ale násilí a škodění se neomezuje pouze na válečná pole. Merripen se potýkal s vlastními démony a porazil je. Nevidím důvod, proč by se vám nemělo podařit totéž.“

„Osobně se domnívám, že Phelan a Beatrix by měli počkat,“ prohlásil Leo. „Tím se nic nezkazí.“

„O tom nic nevím,“ přiznal Cam. „Jak říkají Romové: dopřávej si příliš času, a čas si dopřeje tebe.“

Leo se zatvářil potměšile. „Věděl jsem, že přísloví neujdeme.“

„Nerad bych se vás dotkl,“ ujal se slova Christopher, „ale tenhle rozhovor nikam nevede. Přinejmenším mohl jeden z vás podotknout, že si Beatrix zaslouží lepšího chlapa, než jsem já.“

„Přesně to jsem prohlásil o své ženě,“ poznamenal Leo. „Proto jsem si ji hned vzal, aby si nemohla najít jiného.“ Pousmál se, neboť Christopher se chmuřil a zároveň působil zadumaně. „Až dosud na mě vaše chyby neučinily valný dojem. Pijete víc, než byste měl. Máte potíže s ovládáním návalů vzteku. Což jsou vlastnosti, kterých je v rodině Hathawayových náramně třeba. Domníváte se, že by se Beatrix měla provdat za tichého mladíka, jehož vzrušuje představa sbírky krabiček na šňupací tabák anebo psaní sonetů. Inu, už jsme to zkoušeli, ale nezabralo to. Ona o takového ňoumu nestojí. Očividně chce chlapa, jako jste vy.“

„Je příliš mladá a plná ideálů,“ namítl Christopher. „Myslím, že se mýlí.“

„Souhlasím,“ vpálil mu Leo do tváře, „ale žádná ze sester mi bohužel nedovolila, abych jí manžela vybral sám.“

„Brzděte, vy dva,“ napomenul je Cam. „Mám na vás otázku, Phelane. Pokud se rozhodnete se žádostí o ruku vyčkat, máte v úmyslu Beatrix mezitím navštěvovat?“

„Ano,“ přiznal Christopher čestně. „Nemyslím, že by mě cokoliv udrželo od ní dál. Ale budeme opatrní.“

„Pochybuji,“ broukl Leo. „Jediné, co Beatrix ví o opatrnosti, je to, jak se tohle slovo hláskuje.“

„Dříve než se nadějete, stanete se terčem klepů a kritiky, čímž značně utrpí Beatrixina pověst. Takže si ji nakonec budete stejně muset vzít. Nevidím důvod, proč odkládat nevyhnutelné.“

„Chcete tím říct, že si přejete, abych si ji vzal?“ užasl Christopher.

„Ne,“ přiznal smutně Cam. „Ale nemůžu říct, že se mi víc líbí druhá možnost. Beatrix by byla nešťastná. Mimochodem, kdo z nás by byl ochoten jí říct, že musí počkat?“

Nikdo se nepřihlásil.

*

Beatrix věděla, že toho v noci moc nenaspí. Hlavu měla plnou otázek a starostí, které jí nedovolily usnout. Christopher na večeři nezůstal, odešel krátce poté, co si pohovořil s Camem a Leem.

Amélie uložila Alexe do postýlky a po návratu do přízemí se nikterak netajila tím, jak ji novina těší. „Mně se zamlouvá,“ prohlásila, nejprve sestru objala a pak se na ni s úsměvem zahleděla. „Vypadá jako dobrý a čestný člověk.“

„A statečný,“ dodal Cam.

„Ano,“ přisvědčila Amélie, „nesmíme zapomínat, jak se vyznamenal ve válce.“

„To jsem nemyslel,“ namítl Cam. „Hovořil jsem o tom, že je ochoten oženit se s jednou ze sester Hathawayových.“

Amélie na něho vyplázla jazyk a on se zakřenil.

Ti dva spolu skvěle vycházeli, nicméně nikdy neváhali okořenit svůj vztah hravostí a flirtem. Beatrix by zajímalo, zda někdy s Christopherem dosáhnou podobné úrovně. Zda ji k sobě pustí a přestane se jí podvědomě bránit.

Zamračila se a usedla k Amélii. „Ustavičně se Cama a Lea vyptávám, o čem se s Christopherem bavili, ale vypadá to, že nic nevyřešili ani nerozhodli. Jenom popíjeli brandy.“

„Ubezpečili jsme Phelana, že mu více než ochotně přenecháme tebe i tvůj zvěřinec,“ opáčil Leo. „Poté prohlásil, že si to ještě musí rozmyslet.“

„Cože?“ naježila se Beatrix. „Co je tady k rozmýšlení? Proč mu trvá tak dlouho, než se vyjádří?“

„Je to muž, drahá,“ připomněla jí vlídně Amélie. „Rozhodování jim dělá potíže. Stejně jako myšlení.“

„Na rozdíl od ženských,“ ironicky odpověděl Leo, „které vykazují pozoruhodnou rozhodovací schopnost, aniž se jedinkrát zamyslí.“

Ráno se Christopher do Ramsay Housu vrátil a vypadal velmi vojensky, a to navzdory skutečnosti, že přišel v neformálním obleku. Klidně a zdvořile se otázal, zda smí vzít Beatrix na procházku. Ačkoliv ho dívka ráda viděla, zároveň se necítila ve své kůži. Zdálo se jí, že Christopher je ve střehu a nadmíru vážný. Připomínal člověka, který plní nepříjemnou povinnost.

Což nevypadalo moc příznivě.

Navzdory tomu se tvářila vesele. Nasměrovala Christophera na jednu ze svých oblíbených tras lesem a kolem luk a polí. Následoval pochod po prastaré stezce, jež vedla nejprve hustým hvozdem a posléze kolem potoka. Albert spokojeně poskakoval. kolem nich a čenichal.

„… kdykoliv objevíš podobnou mýtinu,“ vykládala Beatrix Christopherovi a ukázala mu nevelkou louku zalitou sluncem,

„nejspíš se jedná o políčko z doby bronzové. Tehdy lidé nevěděli nic o hnojení, proto když půda přestala dávat úrodu, jednoduše vymýtili další kus lesa. Původní plochu pokryly hlodášové keře, kapradí a vřesovec. A tady…,“ ukázala na dutinu v dubu, „jsem počátkem léta pozorovala malého ostříže. Ostříži si nestaví hnízda, využívají ta, která opustili jiní ptáci. Velmi rychle létají a na nebi připomínají vznášející se srpy.“

Christopher jí bedlivě naslouchal. Vítr čechral jeho temně plavé vlasy a na rtech mu pohrával náznak úsměvu. Tolik mu to slušelo, že bylo pro Beatrix obtížné nezírat na něho s otevřenou pusou.

„Znáš všechna tajemství tohoto lesa, že?“ zeptal se něžně.

„Ještě se musím hodně učit, moje znalosti jsou jen povrchní. Mám sešity plné náčrtků zvířat a rostlin a stále nacházím nové druhy, jež stojí za zkoumání.“ Zamyšleně si povzdechla. „Slyšela jsem, že v Londýně vznikla Přírodovědně–historická společnost. Kéž bych mohla být její členkou.“

„Co ti brání?“

„Jsem si jistá, že ženy nepřijímají. Žádný spolek to nedělá. Nejspíš se tam schází vousatí dědkové, kouří dýmky a vyměňují si poznatky ze života hmyzu. Škoda že mě mezi sebe nevezmou. O hmyzu toho vím celkem dost.“

Líně se usmál. „Zato já jsem rád, že nenosíš fajfku ani vousy. Nicméně mi rovněž připadá nespravedlivé, že by ses nesměla účastnit debat o zvířatech jenom proto, že jsi žena. Třeba by se nám podařilo je přesvědčit, aby učinili výjimku.“

Beatrix na něho udiveně pohlédla. „Ty bys to pro mě udělal? Nevadilo by ti, že se tvoje choť věnuje tak neobvyklým činnostem?“

„Jistěže ne. Nemá význam oženit se s nekonvenční dámou, a potom se ji pokoušet předělávat na obyčejnou. Nebo ano?“

Beatrix zakoulela očima. „Znamená to, že mě požádáš o ruku?“

Christopher ji otočil tváří k sobě, uchopil za bradu a přiměl, aby mu pohlédla do očí. „Nejprve bych s tebou chtěl něco probrat.“

Zírala na něho plna očekávání.

Zatvářil se věcně, uchopil ji za ruku a odváděl na travnatou pěšinu. „Zaprvé… Nebudeme spolu sdílet lože.“

Udiveně zamrkala. „Znamená to, že náš vztah bude platonický?“

Maličko klopýtl. „Ne. Proboha, to ne. Jenom nebudeme usínat v jedné posteli.“

„Ale mně by se to líbilo.“

Jeho sevření zesílilo. „Trpím nočními můrami a ustavičně bych tě budil.“

„Mně by to nevadilo.“

„Mohl bych tě nechtě ve spánku uškrtit.“

„Tak to už by mi vadilo.“ Beatrix se soustředěně zamračila.

„Mohla bych na oplátku také něco chtít?“

„Ano. Co by to mělo být?“

„Mohl bys od nynějška přestat s kořalkou a vystačit jen s vínem? Vím, že tvrdý alkohol používáš jako medicínu k léčení svých problémů, ale je docela možné, že se tím jenom zhoršují a…“

„Nemusíš mi nic vysvětlovat, lásko. K tomu jsem se již odhodlal.“

Potěšeně se na něho zazubila.

„Ještě něco bych po tobě žádal,“ navázal Christopher. „Přestaň s nebezpečnými činnostmi, jako je lezení po stromech, krocení polodivokých koní, vysvobozování divokých zvířat z pastí a tak podobně.“

Beatrix na něho vrhla nesouhlasný pohled. Vyhlídka na jakékoliv omezení se jí ani trochu nezamlouvala.

„Nechci se trápit představou, že se ti něco stane.“

„Úrazy se stávají pořád. Ženám tu a tam u krbu chytnou sukně, chodce ohrožují kočáry anebo výmoly na cestách. Stačí zakopnout a upadnout.“

„Přesně tak. Život je sám o sobě dost nebezpečný, tak nemá význam pokoušet osud.“

Beatrix napadlo, že rodina ji omezovala daleko méně než nastávající manžel. Musela si připomínat, že sňatek s sebou přinese mnohé kladné stránky.

„Brzy odjedu do Rivertonu,“ říkal právě Christopher.

„Nezbývá mi než se seznámit s chodem panství. Hlavně se musím naučit obchodovat se dřevem. Podle dobrozdání správce odbyt kolísá. V oblasti se bude stavět nová železniční stanice, což ale přinese prospěch jen v případě, že budeme mít dobré silnice. Je třeba, abych se účastnil plánování, nebo nebudu mít později právo si stěžovat.“ Zastavil se a pohlédl na svou nastávající. „Vím, jak úzce jsi svázaná se svou rodinou. Dokázala bys bez ní žít? Phelan House si ponecháme, ale převážně budeme bydlet v Rivertonu.“

Žít bez rodiny. Zvláštní pomyšlení. Rodina představovala celý její svět. Zejména Amélie, její jediná jistota. Beatrix se zmocnilo rozčilení a zároveň vzrušení. Nový domov. Noví lidé. Nová místa ke zkoumání. A Christopher. Především on.

„Myslím, že dokázala. Stejně jsem většinu času odkázaná sama na sebe. Sourozenci mají své blízké a svůj život, což je správné. Když je budu moci kdykoliv navštívit, nevidím nic, co by mi bránilo ve štěstí.“

Christopher ji pohladil po tváři a klouby prstů sjel po jejím hrdle. V očích se mu zračilo porozumění, sympatie a ještě něco, co ji přimělo zrudnout.

„Ať budeš ke štěstí potřebovat cokoliv, dostaneš to.“ Přivinul dívku blíž, zlíbal její čelo a také špičku nosu. „Beatrix. Nyní se tě musím na něco zeptat.“ Krátce spočinul rty na jejích usmívajících se ústech. „Má lásko… Těch pár hodin, jež jsme spolu strávili, bych nevyměnil za celý život prožitý po boku jiné ženy. Nemuselas mi psát, abych si tě našel. Stejně bych tě na každém kroku hledal. Myslím, že po světě nechodí muž, který by tě byl zcela hoden. Zasloužíš si toho nejlepšího. Přesto tě žádám, abys mi dovolila to zkusit. Vezmeš si mě?“

Beatrix si přitáhla jeho hlavu a zašeptala mu do ucha: „Ano, ano, ano.“ A pak opatrně uchopila do zubů okraj jeho boltce. Jenom tak, protože chtěla.

Tím drobným milostným gestem Christophera dočista zaskočila. Ohromeně na ni pohlédl. Dívce se zrychlil dech, když si v jeho očích všimla příslibu příštích slastí. Tvrdě ji políbil na rty.

„Jaký druh svatby by se ti líbil?“ zeptal se a ukradl jí polibek dřív, než mu stačila odpovědět.

„Ten, který z tebe učiní mého manžela.“ Prsty přejela po jeho pevně sevřených rtech. „Jaká veselka by se zamlouvala tobě?“

Provinile se usmál. „Rychlá.“

!

V průběhu následujících čtrnácti dnů se Christopher dokonale sžil se svými budoucími příbuznými a usoudil, že by to měl brát jako špatné známem. Kdysi se jim pro jejich výstřednost vyhýbal, nyní jejich společnost vyhledával a trávil v Ramsay Housu téměř každý večer.

Hathawayovi se ustavičně hašteřili, smáli se a bezesporu měli jeden druhého upřímně rádi. Příjemnější rodinnou pohodu Christopher jinde nepoznal. Všechno je zajímalo. Nebránili se novým nápadům, vynálezům ani objevům. Jejich přístup ke světu nepochybně ovlivnil vzdělaný a osvícený otec.

Christopher cítil, že mu pobyt ve šťastné, byť někdy chaotické rodině prospívá. Na rozdíl od ruchu Londýna. Poněkud neotesaní Hathawayovi kupodivu zahladili praskliny v jeho duši. Všechny si je oblíbil. Nejvíc Cama, jenž vystupoval jako hlava rodiny. Anebo kmenový vůdce, jak sám sebe nazýval. Čišel z něho příjemný klid a tolerance. Tu a tam příbuzné popoháněl, když bylo třeba.

Leo tak přístupný nebyl. Ač okouzlující a poměrně veselý, jeho kousavý humor Christopherovi nepříjemně připomínal vlastní minulost, kdy se často bavil na účet ostatních. Do tohoto období spadala nelichotivá poznámka o Beatrix. Sice si nevzpomínal, že by něco takového řekl, ale průpovídka o tom, že se hodí spíše do stáje než do salonu, zcela odpovídala jeho tehdejšímu stylu. Tenkrát nechápal, jakou mají slova moc.

V průběhu uplynulých dvou let se dostatečně poučil.

V případě Lea ho Beatrix ujistila, že navzdory ostrému jazyku je bratr starostlivý a loajální. „Nakonec si ho oblíbíš, ale není divu, že se lépe cítíš v Camově společnosti. Oba jste lišky.“

„Lišky?“ opakoval pobaveně Christopher. „Ano. Dokážu přesně určit, jakým zvířetem by mohl daný člověk být. Lišky jsou lovci, ale nespoléhají na hrubou sílu. Jsou lstivé a mazané. Rády ostatní přechytračí. A přestože se někdy zatoulají daleko, vždycky se vracejí do bezpečí domova.“

„Předpokládám, že Leo je lev,“ ucedil suše Christopher.

„Ano. Miluje drama a rád se předvádí. Nesnáší, když ho někdo přehlíží. A někdy se na tebe vrhne. Ale i když se ohání drápy a vrčí, pořád zůstává kočkou.“

„Jaké zvíře jsi ty?“

„Fretka. My fretky si nedokážeme pomoct a věčně sbíráme nějaké věci. Kdykoliv jsme vzhůru, přetékáme činorodostí, ale zbožňujeme dlouhá období klidu.“ Čtverácky se zakřenila. „Kromě toho jsme velmi láskyplné.“

Christopher si vždycky představoval, že jeho domácnost povede rázná a precizní žena, dbalá na pořádek a řád. Jenže teď to vypadá na manželku, která se bezostyšně producíruje v kalhotách, a v každé místnosti na něho bude čekat jiné zvíře.

Fascinovalo ho, jak Beatrix dovede zacházet s věcmi, které jsou vyhrazeny mužům. Umí používat kladivo a hoblík. Lepší jezdkyni dosud neviděl, a co se jejího jezdeckého umění týče, hravě předčí leckterého muže. Má originální přístup ke světu, dobrou paměť a intuici. Ale čím víc ji poznával, tím víc si uvědomoval, že v hloubi duše je velmi nejistá. Pocit odlišnosti ji často nutil vyhledávat samotu. Napadlo ho, zda to nesouvisí s předčasnou smrtí jejích rodičů. Zejména odchod matky vnímala jako křivdu a záměrné opuštění. Možná je na vině náhle nabyté společenské povýšení, jež Hathawayovy donutilo pohybovat se v kruzích, kam dříve nepatřili, a nebyli na to připraveni. Být příslušníkem vyšších vrstev neznamená jen řídit se nepsanými pravidly, je to především způsob uvažování a sebeprezentace. Tomuto stylu vnímání světa

se aristokraté učí již od dětství. Beatrix nikdy nezíská rafinovanost šlechtičen.

A to je jedna z věcí, které na ní má nejradši.

Den poté, co požádal Beatrix o ruku, se neochotně vypravil za Prudenci. Chtěl se jí omluvit, neboť věděl, že s ní nejednal čestně. Nicméně veškerá pokora ho opustila ve chvíli, kdy zjistil, že Prudence svého podvodu ani v nejmenším nelituje.

Nebylo to příjemné setkání – mírně řečeno. Dívka zbrunátněla hněvem a začala řádit. Křičela a vztekala se jako rozmazlená holčička.

„Nemůžete mě odhodit jako kus hadru kvůli té tmavovlasé příšeře a její nenormální rodince! Stanete se terčem všech vtipů! Polovina té famílie jsou cikáni a zbytek šílenci. Mohou se pochlubit jen několika vlivnými konexemi a neumějí se chovat. Jsou to špinaví sedláci a vy budete svého rozhodnutí litovat do konce svých dní! Beatrix je hrubá, nevychovaná nána, která vám porodí neurozeného haranta.“

Odmlčela se, aby se nadechla, a Christopher využil příležitosti.

„Naneštěstí všichni nemohou být tak kultivovaní jako Mercerovi.“

Připomínka se pochopitelně minula účinkem a Prudence dál láteřila jako trhovkyně.

Vtom Christopherovi před očima vytanula představa. Nešlo o obvyklou válečnou scénu, ale o úplně mírumilovný obrázek klidné a vyrovnané Beatrix, jak ošetřuje zraněného ptáka. Nejprve malému vrabci upevnila zlomené křídlo k tělu a pak ukázala Ryeovi, jak má opeřence správně krmit. Christopher scénu okouzleně sledoval a žasl nad kombinací dívčiny síly a něhy.

Přinutil se obrátit pozornost zpět k rozčilené ženě a v duchu politoval muže, který se jednou stane jejím manželem.

Vtom do salonu vstoupila dívčina matka, již přilákal povyk, a snažila se dceru uklidnit. Christopher se krátce nato odporoučel. Litoval každé vteřiny, kterou promrhal ve společnosti Prudence Mercerové.

O deset dní později celý Stony Cross šokovala zpráva, že Prudence utekla s jedním ze svých dlouholetých ctitelů, příslušníkem místní šlechty.

Ráno po oné události byl do Ramsay Housu doručen dopis adresovaný Beatrix. Napsala jej Prudence. Tedy spíše naškrábala a vylepšila několika kaňkami. Kromě výčitek obsahoval chmurné předpovědi a několik hrubek. Utrápená Beatrix sužovaná pocitem viny jej ukázala Christopherovi.

Ten se ušklíbl, přetrhl papír vedví a vrátil jej dívce. „Nuže,“ poznamenal lhostejně, „konečně něco zplodila sama.“

Beatrix se pokoušela tvářit kajícně, ale po chvíli vyprskla smíchy. „Nezlehčuj situaci. Já se cítím příšerně provinile.“

„Proč? Prudence se vůbec nestydí.“

„Vyčítá mi, že jsem jí tě ukradla.“

„Tak zaprvé – nikdy jsem jí nepatřil. A nepředáváte si mě jako balík.“

Jeho poznámka ji přiměla k úsměvu. „Kdybys byl balík,“ pravila významně, „tak bych si tě ráda rozbalila.“

Předklonila se, aby ho políbila. Christopher zavrtěl hlavou.

„Nezačínej, nebo to nikdy nedoděláme.“ Přiložil prkno na místo a pln očekávání pohlédl na svou partnerku. „Přitluč to.“

Pracovali v seníku, kam ho zavedla, aby spravili hnízda, kde snášely slepice. Kdysi je postavila sama Beatrix. Christopher pobaveně sledoval, jak do prkna úhledně zatlouká hřebíky. Nikdy by neočekával, že na ženu, ohánějící se nářadím, je tak okouzlující pohled. Líbilo se mu, jak se jí kalhoty napínají přes zadek pokaždé, když se skloní.

S nesmírným úsilím potlačil příval touhy. Poslední dobou sváděl tento boj docela často. Beatrix představovala větší pokušení, než mohl vydržet. Kdykoliv ji líbal, odpovídala mu s nevinnou smyslností, jež představovala těžkou zkoušku jeho sebeovládání.

Před odchodem do války neměl nikdy problém najít si milenku. Svobodně si užíval tělesných radovánek, aniž by si připouštěl nějaké zábrany či pocit viny. Avšak po dlouhém půstu se obával, jak dopadne první milostná zkušenost s Beatrix. Nechtěl jí ublížit, ani ji vyděsit.

Sebeovládání mu stále činilo značné potíže.

Což se ukazovalo v situacích, k jaké například došlo toho večera, kdy jedno z dvojčat nešťastně zakoplo o kočku. Vylekaná

šelmička zaječela a obě děti se rozplakaly. Catherine je pospíchala utěšit.

Christopher málem vyskočil z kůže. Uširvoucí povyk pro něho znamenal šok. Ihned byl napjatý a celý se třásl. Sklonil hlavu a stiskl víčka. Opět se ocitl na bitevním poli, kde hvízdaly kulky a vybuchovaly granáty. Několikrát se nadechl a pak si uvědomil, že Beatrix sedí vedle něho. Na nic se neptala, pouze se držela poblíž.

Potom k němu přiběhl Albert, položil mu čenich na koleno a zahleděl se na něho vážnýma hnědýma očima.

„On ti rozumí,“ poznamenala tiše Beatrix.

Christopher ho pohladil po střapaté hlavě a pes se přitulil k jeho ruce. Kamarádsky mu olízl zápěstí. Ano, Albert mu rozumí. I on zažil déšť kulek a hřmění kanonů. Ví, jaké to je, když se do těla zaryje střepina. „My jsme ale dvojka, že, starý brachu?“ zamumlal.

Přinutil se vrátit do přítomnosti, neboť Beatrix odložila kladivo a oprášila si ruce. „Hotovo,“ prohlásila spokojeně. „A může se nastěhovat další slepice.“

Nato se natáhla na seno vedle Christophera jako spokojená kočka. Pozoroval ji zpod přimhouřených víček. Nejradši by ji zakryl svým tělem a vychutnával si dotek hebké kůže, ale odolal, když se ho pokoušela přilákat blíž.

„Vaši propadnou podezření, že tu provádíme něco nekalého,“ zabručel. „A budeš samé seno.“

„Seno ze mě padá pořád.“

Svedla ho pokřiveným úsměškem a veselýma modrýma očima. Pojednou nedokázal odolat vábení měkkého ženského těla. Beatrix zamumlala jeho jméno, položila mu hlavu na paži, nastavila hrdlo a poddala se jeho rtům. Špičkou jazyka se dotýkal citlivých míst, až se zavrtěla blahem. Uchopil do dlaně oblé ňadro schované pod vrstvou látky a laskal je krouživými pohyby. Dívka spokojeně zasténala.

Připadala mu dokonalá. Vstřícně se prohýbala v zádech, tiskla se blíž k němu a Christopher se začal utápět ve vlastním chtíči. Přestával být pánem svého těla a mysl se mu zamžila. Bylo by tak

snadné ji svléknout a popustit uzdu své žádostivosti… Vstoupit do ní a nalézt kýženou úlevu.

Zmučeně zabručel a převalil se na záda, ale Beatrix se ho nepustila.

„Pomiluj mě,“ žebronila bez dechu. „Vezmi si mě tady a teď, prosím.“

„Ne.“ Podařilo se mu ji odstrčit. Posadil se. „Odmítám se s tebou milovat na seníku, kam může každou chvíli někdo vstoupit.“

„Mně je to fuk.“ Beatrix přitiskla rozpálený obličej k jeho hrudi.

