Lisa Kleypas

MacAllisterovi 05. Kde je můj hrdina?

NAVZDORY PRAVDĚPODOBNOSTI

Pokud nějaký muž věděl, jak držet svůj drink, byl to Jake Linley. Bůh ví, že v tom měl bohatou praxi - a navíc to bylo dobré pití, jinak by se tu potácel opilý. Ať ale dnes večer popíjel sebevíc, bohužel to nepřehlušilo hořké vědomí toho, co nikdy nebude mít.

Jake byl unavený a bylo mu horko. Jeho cynické znechucení vzrůstalo s každou minutou, kterou strávil v luxusním přeplněném tanečním sále. Opustil skupinku přátel a vydal se k ochozu, který ohraničoval celou místnost. Pohlédl k nebi, za řadou lesklých oken vypadalo tmavě a chladně. Na konci ochozu stál lord Robert Wray, obklopený rozesmátým houfem přátel a gratulantů, kteří mu blahopřáli k zasnoubení, jež bylo ohlášeno před hodinou.

Jake měl Wraye vždycky rád, byl to příjemný společník, z něhož kombinace inteligence a sympatického důvtipu činila muže oblíbeného v každé společnosti. V tuto chvíli se ale Jakeovi při pohledu na něj svíral žaludek opovržením. Záviděl Wrayovi, jenž si ani neuvědomoval, jaké štěstí ho potkalo, když získal ruku slečny Lydie Cravenové. Tenhle svazek znamenal pro slečnu Cravenovou více než pro Wraye, jelikož její společenské postavení ohromně vzroste, získá-li šlechtický titul. Ale Jake věděl své; pro Wraye byla cenou Lydia samotná, bez ohledu na svůj neurozený původ.

Nebyla klasicky krásná - po otci zdědila černé vlasy, široká ústa a bradu, která působila na ženu příliš výrazně; Měla štíhlou postavu s malými prsy a vypadala velmi smyslně. Ale bylo na ní cosi neodolatelného - snad to byla ta okouzlující nepozornost, jaká v muži vzbuzuje touhu postarat se o ni, nebo snad ona záhadná hravost, skrývající se za jejím zamyšleným výrazem. A samozřejmě taky její oči…, exoticky zelené oči, které vypadaly, jako by do té sladké učené tvářičky snad ani nepatřily.

Jake s ponurým povzdechem opustil přetopený ochoz a vyšel ven do chladného jarního večera. Vzduch byl vlhký a prosycený vůní damašských růží, rostoucích ve stupňovitých zahradách. Široká cesta lemovaná kameny se táhla kolem úzkých ohraničených záhonů s pelargoniemi a orosenými bílými kopretinami. Jake bezcílně kráčel po cestě téměř až na její konec, kde se nacházely kamenné schody vedoucí do zahrad dole.

Náhle se zastavil, když spatřil ženu sedící na lavičce. Byla od něj odvrácená, protože se skláněla nad něčím, co měla na klíně. Jelikož Jake se už zúčastnil mnoha londýnských večírků a plesů, zprvu předpokládal, že ta žena tam nejspíš čeká na milence, aby si spolu ukradli aspoň pár chvil. Jakmile si ale prohlédl její tvář a tmavé vlasy, rázem ji poznal.

Lydia, pomyslel si a hltal ji pohledem. Co tady venku proboha dělá sama, tak brzy poté, co byly ohlášeny její zásnuby?

Přestože se neprozradil ani jediným zvukem, Lydia zvedla hlavu a bez valného nadšení se na něj zadívala. „Zdravím vás, doktore Linley.”

Jak se k ní Jake blížil, zaznamenal, že to, co má na klíně, je hromádka papírů, na něž píše zlomenou tužkou. Tipl si, že jsou to matematické rovnice. Už léta se proslýchalo o posedlosti Lydie Cravenové takovými ryze mužskými záležitostmi, jako je matematika či věda.

Přestože přátelé rodině Cravenových radili, aby Lydii odrazovali od takových neobvyklých zájmů, Cravenovi udělali pravý opak - byli hrdí na dceřinu šikovnost a inteligenci.

Lydia spěšně strčila papíry do taštičky a zamračila se na Jakea.