„Nezáleží mi na tom.“

„Mně ano. Zasloužíš si něco lepšího. A já taky, když jsem se po dva roky bez toho musel obejít.“

Pohlédla na něho s vykulenýma očima. „Opravdu? Tys byl tak dlouho cudný?“

Posměšně se na ni podíval. „Výraz ‚cudný‘ naznačuje určitou čistotu myšlenek a já tě ujišťuji, že ta v mém případě neplatí. Ale žil jsem v celibátu.“

Beatrix se k němu přitočila a začala mu oprašovat záda, na kterých uvízla suchá stébla. „Copak jsi nedostal příležitost být se ženou?“

„Dostal.“

„Tak proč jsi jí nevyužil?“

Podíval se na ni přes rameno. „Skutečně chceš znát podrobnosti?“

„Ano.“

„Víš, co se stane děvčatům, která pokládají nemravné otázky?“

„Jsou zneuctěna na seně?“ zeptala se s nadějí v hlase. Christopher zavrtěl hlavou.

Beatrix ho zezadu objala. Cítil, jak se ňadry tiskne k jeho zádům. „Pověz mi to,“ špitla mu do ucha a ovanula jej horkým dechem, jenž způsobil, že se mu příjemně zježily vlasy vzadu na krku.

„V táboře působily prostitutky, které pilně obsluhovaly potřebné vojáky. Nebyly to žádné krasavice a navíc po regimentu šířily spoustu chorob.“

„Je mi jich líto,“ povzdechla si upřímně.

„Prostitutek nebo vojáků?“

„Úplně všech.“

Jak já ji zbožňuju, pomyslel si. Soucítí s nimi, místo aby se pohoršovala. Uchopil ji za ruku a políbil do dlaně. „Dále jsem dostal nabídku od jedné nebo dvou důstojnických paniček, které cestovaly s naší brigádou. Jenže spát s manželkou někoho jiného mi nepřipadalo jako dobrý nápad. Zejména z toho důvodu, že bychom se mohli vedle sebe ocitnout v bitvě. Ve špitálu se zase našlo několik ochotných ošetřovatelek. Teď samozřejmě nemyslím řádové sestry. Jenže po dlouhém obléhání, kopání hrobů a zranění jsem neměl náladu na milostné avantýry. Tak jsem vyčkával.“ Ušklíbl se. „A dosud čekám.“

Beatrix ho políbila a zezadu se přitulila k jeho krku. Zaplavila ho nová vlna vzrušení. „Postarám se o tebe, chlapče ubohý,“ zamumlala. „Neboj se. Však já tě zkrotím. Ale něžně.“

Lákavý příslib v něm rozdmýchal směsici touhy a pobavení. Otočil se, objal Beatrix paží a přitáhl si ji do klína. „Já vím, že se o mě postaráš,“ přisvědčil a zakryl její ústa svými.

Později toho dne Christopher v doprovodu Lea navštívil pilu, kde se zpracovávalo dřevo vytěžené na panství. Ačkoliv co do množství vedl Riverton, kvalitou se nemohl s Ramsayem srovnávat. Podle Lea stojí za tímto úspěchem momentálně nepřítomný Merripen, jenž se v lesnictví bravurně vyzná. Dokáže správně vybrat vhodné stromy, řídí prořezávku příliš hustých porostů i vysazování nových školek.

Harry Rutledge, manžel Poppy, zase navrhl některá vylepšení strojů na zpracování dřeva. Leo předvedl Christopherovi pokrokový systém válcových dopravníků klád, jež umožňují účinnou a bezpečnou manipulaci, a poté nastávajícího švagra doprovodil zpátky do domu.

Hovor se stočil na trh se dřevem a dohody s kupci. „O veškeré obchodní záležitosti se stará Cam. S financemi to umí jako nikdo jiný.“

„Připadá mi zajímavé, jak jste si rozdělili povinnosti. Každý se věnujete tomu, v čem jste nejlepší.“

„A vyhovuje nám to. Merripen tíhne k půdě, Cam má rád čísla a mně jde o to, aby na mě zbylo co možná nejmíň práce.“

Christopher se nenechal ošálit. „Vzhledem k vašim vědomostem tomu nevěřím. Dlouho a pilně jste se tímhle podnikem zaobíral.“

„Ano. Avšak stále doufám, že pokud budu dostatečně úporně předstírat lhostejnost, napříště mě z podobných aktivit vynechají.“ Christopher se usmál a pohlédl k zemi, po níž kráčeli. Slunce stojící za jejich zády jim pod nohy vrhalo dlouhé stíny. „Já ignoranci předstírat nemusím,“ přiznal, „protože o dřevu vůbec nic nevím. Můj bratr se celý život připravoval na převzetí panství a mě ani ve snu nenapadlo, že bych měl jednou kráčet v jeho šlépějích. Ostatně, nenapadlo to ani nikoho jiného.“ Odmlčel se a v duchu si přál, aby raději mlčel. Takhle to vypadá, že prosí

o soucit.

Nicméně Leo odpověděl svým obvyklým věcným tónem. „Ten pocit znám. Ale Merripen vám pomůže. Je to studnice informací, a jestli něco doopravdy zbožňuje, tak poučování druhých. Rád jim říká, co mají dělat. Stačí čtrnáct dní v jeho společnosti a bude z vás odborník. Oznámila vám Beatrix, že se vrátí z Irska včas, aby stihli vaši svatbu?“

Zavrtěl hlavou. Svatba se bude konat za měsíc v místním kostele. „To mě těší. Kvůli Beatrix. Přeje si mít kolem sebe celou rodinu.“ Krátce se zasmál. „Jenom doufám, že nebude chtít, aby ji k oltáři doprovázela všechna zvířata.“

„Považujte za štěstí, že jsme se zbavili toho slona,“ prohlásil Leo. „Mohla by si ho přát za družičku.“

„Slona?“ Christopher se na Lea nevěřícně podíval. „Ona měla slona?“

„Pouze krátce. Našla mu nový domov.“

„Ne.“ Christopher zavrtěl hlavou. „Jak znám Beatrix, skoro bych tomu uvěřil, ale ne.“

„Měla slona,“ trval na svém Leo. „Přísahám.“

Jenže svého budoucího švagra nepřesvědčil. „Zřejmě se jednoho dne zčistajasna objevil u vašich dveří a někdo udělal tu chybu, že ho nakrmil.“

„Zeptejte se Beatrix, ona vám to poví.“

Vtom se Leo odmlčel, neboť se blížili k ohradě, kde se něco dělo. Ozývalo se odtamtud rozčilené koňské ržání. Kaštanově hnědý plnokrevník se vzpínal a jančil s jezdcem na hřbetě.

„Sakra!“ ulevil si Leo a zrychlil krok. „Říkal jsem jim, ať tu špatně naloženou herku nekupují. Zkaženému koni nenapraví hlavu ani naše Beatrix.“

„To že je ona?“ vyděsil se Christopher.

„Bud ona, nebo Rohan. Nikdo jiný není tak ztřeštěný, aby na něj sedl.“

Christopher se dal do běhu. Není to Beatrix. Nemůže být. Přece mu slíbila, že už se nebude vystavovat žádnému riziku. Ale sotva se dostal blíž k ohradě, nebylo pochyb. Jankovitý kůň se dál vzpínal. Jezdkyni ulétl klobouk a dlouhé tmavé vlasy se jí rozlily po zádech. Beatrix se s udivující lehkostí držela na hřbetě poskakujícího zvířete a tiše mu domlouvala. Zdálo se, že její úsilí přineslo ovoce a kůň se uklidnil. Avšak vzápětí se znovu postavil na štíhlé zadní nohy.

A pak se otočil a začal padat.

Čas se zpomalil. Mohutné zvíře se řítilo k zemi a strhávalo křehkou dívku pod sebe.

Tak jako častokrát předtím v bitvě, i nyní v Christopherovi převážily instinkty a jednal dřív, než myslel. Ačkoliv nic neslyšel, cítil, jak mu hrdlo vibruje ochraptělým výkřikem, zatímco se vrhal přes dřevěný plot.

I Beatrix instinktivně zareagovala. Když kůň začal padat, vytáhla nohy ze třmenů a seskočila ze sedla. Dopadla na zem a dvakrát třikrát se převalila. Zvíře přistálo vedle ní, minulo ji jen o několik centimetrů.

Zatímco omámeně spočívala na zemi, plnokrevník se zvedl a hněvivě zadupal kopyty poblíž její hlavy. Christopher dívku pohotově zvedl a odnesl ji stranou. Leovi se nějakým zázrakem podařilo přiblížit k podrážděnému koni a uchopit ho za otěže.

Christopher položil Beatrix do trávy a zapátral po možných zraněních. Přejel rukama po jejích údech a osahal jí lebku. Ztěžka dýchala, neboť si při pádu vyrazila dech.

Zmateně zamrkala. „Co se stalo?“

„Kůň se vzepjal a převrátil,“ zasípal. „Pověz mi, jak se jmenuješ.“

„Proč se mě na to ptáš?“

„Chci znát tvoje jméno,“ trval na svém.

„Beatrix Heloise Hathawayová.“ Upřela na něho oblé modré oči. „Teď když jsem se ti představila, tak mi pověz, kdo jsi ty.“

Christopher se zatvářil vyděšeně. Beatrix se zachichotala a uličnicky nakrčila nos. „Jenom tě škádlím. Opravdu. Dobře vím, kdo jsi. A jsem v naprostém pořádku.“

Přes Christopherovo rameno zahlédla Lea, jak varovně vrtí hlavou a výmluvně si přejíždí prstem přes hrdlo.

Opožděně si uvědomila, že si zřejmě nevybrala nejlepší čas na legrácky. Co by Hathawayovi považovali za skvělý vtip, mohlo Christophera naštvat.

Zíral na ni a očividně v něm vřel vztek. Teprve tehdy jí došlo, že se o ni doopravdy bál.

Teď rozhodně není čas na šprýmy.

„Promiň,“ spustila provinile.

„Žádal jsem tě, abys toho koně necvičila,“ obořil se na ni Christopher, „a tys souhlasila.“

Ihned se cítila zahnaná do kouta. Byla zvyklá dělat si, co se jí zlíbilo. Není to poprvé, co spadla z koně, a určitě ne naposled.

„Ne, takhle ses nevyjádřil,“ namítla. „Chtěl jsi po mně, abych nedělala nic nebezpečného. A tohle podle mého názoru nebezpečné není.“

Místo aby Christophera uklidnila, zdálo se, že ho tím ponoukla k většímu vzteku. „Vzhledem k tomu, že před chvílí z tebe málem byl lívanec, mi tvoje tvrzení připadá mylné.“

Beatrix chtěla tuhle hádku vyhrát. „V každém případě na tom vůbec nezáleží, protože slib, který jsem ti dala, začne platit až po svatbě. K níž zatím nedošlo.“

Leo si zakryl oči dlaní, zavrtěl hlavou a klidil se z dosahu.

Christopher jí věnoval spalující pohled. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale zase je zavřel. Bez dalšího slova se zvedl a dlouhými kroky zamířil ke stáji.

Beatrix se posadila a užasle a zároveň podrážděně za ním zírala. „On odchází.“

„Už to tak vypadá.“ Bratr k ní přistoupil, podal sestře ruku a pomohl jí vstát.

„Proč se odporoučel uprostřed diskuze?“ nechápala. Hněvivě si oprášila kalhoty. „Člověk se nemůže jenom tak ztratit, musí celou věc uzavřít.“

„Kdyby zůstal, zlato,“ prohlásil Leo, „s největší pravděpodobností bych musel odtrhovat jeho ruce z tvého krku.“

Odmlčeli se, neboť spatřili Christophera, jak odjíždí ze stáje.

V sedle se držel zpříma a pobízel koně do elegantního cvalu.

Beatrix si povzdechla. „Pravděpodobně se o mě bál, když viděl, jak se kůň zřítil.“

„Pravděpodobně?“ užasl Leo. „Vypadal, jako by potkal samotnou smrt. Třeba jsi v něm mimoděk probudila některého z jeho démonů, nebo jak tomu říkáš.“

„Musím za ním.“

„Ale ne v těchhle šatech.“

„Prokristápána, Leo, pro jednou…“

„Žádné výjimky se nepovolují, drahá. Znám své sestry. Podej čertu prst a vezmou si celou ruku.“ Natáhl se a odhrnul jí z čela rozcuchané vlasy. „A nechoď za ním bez gardedámy.“

„O žádnou nestojím. Zkazí veškerou legraci.“

„Právě od toho gardedámy jsou.“

„Jenže každý z naší rodiny, kdo mi kdy dělal gardedámu, ji nejspíš potřeboval mnohem víc než já.“

Leo se chtěl nejdřív hádat, ale pak si to rozmyslel. Což se stávalo jen zřídka. Zřejmě neměl čisté svědomí. Beatrix potlačila úsměšek a vydala se k domu.

Christopher odpustil Beatrix dřív, než dorazil do Phelan Housu. Uvědomoval si, že je zvyklá na téměř bezmeznou svobodu a nepřeje si zkrotnout o nic víc než kůň, jehož trénuje. Bude potřebovat čas, aby si zvykla na jistá omezení. Tohle už věděl.

Jenže na to, aby dokázal jasně uvažovat, byl příliš rozrušený. Beatrix pro něho tolik znamená – je celý jeho život. Pomyšlení, že si mohla ublížit, anebo dopadnout mnohem hůř, bylo víc, než jeho duše dokázala unést. Mohla se zabít před jeho očima. Zakoušel zdrcující nával hrůzy a zlosti. Zanechávala v něm chaos. Kdepak, chaos ne. Něco daleko horšího. Chmury. Obklopila ho těžká šedivá mlha a udusila pod svým příkrovem všechny zvuky a pocity. Cítil se, jako by jeho duše nemohla vydržet v usouzeném těle.

Tuto otupělost a odtažitost čas od času zakoušel během války a ve špitálu. Nedalo se proti nim nic dělat, jenom čekat, až přejdou.

Oznámil hospodyni, že si nepřeje být rušen, a zamířil do temné a tiché knihovny. Ve skříňce s likéry vyhledal láhev armagnaku a nalil si.

Silná kořalka si příjemně propalovala cestu jeho hrdlem. Přesně, jak si přál. Doufal, že její žár vyžene mráz z jeho duše. Dal si druhou číši.

Zaslechl zaškrábání na dveře a šel otevřít. Do místnosti se vrhl Albert. Vesele poštěkával a vrtěl ocasem. „Ty neužitečný vořechu.“ Sklonil se k němu, aby ho pohladil. „Páchneš jako podlaha v zaplivané putyce.“ Teriér se tiskl k jeho ruce. Christopher k němu přidřepl a smutně se na něho podíval. „Co bys mi řekl, kdybys uměl mluvit? Asi je lepší, že to nedovedeš. Právě proto si lidi pořizují psa. Nemusí mu odpovídat. Dočkají se jen obdivných pohledů a nekonečného funění.“

Vtom se za jeho zády ozvalo: „Doufám, že totéž nebudeš očekávat…“

Zareagoval naprosto instinktivně. Prudce se otočil a sevřel v prstech štíhlé hrdlo.

„… od manželky,“ dopověděla rozechvěle Beatrix.

Christopher strnul. Pokusil se opanovat vzrůstající šílenství.

Zhluboka se nadechl a několikrát zamrkal.

Co to ve jménu božím provádí?

Tiskne svou nastávající zády ke dveřím, drží ji za hrdlo a druhou ruku má sevřenou v pěst. Málem ji tvrdě udeřil do obličeje.

Vyděsilo ho zjištění, jak velké úsilí musí vynaložit, aby povolil zatnuté prsty. Pod palcem cítil ozvy zrychleného tepu i to, jak Beatrix polyká.

Zíral do jejích sytě modrých očí a cítil, že ho zlost opouští.

Vystřídal ji přiliv zoufalství.

Tlumeně zaklel, svěsil ruku a šel se napít.

„Paní Clockerová říkala, že si nepřeješ být rušen. A já tě vyrušila.“

„Nepřepadávej mě zezadu,“ ucedil hrubě. „Nikdy.“

„Mělo mě to napadnout. Už to neudělám.“

Christopher si lokl silné kořalky. „Proč bys měla s něčím takovým počítat?“

„Jsem zvyklá zacházet s divokými tvory, kteří nesnášejí, když se k nim někdo plíží zezadu.“

Zlověstně se na ni podíval. „Jaké štěstí, že tě zkušenosti se zvířaty tak dobře připravily na manželství s mou maličkostí.“

„Nechtěla jsem… Podstata tkví v tom, že jsem měla brát ohled na tvé nervy.“

„Žádné nemám!“ obořil se na ni.

„Promiň. Budeme jim říkat jinak.“ Promlouvala k němu něžným, útěšným hlasem, který by přiměl kobry, tygry, rosomáky a jezevce svinout se společně do klubíčka a spokojeně usnout.

Christopher zaskřípal zuby a zatvrzele mlčel.

Vytáhla z kapsy suchar a nabídla jej Albertovi, který kolem ní nadšeně poskakoval. Nasměrovala ho ke dveřím a vykázala jej ven. „Běž do kuchyně,“ poručila mu povzbudivým tónem. „Paní Clockerová ti dá něco k snědku.“ Pes byl vmžiku pryč.

Beatrix zamkla dveře a přistoupila ke Christopherovi. V šatech barvy levandule vypadala svěže a žensky, úhledně sčesané vlasy

přidržovaly hřebínky. Od výstřední dívky v kalhotách se nemohla víc lišit.

„Mohl jsem tě zabít,“ vyhrkl divoce.

„Ale nezabil.“

„Mohl jsem ti ublížit.“

„Ani to jsi neudělal.“

„Proboha, Beatrix.“ Ztěžka dosedl do křesla u krbu. V ruce svíral sklenku.

Slyšel, jak zašustilo levandulové hedvábí, když ho dívka následovala. „Já vlastně nejsem Beatrix. Jsem její o moc hodnější dvojče. Sestra říkala, že mě odteďka můžeš mít.“ Pohlédla na armagnac. „Slíbils mi, že nebudeš pít tvrdý alkohol.“

„Ještě nejsme svoji.“ Věděl, že by se měl stydět, neboť ona mu před několika desítkami minut řekla něco podobného, ale pokušení bylo příliš silné a nedokázal mu odolat.

Beatrix nehnula brvou. „Mrzí mě to. Dělal sis starost o moje zdraví a já si z tebe neměla utahovat. Jsem lehkomyslná a přeceňuji svoje schopnosti.“ Uvelebila se u jeho nohou a položila mu ruce na kolena. Upřímnýma modrýma očima, jež rámovaly vějíře tmavých řas, se vpíjela do těch jeho. „Neměla jsem ti odmlouvat. My se doma hádáme čistě pro potěšení. Nenapadlo mě, že by sis to mohl vzít osobně.“ Špičkou prstu mu kreslila na stehně drobný ornament. „Ale mám i své světlé stránky,“ pokračovala.

„Například mi nikdy nevadí psí chlupy. Prsty u nohou dovedu sbírat drobné věci, což je kupodivu nadmíru užitečná dovednost.“

Christopherova otupělost začala tát jako jarní sníh.

A s koňakem to nemělo nic společného. Mohla za to Beatrix.

Bože, jak ji zbožňuje!

Avšak čím víc roztával, tím podrážděněji se cítil. Pod tenkou vrstvou sebeovládání vřela touha. Až příliš silná.

Postavil číši s nedopitým koňakem na koberec a přitáhl si Beatrix mezi kolena. Předklonil se a přitiskl rty k jejímu čelu. Do nosu se mu vetřela opojná vůně její pleti. Opřel se v křesle a bedlivě dívku studoval. Připomínala mu anděla. Vůbec se netvářila provinile. Ty malá darebačko, pomyslel si s něžným

pobavením. Pohladil ji po ruce položené na jeho stehně. Zhluboka se nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic.

„Takže tvoje druhé jméno zní Heloise,“ poznamenal.

„Ano, pokřtili mě po středověké francouzské jeptišce. Otec miloval její zápisky. Teď mě napadá… Proslavila se milostnými dopisy, jež si vyměňovala s Abélardem.“ Celá se rozzářila. „Dělám své jmenovkyni čest, nemyslíš?“

„Poněvadž Abélarda nakonec nechala její rodina vykastrovat, nejsem z tohoto srovnání zrovna nadšený.“

Beatrix se zakřenila. „Nemáš se čeho bát.“ Jak se na něho dívala, její úsměv se vytrácel. „Je mi odpuštěno?“ hlesla.

„Protože ses vystavila nebezpečí? Nikdy! Na to jsi mi příliš drahá.“ Vzal ji za ruku a políbil. „Beatrix, v těch šatech ti to moc sluší a tvoje společnost mě těší víc než cokoliv na světě. Ale musím tě odvézt domů.“

Ani se nepohnula. „Nejprve to musíme vyřešit.“

„Už se stalo.“

„Ne. Stále je mezi námi zeď. Já ji cítím.“ Christopher zavrtěl hlavou. „Jsem pouze rozrušený.“ Uchopil ji za lokty. „Pomůžu ti vstát.“

Bránila se. „Něco není v pořádku. Připadáš mi vzdálený.“

„Jsem tady.“

Zvláštní pocit, jejž zakoušel, se nedal popsat slovy. Netušil, odkud se vzal ani jak se ho zbavit. Věděl jenom to, že když počká dostatečně dlouho, zmizí sám od sebe. Alespoň dříve tomu tak vždycky bylo. Třeba se jednoho dne zase objeví a zůstane natrvalo. Prokristavána.

Beatrix nespouštěla Christophera z očí. Dlaněmi se zlehka opírala o jeho stehna. Místo aby vstala, přimkla se k němu.

Něžně přitiskla rty k jeho ústům. Christopher nepatrně ucukl. Píchlo ho u srdce, jako by se vzpamatovalo a začalo znovu bít. Její rty byly horké a měkké, dorážely na něho způsobem, jakým ji to naučil. Nebezpečně rychle se ho zmocnila žádostivost. Beatrix na něm spočívala celou svou váhou, ňadry se mu otírala o hrud, její sukně se mačkaly mezi jeho stehny. Na okamžik se jí podvolil. Líbal ji tak, jak si představoval – divoce a vášnivě. Ihned se mu

oddala. Zvláčněla mu v náruči a doháněla ho tím k šílenství. Dobře to věděla.

Toužil, aby mu dala všechno. Chtěl si ji zcela podmanit a zmocnit se jí podle svých představ, ale na to byla příliš nevinná. Odtrhl svá ústa od jejích a přidržel si ji na délku paží.

Zírala na něho užaslýma, doširoka otevřenýma očima. Nesmírně se mu ulevilo, když se od něho odtáhla a vstala. Jenže pak si začala rozepínat živůtek.

„Co to provádíš?“ zeptal se ochraptěle.

„Neboj se, zamkla jsem.“

„Toho se nebo… Beatrix!“ Byla obnažená dřív, než stačil vyskočit z křesla. V uších slyšel ozvy svého rozbušeného srdce.

„Beatrix, na experimenty s pannami nemám náladu.“ Věnovala mu bezelstný pohled. „Já taky ne.“

„Mohl bych ti ublížit.“ Chopil se tkanic jejího živůtku a začal je utahovat. Zatímco ji snaživě oblékal, dívka si z boku nadzvedla sukni. Za něco zatáhla a zavrtěla se a na podlahu se snesla její spodnička.

„Svléknu se rychleji, než mě ty oblékneš,“ poučila ho. Christopher se zatnutými zuby sledoval, jak se souká ze šatů.

„Nemůžu!“ ohradil se. „Teď ne.“ Potil se, svaly mu nepřirozeně ztuhly. Hlas se mu třásl, jak úporně bojoval s chtíčem. „Přestanu se ovládat,“ varoval ji. Věděl, že se blíží k bodu, kdy ho nic nezastaví. Poprvé by k ní měl přistupovat nadmíru opatrně a nejprve si ulevit sám, ale za těchto okolností se na ni vrhne jako nadržené zvíře.

„Chápu.“ Beatrix vyňala z vlasů hřebínky a odhodila je na hromádku levandulového hedvábí. Potom zatřásla hlavou a lesklé tmavé kadeře se roztančily. Podívala se na něho způsobem, z něhož se mu na těle zježily všechny chlupy. „Myslíš si, že ti nerozumím, ale v tomto ohledu se mýlíš. Potřebuju to úplně stejně jako ty.“ Povolila háčky korzetu a upustila jej na podlahu.

Dobrý Bože! Jak je to dlouho, co se před ním naposledy svlékala nějaká žena? Nemohl se pohnout ani mluvit, jenom tam tak stál – vzrušený, vyhladovělý a s prázdnou hlavou. Očima se pásl na dívčině svůdném těle.

Neunikl jí jeho živý zájem, proto dlouho neotálela a přetáhla si košilku přes hlavu. Předvedla mu vysoko posazená oblá ňadra s růžovými bradavkami. Když se shýbala ke spodním kalhotám, ňadra se nádherně zhoupla.

Postavila se k němu čelem.

Navzdory projevené smělosti byla nervózní. Zrudla od kořínků až ke konečkům prstů u nohou. Pozorně Christophera sledovala, aby jí neunikla jeho sebemenší reakce.

Krásnější ženu v životě neviděl. Kochal se jejím štíhlým pružným tělem a nohama ve světle růžových punčochách s bílými podvazky. Ničila ho. Lesklé tmavé kadeře jí spadaly až k pasu.

Lákal ho malý černý trojúhelník v klíně. Podobal se sobolímu kožíšku a ostře kontrastoval s porcelánovou pletí.

Připadal si slabý a zároveň nemilosrdný, spalovala ho žádostivost. Kromě jediného na ničem nezáleželo. Musí ji mít, nebo zemře. Nechápal, proč ho záměrně zahání do krajnosti, proč se ho nebojí. Z hrdla se mu vydralo hrubé zabručení. Ačkoliv nevěděl, že by se byl pohnul, nohy ho o vlastní vůli přenesly k Beatrix. Sevřel ji v náruči. Dychtivými prsty jí sklouzl po zádech až k oblé zadničce. Přivinul dívku pevně k sobě a vyhledal její ústa. Divoce ji líbal.

Naprosto se mu oddala. Nabídla mu svoje tělo, ústa, cokoliv si vybral. Nejprve se zmocnil jejích rtů, a potom jí sáhl mezi stehna. Hladil ji tak dlouho, dokud se neobjevila vlhkost. Nato opatrně vsunul dva prsty do horké svatyně. Beatrix zalapala po dechu a stoupla si na špičky.

„Chci se tě dotýkat,“ pronesla zadýchaně a jala se potýkat s jeho oblečením. „Prosím… Ano.“

Neohrabaně zápolil s vestou a košilí, až knoflíky létaly na všechny strany. Jakmile se svlékl do půli těla, opět ji objal. Oba zasténali a zarazili se. Vychutnávali si vzájemnou blízkost. Tiskli se k sobě holou kůží, dívčina ňadra se jemně otírala o chloupky na jeho hrudi.

Zpola ji odtáhl a zpola odnesl na pohovku a položil do polštářů. Uvelebila se v jejím rohu s hlavou a rameny na opěradle a jednou nohou položenou na koberci.

Christopher labužnicky přejel dlaněmi po hedvábných punčochách. Růžové nikdy dřív neviděl, pouze černé nebo bílé. Nesmírně se mu líbily. Okouzleně je hladil a líbal Beatrix na kolena. Rozepnul podvazky a jazykem polaskal červená znamínka, jež zanechaly na dívčině kůži. Beatrix mlčela a mírně se chvěla. Jakmile přimkl rty k vnitřní části jejího stehna, bezmocně se zavrtěla. Bezděčný pohyb jejích boků ho málem přivedl k šílenství.

Shrnul punčochy a odhodil je stranou. Opilý vzrušením pohlédl na její tělo a pak spočinul očima na obličeji rozpáleném touhou. Omámeně mhouřila víčka. Rozevřel jí stehna, zhluboka nasál erotickou vůni jejího klína a přeběhl jazykem po hebkém trojúhelníku.

„Christophere,“ hlesla a naléhavě mu zabořila prsty do vlasů.

Svým počínáním ji zaskočil. Zrudla jako pivoňka.

„Sama jsi to začala,“ obvinil ji tiše, „a já to hodlám dokončit.“

Aniž jí dal šanci protestovat, znovu se nad ní sklonil. Polibky si dláždil cestičku na měkké tajné místo, jež dobyl jazykem. Beatrix zasténala. Prohnula se v zádech a pokrčila kolena. Zdálo se, že chce Christophera obejmout. Odstrčil ji, vklínil se mezi její nohy a vzal si to, po čem bažil.

Svět se proměnil v ráj okořeněný ženou. Jeho ženou. Poskytla mu elixír opojnější než víno, opium i exotické koření dohromady. Zalykala se slastí, když na ni dorážel jazykem. Prožíval blažená muka spolu s ní. Každou odezvu jejího těla cítil ve slabinách, záchvěvy na něho působily jako žhavé šípy. Soustředil se na nejcitlivější místečko. Zvolna se jej dotýkal, okouzlen vlhkým hedvábím. Rytmicky kmital jazykem a smyslně dívku dráždil, nemilosrdně ji přiváděl k vyvrcholení. Ve chvíli, kdy se dostavilo, Beatrix ztuhla, a on věděl, že nevnímá nic než rozkoš, kterou jí přinesl. Umožnil jí, aby si ji cele vychutnala. Věděl, že větší radost jí nikdy předtím nepřinesl.

Jakmile dozněl poslední záchvěv blaha, přitáhl ji blíž k sobě a ústy spočinul na jejích ňadrech. Objala ho kolem krku. Její tělo bylo uspokojené a připravené, aby do něj vstoupil. Uvelebil se mezi jejíma nohama a kvapně si rozepnul kalhoty.

Úplně se přestal ovládat, žádostivost ho zcela uchvátila do svých spárů. Připravila ho o všechna slova, takže dívku nedokázal poprosit: Nepokoušej se mě zastavit, prosím. Nemůžu. Musím tě mít. Už mu nezůstala žádná síla odolávat. „Beatrix?“ oslovil ji ochraptělým šepotem.

Zajíkla se a pohladila ho po zádech. „Nepřestávej,“ špitla. „Chci tě. Miluji tě.“ Přitáhla si ho blíž a vstřícně se prohnula v bocích. Bez rozpaků si ji vzal.

Nikdy dřív neměl pannu, ale vždycky se domníval, že proniknutí bývá hladké a rychlé. Avšak Beatrix byla velmi úzká a její tělo ho odmítalo přijmout. Bojoval s nenadálým odporem a hrnul se dál. Beatrix lapala po dechu a důvěřivě se k němu mačkala. Zachvíval se úsilím být něžný, přestože instinkt mu velel dobýt horké lůno jediným mocným pohybem. Vtom se její tělo vzdalo, jako by si uvědomilo, že veškerý odpor je marný. Konečně se uvolnila. Hlavou mu spočívala na předloktí paže, o niž se opíral, a tulila se k němu tváří. Zasténal úlevou a začal se rytmicky vlnit v bocích. Prožíval nevýslovné štěstí. Dostavila se strhující extáze, neúprosná jako smrt.

Nikterak se nesnažil ji prodlužovat. Udeřila na něho silou, jež mu vyrazila dech. Svíral svou milou v náruči a hrbil se nad ní, jako by ji chránil, přestože dál útočil na samý střed jejího ženství.

Jemně se chvěla. Objímal ji a pokoušel se ji uchlácholit. V očích ho pálily horké slzy. Musel si je otřít o sametové polstrování.

Chvíli trvalo, než si uvědomil, že se nechvěje ona, nýbrž on.

Minuty plynuly ve spokojeném souznění. Beatrix tiše odpočívala v Christopherově náruči. Neprotestovala, přestože ji svíral příliš pevně. Konečně dokázala určit jednotlivé zdroje potěšení. Vychutnávala si žár a tíhu jeho těla, vůni čerstvého potu a důvěrné spojení jejich těl. V klíně ji pálilo, ale zároveň zakoušela slastný pocit. Připadala si příjemně naplněná.

Christopherovo sevření začalo zvolna povolovat. Jednou rukou si pohrával s jejími vlasy, druhou ji hladil po zádech. Ústa tiskl k hebké pokožce na jejím krku. Zachvíval se, ale tentokrát úlevou. Paží si dívku nadzvedl, přidržel a jal se mazlit s jejími ňadry. Beatrix se přerývaně nadechla.

Přesunul se tak, aby na něm spočívala. Cítila, jak při tomto manévru vyklouzl z jejího klína a vine se k jejímu břichu. Zvedla hlavu a pohlédla mu do mírně rozostřených stříbřitých očí. Opájela se vzájemnou blízkostí a sdíleným teplem. Zmocnil se jí pocit, že ho zkrotila, ačkoliv zůstávalo otázkou, zda tomu nebylo přesně naopak.

Dotkla se rty mužova ramene. Jeho pleť jí připadala ještě hladší než její, pevně se napínala přes vypracované svaly. Vyhledala jizvu po bodnutí bajonetem a špičkou jazyka polaskala její nerovný povrch.

„Neztratil jsi nad sebou kontrolu,“ zašeptala.

„Ale ano. V určitých okamžicích.“ Hovořil hlasem člověka, který se probudil z dlouhého spánku. Sbíral jednotlivé pramínky dívčiných dlouhých vlasů a skládal je do dlaně. „Plánovalas to?“

„Ptáš se, jestli jsem tě záměrně svedla? Ne, bylo to spontánní.“ Když neodpovídal, zvedla hlavu a zakřenila se na něho.

„Pravděpodobně mě považuješ za nevychovaného spratka.“

Přejel palcem po jejím opuchlém spodním rtu. „Vlastně jsem přemýšlel o tom, jak tě dostat nahoru do ložnice. Ale když už ses o tom zmínila… Ano, jsi nevychovaný spratek.“

Nepřestávala se usmívat. „Mrzí mě, že jsem tě rozčílila. Od nynějška bude s tím koněm pracovat Cam. Dříve jsem se nemusela nikomu zodpovídat – budu si na to muset zvyknout.“

„Ano,“ přisvědčil. „Hned s tím začni.“

V téhle chvíli by se možná ozvala a začala protestovat, ale umlčel ji nebezpečný záblesk v jeho očích. Pochopila, že je stejně podrážděný jako ona. Vadilo mu, že nad ním má takovou moc.

Dobrá. Ve všem se mu přirozeně nepodvolí, ale v několika bodech by mu mohla ustoupit. „Slibuji, že ode dneška budu mnohem opatrnější.“

Christopher se neusmál. Kysele zkřivil rty. Opatrně ji posadil na pohovku, shýbl se pro své oblečení a vytáhl z něj kapesník.

Beatrix se schoulila na bok a sledovala ho. Zajímalo by ji, v jakém je právě rozpoložení. Sice se zdá, že už je zase ve své kůži, ale stále jako by si byli vzdáleni. O některé myšlenky se s ní nepodělil, nezazněla všechna nevyřčená slova. Dokonce ani poté, co se intimně sblížili.

Uvědomila si, že ona podivná odtažitost, jež mezi nimi tu a tam zavládne, není nic nového. Je zde od začátku. Nyní ji pouze více vnímá.

Christopher jí podal kapesník. Nikdy by ji nenapadlo, že se po všem, co spolu prožili, bude červenat. Nicméně když otírala vlhkost mezi svými stehny, cítila, jak ji pokrývá zrádný nach. Pohled na krev ji nevyděsil – očekávala ji –, avšak v tu chvíli jí naplno došlo, že se cosi nenávratně změnilo. Už není panna. Náhle si připadala nesmírně zranitelná.

Christopher ji oblékl do své košile. Měkké bílé plátno vydechovalo vůni jeho těla.

„Měla bych si vzít svoje věci a jít domů,“ poznamenala. „Moje rodina ví, že tu jsem s tebou bez gardedámy, a dokonce i jejich tolerance má své hranice.“

„Zůstaneš tady po zbytek odpoledne,“ prohlásil umanutě.

„Nemysli si, že vtrhneš do mého domu, zamáváš se mnou a pak odběhneš, jako bych byl nějaká spěšná pochůzka, kterou jsi musela vyřídit.“

„Mám za sebou rušný den,“ namítla. „Spadla jsem z koně, svedla jsem tě a nyní mě bolí celé tělo.“

„Postarám se o tebe.“ Christopher na ni vážně pohlédl. „Hodláš se se mnou přít?“

„Ne, pane.“ Snažila se, aby to znělo pokorně.

Líně se usmál. „Tohle je nejhorší pokus o poslušnost, jaký jsem kdy viděl.“

„Musím trénovat,“ přiznala a objala ho kolem krku. „Dej mi nějaký příkaz a sleduj, zda ho vyplním.“

„Polib mě.“

Přitiskla rty k jeho a na dlouho se rozhostilo ticho. Vklouzl rukama Beatrix pod košili a slastně ji mučil tak dlouho, dokud se k němu nepřimáčkla. Znovu se jí počala zmocňovat touha.

„Nahoru,“ zašeptal, aniž se odtrhl od jejích úst, a zvedl ji do náruče, jako by nic nevážila.

Cestou ke dveřím dívka zbledla. „Nemůžeš mě takhle nést po chodbě.“

„Proč ne?“

„Mám na sobě jen tvoji košili.“

„Nevadí. Stiskni kliku.“

„Co když nás zahlédne někdo ze služebnictva?“

Pobaveně mu zajiskřilo v očích. „Teď se staráš? Otevři ty zatracené dveře, Beatrix.“

Vyhověla mu, ale po celou dobu, co ji nesl, úporně tiskla víčka k sobě. Jestli je někdo zahlédl, neřekl ani slovo.

Jakmile ji dopravil do své ložnice, nechal Christopher poslat pro horkou vodu, sedací vanu a šampaňské. A navzdory protestům trval na tom, že Beatrix umyje.

„Nemůžu tu jenom tak sedět,“ brblala, když se opatrně spustila do kovové vany, „a nechat tě dělat něco, co jsem schopná udělat sama.“

Christopher přistoupil k prádelníku, kam odložil podnos se šampaňským a dvěma křišťálovými číšemi. Do jedné nalil sekt a podal ji Beatrix. „Tohle tě zabaví.“

Usrkla vychlazeného vína s bublinkami, opřela se a upnula na muže zrak. „Šampaňské jsem odpoledne nikdy nepila. A rozhodně ne při koupání. Nedovolíš, abych se utopila, že ne?“

„V sedací vaně se utonout nedá, lásko.“ Poklekl vedle ní.

„Kdepak. Nepřipustím, aby se ti něco stalo. Mám s tebou velké plány.“ Namydlil houbu a pustil se do umývání.

Od dětství Beatrix nikdo nekoupal. Kupodivu jí tento úkon poskytoval zvláštní pocit bezpečí. Líbilo se jí, že o ni někdo pečuje. Mimoděk se dotkla Christopherova předloktí a přejížděla prsty v mýdlové pěně. Houba pomalu putovala po jejích ňadrech a ramenou, nohách a podkolenních jamkách. Avšak pocit bezpečí zmizel v okamžiku, kdy jí Christopher začal oplachovat intimní partie a pak do ní vklouzl dvěma prsty. Zalapala po dechu a maličko sebou trhla. Chytila ho za zápěstí.

„Neupusť tu sklenici,“ nabádal ji, aniž ruku stáhl.

Dalším douškem se málem zalkla. „Tohle se nedělá,“ vyčetla mu a rozkošnicky přimhouřila oči, neboť se prstem dotkl velmi citlivého místa.

„Věnuj se šampaňskému,“ poradil jí něžně.

Dopřála si další víno, po němž se jí příjemně zatočila hlava. Christopher kroužil prstem v jejím lůně. Připravil tím Beatrix o dech. „Nemohu polykat, když mi tohle provádíš,“ přiznala bezmocně a pevněji sevřela číši.

Zamilovaně se na ni díval. „Poděl se se mnou.“

Přiložila mu okraj sklenky ke rtům, aby mohl usrknout. Nepřestával ji pod vodou hladit. Přitiskl ústa k jejím. Polibek chutnal po šampaňském. Christopherovo laskání způsobilo, že se jí divoce rozbušilo srdce.

„Teď vypij zbytek,“ zašeptal. Omámeně se na něho podívala. Její boky se zvedaly a klesaly jakoby z vlastní vůle a čeřily vodu,

na níž se vznášely duhové bubliny. Beatrix spaloval žár – zvenčí i zevnitř. Tělo bažilo po rozkoši, jež mu byla odpírána. „Do dna,“ ponoukl ji Christopher.

Naposledy polkla. Muž vyprostil číši z jejích malátných prstů a postavil ji stranou.

Znovu dívku políbil, volnou rukou vklouzl pod její šíji. Sevřela jeho nahé rameno a pokusila se potlačit zasténání.

„Christophere, prosím, potřebuji víc… Potřebuji…“

„Trpělivost,“ nabádal ji. „Vím, co potřebuješ.“

Nesouhlasně zasténala, když se zvedl a pomáhal jí z vany. Kolena se pod ní podlamovala, sotva se udržela na nohou. Osušil ji, objal kolem ramen a odvedl k posteli.

Natáhl se vedle Beatrix a sevřel ji v náruči. Hladil ji a líbal. Spokojeně se zavrtěla. Snažila se zapamatovat si vše, čemu ji učil. Nové řeči kůže, rukou a rtů, která je mnohem primitivnější než slova. Každý dotek je příslibem a zároveň provokací.

„Nebraň se tomu,“ naléhal a znovu vklouzl dlaní mezi její natažená stehna. „Dovol, abych ti poskytl potěšení…“ Dál ji slastně mučil. Beatrix se mu ochotně podvolovala, užívala si vzrušující směsici obav a úlevy. Zvrátila hlavu, celá zvláčněla a rozevřela nohy. Okamžitě se dostavilo vyvrcholení. Veškeré její vědomí se soustředilo do tajného místečka, které hladil.

Jakmile se vzpamatovala z omámení, spatřila v Christopherových očích záblesk znepokojení. Soustředil se na její nahý bok. Zlehka po něm přejel dlaní. Rýsovala se na něm velká podlitina, následek pádu z koně.

„To nic není,“ mávla Beatrix rukou. „Modřiny a škrábance mám pořád.“

Nikterak ho tím nepřesvědčila. Ušklíbl se a zavrtěl hlavou.

„Zůstaň tady. Za chvíli jsem zpátky.“

Příkaz byl zcela zbytečný. Neměla v úmyslu nikam chodit. Zachumlala se pod přikrývku a zabořila tvář do polštáře. Povzdechla si a dřímala, dokud se Christopher nevrátil.

Cítila, jak jí vtírá do kůže nějakou mast. Do nosu ji udeřila silná vůně bylin. Zavrtěla se. „Hezky to voní. Co je to?“

„Mazání z hřebíčkového oleje. Já a můj bratr jsme chodili potlučení po většinu našeho dětství.“

„O některých vašich dobrodružstvích jsem slyšela,“ přiznala Beatrix. „John nám o nich vyprávěl. Například o tom, jak jste před obědem ukradli švestkový koláč. Nebo jak tě přemluvil, abys skočil ze stromu, a ty sis zlomil ruku. John povídal, že jsi nechtěl být za zbabělce. Prý ses vždycky nechal snadno přesvědčit. Stačilo ti říct, že to jednoduše nedokážeš.“

„Byl jsem hloupý,“ přiznal smutně Christopher. „On o tobě mluvil jako o uličníkovi.“

„Vyvedl jsem se po otci.“

„Nevyvedl. Alespoň podle Johna. Tvrdil, že tě tak označovali neprávem. Ve skutečnosti se svému tatínkovi vůbec nepodobáš.“ Vyhověla Christopherovu naléhání a obrátila se na břicho. Cítila, jak jeho široké dlaně masírují její namožené svaly. Mast z hřebíčku příjemně chladila.

„John na každém vnímal jenom to dobré,“ zamumlal. „Někdy viděl jen to, co vidět chtěl, přestože ve skutečnosti nic takového neexistovalo.“

Beatrix se zamračila. „Já v tobě taky spatřuji hodně dobrého.“

„Nedělej si iluze. Až se za mě provdáš, zjistíš, žes neučinila žádné terno. Budeš muset vystačit s málem. Nechápeš, v jak zapeklité situaci ses ocitla.“

„Máš pravdu.“ Slastně se protáhla jako kočka. „Každá žena v mé situaci by mě politovala.“

„Něco jiného je strávit se mnou odpoledne v posteli, a něco jiného žít každodenní život se šílencem.“

„O životě se šílenci vím svoje. Jsem Hathawayová.“ Spokojeně si povzdechla, neboť se jeho ruce přesunuly z ramen do oblasti kříže. Cítila se nádherně uvolněná, nic ji nebolelo. Pohlédla přes rameno a shledala, že Christopher se tváří vážně. Přepadlo ji nepřemožitelné nutkání ho poškádlit, přimět ho ke hře. „Jedno místo jsi vynechal,“ vyčetla mu.

„Které?“

Zvedla se, otočila a přesunula se ke Christopherovi, jenž klečel na matraci. Oblékl si sametový župan, který zůstal vpředu

rozhalený, a poskytl jí pohled na opálenou pokožku. Objala ho kolem krku a políbila. „To uvnitř,“ špitla. „Tam bych potřebovala úlevu nejvíc.“

Zdráhavě povytáhl koutky úst. „Na to je tenhle balzám příliš silný.“

„Kdepak, není. Je nadmíru příjemný. Počkej, předvedu ti to.“ Natáhla se po nádobce a špičkami prstů nabrala trochu masti. Vzduch provonělo pronikavé aroma hřebíčku. „Klidně lež.“

„Čerta budu!“ ohradil se pobaveně a natáhl se po jejím zápěstí.

Jenže Beatrix se mu vyhnula s mrštností fretky. Jednou dvakrát se převalila a sáhla po pásku jeho županu. „Mě jsi tím pomazal celou,“ vyčetla mu se smíchem. „Zbabělče! Teď jsi na řadě ty.“

„Ani náhodou.“ Popadl ji a začali spolu zápasit. Těšil ji jeho hluboký smích. Christopher ji hravě přemohl a uvěznil v prstech její křehká zápěstí. V průběhu potyčky se mu rozhalil župan, a tak se o sebe otírali nahou kůží.

Jiskřivé stříbřité oči se zahleděly do modrých. Beatrix se zalykala veselím. Hlavu měla lehkou. Těšilo ji, jak se na ni Christopher zamilovaně dívá. Sklonil hlavu a políbil ji, jako by chtěl ochutnat její úsměv.

Pak ji pustil a odkulil se na bok. Výmluvně předvedl přední část svého těla.

Beatrix se na něho tázavě podívala. „Přeješ si, abych se tě tam dotýkala?“

Mlčel, pouze ji vyzýval pohledem.

Zvědavost byla větší než ostýchavost. Dívka natáhla ruku a opatrně se ho dotkla. Oba v tom okamžiku maličko nadskočili. Beatrix ucítila mrazení, žár, pozoruhodnou hladkost a jemnost, a zároveň tvrdost. „Líbí se ti to?“ špitla.

Nadechl se přes zaťaté zuby a přivřel oči. Nepokusil se ji zastavit.

Okouzleně se ho dotýkala a on jí dovolil zkoumat nepoznané. Všimla si, že se mu zrychlil dech a zardívá se jako při horečce. Ohromilo ji, jakou nad ním získala moc. Rozevřela prsty a přesunula se na bok. Poté zamířila po svalnatém stehně až ke kotníkům a zase zpátky do slabin. Fascinovalo ji příjemné škrábání

tuhých chloupků. Opět ji zaujalo mohutné mužství a začala si s ním pohrávat.

Z Christopherovy hrudi se vydralo slastné zamručení. Odhrnul stranou župan, který mu překážel. Beatrix se rozbušilo srdce, když spatřila napětí zračící se v jeho obličeji a primitivní žár planoucí mu v očích. Přitáhl si ji blíž a plavně do ní vnikl. Zasténala rozkoší. Christopher jí naznačil, aby se na něho obkročmo posadila. Prodral se hluboko do jejího lůna. Trošku to bolelo, ale současně zakoušela nevýslovné blaho. Její tělo na milostnou invazi okamžitě vstřícně zareagovalo.

Muž se nehýbal, jen ji propaloval upřeným pohledem.

V průběhu několika vteřin začal balzám působit. Chladil a zároveň vyburcoval konečky rozjitřených nervů. Neklidně se zavrtěla.

„Christophere…“ Nedokázala zůstat v klidu. Šila sebou, zvedala se a zase klesala. Muž ji uchopil pevně za boky a přitáhl k sobě. Prsty zabloudil na místo, kde byli spojeni. Pozorně Beatrix sledoval a smyslně si s ní pohrával. Schválně ji dráždil a doháněl k šílenství.

„Mír,“ zasténala. „Já už víc nevydržím.“

„Ale vydržíš.“ Přiměl ji, aby se k němu sklonila, a začal ji líbat.

„Dokonči to, prosím.“

„Ještě ne.“ Hladil ji po zádech. „Jsi tak krásná,“ zašeptal. „Tak citlivá. Mohl bych se s tebou milovat věčně.“

„Christophere…“

„Dovol mi, abych ti ještě jednou přinesl rozkoš.“

„Ne, jsem vyčerpaná.“ Sevřela v zubech jeho spodní ret a něžně ho kousla. „Dokonči to teď,“ vyzvala ho.