„Neměla byste být uvnitř se svým snoubencem?” dotázal se nepatrně výsměšným tónem.

„Chtěla jsem mít pár minut soukromí.” Narovnala se a stíny si pohrály s hladkými liniemi jejího těla. Měla na sobě hedvábné bílé šaty s korzetem. Zamračená vráska mezi jejím černým klenutým obočím a znechuceně zvlněné rty byly v naprostém rozporu s obrazem nevěsty se zářícíma očima, jakou by měla být. Jake se neubránil úšklebku.

„Wray neví, že jste tady venku, nebo ano?”

„Nikdo to neví a byla bych vám vděčná, kdyby to tak zůstalo. Teď, jestli dovolíte, ráda bych byla sama…”

„Neodejdu, dokud vám nepogratuluji.” Pomalu k ní přistoupil blíž a tep se mu zrychloval do překotného silného rytmu. Její blízkost ho jako vždycky vzrušovala, zrychlovala mu krev a vysílala zběsilé podněty jeho nervům. „Dobrá práce, slečno Cravenová - dostala jste hraběte, a k tomu ještě bohatého. Soudím, že pro mladou dámu ve vašem postavení neexistuje vyšší cíl.”

Lydia obrátila oči v sloup. „Jedině vy dokážete, aby gratulace vyzněla jako útok, Linley.”

„Ujišťuji vás, že mé blahopřání je upřímné.” Jake střelil pohledem k místu na lavičce vedle ní.

„Mohu?” zeptal se a usedl dřív, než mu stihla dát zamítavou odpověd.

Vzájemně se pozorovali vyzývavými pohledy. „Vy jste pil,” prohlásila Lydia, když zaznamenala, že z jeho dechu je cítit brandy.

„Ano.” Hlas se mu mírně zastřel. „Připíjel jsem vám a vašemu snoubenci. Opakovaně.”

„Cením si, že vás moje zasnoubení tak nadchlo,” zašvitořila Lydia sladce a odmlčela se, než dodala:

„Nebo je to spíš nadšení pro brandy mého otce?”

Mrzutě se rozesmál. „Samozřejmě vaše zasnoubení s Wrayem. Když vidím tu vaši vzájemnou žhavou oddanost, rozehřívá to mé cynické srdce.”

Jeho výsměch jí byl nepříjemný a vehnal jí ruměnec do tváří. Lydia a hrabě rozhodně svou lásku veřejně nijak neprojevovali. Žádné důvěrné pohledy, žádné jakoby náhodné doteky, nic, co by naznačovalo byť jen nepatrnou vzájemnou fyzickou přitažlivost. „S lordem Wrayem se máme rádi a jeden druhého si vážíme,” hlesla Lydia na svou obranu. „To je vynikající základ pro manželství.”

„A co vášeň?”

Pokrčila rameny a snažila se, aby její slova vyzněla sofistikovaně. „Jak se říká, vášeň pomíjí.”

Jake netrpělivě zvlnil ústa. „Jak to můžete vědět? Nikdy v životě jste ji ani na okamžik nepocítila.”

„Proč to říkáte?”

„Protože kdybyste někdy zažila vášeň, nikdy byste nevstoupila do manželství, které je asi tak žhavé jako zbytky včerejší večeře.”

„Vaše charakteristika mého vztahu s lordem Wrayem je naprosto nesprávná. On a já po sobě toužíme, když už to musíte vědět.”

„Nevíte, o čem mluvíte.”

„Ale ano! Pouze s vámi odmítám probírat detaily svého soukromého života jen proto, abych vám dokázala, že se mýlíte.”

Jak se tak na Lydii díval, celé tělo mu zaplavovala touha. Zdálo se nemožné, že by chtěla vstoupit do svazku s tak necitlivým mužem, jako je Wray. Nechal sklouznout zrak k jejím jemným a výrazným rtům, které ho už léta pokoušely a mučily. Natáhl se a sevřel jí paže. Pod vrstvou hedvábí ucítil její teplé a poddajné tělo. Nemohl si pomoci

- musel se jí dotknout. Prsty jí pomalu přejížděl nahoru k ramenům a vychutnával si ten pocit.