„Zatím ne.“

„Přiměju tě změnit názor.“

„Jak?“

Beatrix se na něho zahleděla. Tvářil se arogantně a v očích se mu objevila výzva. Sklonila se nad ním a přiložila ústa k jeho uchu. Nechala se kolébat pohyby jeho boků.

„Miluji tě,“ zašeptala a přizpůsobila se jeho rytmu. „Miluji.“

Nic víc nepotřeboval. Zasténal a prohnul se v zádech. Mocně se zabořil do jejího těla a držel. Chvěl se silou extáze, jež ho přemohla. Úporně dívku objímal a vléval do ní roky potlačované touhy. Nepřestávala mu šeptem slibovat věrnost, bezpečí a nové sny, které nahradí ty staré a rozbité.

Slíbila mu věčnou lásku.

Poté co v Londýně skončila společenská sezona, šlechta se přesunula na venkov, kde pokračovala v zábavě. Dál se rozesílaly pozvánky na plesy, večeře a dýchánky. Lovčí připravovali k vypuštění pernatou zvěř, určenou pro nadcházející hony. Služebnictvo pilně čistilo a olejovalo pušky, čeledíni zase připravovali jezdeckou výstroj. Z přístavů v Bristolu a Londýně se přiváželo lahodné víno a všemožné lahůdky.

Pozvání, o něž panstvo v tu dobu v Hampshiru nejvíc stálo, se týkalo soaré pořádaného v polovině září v Ramsay Housu při příležitosti Beatrixina zasnoubení s Christopherem Phelanem. Ačkoliv se společenské události Hathawayových obecně těšily velké popularitě, tentokrát bylo každé pozvání ihned přijato. Dále se ozývali lidé, kteří se více či méně nápadně pozvánky domáhali. Někteří si ji přímo vynucovali.

Hostitelé připisovali tuto skutečnost Christopherově nesmírné oblíbenosti. Přece jenom je národním hrdinou. Jenže on se na večírek vůbec netěšil. Vadily mu davy lidí. Stačilo si je představit a padaly na něho chmury.

„Musíš uznat,“ poznamenal Leo, „že je to legrační. Mezi lidmi je velice žádán právě ten z nás, který nejméně touží po společnosti. Sám nechce s nikým kamarádit, ale všichni chtějí kamarádit s ním.“

„Zmlkni, Ramsayi,“ zavrčel Christopher a Leo se ušklíbl. Nicméně ho zahřálo u srdce, že jej nastávající švagr označil za

„jednoho z nich“. Zrodilo se mezi nimi přátelství, které mu svou lehkostí připomínalo někdejší vztah s bratrem Johnem. Ačkoliv Johna nedokáže nikdo nahradit, ve společnosti Lea a Cama se cítil

dobře. Zda se mu podaří navázat stejný vztah s Merripenem, se teprve uvidí.

Merripen a jeho žena Winnifred, nazývaná rodinou Win, se spolu se svým synkem vrátili z Irska prvního září. Hathawayovi přetékali radostí a nikterak se za to nestyděli. V průběhu překotného vítání, jásání a objímání se Christopher taktně držel stranou. Cam a Merripen se poplácávali po zádech a hovořili spolu rychlou romštinou.

Christopher se s Merripenem před válkou jednou dvakrát setkal. Pamatoval si ho jako zamlklého a zamračeného hromotluka. Pochopitelně by nikdy nepředpokládal, že ho s ním jednou budou pojit příbuzenská pouta.

Win byla útlá elegantní dáma s velkýma modrýma očima a světlými vlasy. Čišela z ní téměř nadpozemská křehkost, jež ji příkře odlišovala od ostatních sester. Přistoupila ke Christopherovi a podala mu ruku. „Kapitáne Phelane, vítám vás do rodiny. Muži byli zatím v menšině – čtyři ku pěti –, ale s vámi se poměr vyrovnává.“

„Pořád se cítím v menšině,“ hlásil Leo.

Merripen se postavil vedle Christophera, silně mu stiskl pravici a zkoumavě se na něho zahleděl. „Rohan tvrdí, že na gádža nejsi špatný,“ prohlásil. „A Beatrix zase, že tě miluje, takže jsem v pokušení váš sňatek schválit. Ale pořád jsem na vážkách.“

„Jestli to pomůže, tak jsem ochoten přijmout spolu s Beatrix všechna její zvířata,“ zdůraznil Phelan.

Merripen jeho návrh zvážil. „Je tvoje.“

U večeře se rozpoutala vášnivá diskuse o všem možném. Nakonec však převážil zájem o Irsko a panství, jež má Merripen brzy zdědit. V tu chvíli se nálada značně zklidnila.

Přibližně před deseti lety Irsko potrápila neúroda brambor vedoucí ke katastrofě, z níž se země dosud zcela nevzpamatovala. Anglie nabídla Irsku pouze minimální pomoc ve formě úlevy od povinně odevzdávaných dávek. Angličtí politici totiž vycházeli z předpokladu, že země se vzpamatuje sama.

Jenže ve zbídačeném Irsku vypukl hladomor následovaný epidemiemi chorob, na něž vymíraly celé rodiny. Někteří tamější páni, jako například Cavan, svoje chudé poddané vystěhovali a bojovali s těmi, kteří zůstali. Výsledkem byly nekonečné soudní pře a hořkost, jež přetrvá po několik generací.

„Cavanovy pozemky a poddaní byli dlouhá léta zanedbáváni,“ vyprávěl Merripen. „Dědeček měl příliš práce se svým anglickým majetkem, než aby se staral o nějaká zlepšení nebo opravy. Chybí odvodňovací kanály a pluhy. Rolníci znají jen primitivní metody hospodaření. Žijí v chýších postavených z bláta a kamení. Většinu hospodářských zvířat rozprodali, aby zaplatili daně.“ Odmlčel se a tvářil se vážně. „Před návratem do Stony Crossu jsem se sešel s Cavanem. Odmítá se rozdělit o jediný šilink s lidmi, kteří jsou na něm závislí.“

„Jak dlouho bude ještě žít?“ vyzvídala Amélie.

„Nezbývá mu ani rok,“ odpověděl Merripen. „Divil bych se, kdyby se dožil Vánoc.“

„Až odejde na věčnost, budeme moci investovat jeho majetek do zanedbaného panství,“ navázala Win.

„Ale nejde jenom o peníze,“ ujal se opět slova Merripen.

„Musíme těm nebožákům postavit pořádné chalupy a naučit je hospodařit po novu. Potřebují úplně všechno. Stroje, palivo, dobytek, osivo…“ Zarazil se a věnoval Camovi pohled, z nějž se nedalo nic vyčíst. „Hodně jsme se tady nadřeli, ale v porovnání s tím, co mě čeká v Irsku, to byla hračka.“

Cam si nepřítomně uhladil kadeř, jež mu spadala do čela.

„Musíme hned začít s přípravou. Potřebuji všechny dostupné informace o Cavanových financích a državách. Možná prodáme některé jeho – tvoje – anglické majetky, abychom získali nezbytný kapitál. Zkus odhadnout, co všechno bude třeba, a sestav seznam priorit. Nebudeme schopni pořídit všechno najednou.“

„Je toho strašně moc,“ posteskl si Merripen.

Z ticha, jež se rozhostilo, Christopher pochopil, že Merripen si stěžuje velice zřídka.

„Pomůžu ti,“ ujistil ho neochvějně Cam.

„Začínám mít nepříjemný pocit,“ ucedil Leo, „že zůstanu na tohle panství sám, zatímco vy dva budete nezištně zachraňovat Irsko.“

Beatrix se podívala na Christophera a pousmála se. „Což staví naši situaci do zcela jiné perspektivy, že?“

Právě o tom přemýšlel.

Merripen k němu obrátil pozorný zrak. „Ty máš po smrti svého bratra zdědit Riverton, je to tak?“

„Ano.“ Christopher se ušklíbl. „A zatímco John byl na tento úkol připravován od dětství, pro mě představuje pověstnou španělskou vesnici. Umím leda tak někoho zastřelit nebo vyhloubit zákop.“

„Vládneš organizačními schopnostmi,“ připomněl mu Merripen. „Dovedeš sestavit plán a držet se ho. Nebojíš se riskovat a v případě potřeby provádět nezbytné změny.“ Věnoval Camovi úsměšek. „Když jsme tu začínali, říkali jsme si, že nejlepší, co můžeme udělat, je nějaká ta chyba. Alespoň se budeme mít z čeho poučit.“

Právě tehdy Christopher naplno pochopil, kolik má s těmito muži společného, přestože každý pochází z úplně jiného prostředí. Všichni se potýkají s rychle se měnícím světem a čelí výzvám, na které je nikdo nepřipravil. V pohybu byla celá společnost, staré pořádky se hroutily, moc přecházela do neznámých rukou. Člověk mohl buď upadnout do netečnosti, anebo popadnout příležitost za pačesy a utvářet nový svět, který kolem něho vznikal. Možnosti byly lákavé a současně vyčerpávající. Viděl to v Merripenově obličeji i ve tvářích ostatních. Ale nikdo před svými povinnostmi neuhnul.

Přemítal o Beatrix, jež seděla několik míst od něho. Fascinovaně sledoval oči barvy půlnoční modři, nevinné a moudré, a znepokojivě vnímavé. Sváří se v ní tolik protichůdných vlastností. Umí zachovávat bohorovný klid a důstojnost, nicméně je vždy ochotná hrát si jako dítě. Je intelektuálně zaměřená, citlivá a veselá. Pobývat v její společnosti je jako otvírat kouzelnou skříňku a žasnout nad nečekanými poklady.

On sám stojí na prahu třicítky, což znamená, že je o pouhých šest let starší než Beatrix. Přesto má pocit, že je dělí stovka let. Toužil a potřeboval jí být nablízku a současně ji ochránit od toho nejhoršího, co viděl a udělal, aby se jí to nikterak nedotklo.

Od onoho odpoledne před dvěma týdny se s ní nemiloval. Usoudil, že musí počkat, dokud nebudou svoji. Avšak hlavu měl plnou erotických vzpomínek. Beatrix znamenala zkušenost, pro niž neměl srovnání. Ženy, které poznal před ní, mu nabízely bezstarostné radosti, jež neměly nic společného s Beatrixinou zbrklou vášní.

Domníval se, že je pro něho nadmíru nevinná a jemná. Avšak příliš po ní toužil, aby se o to staral. Ožení se s ní, a pokud pro ně osud přichystá něco zlého, učiní vše, aby před tím Beatrix ochránil.

Anebo sebe, pokud bude třeba.

Z pracovny se ozval pronikavý výkřik a hosté, kteří se účastnili vytouženého večírku v Ramsay Housu, rázem zmlkli.

„Co to k čertu bylo?“ podivil se lord Annandale, Christopherův dědeček, a zamračil se. Uvelebil se v rodinném salonu, kam mu četní hosté přicházeli složit hold. Byl po dlouhé cestě do Hampshiru vyčerpaný a popudlivý. Z toho důvodu trval na tom, aby se Audrey, jež ho doprovázela z Londýna, držela po jeho boku.

Christopher potlačil úsměšek. Neušlo mu, že jeho švagrová toužebně zírá na dveře. Ačkoliv s dědečkem svého zesnulého chotě celkem dobře vycházela, přece jenom s tím starým bručounem strávila celý den zavřená v kočáře.

„Proč někdo ječí na soukromém večírku?“ dožadoval se Annandale vysvětlení.

Jeho vnuk zachovával neutrální výraz. Jelikož byli u Hathawayových, příčinou nevhodného chování mohlo být cokoliv.

„Mám to zjistit?“ nabídla se s nadějí v hlase Audrey. Očividně by od starce nejraději co nejdřív utekla.

„Kdepak. Ty zůstaň tady pro případ, že bych něco potřeboval.“ Mladá žena potlačila povzdech. „Ano, pane.“

Vtom do salonu vstoupila Beatrix a razila si cestu mezi hosty. Přistoupila ke Christopherovi a zašeptala: „Tvoje matka se právě potkala s Medúzou.“

„Ten zoufalý křik patřil mé matce?“ zhrozil se Christopher.

„Co se děje?“ Annandale trůnící na pohovce se domáhal vysvětlení. „Moje dcera ječela?“

„Obávám se, že ano, lorde,“ kála se Beatrix. „Narazila na mého ochočeného ježka, jenž utekl ze svého příbytku.“ Pohlédla na Christophera a spokojeně dodala: „Na to, aby Medúza přelezla stěny své krabice, byla vždycky moc tlustá. Vypadá to, že jí nové cvičení jde k duhu.“

„Přišly ke slovu bodliny, drahá?“ zeptal se Christopher. Stěží potlačoval smích.

„Kdepak. Tvoje matka se nepopíchala. Amélie ji odvedla do hostinského pokoje v patře, aby si odpočinula. Po setkání s Medúzou ji bohužel rozbolela hlava.“

Audrey obrátila oči ke stropu. „Hlava ji bolí neustále.“

„Proč chováš doma ježka?“ nechápal Annandale.

„Jmenuje se Medúza a neumí se o sebe sama postarat. Bratr ji vylovil z vykopané jámy v době, kdy byla ještě nezralé mládě. Její matku jsme nenašli. Od té doby se o ni starám. Ježci jsou báječní domácí mazlíčci, ale musí se s nimi správně zacházet.“ Překotně se odmlčela a pohlédla na starce s nelíčeným zájmem. „Nebesa, vy jste orel.“

„Cože?“ Annandale podezřívavě přimhouřil oči.

„Orel.“ Beatrix si ho bedlivě prohlížela. „Máte ostře řezané rysy a čiší z vás síla, přestože klidně sedíte. Baví vás sledovat lidi. Dovedete je okamžitě odhadnout, že? A bezpochyby máte vždycky pravdu.“

Christopher se chystal zasáhnout, neboť předpokládal, že dědeček počastuje jeho snoubenku nějakou sžíravou odpovědí. K jeho úžasu se Annandale zatvářil nadmíru polichoceně.

„Dovedu,“ připustil, „a skutečně se ve svém úsudku zřídkakdy mýlím.“

Audrey opět zakoulela očima.

„Zdá se mi, že je vám zima, lorde,“ všimla si Beatrix. „Nejspíš na vás odněkud táhne. Okamžik.“ Nakrátko se vzdálila a vrátila se s modrou vlněnou pokrývkou, již rozprostřela starci přes kolena.

V místnosti rozhodně nebylo chladno a o průvanu se vůbec nedalo mluvit, nicméně Annandalea její starostlivost zjevně potěšila. Christopher si vzpomněl na přetopené pokoje v dědečkově bytě a uvědomil si, že jeho snoubenka má nejspíš pravdu. Ale jak uhodla příčinu starcova nepohodlí, pro něho dál zůstávalo záhadou.

„Audrey,“ oslovila přítelkyni, „dovol mi usednout vedle lorda Annandalea.“ Chovala se, jako by to bylo bůhvíjaké privilegium.

„Když na tom trváš.“ Audrey vyskočila z pohovky, jako by byla na péro.

Dříve než Beatrix zaujala její místo, zašátrala pod pohovkou. Vytáhla zpod ní ospalou mourovatou kočku a položila ji starci do klína. „Tady ji máte. Nic vás nezahřeje rychleji než kočka. Jmenuje se Štístko. Když ji budete hladit, začne spokojeně příst.“

Stařec na ni bezvýrazně pohlédl.

A ke Christopherově úžasu přejel dlaní po šedivém kožichu.

„Té kočce chybí noha,“ poznamenal.

„Ano. Chtěla jsem ji pojmenovat Nelson – po tom admirálovi s jednou paží –, ale je to holka. Patřila sýraři. Jenže potom se chytila do pasti a on ji už nechtěl.“

„Proč jsi ji pojmenovala Štístko?“ vyzvídal Annandale.

„Doufala jsem, že tím změním její osud.“

„A povedlo se?“

„Nuže, sedí na klíně pana hraběte. Nebo ne?“ podotkla Beatrix a stařec se rozesmál.

Dotkl se zbylé přední tlapky ubohé kočky. „Naštěstí se naučila se svým nedostatkem žít.“

„Byla houževnatá,“ vzpomínala dívka. „Měl jste ji vidět krátce po amputaci. Chovala se, jako by o nožku nepřišla. Pochopitelně ztrácela rovnováhu a padala. Jednoho dne jako by se probudila a konečně si uvědomila, že tlapku definitivně ztratila a jinou mít nikdy nebude. Je skoro stejně mrštná jako dřív.“ Nato významně

dodala: „Nejprve musela zapomenout na to, co ztratila, a naučit se vyjít s tím, co jí zbylo.“

Annandale se na Beatrix ohromeně podíval a pousmál se. „Vy jste ale chytrá mladá dáma.“

Christopher a Audrey se na sebe užasle podívali, zatímco Beatrix a Annandale se zabrali do rozhovoru.

„Muži vždycky Beatrix obdivovali,“ zašeptala Audrey švagrovi. Oči jí jiskřily smíchem. „A ty sis myslel, že dědeček bude proti, vid?“

„Ano. Nemá nikoho v lásce.“

„S výjimkou mladých žen, které mu lichotí a zdánlivě visí na každém jeho slovu.“

Christopher se kradmo podíval na rozzářenou Beatrix. Chápal, proč jí hrabě nedokáže odolat. Dovedla totiž druhému věnovat plnou pozornost a chovat se tak, jako by její protějšek pro ni byl tím nejzajímavějším člověkem na světě.

„Nikdy nepochopím, proč se dávno neprovdala,“ zavrtěl hlavou Christopher a Audrey mu tiše odpověděla:

„Většina urozených rodin zastává názor, že spojit svůj život s někým z Hathawayových je pod úroveň. Ačkoliv se Beatrix mnohým pánům líbí, odmítají se oženit s nekonvenčním děvčetem. Jak jistě dobře víš.“

Narážka způsobila, že se zamračil. „Jakmile jsem ji poznal, bez váhání jsem přiznal svůj omyl.“

„Budiž ti to připsáno ke cti. Podle mě ani nebylo možné pohlížet na ni bez předsudků. V minulosti uchvátila několik mužů, například pana Chickeringa, ale žádný se jí nedvořil. Chickering na kolenou prosil svého otce, aby se o ni směl oficiálně ucházet, ale starý, pán o tom nechtěl ani slyšet. Naopak vyhrožoval, že syna vydědí. A tak se musel spokojit s platonickým obdivem. Při každé příležitosti s ní flirtoval, přestože věděl, že jeho počínání nikam nepovede.“

„Což už je minulost,“ prohlásil Christopher. „Jestli se k ní ještě někdy přiblíží…“

Audrey se zakřenila. „Opatrně. Žárlivost se v této době nenosí. Muž musí být velmi společensky zdatný, aby se naoko bavil pozorností, jež je prokazována jeho ženě.“

„S největším potěšením prohodím každého opovážlivce oknem.“ Odmlčel se a švagrová se rozesmála. Zjevně se domnívala, že žertuje. Christopher se rozhodl změnit téma. „Těší mě, že tě zase vidím ve společnosti.“ Myslel to vážně. Audrey strávila téměř celé své manželství péčí o Johna, u kterého se krátce po sňatku objevily souchotiny. Pak pro ni nastalo období povinného smutku, a tak poslední roky žila v odloučení, přestože si zasloužila hodně zábavy a přátel. „Jsou tu nějací gentlemani, kteří tě zaujali?“

Audrey protáhla obličej. „Myslíš ty, které se mým bratrům nepodařilo zastrašit? Ne, takový tu žádný není. Domnívám se, že v Londýně bych si mohla vybírat ze všech lovců věna, kteří jsou momentálně k mání, neboť jako vdova jsem získala značný majetek. Avšak hovoří proti mně skutečnost, že nemohu mít děti.“

Znepokojeně se na ni podíval. „Opravdu? Jak to víš?“

„Za Johna jsem byla provdaná tři roky a nic. Dokonce ani potrat. A v těchto případech bývají na vině ženy. Alespoň se to říká.“

„Já tenhle názor nesdílím. Příčina vždycky netkví jen v ženách, což je vědecky prokázáno. Nezapomínej, že John byl prakticky stále churavý. Takže máš pořád naději, že se s jiným mužem dětí dočkáš.“

Audrey se kysele zazubila. „Uvidíme, co pro mě má osud v záloze. Nicméně o nový sňatek neusiluji. Jsem unavená do morku kostí. Cítím se, jako by mi bylo pětadevadesát a ne pětadvacet.“

„Potřebuješ víc času,“ zamumlal. „Jednoho dne se budeš cítit jinak.“

„Snad,“ připustila, ale neznělo to dvakrát přesvědčeně.

Jejich pozornost upoutal stále vzrušenější rozhovor mezi Beatrix a Annandalem. „Po stromech lezu stejně bravurně jako naši lesníci,“ říkala právě dívka.

„Tomu nevěřím,“ prohlásil stařec, jenž se očividně výborně bavil.

„Ale ano. Zahodím sukně a korzet, obléknu si kalhoty a…“

„Beatrix,“ přerušila ji Audrey dřív, než mohla skandální diskuse pokračovat. „Právě jsem ve vedlejší místnosti zahlédla Poppy. Dávno jsem ji neviděla a nikdo mě dosud nepředstavil jejímu muži.“

„Aha.“ Dívka se neochotně vzdávala starcovy společnosti.

„Mám tě k nim doprovodit?“

„Ano.“ Pro všechny případy ji uchopila za ruku.

Annandale se zatvářil nesouhlasně. Když obě mladé ženy odcházely, nevraživě vraštil černé obočí.

Christopher potlačil úsměšek. „Co si o ní myslíš?“

Dědeček odpověděl bez váhání. „Kdybych byl o pět let mladší, oženil bych se s ní sám.“

„O pět?“ opakoval pochybovačně vnuk.

„Tak tedy o deset.“ Na obličeji poznamenaném časem se objevil náznak úsměvu. „Schvaluji tvoji volbu. Je to oduševnělá dívka. Nebojácná. A svým způsobem roztomilá. Má tolik šarmu, že ani nepotřebuje být krásná. Nezbude ti než pevně třímat otěže v rukou, ale výsledek se vyplatí.“ Odmlčel se a na okamžik jako by propadl melancholii. „Jakmile si jednou připustíš k tělu výstřední ženu, s obyčejnou se nikdy nespokojíš.“

Christopher se chtěl přít ohledně Beatrixiny krásy, neboť podle jeho názoru v tomhle směru nemá jeho snoubenka konkurenci. Avšak poslední věta upoutala jeho pozornost. „Hovoříš o babičce?“

„Ne. Babička byla přesně tím typem ženy, s níž jsem se oženit měl. Ovšem miloval jsem jinou, mnohem méně vhodnou dívku. Nechal jsem ji odejít, a budu toho do smrti litovat.“ Povzdechl si a ponořil se do dávné vzpomínky. „Bez ní jsem celý život promarnil…“

Christopher ho fascinovaně sledoval. Rád by se vyptával dál, ale na podobný rozhovor nebyla vhodná doba ani místo. Nicméně pojednou viděl svého dědečka v jiném světle. Takhle by dopadl,

kdyby místo Beatrix dal přednost Prudenci. Stal by se z něho zahořklý člověk.

Později služebnictvo rozneslo šampaňské a shromáždění hosté napjatě vyčkávali, až bude oficiálně oznámeno zasnoubení mladého páru.

Bohužel nikdo nemohl vypátrat muže, který měl toto prohlášení učinit.

Po krátkém zděšení ho nalezli a kvapně odvedli do salonu, kde pronesl přípitek a uvedl spoustu humorných důvodů, proč by se ti dva měli vzít. Ačkoliv většina přítomných pozorně poslouchala a dobře se bavila, Christopher se především soustředil na dvojici klevetících žen, jež stála poblíž.

„… Víte, proč nemohli Ramsaye najít? Stáhl se do ústraní a nepokrytě flirtoval se ženou. Museli ho od ní odtáhnout.“

„Kdo to byl?“

„Jeho vlastní manželka!“

„Proboha!“

„Ano! Ti dva vůbec nevědí, jak se má chovat manželský pár!“

„To jsou celí Hathawayovi. Nemají žádné způsoby a jinak to neumějí.“

Christopher potlačil úšklebek. Odolal pokušení otočit se a poučit ty dvě slípky o tom, že Hathawayovi o společenském diktátu vědí, jenom se jím odmítají řídit. Pohlédl na Beatrix. Zajímalo by ho, zda drbny zaslechla. Avšak ta se o ně nestarala a upírala pozornost k bratrovi.

Na závěr Leo snoubencům popřál hodně štěstí a úspěchů.

Hosté pozvedli číše a připili mladému páru na zdraví.

Christopher uctivě políbil své snoubence ručku. Nejradši by Beatrix odnesl do pracovny a měl ji jenom pro sebe.

„Brzy,“ špitla, jako by mu četla myšlenky. Pohladil ji pohledem.

„Takhle se na mě nedívej,“ dodala. „Podlamují se mi z toho kolena.“

„V tom případě ti nepovím, co bych s tebou právě teď rád dělal.

Jinak bys upadla.“

Důvěrný okamžik skončil až příliš záhy.

Nato předstoupil lord Annandale, jenž stál Leovi po boku. Pozvedl sklenici se šampaňským. „Přátelé,“ pravil. „Doufám, že tento slavnostní okamžik obohatím tím, že se s vámi podělím o novinky z Londýna.“

Shromáždění uctivě zmlkli.

Po Christopherových zádech přeběhl mráz. Podíval se na Lea, ale ten pokrčil rameny. Tvářil se pobaveně. „Co se děje?“ špitla Beatrix.

Christopher zavrtěl hlavou. Nespouštěl zrak ze svého dědečka.

„Bůh mi pomáhej. Sám netuším.“

„Před odjezdem do Hampshiru,“ spustil Annandale, „jsem byl informován vévodou z Cambridge, že můj vnuk bude vyznamenán Viktoriiným křížem. Toto nejvyšší vojenské vyznamenání vzniklo v lednu a bude udělováno jenom těm nejstatečnějším, kteří tváří v tvář čelili nepřátelům. Královna je kapitánu Phelanovi předá osobně příští rok v červnu na slavnosti pořádané při této příležitosti v Londýně.“

Přítomní nadšeně zajásali. Christopher cítil, jak se mu z těla vytrácí teplo. Po tomhle zcela určitě netoužil. Nestál o další metál, který mu připíchnou na hruď. Hnusila se mu představa oslavování událostí, jež by nejradši jednou provždy vypudil z hlavy. Vadilo mu, že připomínka války narušila i tento významný a jedinečný den. V duchu proklínal dědečka za to, co mu právě bez varování nevědomky udělal.

„Za co mu bude Viktoriin kříž udělen, lorde?“ zeptal se někdo.

Annandale se na vnuka zazubil. „Co kdyby si Christopher zkusil tipnout?“

Oslovený zavrtěl hlavou a bezvýrazně na něho pohlédl.

Stařec těžko skrýval nelibost nad nedostatkem jeho nadšení.

„Na toto vysoké vyznamenání kapitána Phelana navrhl jeho velitel. Všiml si totiž, jak můj vnuk navzdory těžké palbě odnáší do bezpečí svého spolubojovníka. Stalo se to při neúspěšném pokusu obsadit hnízda ruských ostřelovačů. Jakmile Christopher toho oficíra zachránil, držel pozici, dokud nedorazily posily. Ruské základny byly dobyty a zraněný důstojník, plukovník Fenwick, spasen.“

Následovalo další jásání a gratulace. Christopher zatínal zuby a mlčel. Přinutil se dopít šampaňské a navenek zachovávat klid, ačkoliv si připadal, jako by stál nad propastí. Nějakým zázrakem se mu podařilo do ní nespadnout a zachovat si zdravý rozum. Udržel si odstup, jejž nezbytně potřeboval a zároveň se ho děsil.

Prosím tě, Bože, modlil se v duchu. Ať to není za záchranu Fenwicka!

Beatrix vycítila, že Christopher nemá daleko k výbuchu zlosti. Počkala, až dopije šampaňské, a hlasitě zvolala, aby ji všichni slyšeli: „Propána, ze všeho toho vzrušení se mi nějak točí hlava. Kapitáne Phelane, smím vás požádat, abyste mě doprovodil do salonu?“

Následovalo chápavé mumlání. Všichni věděli, že dámy jsou křehká stvoření, která se snadno rozruší.

Beatrix se snažila tvářit zemdleně. Tiskla se k paži svého snoubence, který ji odváděl pryč. Místo aby zamířili do vedlejšího pokoje, uvelebili se venku na lavičce.

Chvíli seděli mlčky, rozuměli si i beze slov. Christopher dívku objal a políbil ji do vlasů. Beatrix naslouchala zvukům nedalekého nočního lesa. Ozývalo se z něho pípání a šustění, melodické kvákání žab, tu a tam zaznělo pleskání křídel. Konečně si Christopher dlouze povzdechl.

„Mrzí mě to,“ broukla tiše. Věděla, že myslí na Marka Bennetta, přítele, jehož nebyl schopen zachránit. „Chápu, proč se ti ta medaile tak hnusí.“

Christopher neodpověděl. Z napětí, které z něho sálalo, pochopila, že ze všech chmurných vzpomínek, které ho trápí, je tahle nejhorší.

„Je možné vyznamenání odmítnout?“ vyzvídala. „Vzdát se ho?“

„Dobrovolně ne. Musel bych provést něco nezákonného nebo odporného, abych si metál nezasloužil.“

„Co kdybychom pro tebe vymysleli nějaký zločin, který bys mohl spáchat?“ navrhla. „Rodina určitě vyrukuje se spoustou možností.“

Christopher se na ni podíval. V měsíčním světle působily jeho oči jako odlité ze stříbrného skla. Beatrix se v duchu ulekla, zda ho svým nápadem nepopudila. Uklidnila se v okamžiku, kdy vyprskl smíchy a sevřel ji v náruči. „Beatrix,“ špitl, „co bych si bez tebe počal?“

Zdrželi se venku o několik minut déle, než bylo společensky přípustné. Líbali se a hladili, dokud je nezačala nebezpečně přemáhat touha. Christopher tiše zasténal, zmučeně se zvedl a odvedl snoubenku zpátky do domu.

Beatrix se vmísila mezi hosty. Vesele s nimi brebentila a předstírala zájem o nevyžádané rady, které jí udělovali. Kdykoliv mohla, po očku Christophera sledovala. Zdálo se, že jako pravý voják zachovává stoický klid. Všichni mu lichotili a podlézali, dokonce i ti z vyšších kruhů, kteří ho svým postavením zastiňovali. Navzdory zdánlivé vyrovnanosti z něho čišelo napětí. Nedokázal splynout s prostředím, v němž se kdysi pohyboval jako rybka ve vodě. Mezi starými přáteli se pojednou necítil dobře. O válce totiž mívali zkreslené představy a ty reálné odmítali. Nejradši by se bavili jenom o metálech, zlatých frčkách a oslavných písních. Proto před nimi musel svoje pocity důsledně skrývat.

„Beatrix.“ Po jejím boku se zčistajasna objevila Audrey a jemně ji odváděla pryč dřív, než se zapojí do další konverzace. „Pojď se mnou. Chci ti něco dát.“

Společně se odebraly ke schodišti v zadní části domu a uvelebily se na něm jako dvě školačky.

„Udělalas pro Christophera hodně dobrého,“ pochválila dívku Audrey. „Když se vrátil domů z války, neuměl se z ničeho radovat. Nyní se zdá spokojenější. Není věčně nabručený a plný napětí. Toho rozdílu si dokonce všimla i jeho matka a je ti za něj vděčná.“

„Byla ke mně laskavá,“ připustila Beatrix, „přestože si svoji snachu očividně představovala jinak.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Audrey. „Nicméně je připravena učinit vše, aby ti nic nechybělo. Vidí v tobě jedinou šanci, jak si Riverton udržet. Kdybyste s Christopherem nepřivedli na svět dědice, panství by připadlo jejím bratrancům, s čímž se nedokáže smířit. Myslím, že kdyby se mi bylo podařilo porodit dítě, pohlížela by na mě mnohem přívětivěji.“

„Je mi to líto,“ zamumlala Beatrix a uchopila kamarádku za ruku.

Audrey se smutně usmála. „Nebylo mi souzeno a musím se s tím smířit. Některé věci zkrátka nemají být. Osudu může člověk vzdorovat, anebo jej pokorně přijmout. John mě na sklonku života nabádal, že musíme být vděční za to, co nám bylo dopřáno. Tváří v tvář smrti si v mnohém udělal jasno. Což mě přivedlo k tomu, co ti chci dnes dát.“

Beatrix na ni tázavě pohlédla.

Přítelkyně opatrně vytáhla z rukávu pečlivě složený papír. Byl to nezapečetěný dopis.

„Dříve než si jej přečteš, maličké vysvětlení. John ho napsal týden před svou smrtí. Trval na tom, že tak učiní sám. Nabádal mě, abych jej předala Christopherovi, až se vrátí. Tedy pokud se vrátí. Ale poté, co jsem si ho přečetla, jsem si nebyla jistá, co s ním. Když se švagr vrátil z Krymu, byl věčně podrážděný a plný zloby. Napadlo mě, že s předáním raději počkám. Chtěla jsem manželovo přání splnit, ale zároveň jsem nehodlala Christopherovi ještě víc ubližovat.“

Beatrix vytřeštila zrak. „Ty sis myslela, že by mu tohle psaní mohlo ublížit?“

„Nejsem si jistá. Jsme sice příbuzní, ale zdaleka se v něm nevyznám.“ Bezmocně pokrčila rameny. „Až si to přečteš, pochopíš. Nejprve se chci ubezpečit, že mu bude ku prospěchu. Nechci mu působit další muka. Je to na tobě, Beatrix. Naprosto důvěřuji tvému moudrému úsudku.“

O měsíc později se jednoho slunečného říjnového dne v místním kostele konala svatba. K všeobecné radosti celé vesnice se obřad odehrál v souladu s dlouholetou tradicí. Svatební průvod vystoupil z kočárů několik desítek metrů od svatostánku a zbytek cesty urazil po silnici zasypané okvětními plátky. Zcela spontánně se k němu přidávali další a další lidé, až se z obřadného procesí stal neuspořádaný dav.

Ve dvou velkých koších, připevněných ke hřbetu muly Hektora, se vršily květiny. Drobný ušatec vedl zástup důstojným krokem. Po boku mu kráčely dvě ženy, jež nabíraly z košů hrsti okvětních lístků a rozhazovaly je před sebe. Hektorovi trůnil na hlavě ozdobený slamák s otvory, z nichž trčely jeho mohutné slechy.

„Jemináčku, Alberte,“ pravil smutně Christopher k psovi, jenž mu klusal u nohy. „Mezi námi, jsi na tom mnohem líp než chudák mula.“ Teriér byl čerstvě vykoupaný a ostříhaný, a jeho obojek zdobily bílé růžičky. Ostražité držení uší prozrazovalo, že se mu v houfu lidí nelíbí o nic víc než jeho pánovi.

Ženich zahlédl svou vyvolenou jenom občas. Obklopovala ji venkovská děvčata oblečená v bílém, aby zmátla případné zlé duchy, kteří by se rozhodli nevěstě škodit. Naopak Christopher se ocitl v obležení čestné stráže, sestávající z příslušníků bývalé střelecké brigády.

Konečně dospěli ke kostelu, který již praskal ve švech. Ve vzduchu se vznášely veselé trylky houslí.

Zatímco Christopher kráčel k oltáři, aby zde vyčkal na nevěstu, Beatrix se držela s Leem vzadu.

„Beatrix,“ sykl bratr. „Cos to provedla s Hektorem?“

„Převlékla jsem ho za květinovou družičku,“ odvětila sestra vážně.

„Doufám, že ti nevadí, že právě žvýká svůj klobouk.“ Dívka potlačila zahihňání.

Leo k ní sklonil hlavu a zamumlal: „Než tě odvedu k oltáři, chci, aby sis něco zapamatovala. Tímto se tě nevzdávám, Beo. Pouze Phelanovi poskytuji příležitost milovat tě tak moc, jako my ostatní.“

Dívce zvlhly oči. Důvěřivě se o bratra opřela. „On jí využívá,“ špitla.

„Myslím si totéž,“ přiznal Leo. „Jinak bych mu nedovolil si tě vzít.“

Celý den probíhal ve znamení štěstí a bujaré zábavy. Jakmile si snoubenci vyměnili manželský slib, odkráčeli z kostela uličkou, již vytvořili příslušníci čestné stráže meči překříženými nad jejich hlavami. V souladu s další historickou tradicí byla přední brána zavřená a neotevřela se, dokud ženich nezaplatil výkupné. Christopher sáhl do sametového měšce, vytáhl z něj hrst zlatých mincí a vhodil je do davu. Za tento zlatý déšť si vysloužil bouřlivý jásot. Do vzduchu se vznesly další tři blyštivé spršky. Většina z penízků nestačila ani dopadnout na zem.

Poté, co byly všechny vysbírány, se společnost přesunula na náves, kde stály dlouhé stoly, na kterých se vršila spousta koláčů. Přinesl je snad každý z vesnice. Beatrix a Christopher se jimi navzájem krmili, zatímco přihlížející na ně házeli drobečky, jejichž posláním bylo zaručit mladému páru plodnost.

Vesničané se dál veselili na návsi, avšak svatebčané odjeli zpátky do Ramsay Housu, kde vypukla opravdová hostina provázená bezpočtem přípitků.

Když se připozdilo, Beatrix se po dlouhém dni konečně odebrala do své komnaty, aby se svlékla ze svatebních šatů. Z objemné róby jí pomáhala Amélie a komorná. Všechny tři se rozesmály v okamžiku, kdy se na podlahu snesla záplava drobků.

„Tenhle zvyk se mi líbí ze všeho nejméně,“ poznamenala Beatrix a smetla drobečky, které jí uvízly na pažích. „Na druhou stranu ptáci budou mít hody.“

„Když už mluvíme o ptáčcích…,“ spustila Amélie, jakmile se služka vydala pro vanu, „vzpomněla jsem si na báseň od Samuela Coleridgea. Pojednává o jaru. ‚Včelky bzučí, všechno pučí, ptáčci zpívají, druhy své hledají.‘“

Beatrix se na ni tázavě podívala. „Proč o tom mluvíš? Vždyť je podzim.“

„Ano, ale v téhle básni je zmíněno párování ptactva. Napadlo mě, že by ses třeba chtěla v této souvislosti na něco zeptat.“

„Já? Díky za nabídku, ale o opeřencích toho vím daleko víc než ty.“

Amélie si povzdechla a přestala se pokoušet o prudérní taktnost. „Na ptáky zapomeň. Čeká tě svatební noc. Chceš se na něco zeptat?“

„Aha. Vážím si tvé nabídky, ale Christopher už mě… ehm… v tomto směru poučil.“

Sestra povytáhla obočí. „Skutečně?“

„Ano. Nicméně použil zcela jiné přirovnání než ty.“

„Opravdu? O čem tedy mluvil?“

„O veverkách,“ přiznala Beatrix a kvapně se otočila, aby potlačila úsměšek. Nesmírně ji totiž pobavil Améliin užaslý výraz.

Přestože ráno odjíždějí na čtrnáctidenní svatební cestu do Cotswoldsu, Beatrix předpokládala, že svatební noc stráví v Phelan Housu. Z toho důvodu si tam nechala poslat truhlu s oblečením, toaletními potřebami a noční košili. Proto ji zaskočilo, když ji Christopher seznámil s tím, co má za lubem.

Poté, co se rozloučili s rodinou, novomanželé společně vyšli z domu. Christopher se převlékl z uniformy poseté blýskavými medailemi do jednoduchého tvídového obleku s bílou vázankou. Beatrix se v něm líbil o hodně víc než ve vojenské parádě, na niž pohlížela s pochybnostmi v očích. Ospalé podzimní slunce se zvolna nořilo za vrcholky stromů.

Nevěstu zarazilo, že místo kočáru čeká na příjezdové cestě jediný kůň, a to Christopherův mohutný hnědák.

Tázavě se na manžela podívala. „Já koně nedostanu? Nebo alespoň vozík s poníkem? Očekává se snad ode mě, že za tebou budu klusat?“

Christopher se zakřenil. „Pojedeme spolu, pokud ti to nevadí.

Mám pro tebe překvapení.“

„Koukám, že se překonáváš.“

„Ano. Napadlo mě, že by tě mohlo potěšit.“ Pomohl jí na koně a vyhoupl se za ni.

Ať už pro mě přichystal cokoliv, pomyslela si Beatrix, když se ukládala do manželovy starostlivé náruče, nyní prožívám dokonalé štěstí. Vychutnávala si pocit bezpečí, jejž jí poskytovalo mužovo urostlé tělo, které se plavně přizpůsobovalo každému pohybu koně. Christopher ji požádal, aby zavřela oči, a zamířil do lesa. Beatrix se přitulila k jeho hrudi. Uprostřed stromů byl vzduch svěžejší, provoněný jehličím a dechem vlhké prsti.

„Kam to jedeme?“ zamumlala do manželova kabátce.

„Už tam skoro jsme. Nedívej se.“

Přitáhl koni otěže, seskočil na zem a pomohl ženě ze sedla.

Beatrix se rozhlédla kolem sebe a rozpačitě se usmála. Stáli před tajným domkem na panství lorda Westcliffa. Z otevřených oken se linulo světlo. „Proč tady jsme?“

„Běž nahoru a uvidíš,“ vyzval ji Christopher a šel uvázat koně.

Vykasala si sukně modrých šatů a jala se stoupat po točitém schodišti osvíceném důmyslně rozmístěnými lampami zavěšenými na držácích, v nichž kdysi plály pochodně. Zdolala poslední schod a překročila práh kulaté místnosti.

Úplně se změnila.

Ve zčernalém krbu plál oheň a komnata se koupala ve zlaté záři luceren. Poškrábanou dřevěnou podlahu někdo vydrhl doběla a pokryl silnými tureckými koberci. Staré kamenné stěny zjemnily květované tapiserie. Rozpadlé lůžko nahradila velká postel z ořechového dřeva s vyřezávanými sloupky, vysokou matrací a nadýchanými bílými polštáři. Stolek v rohu pokrýval světle fialový ubrus. Prohýbal se pod tíhou všemožných lahůdek

a nechyběl ani stříbrný kbelík s vychlazeným šampaňským. Vedle malovaného paravánu trůnil její cestovní kufr.

Ohromená dívka se snažila vstřebat veškerou nádheru, která ji obklopovala.

Christopher ji následoval. Otočila se k němu. Věnoval jí tázavý pohled. „Můžeme zde strávit svoji první společnou noc, jestli chceš. Ale pokud ti to nevyhovuje, vrátíme se do mého sídla.“

Dojetím nemohla mluvit. „Tys tohle pro mě připravil?“

Přikývl. „Požádal jsem lorda Westcliffa, jestli tu smíme přenocovat. Neměl námitek, a tak…“

Beatrix ho přerušila tím, že se mu vrhla kolem krku.

Sevřel ji v objetí a zvolna ji hladil po zádech a bocích. Ústy putoval po hebkých tvářích, bradě a rtech. Jeho nevěsta mu slepě vycházela vstříc. Rozechvěle se nadechla a pak jejich ústa splynula ve vášnivém políbení. Beatrix se opájela Christopherovou blízkostí a vůní. Chtěla ho víc a víc. Dostat se hlouběji. Líbat ho horoucněji. Jenže on jí odolával a tiše se smál.

„Počkej. Uklidni se, miláčku. Překvapením ještě není konec a já bych nerad, abys tohle propásla.“

„Kde je?“ zeptala se ospale a pohladila ho po hrudi.

Tiše se zasmál, uchopil ji za ramena a něžně odstrčil. Podíval se na ni, oči se mu třpytily.

„Poslouchej,“ špitl.

Jakmile se utišilo její vzrušením rozbušené srdce, zaslechla píseň. Nelinula se z hudebních nástrojů, nýbrž z hrdel sehraného sboru. Beatrix, zcela vyvedená z míry, přistoupila k oknu a vyhlédla ven. Vzápětí její obličej prozářil potěšený úsměv.

Dole se shromáždila skupinka mužů z Christopherova regimentu. Dostavili se v uniformách. Stáli v řadě vedle sebe a zpívali pomalou tklivou baladu:

Kdyby mě s tebou, má lásko, vysadili na pobřeží Grónska a já tě směl stále objímat,

navzdory věčnému mrazu bych sálal žárem

a půl roku trvající polární noc by se proměnila v mžik.

Celý den bych tě miloval,

každou noc líbal a laskal, kdybys se mnou zabloudila přes hory a ještě dál…

„Naše píseň,“ zašeptala Beatrix.

„Ano.“

Poklekla na podlahu a rukama se opřela o římsu, na které kdysi zapálila bezpočet svíček pro vojáka, který bojoval ve vzdálené zemi.

Christopher klesl vedle ní a objal ji kolem ramen. Píseň dozněla a Beatrix poslala zpěvákům vzdušný polibek. „Děkuji vám, pánové. Na tuhle chvíli nikdy nezapomenu.“

Nato předstoupil jeden z důstojníků. „Možná o tom nevíte, paní Phelanová, ale podle tradice má každý příslušník ženichovy čestné stráže nárok na polibek od nevěsty.“

„To tedy nemá,“ protestoval vlídně Christopher. „Jediná zásada týkající se svateb zněla: V prvé řadě se neženit.“

„Jenže tys ji porušil, starý brachu.“ Vojáci zaburáceli smíchy.

„Osobně mu nemůžu nic vyčítat,“ přiznal jiný z vojáků. „Jste krásná jako zjevení, paní Phelanová.“

„Utkané z měsíčního světla,“ dodal další.

„Děkuji,“ pravil Christopher. „Přestaňte básnit o mé ženě a rozejděte se.“

„My jsme začali,“ uchechtl se jeden ze spolubojovníků, „a teď je na tobě, abys to dokončil, Phelane.“

Nato za veselého mňoukání a pokřikování splynuli s tmou.

„Berou s sebou mého koně,“ oznámil Christopher se smíchem v hlase. „Zůstalas tu se mnou nadobro uvězněná.“ Otočil se k Beatrix, uchopil ji za bradu a přinutil, aby se na něho podívala.

„Co se děje?“ Hlas mu zněžněl. „Co se stalo?“

„Nic.“ Pohlédla na něho uslzenýma očima. „Vůbec nic. Já jenom… Strávila jsem na tomto místě spoustu času a snila o tom, že jednoho dne budu s tebou. Ale nikdy jsem se neodvážila uvěřit, že k tomu doopravdy dojde.“

„Muselas tomu věřit. Alespoň trošinku. Jinak by se ti přání nesplnilo.“ Chlácholivě manželku objal. Dlouho mlčel a pak jí

zašeptal do vlasů: „Beatrix, jedním z důvodů, proč jsem se s tebou od onoho odpoledne nemiloval, je to, že jsem tě nechtěl zneužívat.“

„Nezneužil jsi mě,“ bránila se. „Sama jsem se ti nabídla.“

„Ano, já vím.“ Políbil ji do vlasů. „Byla jsi velkorysá, nádherná a tak vášnivá, že si už nedovedu představit milování s jinou ženou. Ale já to takhle napoprvé nechtěl. Dnes učiním náležité pokání.“

V hlase mu zazněla smyslnost a Beatrix se zatetelila v očekávání příštích slastí. „Není třeba, ale pokud na tom trváš…“

„Trvám.“ Pohladil ji po zádech, ale nepouštěl ji. Cítila se s ním v naprostém bezpečí. Líbal ji na hrdlo a přesně věděl, co činí. Jeho ústa pálila jako oheň. Přistála na obzvlášť citlivém místečku a dívka se zachvěla touhou.

Christopherovi neušlo, jak křečovitě polkla. Zvedl hlavu a usmál se na ni. „Co kdybychom se nejdřív navečeřeli?“ Spolu s ní se zvedl z podlahy.

„Po té opulentní hostině,“ brblala Beatrix, „už nikdy nebudu mít hlad. Nicméně…“ Čtverácky se zazubila. „Sklenka šampaňského by mi nevadila.“

Uchopil do dlaní její obličej a krátce ji políbil. „Za tenhle úsměv můžeš mít celou láhev.“

Vtiskla mu líčko do dlaně. „Co kdybys mi nejdřív rozepnul šaty?“

Otočil ji zády k sobě a pustil se do dovedně skryté řady drobných háčků.

V tomto gestu bylo cosi nadmíru důvěrného a domáckého. Jakmile odhalil manželčin krk, přitiskl ústa k hedvábné pokožce, a pak neodolal a zlíbal horní část jejích zad.

„Mám ti pomoci z korzetu?“ špitl jí do ucha.

Beatrix se v duchu podivila, že ji dosud nezradily nohy.

„Děkuji, není třeba. Zvládnu to sama.“ Uchýlila se za paraván, za nějž odtáhla cestovní truhlu. Zvedla víko a spočinula pohledem na úhledně složeném oblečení. Nechyběla ani zdrhovací mušelínová taštička s kartáčem, vlásenkami a dalšími drobnými nezbytnostmi. Vtom spatřila balíček ve světle modrém papíru převázaný stuhou stejného odstínu, za níž vězel složený lístek. Zvedla jej a četla:

Tohle je dárek určený pro Tvou svatební noc, drahá Beo. Je to noční košile z nejvyhlášenějšího londýnského módního salonu. Značně se liší od prádla, v němž jsi až dosud spala, ale ženicha jistě nadmíru potěší. Věř mi.

Poppy

Zvedla noční košili a shledala, že je ušitá z černé látky jemné jako pavučina a zapíná se na drobné černé knoflíčky. Protože byla zvyklá na cudné modely z plátna nebo mušelínu, podivně pojatý kousek ji zpočátku ohromil. Ale pokud se tohle líbí mužům…

Svlékla se donaha a vklouzla do košile. Hladce splynula po jejím těle a chladila. Těsně přilnula k trupu a ramenům, průsvitná sukně dosahovala až k podlaze. Postranní rozparek se vyšplhal až k boku, a když kráčela, svůdně odhaloval bílou nožku. Záda zůstávala kupodivu obnažená a výstřih končil hodně nízko. Beatrix si vytahala z účesu vlásenky a hřebínky a uložila je do mušelínové taštičky.

Opatrně vystoupila zpoza zástěny.

Christopher právě nalil šampaňské do dvou číší. Otočil se k ženě a zarazil se. Avšak jeho oči dychtivě putovaly po jejím těle. Jeho pohled pálil. „Můj Bože,“ zamumlal a naráz vypil svoji sklenku. Postavil ji stranou a natáhl se po druhé. Držel ji tak, jako by se bál, že mu proklouzne mezi prsty.

„Líbí se ti moje noční košile?“ zeptala se Beatrix. Přikývl, aniž od ní odtrhl zrak. „Kde je zbytek?“

„Víc jsem nenašla.“ Nedokázala odolat pokušení, aby ho trochu nepoškádlila. Schválně se podívala přes rameno. „Jak by to asi vypadalo, kdybych si ji oblékla obráceně…“

„Ukaž.“ Otočila se a předvedla mu holá záda. Christopher se přerývaně nadechl.

Ačkoliv slyšela, jak tiše zaklel, nebrala to jako urážku. Usoudila, že co se týče noční košile, měla Poppy pravdu. Když manžel vypil druhou číši šampaňského, aniž si uvědomil, že ji připravil pro ni, potlačila úsměšek. Odebrala se k posteli a uložila se do měkoučkých lůžkovin. Položila se na bok a pavučinková látka se

plavně shrnula z její nohy. Beatrix se nepokusila svoji nahotu zakrýt.

Christopher k ní kráčel jako omámený a cestou si svlékal košili. Pod opálenou pokožkou se mu napínaly vypracované svaly. Byl to dechberoucí pohled. Okouzleně sledovala toho urostlého muže, zjizveného Apollóna, který jí patřil.

Vztáhla k němu ruce a sotva se dotkla kožíšku na jeho hrudi, podvědomě zadržela dech. Polaskala jej prsty. Manžel se nad ni sklonil a našpulil ústa, jak činíval, když se ho zmocňovalo vzrušení.

Přemožena směsicí lásky a touhy, pravila bez dechu:

„Christophere…“

Prstem se dotkl jejího rtu a pohladil rozechvělé křivky. Potom se dychtivě přisál k jejím ústům, jako by se jich nedokázal nabažit. Každý polibek víc a víc jitřil ženiny nervy, rozdmýchával v jejím nitru žár, a tak nebyla schopna jasně uvažovat. Mužovy ruce putovaly po jejím těle s lehkostí, jež více slibovala, než uspokojovala. Šikovně ji sváděly.

Silně vnímala, jak ji tiskne zády k matraci a uvelebuje se mezi jejíma nohama. Prsty ji hladil po ňadrech, zkušeně vyhmátl špičatou bradavku zahalenou v tenkém hedvábí. Polaskal ji krouživými pohyby palce, až se Beatrix zatetelila blahem. Pak bradavku opatrně uchopil dvěma prsty a jemně stiskl. Vzrušení prolétlo dívčiným tělem jako žhavý šíp. Zasténala s ústy přitisknutými k jeho, a pak polibek přerušila, aby se mohla nadechnout.

Christopher se nad ní sklonil a jeho horký dech pronikl tenoučkou látkou. Jazykem se dotkl tvrdého hrotu. Hedvábí zvlhlo, zdrsnělo a poskytlo své nositelce příval slasti a vystupňované žádostivosti. Beatrix natáhla roztřesenou ruku, aby se zbavila noční košile.

„Nepospíchej,“ zarazil ji manžel. Jeho jazyk zanechával na hebké pleti mokrou stezičku, avšak nedosáhl tam, kde by si ho nejvíc přála mít.

Chytila ho za tváře a bradu. Prorážející strniště připomínalo drsný samet. Pokoušela se nasměrovat jeho ústa tam, kde po nich

zoufale prahla. Christopher se tiše smál a odolával všem jejím pokusům. „Pomalu,“ nabádal ji a zlíbal měkoučké místo mezi jejími ňadry.

„Proč?“ zeptala se mezi dychtivými povzdechy.

„Protože je to pro nás lepší.“ Uchopil oblá ňadra do misek dlaní a potěžkal je. „Zejména pro tebe. Zažiješ o to větší rozkoš… O hodně sladší… Dovol, lásko, abych ti to ukázal.“

Neklidně zazmítala hlavou. „Christophere…“ Hlas se jí třásl.

„Já si přeju…“

„Ano?“

Ačkoliv si uvědomovala, jak je její přání pošetilé, vyhrkla: „Kéž bych byla tvou první a jedinou milenkou!“

Pohlédl na ni tak, až se jí dojetím zastavilo srdce. Tála pod záplavou něhy, která z něho sálala. Zasypával ji něžnými polibky.

„Moje srdce patří jenom tobě. Poprvé poznávám, proč se tomu říká milování. Předtím to takové nikdy nebylo. I já zažívám svoje poprvé.“

Zamyslela se nad tím. Hleděla do jeho jiskrných očí. „Je to jiné, když je člověk zamilovaný?“

„Beatrix, lásko nejdražší, to se nedá s ničím srovnat. Skutečnost předčí i ty nejodvážnější sny.“ Sklouzl dlaní po jejím boku a prsty jemně odhrnul černé hedvábí. Pocítila v břiše příjemné zamrazení. Věděla, čeho je tento dotek předzvěstí. „Ty jsi ten důvod, proč jsem přežil. Kdyby tě nebylo, nikdy bych se z války nevrátil.“

„Tohle neříkej.“ Nedokázala vystát pomyšlení, že by se mu něco stalo.

„Upínám se k naději, že se s Vámi zase setkám…. Pamatuješ, kdy jsem ti tohle napsal?“

Beatrix přikývla a kousla se do rtu, neboť jeho dlaň putovala stále níž.

„Myslel jsem vážně každé slovo,“ zamumlal. „Napsal bych ti toho mnohem víc, ale nechtěl jsem tě děsit.“

„I já ti toužila sdělit víc,“ přiznala rozechvěle. „Ráda bych se s tebou podělila o všechny své úvahy, o každou…“ Odmlčela se a zalapala po dechu, neboť se dotkl jejího klína.

„Tady jsi tak teploučká,“ zašeptal, zatímco se jí dotýkal na tom nejintimnějším místě. „Tak měkoučká. Ach, Beatrix… Zamiloval jsem se do tvých slov, ale musím přiznat, že tento způsob komunikace mám radši.“

Skoro nemohla mluvit. Hlava se jí točila z přemíry vzrušení.

„Pořád je to milostný vzkaz,“ hlesla a pohladila ho po zlatavém rameni, „jenom sdělovaný prostřednictvím lůžka.“

Zazubil se. „Budu se snažit správně používat interpunkci.“

„Hlavně si dávej pozor na přechodníky,“ poradila mu se smíchem.

Smích ji však záhy přešel, neboť Christopher ji začal smyslně hladit a laskat. Zakoušela příliš mnoho pocitů, které přicházely z několika směrů. Zmocňoval se jí žár. Příliš rychle se vzrušila. Chvěla se žádostivostí.

„Prosím,“ zakňourala. Pokožka se jí orosila potem. Cítila jej i ve vlasech. „Teď tě potřebuji.“

„Ne, zlato. Ještě chvíli počkej.“ Hladil ji po stehnech, palci tu a tam zabloudil až k oltáříčku lásky.

Zjistila, že jestli se něčemu skutečně nedá zabránit, tak blížícímu se vyvrcholení. Čím víc ji nabádal, aby ještě počkala, tím víc se k němu přibližovala. Samozřejmě to poznal a oči mu vzplály škodolibostí. „Ještě ne,“ domlouval jí. „Je příliš brzy.“ A po celou tu dobu ji hladil v klíně a ústy laskal ňadra. Každá část jejího těla křičela neukojenou touhou. „Nepoddávej se tomu,“ nabádal ji.

„Počkej.“

Beatrix hlasitě oddechovala. Celá ztuhla, jak se pokoušela oddálit nevyhnutelné. Avšak sotva Christopher sevřel ve rtech její bradavku a začal sát, byla ztracená. Vykřikla, prohnula se v zádech a podvolila se spalující rozkoši.

Manžel na ni pohlédl a cosi zamumlal. Dlouhými tahy konejšil její rozpálené tělo, slíbal zbloudilou slzu z koutku úst. „Nebuď naštvaná,“ špitl.

„Nedokázala jsem tomu zabránit,“ postěžovala si plačtivě.

„Nikdo to po tobě nechtěl,“ pravil něžně. „Jenom jsem si s tebou pohrával. Škádlil jsem tě.“

„Přála jsem si, aby to trvalo déle. Tohle je naše svatební noc a už je po všem. Alespoň z mé strany,“ dodala chmurně.

Christopher se kvapně odvrátil, avšak Beatrix neušlo, že přemáhá smích. Jakmile se ovládl, s úsměvem na ni pohlédl a uhladil jí vlasy z obličeje. „Znovu tě rozpálím.“

Chvilku mlčela. Připadala si příliš zemdlená a vyčerpaná.

„Nevěřím,“ přiznala. „Jsem jako vyždímaný hadr.“

„Slibuji, že se zase začneš těšit,“ pravil pobaveně.

„Ale bude to dlouho trvat,“ prorokovala zamračená Beatrix.

Uchopil ji do náruče a vroucně políbil. „V to můžu pouze doufat.“

Jakmile se oba svlékli, Christopher zlíbal celé její tělo. Labužnicky si je vychutnával. Manželka se pod ním spokojeně vrtěla a vycházela mu vstříc. Dech se jí zrychlil. Bedlivě sledoval odezvy svého laskání a opatrně rozdmýchával křehký plamínek vášně. Beatrix Christophera okouzleně hladila – drsnou houštinu vlasů, saténově hladké svaly, vystouplé jizvy, s nimiž se stačila důvěrně obeznámit.

Otočil ji na bok a nadzvedl její koleno. Cítila, jak do ní proniká zezadu a otvírá ji jako lasturu. Dral se hluboko do jejího lůna, přesto žádala víc. Položila si hlavu na jeho paži a zalykala se rozkoší, zatímco ji líbal na krk. Obklopil ji, naplnil… Její tělo se poslušně přizpůsobovalo milostné invazi.

Šeptal jí do ucha slova chtíče, chvály a obdivu. Rozličnými způsoby jí sděloval, že ji míní uspokojit. Velice opatrně ji přetočil na břicho a ještě víc rozevřel její stehna. Beatrix zasténala, když ucítila, že jí jednou rukou nadzvedává boky. Uchopil její mušličku do dlaně a jal se laskat poupě rozkoše umístěné v jejím středu. Rozvlnil se v bocích. Nasadil rychlý, nemilosrdný a strhující rytmus. Beatrix spokojeně zasténala a zabořila prsty do přikrývky.

Sotva se přiblížila k pomyslnému vrcholu, Christopher se zarazil a převrátil ji na záda. Nemohla odtrhnout zrak od jeho lesknoucích se očí, v nichž řádila bouře.

„Miluji tě,“ zašeptal a ona sebou trhla, když do ní opět vstoupil. Objala ho rukama i nohama, přimkla se k němu a přitiskla rty k mohutnému ramenu. Muž spokojeně zamručel. Širokými

dlaněmi ji uchopil za zadničku a nadzvedl, aby ji mohl mocněji dobývat.

Společně hledali vysvobození z pekelných pout žádostivosti. Avšak fyzické uvolnění v nich probudilo touhu po hlubší důvěrnosti. Christopher se opatrně přetočil na bok a Beatrix stáhl s sebou. Dál zůstávali spojeni a spočívali si v objetí. I když byl Beatrix nejblíže, jak mohl, stále chtěl víc. Nedokázal se jí nabažit.

O něco později vstali z lůžka, aby si pochutnali na připravené krmi. Čekaly je plátky studené zvěřiny, různé saláty, nádherně zralé švestky a moučník s příchutí bezového likéru. Hostinu spláchli šampaňským. Poslední dvě sklenky si vzali do postele, kde Christopher pronesl několik košilatých přípitků. Beatrix ho rty vlhkými chlazeným šampaňským líbala na rozličné části těla. Hráli si, rozesmávali jeden druhého a pak zmlkli, a v sounáležitém tichu sledovali dohořívající svíčky.

„Nechci jít spát,“ zamumlala Beatrix. „Nechci, aby tahle noc někdy skončila.“

Cítila, jak se Christopher usmívá s ústy přitisknutými k její tváři. „Nevadí. Zítra nastane nová.“

„V tom případě si trochu zdřímnu. Sotva držím oči otevřené.“ Něžně ji políbil. „Dobrou noc, paní Phelanová.“

„Dobrou.“ Ospale se usmála. Christopher vstal a sfoukl poslední svíce.

Ale nejprve sňal z lůžka polštář a spolu s přikrývkou jej položil na koberec.

„Co to provádíš?“

Pohlédl na ni přes rameno a povytáhl obočí. „Přece jsem ti povídal, že spolu nemůžeme spát.“

„Ani o svatební noci?“

„Budu kousek od tebe, lásko.“

„Ale moc pohodlně se nevyspíš.“

Zhasl poslední plamínek. „V porovnání s místy, kde jsem až donedávna nocoval, je to přepych. Věř mi. Budu se cítit jako v bavlnce.“

Beatrix nepřesvědčil. Zachumlala se do deky a položila se na bok. Místnost tonula ve tmě. Slyšela, jak se Christopher uvelebuje

na koberci. Následovaly ozvy jeho pravidelného dechu. Brzy i ji obestřela příjemná dřímota a manžel zůstal se svými démony sám.

Ačkoliv Beatrix považovala Hampshire za nejkrásnější místo v Anglii, Cotswolds jej téměř zastínil. O Cotswoldsu se často mluví jako o srdci Anglie. Tvoří jej hřbety hor a kopců, jež se táhnou přes Gloucestershire a Oxfordshire. Beatrix byla nadšená z malebných vesniček s malými úhlednými domky a zelených úbočí, na nichž se popásala stáda huňatých ovcí. Jelikož se oblast rozvíjela právě díky produkci vlny, na mnohých nově postavených kostelech se skvěly tabulky s nápisem: TENTO SVATOSTÁNEK VÁM ZAPLATILY OVCE.

K jejímu nesmírnému potěšení stejné úcty požívali i zdejší pastevečtí psi. Přístup lidí ke čtyřnohým pomocníkům Beatrix připomněl romské přísloví, jež kdysi zaslechla od Cama: „Aby se host cítil vítaný, musí se především cítit vítaný jeho pes.“ Obyvatelé Cotswoldsu brali svoje psy všude, dokonce i do kostela. Lavice bývaly odřené tam, kde uvazovali vodítka.

Christopher odvezl svou ženu do chalupy s doškovou střechou stojící na panství lorda Brackleyho. Vikomt, starý rodinný přítel, jim stavení nabídl k neomezenému užívání. Chalupa stála nedaleko jeho sídla, hned za stodolou. Byla nízká a starobylá, porostlá fialovým klematisem, a vypadala jako z pohádky.

Hlavní světnici vévodil kamenný krb, strop brázdily trámy. Nábytek poskytoval dostatek pohodlí a okna shlížela do zahrady. Albert se rozběhl po schodech vzhůru prozkoumat místnosti v patře, komoří zatím přinášeli zavazadla.

„Líbí se ti tady?“ zeptal se s úsměvem Christopher, když spatřil manželčino nadšení.

„Jak by ne?“ Zvolna se otáčela dokola, aby si vše prohlédla.

„Je to tu poněkud skromné,“ přiznal a zazubil se, když se mu žena potěšeně vrhla kolem krku. „Mohl jsem tě vzít někam jinam. Do Paříže, Florencie…“

„Jak už jsem říkala, toužila jsem po klidném a útulném místě.“ Zasypávala jeho tvář drobnými polibky. „Chci si číst, popíjet víno, chodit na dlouhé procházky a užívat si tvou blízkost. Tohle je nejkrásnější místo na světě. Už teď je mi líto, že odtud budeme muset jednou odjet.“

„Ale až za dva týdny.“ Jejich ústa splynula ve vášnivém políbení a Beatrix tála jako loňský sníh. Povzdechla si.

„Jak by se běžný život mohl vyrovnat líbánkám?“

„Bude stejně báječný, uvidíš,“ zašeptal. „Dokud při mně budeš stát.“

Na manželovo naléhání se Beatrix ubytovala v jednom z horních pokojíků. Christopher věděl, že ji oddělené ložnice trápí, ale spal příliš neklidně. Nečekaně ho přepadaly noční můry a on nechtěl nic riskovat.

Ačkoliv zakoušel nevýslovné štěstí, i zde ho pronásledovaly stíny minulosti. S trhnutím se probouzel uprostřed noci a podvědomě sahal po zbrani, aby se bránil. Kdykoliv muka nočních můr dosáhla neúnosné meze, Albert se uvelebil v nohách jeho postele a dělal mu společnost. Stejně jako v době války teriér svého pána věrně hlídal a střežil jeho spánek.

Bez ohledu na utrápené noci byly dny naplněny štěstím a radostí, jež Christopher roky nepoznal. Vzduch se tu zdál o něco průzračnější, světlo jasnější a měkčí. Ráno je většinou přivítalo zářivé slunce, odpoledne se na nebi postupně nakupila oblaka. K večeru podzimně zbarvené listí pokropil déšť, takže vypadalo jako nalakované. Jakmile se snesl soumrak, krajina vydechovala zemitou vůni.

Brzy si osvojili neměnný denní řád. Po prosté snídani se s Albertem vydali na dlouhou procházku. Poté zamířili do nejbližšího městečka na trh, anebo zkoumali místní

pamětihodnosti. Avšak putování s Beatrix bylo plné přestávek. Často se zastavovala, aby prozkoumala pavučinu, hmyz, mech nebo ptačí hnízda. Hlasům přírody naslouchala se stejným obdivem, s jakým lidé přistupují k Mozartovým skladbám. Nacházela v nich celou symfonii. Každý den se dívala na svět novýma očima, žila naplno přítomností a držela krok se vším kolem sebe.

Jednou přijali pozvání na večeři od lorda a lady Brackleyových, nicméně většinu času mívali sami pro sebe. Tu a tam je vyrušil příchod služebnictva, které jim ze sídla přinášelo jídlo a čisté prádlo. Mnohá odpoledne strávili milováním před krbem nebo na lůžku. Čím víc se Beatrix manželovi oddávala, tím víc po ní bažil.

Avšak Christopher nepolevil v odhodlání uchránit ji před temnou stránkou své osobnosti a vzpomínkami, před nimiž nedokázal uprchnout. Beatrix projevovala trpělivost, když v průběhu rozhovoru zabruslili na tenký let a konverzace začala váznout. Dovedla vycítit sebemenší zhoršení manželovy nálady. Christopher se v duchu styděl za to, že se musí přizpůsobovat jeho složité povaze.

Přicházely okamžiky, kdy v něm nevinná otázka vyvolala silné podráždění. Než aby se na ženu utrhl, raději se ponořil do mrazivého mlčení. Častým zdrojem napětí se stávaly jejich oddělené ložnice. Beatrix si nemohla zvyknout na skutečnost, že nesmí vedle svého chotě spát. Probouzel ho sebemenší zvuk či dotek. Avšak mladá paní se nevzdávala.

„Alespoň si u mě zdřímni,“ navrhla mu jednou odpoledne. „Na chviličku. Bude to příjemné, uvidíš. Jednoduše se ke mně polož a…“

„Beatrix,“ ozval se popuzeně, „přestaň se mnou smlouvat.

Ničeho nedosáhneš, jenom mě rozzlobíš.“

„Promiň,“ kála se provinile. „Jenom bych ti chtěla být blíž.“

Dokonale ji chápal. Avšak blízkost, o niž usilovala, jí bude navěky zapovězena. Zkrátka nepřipadá v úvahu. Snažil se jí to vynahradit ve všech ohledech, na které si vzpomněl.

Touha po ní vyvěrala z takové hloubky, jako by byla součástí jeho krve či kostí. Příčina této podivné alchymie pro něho

zůstávala záhadou. Záleží na ní vůbec? Člověk se může důkladně zabývat láskou, zkoumat každé vlákno přitažlivosti, a přesto se nedobere podstaty.

Tak to zkrátka je.

Po návratu do Phelan Housu je přivítal chaos. Služebnictvo si dosud zcela nezvyklo na nové obyvatele stáje a domu, včetně kočky, ježka, kozy, ptáků a králíků, muly a dalších. Hlavním důvodem pozdvižení však bylo blížící se stěhování do Rivertonu. Zařízení mnohých pokojů bylo pečlivě naskládáno do beden a čekalo na odvoz.

Audrey ani Christopherova matka tu nechtěly zůstat. Audrey se chystala vrátit ke svým příbuzným do Londýna, kde se jí dostávalo pozornosti a podpory. Paní Phelanová se rozhodla žít s rodinou svého bratra v Hertfordshiru. Služebnictvo, které se nemůže nebo nechce odstěhovat ze Stony Crossu, zde zůstane a bude spravovat dům a jeho okolí.

Paní Clockerová podala Christopherovi podrobné hlášení o tom, co se v domácnosti událo v době jeho nepřítomnosti.

„Obdrželi jste další svatební dary, včetně nádherného křišťálu a stříbra. Vystavila jsem je na dlouhém stole v knihovně spolu s vizitkami dárců. Dále tam máte spoustu pošty a navštívenek. A pane…, zastavil se tu nějaký oficír. Ne ten, co vám byl na svatbě, jiný. Nechal tu vizitku a mám vám vyřídit, že se brzy vrátí.“

Christopher nehnul brvou. „Jak se jmenoval?“ zeptal se tiše.

„Plukovník Fenwick.“

Muž neodpověděl. Beatrix, stojící po jeho boku, neušlo, že zatíná ruce v pěst a téměř nepostřehnutelně zamrkal. Chmuřil se a připadal jí vzdálený. Krátce na hospodyni kývl. „Děkuji vám, paní Clockerová.“

„Ano, pane.“

Aniž své ženě věnoval jediné slovo, odešel ze salonu a vydal se do knihovny. Beatrix mu byla okamžitě v patách.

„Christophere…“

„Teď ne.“

„Co může plukovník Fenwick chtít?“

„Jak to mám vědět?“ odsekl.

„Myslíš, že jeho návštěva souvisí s udělením Viktoriina kříže?“ Muž se zastavil a prudce se obrátil ke své ženě, až zavrávorala.

Probodával ji pohledem. Uvědomila si, že ho přepadl jeden ze záchvatů zlosti, který se objevoval pokaždé, když měl nervy napnuté k prasknutí. Z rovnováhy ho vyvedla pouhá zmínka o plukovníku Fenwickovi. Bylo nutné Christopherovi přičíst ke cti, že se několikrát zhluboka nadechl ve snaze svůj hněv opanovat.

„Teď o tom nemůžu mluvit. Potřebuji oddech.“ Otočil se a odkráčel.

„Ode mě?“ Beatrix se za ním mračila.

Chlad mezi nimi přetrvával po zbytek dne. U večeře Christopher odpovídal pouze jednoslabičně, což Beatrix na náladě nepřidalo. I když se Hathawayovi pohádali, vždycky se v domě našel někdo, s kým si mohla popovídat. Ale teď jí zůstal jenom zamlklý manžel. Pojednou si připadala nesmírně osamělá. Má se mu omluvit? Kdepak. Něco v jejím nitru tento nápad zavrhlo. Nic špatného přece neudělala, pouze mu položila otázku.

Těsně před ulehnutím si vzpomněla na něco, co jí poradila Amélie. Nikdy nechoď spát naštvaná na manžela. Oblečená do noční košile a županu prošla celým domem. Svého chotě našla v knihovně. Seděl u krbu.

„Tohle není fér,“ prohlásila ve dveřích.

Christopher se na ni podíval. Do obličeje mu dopadalo světlo plamenů a rozžínalo v jeho vlasech žluté a červené odlesky. Ruce měl úhledně složené v klíně. Albert ležel stočený v křesle s hlavou položenou na tlapkách.

„Co jsem ti udělala?“ domáhala se Beatrix vysvětlení. „Proč se mnou nemluvíš?“

Muž se dál tvářil bezvýrazně. „Já s tebou mluvím.“

„Ano. Jako cizí člověk. Bez sebemenší stopy náklonnosti.“

„Beatrix,“ povzdechl si. Vypadal unaveně. „Promiň. Běž si lehnout. Zítra zajedu za Fenwickem a zase bude všechno v pořádku.“

„Ale co jsem ti provedla já?“

„Nic. Ale umožni mi, abych se s tím vypořádal po svém.“

„Proč musím být zticha? Copak mi nedůvěřuješ?“

Christopherův výraz se změnil. Zvlídněl. Pohlédl na ni s náznakem soucitu. Zvedl se a zvolna k ní přistoupil. Na pozadí zářícího ohně jeho temná silueta působila hrozivě. Beatrix se opřela zády o kliku. Srdce jí poplašeně tlouklo.

„Bylo ode mě sobecké si tě brát,“ prohlásil. „Věděl jsem, že pro tebe bude obtížné vystačit s tím, co ti mohou nabídnout, a nežádat víc. Varoval jsem tě.“ Upíral na ni planoucí zrak. Jednou rukou se opřel o dveře ve výšce její hlavy, druhou zabloudil k výstřihu županu, zpod nějž vykukovala noční košile. Pohrával si s bílou krajkou. Sklonil k manželce hlavu. „Mám se s tebou pomilovat?“ otázal se. „Bude ti to stačit?“

Poznala, že se ji pokouší uchlácholit. Místo duševního sblížení jí nabízí tělesnou slast. Poskytuje jí velice dobrou náhražku. Ale přestože její tělo reaguje na jeho blízkost, vůni a doteky plné příslibů, mysl se vzpouzí. Odmítá nechat se odbýt. Chce být jeho životní družkou a ne hračkou.

„Podělíš se se mnou poté o postel?“ zeptala se. „Zůstaneš u mě až do rána?“

Jeho prsty se zastavily. „Ne.“

Beatrix se zamračila a odstoupila od něho. „V tom případě jdu spát sama.“ A vzhledem k rozčarování, jež zakoušela, dodala:

„Ostatně jako každou noc.“

„Zlobím se na Christophera,“ sdělila odpoledne Beatrix Amélii, zatímco se ruku v ruce procházely po štěrkové pěšině za sídlem Ramsayových. „Ale než ti o tom začnu vyprávět, chci, abys věděla, že tato záležitost má pouze jediné rozumné řešení. To moje.“

„Chápu,“ souhlasila s porozuměním sestra. „Manželé lezou občas ženám na nervy. Pověz mi, co tě trápí. Myslím, že s tebou budu ve všem naprosto souhlasit.“

Beatrix sestře vylíčila, jak dům v době jejich nepřítomnosti navštívil plukovník Fenwick a jak na jeho návštěvu zareagoval její muž.

Amélie se na Beatrix kysele zazubila. „Zřejmě se jedná o potíže, před nimiž tě Christopher varoval.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila dívka, „ale to na věci nic nemění. Šíleně ho miluji. Vidím, jak úporně bojuje s určitými myšlenkami, které se mu líhnou v hlavě, anebo se snaží potlačovat ve válce vypěstované reflexy. Odmítá se o tom se mnou bavit. Získala jsem jeho srdce, ale je to jako bydlet v domě, ve kterém je většina dveří trvale zamčená. Chce mě ušetřit všech nepříjemností, ale to není opravdové manželství. Alespoň ne takové, jako máte vy s Camem. A situace se nezlepší, dokud se mnou Christopher nezačne sdílet i to zlé.“

„Muži v tomto směru riskují neradi,“ mínila Amélie. „Žena musí být trpělivá.“ Pojednou zesmutněla. „Ale o jednom bych tě chtěla ujistit, drahá. Žádný člověk není schopen dávat ze sebe jenom to dobré.“

Beatrix na ni zadumaně pohlédla. „Bezpochyby ho zanedlouho vyprovokuji k nějakému zoufalému činu. Tlačím na něho a dotírám, a on odolává. Obávám se, aby to takhle nechodilo po zbytek našeho manželství.“

Amélie se na ni láskyplně usmála. „Každé manželství se v průběhu času mění. Právě to je na něm to nejlepší a zároveň nejhorší. Počkej, však se dočkáš. Slibuji.“

Jakmile Beatrix odešla k sestře, Christopher neochotně zvažoval návštěvu Williama Fenwicka. Nesetkal se s ním od doby, kdy byl plukovník poslán do Anglie, aby se zotavil ze zranění, jež utržil v Inkermanu. Nerozešli se v dobrém – mírně řečeno.

Fenwick choval vůči Christopherovi zášť a nikterak se jí netajil. Vadila mu pozornost a pocty, kterých se mu dostává. Domníval se, že by si zasloužil totéž. Ačkoliv se těšil všeobecné neoblíbenosti, jedna věc se mu nedala upřít: byl předurčen pro vojenskou slávu. V jezdeckém umění se mu nikdo nevyrovnal, projevoval nepopiratelnou statečnost a zuřivě bojoval. Chtěl se prosadit na bojišti a zaslouženě si vydobýt místo v britském pantheonu válečných hrdinů.

Žlučí mu hnula zejména skutečnost, že mu život zachránil právě Christopher. Vzhledem k nevraživosti, jež mezi oběma důstojníky panovala, člověka zákonitě napadlo, že by Fenwick raději zemřel, než sledoval, jak Phelan přebírá medaili za jeho záchranu.

Christopher neměl ponětí, co od něho může Fenwick chtít. Pravděpodobně se doslechl o chystaném udělení Viktoriina kříže a přišel vyjádřit svoji nelibost. Dobrá. Christopher mu umožní, aby si řekl své, a pak se postará, aby nevítaný host zmizel z Hampshiru. Na navštívence, kterou mu Fenwick zanechal, byla naškrábaná adresa. Vyplývalo z ní, že se ubytoval ve zdejší hospodě. Christopher neviděl jinou možnost než se tam s ním sejít. Ať ho vezme čert, jestli ho pustí do svého domu a představí Beatrix.

Odpoledne se nebe zatáhlo a krajinu bičoval vítr. Na cestách se povalovalo spadané listí a ulámané větévky. Zima se blížila, její příchod oznamoval lezavý chlad. Christopher se vydal do vesnice po hlavní silnici vedoucí kolem lesa. Jeho hnědého plnokrevníka studené počasí spíše vzpružilo a nemohl se dočkat, až si protáhne nohy. Vítr se prodíral krajkovím holých větví a cosi šeptal, jako by se mezi stromy proháněli duchové.

Christophera se zmocnil nepříjemný pocit, že ho někdo sleduje. Dokonce se ohlédl přes rameno a zpola očekával, že spatří ďábla nebo smrt. Opět propadal temným myšlenkám, jež ho po válce nemilosrdně trápily. I když v poslední době daleko méně.

Díky Beatrix.

Náhle pocítil v hrudi dojetí a touhu. Potřebu rozjet se za ní a pevně ji k sobě přivinout. Včera v noci s ní nedokázal mluvit. Dnes to možná bude snazší. Vynasnaží se být takovým manželem, jakého potřebuje. Ze dne na den se to nepodaří, ale ona je trpělivá a umí odpouštět. Bože, jak ji za to miluje! Pomyšlení na zbožňovanou choť mu pomohlo uklidnit rozjitřené nervy. Blížil se k hostinci. Ve vsi panoval klid, dveře obchodů zůstaly kvůli listopadové plískanici zavřené.

Zájezdní hostinec ve Stony Crossu už hodně pamatoval. Bylo zde útulno, voněl po pivu a jídle. Omítnuté stěny časem ztmavly do medového odstínu. Hostinský Palfreyman znal Christophera od dětství. Vřele ho přivítal, položil mu několik žoviálních otázek týkajících se líbánek a pohotově mu sdělil, ve které světnici najde Fenwicka. O několik minut později návštěvník zaklepal na příslušné dveře a napjatě vyčkával.

Dveře se se skřípěním otevřely.

Pohled na plukovníka Williama Fenwicka, oděného v civilních šatech, Christophera podráždil. Byl zvyklý vídat ho v červenozlaté uniformě jezdectva. V obličeji se nezměnil. Jen mu připadal podezřele bledý na člověka, jenž si libuje v jízdě na koni.

Christophera se ihned zmocnil odpor, který mu nedovolil se k Fenwickovi přiblížit. „Plukovníku,“ oslovil ho a musel se opanovat, aby mu nezasalutoval. Místo toho si potřásli rukou.

Sotva sevřel mužovu dlaň – vlhkou a studenou –, zmocnil se ho nepříjemný pocit.

„Phelane.“ Fenwick nemotorně ustoupil stranou. „Půjdete dál?“ Christopher zaváhal. „Dole jsou dvě místnosti a šenk.“

Fenwick se pousmál. „Bohužel se mi ozývají stará zranění a schody pro mě představují problém. Proto vás prosím o shovívavost. Přijměte laskavě moje pozvání.“ Tvářil se zarmouceně, snad až omluvně.

Phelan se trochu uvolnil a vstoupil.

Pokoj byl prostorný, čistý a spoře zařízený. Fenwick se dobelhal k jedné z židlí. Christopherovi neušlo, že bývalý důstojník nemůže ohýbat nohu.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval ho plukovník. „Děkuji, že jste přišel. Vydal bych se za vámi znovu, ale těší mě, že jste mi ušetřil cestu.“ Ukázal na nohu. „V poslední době je bolest horší. Bylo mi řečeno, že se ji povedlo zachránit čirým zázrakem, ale někdy mě napadá, zda by amputace nebyla lepší.“

Christopher vyčkával, až mu Fenwick vysvětlí, co ho přivedlo do Hampshiru. Když se k tomu plukovník neměl, vyhrkl: „Zřejmě mi něco chcete.“

„Koukám, že nejste tak trpělivý, jak jste býval.“ Zatvářil se pobaveně. „Co se stalo s tím střelcem, jenž proslul svým pověstným klidem?“

„Válka skončila. Mám na práci lepší věci.“

„Nepochybně se týkají vaší nevěsty. Asi bych vám měl poblahopřát. Povězte mi, jaké dámě se podařilo urvat nejopěvovanějšího vojáka v Anglii?“

„Takové, která nedbá na metály ani vavříny.“

Fenwick se na něho pochybovačně podíval. „Tomu mám věřit? Jistěže jí jde o slávu. Vždyť se stala manželkou nesmrtelného hrdiny.“

Christopher na něho tupě zíral. „Prosím?“

„Lidé si o vás budou povídat celá desetiletí, možná i staletí.

Nevykládejte mi, že to pro vás nic neznamená.“

Phelan zavrtěl hlavou, aniž z plukovníka spustil zrak.

„Vojenská tradice přetrvává v naší rodině už celé věky,“ spustil Fenwick. „Tušil jsem, že já to dotáhnu nejdál a dlouho neupadnu v zapomenutí. Na bezvýznamné předky si nikdo nevzpomene. Kdo je zvědavý na manžely a otce, benevolentní pány a loajální přátele? O tyhle bezejmenné lidičky se nikdo nezajímá. Zato válečníci jsou chováni v náležité úctě. Na ty se nikdy nezapomene.“ Hořce se ušklíbl. „Po ocenění, jakým je Viktoriin kříž, touží každý.“

„Po kousku kovu vykoupeném smrtí?“ otázal se skepticky Christopher.

„Odpusťte si ten nadřazený tón, vy arogantní osle.“ Navzdory jízlivým slovům se tvářil klidně a příkladně se ovládal. „Od prvopočátku jsem věděl, že nejste víc než floutek s prázdnou hlavou. Pohledný panák navlečený v uniformě. Ale ukázalo se, že máte užitečný dar – umíte střílet. Převeleli vás k Puškám, kde z vás nějakým zázrakem udělali vojáka. Když jsem poprvé četl vojenské hlášení, napadlo mě, že se jedná o nějakého jiného Phelana, protože se psalo o válečníkovi, což mi na vás rozhodně nesedělo.“

„U Inkermanu jsem vás přesvědčil o opaku,“ poznamenal tiše Christopher.

Malé rýpnutí vyčarovalo na Fenwickově tváři pousmání člověka, jenž žasne nad nepředstavitelnou ironií, kterou mu osud přichystal. „Ano. Zachránil jste mě a teď za to shrábnete nejvyšší vojenské vyznamenání.“

„Nestojím o ně.“

„Což je na tom nejhorší. Mě poslali domů, zatímco z vás se stal vavříny ověnčený hrdina. Shrábl jste všechno, co mělo patřit mně. Zapsal jste se do dějin a ani o to nestojíte. Kdybych tenkrát zemřel, alespoň by to k něčemu bylo. Ale vy jste dokázal těžit i z mé porážky. A neváhal jste kvůli tomu zradit svého nejlepšího přítele. Kamaráda, který vám věřil. Nechal jste Bennetta zemřít o samotě.“ Upřeně Christophera sledoval, aby mu neunikla jeho sebemenší reakce.

„Kdybych mohl vrátit čas, rozhodl bych se stejně,“ oznámil mu Phelan mírně.

Fenwick se zatvářil pochybovačně.

„Doopravdy si myslíte, že jsem vás odtamtud dostal kvůli vám? Nebo kvůli sobě? Domníváte se, že mi záleželo na vás nebo na nějaké zatracené medaili?“

„Proč jste to tedy udělal?“

„Protože Mark Bennett umíral,“ vyštěkl divoce Christopher.

„Zato vás jsem mohl zachránit. Napadlo mě, že uprostřed vší té smrti musí někdo přežít. I kdybyste to měl být vy.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, během nějž se Fenwick vypořádával s dopadem Phelanových slov. Úlisně se na něho podíval a Christopherovi se bezděčně zježily vlasy na krku. „Bennettovo zranění nebylo tak vážné, jak se mohlo na první pohled zdát. Nebylo smrtelné.“

Christopher na něho nechápavě civěl. Nepatrně se zachvěl a znovu zaostřil na Fenwicka, který nepřestával mluvit:

„… našli ho dva ruští husaři a zajali. Nejprve ho ošetřil vojenský felčar, potom ho poslali do lágru ve vnitrozemí. Užil si tam své. Strádal nedostatkem jídla i špatným ubytováním. Sotva se zmátožil, musel pracovat. Po několika neúspěšných pokusech se mu nakonec podařilo utéct. Dostal se na území spojenců a přibližně před čtrnácti dny se vrátil do Londýna.“

Christopher nemohl uvěřit vlastním uším. Mohla by to být pravda? Klid…, jenom klid. V hlavě mu hučelo. Mimoděk zatínal svaly, aby se nechvěl jako osikový list. Kdyby ho přepadl zrádný třas, nedokázal by jej přemoci.

„Proč nebyl Bennett po válce propuštěn v rámci předávání zajatců?“ slyšel se ptát.

„Ti, co ho zajali, požadovali za jeho propuštění spoustu peněz, nějaké zásoby a zbraně. Osobně chovám podezření, že se Bennett při výslechu přiznal, že pochází z bohaté rodiny. Vyjednávání bylo v každém případě velice problematické a vědělo o něm jen vedení ministerstva války.“

„Čert aby ty parchanty spral,“ zadrmolil hněvivě Christopher.

„Kdybych to věděl, zachránil bych ho.“

„O tom nepochybuji,“ ucedil suše Fenwick. „Ačkoliv se tomu těžko věří, tato záležitost se vyřešila i bez vašich hrdinských činů.“

„Kde je Bennett teď? V jakém je stavu?“

„Právě proto jsem za vámi přijel. Chci vás varovat. A od téhle chvíle vám nic nedlužím. Rozumíte?“

Christopher vyskočil ze židle a zatnul pěst. „Před čím mě chcete varovat?“

„Mark Bennett není psychicky v pořádku. Doktor, který ho doprovázel na zpáteční cestě do Anglie, doporučil pobyt v ústavu pro choromyslné. Z toho důvodu se o Bennettově návratu nepsalo v novinách. Jeho rodina si přeje udržet zprávy o jeho duševním stavu pod pokličkou. Nejprve ho poslali do rodinného sídla v Buckinghamshiru, odkud však nečekaně zmizel. Nikdo neví, kde je. Podle dobrozdání příbuzných vás Bennett viní ze svého krutého osudu a oni jsou přesvědčeni, že se vás pokusí zabít.“ Na rtech se mu objevil mrazivý úsměv připomínající puklinu v ledu. „Ach, ta ironie. Dostanete metál za záchranu muže, jehož nenávidíte, a nejspíš sejdete rukou nejlepšího přítele. Asi byste ho měl najít dřív, než on najde vás.“

Phelan vyklopýtal z místnosti a schodiště zdolal dlouhými kroky. Je to pravda? Anebo se jedná o zvrhlé divadýlko připravené pomstychtivým Fenwickem? Bylo by možné, aby Bennett přežil a následně se zbláznil? A pokud ano, co všechno musel vytrpět? Pokoušel se posbírat vzpomínky na okouzlujícího, dobromyslného Marka, a porovnat je s obrazem muže, kterého mu Fenwick právě popsal. Nešlo to.

Prokristapána… Jestli ho Bennett hledá, hravě najde jeho dům.

Zachvátila ho nová vlna strachu, mnohem úpornější než všechny předešlé. Musí se postarat, aby Beatrix zůstala v bezpečí. Na ničem na světě tolik nezáleží, jako na její ochraně. Sešel ze schodů, srdce mu divoce tlouklo. Zdálo se mu, že ozvěna jeho kroků opakuje slabiky manželčina jména.

Hostinský stál u vchodu. „Dáte si před odchodem korbel piva?

Největší anglický hrdina u nás může pít zdarma.“

„Kdepak. Jedu domů.“

Palfreyman ho zadržel. Tvářil se znepokojeně. „Kapitáne Phelane, pojďte si na chvíli sednout do šenku. Připadáte mi nějaký bledý. Přinesu vám dobrou brandy nebo rum. Dáme do každé nohy jeden, co říkáte?“

Christopher zavrtěl hlavou. „Nemám čas.“ A nesmí ho zbytečně ztrácet. Vyběhl ven. Mezitím se setmělo a ještě víc ochladilo. Soumrak se kvapně snášel, jako by se chystal pohltit celý svět.

Na zpáteční cestě se mu v uších ozýval řev mužů na bitevním poli. Byly to zvuky utrpení, prosby a pláč, bolest. Bennett žije. Jak je to možné? Viděl přece v jeho hrudi čistý průstřel. Věděl, že v takových případech se smrt nedá obelstít. Setkával se s ní až příliš často. Ale kdyby nějakým zázrakem…

Když se přiblížil k domu, spatřil Alberta, jak vybíhá z lesa. Beatrix ho následovala. Vracela se od příbuzných. Náhlý poryv větru jí strhl z hlavy klobouk a nadzvedl vínovou pláštěnku. Žena se hlasitě rozesmála, neboť čilý teriér se pustil za kloboukem, aby jí ho přinesl. Vtom si všimla, že manžel přijíždí po silnici, a zamávala mu.

Christophera málem přemohla úleva. Panika se rozplývala. Náhle jako by přibylo světla. Díky, Bože. Beatrix je tady a v bezpečí. Patří k němu. Je krásná a plná energie. Bude se o ni bedlivě starat celý svůj život. Dá jí všechno, co si bude přát. Pojednou se mu to zdálo velmi snadné – láska mu pomůže.

Přitáhl koni otěže a dál pokračoval krokem. „Beatrix!“ Jeho volání odnesl vítr.

Pořád se smála, vlasy jí poletovaly ve větru. Čekala, až k ní přijede.

Vtom ho prudce rozbolela hlava. O zlomek vteřiny později zaslechl výstřel. Povědomý zvuk, jenž se mu nesmazatelně vryl do paměti. Hvízdání kulek, výbuchy granátů. Křik mužů a ryk vyděšených koní.

Zvolna se skácel ze sedla. Zvuky a zrakové vjemy splynuly v jedno. Obloha byla dole a země nahoře. Padá nahoru, nebo dolů? Dopadl na tvrdý povrch cesty a vyrazil si dech. Cítil, jak mu pramínek horké krve stéká po tváři až k uchu.

Další noční můra. Musí se z ní probudit a sebrat se. Zvláštní, Beatrix je tu s ním. Pláče a běží k němu. Albert je tu taky a zběsile štěká.

Plicím se nedostávalo vzduchu, srdce sebou plácalo jako ryba vytažená z vody na břeh. Beatrix u něho poklekla a vložila si jeho hlavu do klína. Modrá sukně se kolem ní nadouvala.

„Christophere, dovol… Ach, proboha!“

Albert zuřivě štěkal a vrčel. Někdo se blížil. Následovala krátká odmlka a pak se psí výhrůžky změnily v pronikavé vytí.

Christopher se s námahou posadil a rukávem si otřel krvácející skráň. Zamrkal ve snaze zaostřit na vychrtlou postavu v uválených šatech, která zůstala stát několik metrů od nich. Byl to muž a v ruce svíral revolver.

Vojenský, pětiranný, perkusní. Okamžitě ho poznal.

Ani se nemusel příchozímu podívat do ztrhaného obličeje.

Okamžitě věděl, kdo to je.

„Bennette.“

Beatrix se instinktivně postavila mezi manžela a cizího muže, ale Christopher ji odstrčil za sebe. Strach a šok způsobily, že se jí zrychlil dech. Vytřeštěnýma očima zírala přes manželovo rameno.

Střelec byl oblečený do civilních šatů, jež zplihle visely na jeho vychrtlém těle. Vypadal, jako by se řadu měsíců pořádně nenajedl ani nevyspal. Vlnité tmavé vlasy volaly po nůžkách. Sledoval své protivníky divokým, zneklidňujícím pohledem šílence. Navzdory tomu nebylo těžké si představit, že kdysi býval velmi pohledný. Nyní je z něho troska. Mladý muž s obličejem starce a očima štvance.

„Vstal jsem z mrtvých,“ oznámil ochraptěle. „Nevěřils, že to zvládnu, že ne?“

„Bennette… Marku.“ Beatrix cítila, jak se manžel nepatrně zachvívá. „Netušil jsem, co se s tebou stalo.“

„Ne.“ Ruka s revolverem se zatřásla. „Měls totiž moc práce se zachraňováním Fenwicka.“

„Přestaň na mě sakra mířit. Ticho, Alberte! Vědomí, že jsem tě tam nechal, mě málem zabilo.“

„Ale přežils. Zatímco já od té doby procházím peklem. Málem jsem shnil zaživa a chcípl hlady, zatímco ty sis užíval slávu válečného hrdiny. Zrádce! Hajzle!“ Namířil zbraň na Christopherovu hruď. Beatrix se zajíkla a přitulila se k manželovým zádům.

„Musel jsem Fenwicka zachránit jako prvního,“ ozval se klidným hlasem Christopher. „Neměl jsem na vybranou.“

„Kecy! Toužils dostat metál za záchranu nadřízeného!“

„Myslel jsem, že ti není pomoci. A kdyby Fenwicka zajali, všechno by jim vyžvanil.“

„Taks ho měl zastřelit a mě odtamtud odnést.“

„Ty jsi úplně mimo!“ obořil se na něho Christopher, což za daných okolností určitě nebylo nejmoudřejší, ale Beatrix mu to těžko mohla vyčítat. „Copak jsem mohl chladnokrevně zabít bezbranného vojáka? Něco takového absolutně nepřichází v úvahu. Ani když šlo o Fenwicka. Jestli mě kvůli tomu chceš zastřelit, směle do toho, a pak táhni k čertu. Ale pokud mé ženě zkřivíš na hlavě jediný vlásek, vezmu tě s sebou do pekla. Totéž platí pro Alberta. Zranili ho, když tě bránil.“

„Albert tam nebyl.“

„Nechal jsem ho u tebe. Když jsem se vrátil, krvácel z rány, kterou mu někdo zasadil bajonetem. Návdavkem málem přišel o ucho. A ty jsi byl pryč.“

Bennett zamrkal. Náhle znejistěl. Podíval se na Alberta. K Beatrixinu překvapení přidřepl a naznačil psovi, aby k němu přišel. „Pojď sem, kluku.“

Teriér se ani nepohnul.

„Ví, co dokáže zbraň,“ prohlásil Christopher. „Jestli si ho chceš pohladit, musíš ji odhodit stranou.“

Mark zaváhal. Opatrně položil revolver na zem. „Ke mně,“ přikázal psovi, který zmateně kňoural.

„Hodný pejsek,“ povzbudil ho tiše jeho pán.

Albert se ostražitě připlížil k Bennettovi. Vrtěl ocasem. Bennett ho podrbal na kučeravé hlavě a poškrábal pod krkem. Zadýchaný teriér mu radostně olizoval ruku.

Beatrix cítila, jak z Christophera vyprchává napětí.

„Albert tam byl,“ připustil Bennett změněným tónem.

„Vzpomínám si, že mi olizoval obličej.“

„Myslíš, že bych ho u tebe nechával, kdybych se nemínil vrátit?“

„Na tom nezáleží. Kdybych já byl na tvém místě, Fenwicka bych zastřelil a tebe zachránil.“

„Ne, to bys neudělal.“

„Udělal,“ trval Mark na svém, ale moc jistě to neznělo. „Nejsem jako ty, ty ušlechtilý bídáku.“ Usedl na zem a zabořil obličej do teriérova huňatého kožichu. Bylo slyšet, jak tlumeně říká: „Tak jsi měl alespoň vyřídit mě. Neměl jsi připustit, abych padl do zajetí.“

„Ale nezabil jsem tě a ty jsi přežil.“

„Jenže jsem zaplatil příliš vysokou cenu. Nemáš ponětí, čím vším jsem prošel. Nemůžu s tím žít.“ Pustil Alberta a stočil zmučený pohled na zbraň po svém boku.

Avšak dřív, než se po ní stačil natáhnout, Beatrix zavelela:

„Alberte, přines!“ Pes bez váhání popadl revolver do zubů a odnesl jej dívce. „Hodný pejsek.“ Opatrně zbraň převzala a poplácala teriéra po hlavě.

Bennett objal pažemi svá kolena a přitiskl k nim obličej. Tuhle poraženeckou pózu Beatrix dobře znala. Blábolil cosi nesrozumitelného.

Christopher vedle něho poklekl a uchopil ho kolem ramen.

„Poslouchej mě. Nejsi na to sám. Máš přátele. Sakra, Bennette, pojď s námi domů. Povíš mi, čím jsi prošel. Vyslechnu tě. A společně nalezneme způsob, jak se s tím vyrovnat. Tehdy jsem ti nemohl pomoct, tak mi dovol, abych to zkusil teď.“

Odvedli Marka do domu, kde se zhroutil vyčerpáním. Hlad a nervové vypětí vykonaly své. Christopher stručně sdělil paní Clockerové, co se přihodilo. Zkušená žena rychle pochopila a rozdělila služebnictvu úkoly. Její domácnost byla na churavé panstvo zvyklá a všichni dobře věděli, co je třeba udělat. Záhy připravili ložnici i koupel, postarali se o lehké a zároveň chutné jídlo. Jakmile Bennetta řádně ošetřili, paní Clockerová mu dala medicínu na uklidnění.

Christopher přistoupil k jeho lůžku. Skoro starého přítele nepoznával. Utrpení si na něm vybralo svou daň a přidalo mu roky. Ale uzdraví se. Osobně na to dohlédne.

Pojednou před sebou měl úkol a znovu pocítil naději. A ještě něco. Slaboučký pocit rozhřešení. Bennett žije. Ačkoliv má Christopher na svědomí mnoho hříchů, jednoho se právě zbavil.

Bennett se na něho ospale podíval. Tmavé oči, jež bývaly plné života, se náhle zdály zastřené a prázdné.

„Zůstaneš u nás, dokud ti nebude líp,“ sdělil mu Christopher.

„A nepokoušej se odejít. Jasné?“

„Nemám kam,“ zamumlal Mark a usnul.

Christopher za sebou opatrně zavřel dveře a vydal se do opačného křídla domu.

Po chodbě cupitala Medúza. Jakmile se k ní přiblížil, zůstala stát. Muž se pousmál, shýbl se a zvedl ji tak, jak mu ukázala Beatrix. Držel ji pod bříškem a ona se nepokoušela svinout do klubíčka, jak mají ježci ve zvyku. Podívala se na něho očima jako korálky. Zdálo se, že se také usmívá.

„Medúzo,“ domlouval jí tiše. „Neradil bych ti, abys v noci vylézala ze svého pelíšku. Najde tě některá ze služebných, a co potom? Ještě skončíš v kuchyni a budou s tebou drbat hrnce.“ Odnesl ji nahoru do pokoje a uložil do krabice.

Potom se vydal k ložnici své ženy. Cestou si uvědomil, že Beatrix pohlíží na Bennetta, jako by byl dalším zraněným tvorem, o kterého se musí postarat.

Tiše vstoupil do místnosti. Jeho žena seděla u toaletního stolku a opatrně pilovala drápky třínohé kočce. Štístko se na ni znuděně dívala a líně švihala ocasem. „Od čalounění na pohovce se radši drž dál,“ domlouvala jí Beatrix. „Nebo paní Clockerová začne požadovat naše hlavy.“

Lampa planoucí na stolku prosvěcovala mušelínovou noční košili a Christopher se kochal pohledem na manželčino štíhlé tělo.

Vtom si uvědomila jeho přítomnost, vstala a přistoupila k němu. „Bolí tě hlava?“ otázala se znepokojeně. Zvedla ruku a opatrně se dotkla obvazu na jeho skráni. Po Bennettově nenadálém příchodu se strhlo takové pozdvižení, že zatím nedostali příležitost si spolu pohovořit.

Sklonil se a políbil ji na rty. „Ne. Mám tak tvrdou hlavu, že se od ní kulky odrážejí.“

Položila mu ruku na tvář. „Jak probíhala schůzka s plukovníkem Fenwickem? Také se tě pokusil zastřelit?“

Zavrtěl hlavou. „Tohle dělají jenom moji přátelé.“

Beatrix se usmála, ale smích ji rychle přešel. „Mark nezešílel, dobře to víš. Časem se zase vzpamatuje.“

„Doufejme.“

Upřela na něho modré oči. „Vyčítáš si to, že?“

Přikývl. „Tehdy jsem učinil to nejmoudřejší možné rozhodnutí. Jsem o tom přesvědčen. Avšak neznamená to, že se snáze vypořádám s jeho následky.“

Beatrix se ani nepohnula. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. Nato se od manžela odtáhla a přistoupila k toaletnímu stolku. „Něco pro tebe mám.“ Zašátrala v malém šuplíčku a vylovila z něj složený papír. „Dopis.“

Muž se na ni tázavě podíval. „Od tebe?“

Zavrtěla hlavou. „Od Johna.“ Podala mu ho. „Napsal jej před svou smrtí. Audrey se zdráhala ti ho odevzdat. Ale já se domnívám, že nastal čas, aby sis jej přečetl.“

Christopher neučinil pokus psaní převzít. Místo toho přivinul svou ženu blíž, nabral si plnou hrst jejích hedvábných vlasů a něžně se o ně otřel tváří. „Přečti mi ho.“

Společně se odebrali k lůžku a usedli na matraci. Christopher nespouštěl z manželky zrak. Sledoval, jak list uhladila a začala číst:

Drahý Christophere,

zdá se, že mám míň času, než jsem doufal. Přiznávám, že mě udivuje, jak krátký byl můj život. Když se ohlížím nazpátek, uvědomuji si, kolik času jsem promarnil na zbytečnosti a nevěnoval se tomu, na čem doopravdy záleželo. Ale také si říkám, jakého se mi dostalo požehnání. Vím, že Tě nemusím žádat, aby ses postaral o Audrey a matku. Uděláš to tak jako tak, a v takové míře, v jaké Ti to ty dvě dovolí.

Jestliže čteš tyhle řádky, znamená to, že ses vrátil z války a čelíš povinnostem, na které jsi nebyl připraven. Dovol mi udělit Ti malou radu. Celý život jsem Tě sledoval. Vím, že jsi neklidná duše a nic tě plně neuspokojí. Lidi, které miluješ, stavíš na piedestal, a potom se zákonitě dočkáš zklamání. K sobě se chováš stejně. Můj milý bratříčku, jsi sám sobě nejhorším nepřítelem.

Pokud se Ti podaří neočekávat nemožné a přestaneš hledat dokonalost u sebe i ostatních, možná se Ti povede nalézt štěstí, které se Ti až dosud vyhýbalo.

Odpusť mi, že jsem nebyl schopen přežít, a sobě promiň, že Tobě se to podařilo.

Tohle je život, pro který jsi byl předurčen. A neměl bys z něho promarnit jediný den.

John

Christopher dlouho mlčel, hrdlo měl stažené. Jako by slyšel svého bratra, jak k němu promlouvá mírně káravým tónem. „Tolik mi chybí,“ zašeptal. „Dobře mě znal.“

„Znal tě takového, jaký jsi kdysi býval. Ale ty ses změnil. Jak jinak si vysvětlit, že ses do mě zamiloval?“

Okouzleně uchopil do rukou její obličej. „Ztělesňuješ moji představu dokonalosti, Beatrix Heloise.“

„Snažím se.“ Nedokázal odolat blízkosti jejího spoře oděného těla. Sklouzl dlaní po manželčině hrdle a políbil je. Cítil, jak se zachvěla. Opatrně ji svlékal. Měl se co ovládat, aby udržel svou vášeň na uzdě. Přetékal něhou a jemností, přestože jeho tělo bažilo po co nejrychlejší úlevě. Rukama dychtivě přejížděl po svůdném těle. Emoce se daly do pohybu a z pohybu se rodila slast.

Vstoupil do světa rozkoše a zabořil prsty do záplavy tmavých vlasů. Nedovolil, aby se Beatrix pohnula, a přinášel jí tolik radosti, dokud se nezačala zalykat blahem.

Zbožňoval omámený výraz manželčiných očí, odezvy jejího těla i růžový nádech hebké pokožky. Navzdory nutkavé žádostivosti ještě nechtěl skončit. S mučivým úsilím se přinutil ke klidu.

Žena vykřikla na protest a významně nadzvedla boky.

„Christophere, prosím…“

„Psst.“ Políbil ji na šíji a líně se sunul k ňadrům. Vtáhl do úst vyzývavou bradavku a pokoušel ji zuby i jazykem. „Podívej se na mě,“ zašeptal, a sotva se její víčka a řasy zvedly, pohlédl až na samé dno Beatrixiny duše.

Uchopil dívku pod hlavou a hladově se přisál k jejím ústům. Vstoupil do ní ještě hlouběji než kdy předtím. Nadšeně ho

přivítala. Objala ho pažemi i nohama a silně se k němu přimkla. Rytmus se zrychlil, nabral na divokosti. Následovalo bouřlivé vyvrcholení a vytoužená úleva.

Opájeli se láskou, ani se nepohnuli. Christopher si uvědomil, že se konečně nemusel hlídat a mohl se plně oddat své vášni. Soustředěně Beatrix hladil, avšak tentokrát ho nepoháněl chtíč, nýbrž úcta. Žena se protáhla, štíhlou nožku si přehodila přes jeho, paží spočinula na svalnaté hrudi. Pak se posunula o něco výš a jala se mazlit s kučeravými chloupky. Dopřál jí to potěšení a užíval si teplo, jímž ho zalévala.

Lůžko opouštěli v radostné euforii. Christopher manželku vykoupal, osušil, dokonce jí rozčesal vlasy. Zatímco si dopřával lázeň on, přinesla mu župan a posadila se na kraj vany. Čas od času se sklonila a ukradla mu polibek. Vroucně se milovali. Dokazovali si to drobnými projevy náklonnosti, jež neznamenaly nic a zároveň všechno. Ukládali si je do paměti jako slůvka a vzpomínky, neboť pro ně měly zvláštní význam.

Beatrix zhasla všechny lampy až na tu, jež plála na nočním stolku. „Nejvyšší čas, abychom šli spát,“ zamumlala.

Christopher stál na prahu a sledoval, jak se jeho žena uvelebu– je pod přikrývkou. Vlasy si spletla do volného copu, který si přehodila přes rameno. Podívala se na něho způsobem, jejž důvěrně znal. Čišela z něho trpělivost i povzbuzení. Zkrátka celá Beatrix.

Pojednou si uvědomil, že trávit s ní pouze dny mu nestačí. Zhluboka se nadechl a učinil zásadní rozhodnutí.

„Požaduji levou stranu,“ prohlásil a sfoukl poslední zdroj světla.

Ulehl na lůžko a sevřel Beatrix v náruči. Společně spali až do rána.

26. ČERVNA 1857 HYDE PARK, LONDÝN

Christopher vyčkával spolu se střeleckou brigádou na široké travnaté ploše na severní straně Hyde Parku, kam se vešlo devět tisíc mužů ve zbrani. Pod rozzářenou oblohou zalitou sluncem se zde shromáždili zástupci celé armády. Od rána bylo nepříjemně teplo, ani lísteček se nepohnul. Sešlo se zde na sto tisíc lidí, aby se zúčastnili historicky prvního udělování Viktoriiných křížů.

Vojáci v nažehlených uniformách už nyní trpěli – někteří horkem, jiní závistí. „Máme ty nejošklivější mundúry ze všech,“ postěžoval si jeden z příslušníků Pušek a nevraživě pohlédl na mnohem okázalejší uniformy husarů, kteří stáli vedle. „Ta ponurá zeleň se mi hnusí.“

„Kdyby ses na frontě plížil v jasně červeném kabátci a blyštěl se zlatem, stal by se z tebe parádní terč,“ připomněl mu vyčítavě kolega. „Ustřelili by ti zadek.“

„Nezájem. Ženským se červená líbí.“

„Ty bys dal ženské přednost před vlastním zadkem?“

„Ty ne?“

Muž výmluvně mlčel.

Christopher se pousmál. Pohlédl na tribunu, na níž sedělo sedm tisíc diváků, kteří obdrželi lístky. Byla mezi nimi Beatrix spolu s ostatními Hathawayovými, dědečkem, Audrey a několika bratranci. Až přehlídka skončí, všichni se sejdou v hotelu Rutledge, kde vypukne soukromá oslava. Harry slíbil zvláštní překvapení. Jak ho znal, mohlo to být cokoliv – od tria operních

zpěváků po smečku cvičených opic. Jisté byly pouze dvě věci – Hathawayovi jsou v Londýně a bude veselo.

Rodinné večeře se zúčastní ještě jeden host – Mark Bennett. Vystoupil z armády a chystá se převzít rodinnou loděnici. Trvalo několik měsíců, než se vzpamatoval z válečných útrap, a dosud se zcela neuzdravil. Nicméně dlouhý pobyt ve Phelanově domácnosti mu nesmírně prospěl. Kousek po kousku se dával dohromady, byť se jednalo o pomalý a bolestivý proces.

Za podpory přátel se postupně stával oním okouzlujícím a pohotovým mužem, jímž kdysi býval. Dlouhé divoké vyjížďky na koni mu navrátily tělesnou svěžest a zdravou barvu do tváří. I po návratu na rodinné panství v Gloucestershiru často navštěvoval Christophera a Beatrix v Rivertonu. A tak se stalo, že se jednoho dne setkal s Audrey, jež přijela na čtrnáctidenní pobyt.

Audrey zareagovala na bývalého vojáka naprosto nečekaně. Christopher nechápal, proč jeho vždy vyrovnaná a optimistická švagrová v Bennettově přítomnosti najednou koktá a je celá nesvá.

„Protože Mark je tygr,“ vysvětlila mu v soukromí Beatrix, „a Audrey labuť. Labutě jsou z tygrů vždycky nervózní. Připadá jí velmi přitažlivý, ale domnívá se, že to není typ gentlemana, s nímž by se měla stýkat.“

Naopak Bennett se zdál Audrey zcela uchvácen, ale kdykoliv se pokusil projevit jí svou přízeň, mladá žena se stáhla do sebe.

A pak se ti dva nečekaně rychle spřátelili. Jezdili spolu na vyjížďky, chodili na procházky a v časech odloučení si pilně psali. Kdykoliv se sešli v Londýně, stali se z nich nerozluční společníci.

Christopher nechápal, co bylo příčinou té nenadálé změny, proto se zeptal Bennetta.

„Prozradil jsem jí, že jsem impotent, a svedl to na vážná zranění z války. To ji uklidnilo,“ odpověděl přítel.

Ohromený Christopher se vyděsil. „Skutečně nemůžeš…?“

„Čerta starýho nemůžu!“ ohradil se dotčeně Mark. „Řekl jsem to jenom proto, aby se mě nebála. A zabralo to.“

Christopher se na něho posměšně podíval. „Hodláš jí někdy nalít čistého vína?“

Bennettovi čtverácky zacukalo v koutcích úst. „Třeba jí někdy umožním, aby mě vyléčila,“ přiznal. Neušel mu Christopherův výhružný výraz, proto kamaráda kvapně ujistil, že jeho úmysly jsou zcela čestné.

Mark je dobrá partie a podle Christopherova názoru by John tenhle vztah schválil.

Na počest královské rodiny zazněla salva z kanonů. Za zvuků národní hymny započala vojenská přehlídka. V samém závěru se královna se svým doprovodem odebrala na vyvýšené pódium.

Menší rozruch vypukl ve chvíli, kdy nesesedla z koně, jak bylo v plánu, nýbrž zůstala v sedle. Zdálo se, že míní udělovat medaile z koňského hřbetu.

Vyznamenávané osoby byly předvolávány na pódium. Stejně jako mnozí jiní se Christopher dostavil na ceremoniál v civilních šatech, neboť z armády dávno vystoupil. Ale na rozdíl od ostatních v ruce svíral vodítko, na jehož konci poskakoval pes. Z důvodů, které mu nikdo neobjasnil, byl požádán, aby se dostavil i s Albertem. Na příslušníky střelecké brigády učinilo dojem, když teriér poslušně klusal u nohy svého pána. Ovšem neodpustili si několik poznámek:

„Ty jsi ale hodný kluk!“

„Sluší ti to, kámo!“

„Hlavně se neztrapni před královnou!“

„Ať ti také dá metál!“ dodal kdosi. Následovalo tlumené pochechtávání.

Christopher věnoval přátelům vražedný pohled, čímž je ještě víc pobavil, a odváděl Alberta ke královně.

Její Výsost byla ještě menší a zavalitější, než očekával. Pozornost na první pohled upoutal její orlí nos, neexistující brada a pichlavé oči. Oděla se do šarlatového kabátce s generálskou šerpou přes rameno, jezdecký klobouček zdobila rudá a bílá péra. Na tlusťoučké paži se černala smuteční páska, tradičný výraz smutku nad padlými vojáky. Panovnice seděla na koni vedle pódia, takže se ocitla ve stejné rovině s vyznamenávanými muži.

Christopher oceňoval věcnost, s jakou k dekorování přistupovala. Muži před ni předstupovali jeden po druhém. Po

krátkém představení jim královna připíchla na hrud bronzový kříž s červenou stuhou a obrátila pozornost k dalšímu čekateli. Při tomhle tempu nepotrvá celý proces ani čtvrt hodiny.

Jakmile Christopher s Albertem na vodítku vystoupil na pódium, ozval se ohlušující jásot, který ho znervóznil. Nepřipadalo mu správné, aby se mu dostalo větších poct než ostatním. Všichni si zaslouží stejnou pozornost, neboť projevili statečnost a věrnost vlasti. Jenže k provolávání slávy se přidali i druzi ve zbrani, což ho zcela vykolejilo. Albert se na něho vyděšeně podíval a přitiskl se k jeho noze. „Nic se neděje, chlapče,“ domlouval mu. Předstoupili před královnu a ta na ně zvědavě pohlédla. „Kapitáne Phelane, nadšení, jež v přítomných probouzíte, vám slouží ke cti.“

„Hold si zaslouží všichni vojáci, kteří bojovali pod zástavou Vašeho Veličenstva,“ odvětil opatrně, „stejně jako rodiny, jež trpělivě čekaly na návrat svých blízkých.“

„Výborně a skromně řečeno, kapitáne.“ Vrásky kolem očí se mírně prohloubily. „Přistupte blíž.“

Splnil rozkaz. Panovnice se k němu naklonila a připíchla mu na hrud bronzový kříž na červené stuze. Christopher se chystal ustoupit vzad, ale zastavila ho. „Zůstaňte tady.“ Obrátila pozornost k Albertovi, který mu poslušně seděl u nohy. „Jak se jmenuje váš společník?“

„Albert, Vaše Výsosti.“

Viktorii zacukalo v koutcích úst, jako by se pokusila usmát. Krátce pohlédla na svého manžela, jenž stál po její levici.

„Doslechli jsme se, že jste společně bojovali u Inkermanu a Sevastopolu.“

„Ano, Vaše Výsosti. Albert plnil některé obtížné a nebezpečné úkoly, aby ochránil příslušníky mé jednotky. Tento kříž patří částečně také jemu, neboť má lví podíl na záchraně zraněného důstojníka v přední linii.“

Generál pověřený podáváním medailí přistoupil ke královně a předal jí podivný předmět. Vypadal jako… psí obojek.

„Ke mně, Alberte,“ poručila panovnice.

Teriér okamžitě poslechl. Přiběhl blíž a posadil se na okraj pódia. Královna se k němu sklonila a připnula mu obojek na krk.

Zručnost, s níž si počínala, Christopherovi připomněla, že sama vlastní několik psů a má slabost pro kolie. „Tento obojek,“ pravila k Albertovi, jako by jí mohl rozumět, „je poctou za to, jak ses vyznamenal v bitvách. Stříbrná plaketa bude všem připomínat odvahu a věrnost, kterou jsi projevil v našich službách.“

Albert trpělivě vyčkával, až Viktorie zapne přezku, a pak jí olízl zápěstí.

„To se nedělá,“ vyčetla mu tiše a poplácala ho po hlavě. Krátce se usmála na Christophera a naznačila mu, že mají uvolnit místo dalšímu v pořadí.

„Albert, přítel královské rodiny,“ smála se později Beatrix. Seděla na podlaze apartmá v hotelu Rutledge a prohlížela si nový obojek. „Doufám, kamaráde, že se nad nás nezačneš povyšovat.“

„Nad příslušníky tvé rodiny určitě ne,“ mínil Christopher. Svlékl si kabátec a vestu, a povolil vázanku. Blaženě usedl na pohovku a vychutnával si chlad panující v místnosti. Pes se běžel napít ze své misky. Hlasitě chlemtal.

Beatrix přistoupila k manželovi a horoucně ho objala. „Bylá jsem na tebe tak hrdá,“ sdělila mu s úsměvem. „Možná i trochu domýšlivá, když jsem viděla všechny ty ženy, jak po tobě vzdychají, a věděla, že domů půjdeš se mnou.“

Christopher povytáhl obočí. „Jenom trochu?“

„Dobrá. Strašně moc.“ Pohrávala si s jeho vlasy. „Teď když máme všechno to oslavování za sebou, chci s tebou něco probrat.“

Zavřel oči a vychutnával si, jak ho soustředěně hladí po vlasech. „Co?“

„Co bys řekl tomu, kdyby do naší domácnosti přibyl nový člen?“

Jednalo se o zcela běžnou otázku. Jakmile se přestěhovali do Rivertonu, Beatrix podstatně rozšířila svůj zvěřinec a ustavičně se zabývala nějakými živými tvory. Kromě toho sepsala článek pro nově vzniklou Přírodovědně–historickou společnost v Londýně. Z nějakého důvodu nedalo vůbec žádnou práci přesvědčit skupinu postarších entomologů, ornitologů a dalších přírodovědců, aby mezi sebe přijali mladou pohlednou ženu. Chabé námitky utichly

zejména poté, co se ukázalo, že dokáže celé hodiny hovořit o migračních vzorcích, biologických cyklech a dalších záležitostech týkajících se všemožných živočichů. Dokonce se hovořilo o tom, zda ji přijmout do vědecké rady nově vznikajícího přírodovědného muzea.

Christopher se usmál. Dál držel víčka pevně zavřená. „Má kožich, peří nebo šupiny?“ otázal se.

„Ani jedno.“

„Bože. To bude nějaký exot. Dobrá. Takže odkud pochází?

Pojedeme pro něj do Austrálie? Na Island? Do Brazílie?“

Beatrix vyprskla smíchy. „Vlastně už je tady. Ale uvidíme ho až za… řekněme osm měsíců.“

Christopher vytřeštil zrak. Beatrix se na něho usmívala. Působila ostýchavým dojmem a zároveň dychtivě. Tak trochu byla sama na sebe pyšná.

„Beatrix!“ Opatrně se otočil a položil ji zády na pohovku.

Přitiskl dlaň k jejímu líčku. „Víš to určitě?“ Přikývla.

Přemožen emocemi, přisál se k jejím ústům a vášnivě ji políbil.

„Lásko moje…, holčičko nejdražší.“

„Znamená to, že takhle sis to přál?“ zeptala se mezi polibky, přestože odpověď znala.

Christopher zářil radostí. „Dala jsi mi víc, než o čem jsem kdy snil. A rozhodně mnohem víc, než si zasloužím.“

Beatrix ho objala kolem krku. „Ukážu ti, co si zasloužíš,“ oznámila mu a znovu ho přitáhla k sobě.