„Předpokládám, že jste mu dovolila, aby vás políbil. Co dalšího?”

Lydia ostře vdechla a napjala se. „Jako bych musela odpovídat na takovou otázku,” povzdechla nejisté.

„Pravděpodobně jste se nedostali o moc dál než k polibkům. Zena, v níž se probudila vášeň, má určitý pohled. A vy jej nemáte.”

Za čtyři roky, co se znali, se jí Jake dotkl jen zřídka. Stávalo se tak jen při výjimečných příležitostech, jako například, když jí pomáhal přejít hrbolatou cestu nebo když si při tanci měnili partnery. I při těchto letmých dotecích Jake nedokázal ignorovat své reakce.

Díval se do jejích zelených očí a přesvědčoval sám sebe, že ona už patří jinému. Proklínal se za to, že po ní touží, že celé jeho tělo tvrdne touhou a každá racionální myšlenka se rozplývá ve víru žáru.

Měl před sebou celý život bez ní, noci a polibky, které nikdy nebudou sdílet, slova, jež nebudou nikdy vyslovena. Na následující chvíli nebude záležet nikomu jinému než jemu. A on si zaslouží mít z ní alespoň něco málo, ostatně za to zaplatil roky marné touhy.

Promluvil hlubokým rozechvělým hlasem: „Možná bych vám měl prokázat laskavost, Lydie. Jestli se hodláte provdat za studenou rybu, jakou je Wray, měla byste alespoň vědět, jaké to je, cítit touhu.”

„Co?” dotázala se zmateně.

Jake si uvědomoval, že je to chyba, ale bylo mu to jedno. Sklonil hlavu a svými rty se dotkl jejích. Jemně jí je přejel a celé jeho velké tělo se chvělo snahou být něžný. Když ji pohladil konečky prstů po tváři, uchvátilo ho, jak má měkká a sladká ústa a hladkou pleť. Zachytil její slabou pomíjivou chuť a chtěl víc; tlak jeho rtů zesílil. Lydia mu položila dlaně na hrud., vycítil její nerozhodnost, její překvapení. Opatrně ji uchopil za obě

zápěstí a ovinul si její ruce kolem krku. Jazykem prozkoumával horké jemné hlubiny jejích úst, to nepatrné pronikání mu přinášelo nekonečné potěšení. Toužil ji naplnit každičkým možným způsobem, vklouznout do ní, dokud nedosáhne úlevy, po které prahl už tak dlouho.

Lydiina bezmocná reakce zničila poslední zbytky jeho sebeovládání. Přitiskla se mu k hrudi a jednou štíhlou ručkou mu zajela pod kabát, kde mezi vrstvami látky ucítila teplo jeho těla. Svým dotekem Jakea vzrušovala tak, že to bylo až nesnesitelné, úplně jej to připravovalo o rozum. Nevěřícně si uvědomil, že by mu stačilo jen málo, aby vyvrcholil. Celé tělo měl napjaté a tvrdé, v žilách mu tepala neodolatelná touha. Pokusil se od Lydie odtáhnout, ale jen zasténal. Zaťal zuby, odtrhl od ní ústa a těžce dýchal, zatímco se snažil ovládnout. Trpce si uvědomil, že při všech jeho zkušenostech se mu nikdy nestalo, aby ho tak vyvedl z míry pouhý polibek. a k tomu ještě od panny.

Lydia vstala, upravila si šaty a urovnala všechny sukně. V chladném večerním vzduchu se roztřásla. Trvalo dlouho, než promluvila, a to ještě s odvrácenou tváří. „To bylo vskutku poučné, Linley,” vypravila ze sebe bez dechu. „Ale odted už po vás žádné další lekce požadovat nebudu.” Spěšně jej opustila, jako by se musela velmi ovládat, aby se nerozběhla.

Existují dvě možnosti, jak si vybrat manžela - bud hlavou, nebo srdcem. A jelikož byla Lydia Cravenová inteligentní mladá dáma, zařídila se přirozeně podle první možnosti. To ovšem neznamenalo, že by jí byl její budoucí manžel lhostejný. Vlastně měla lorda Roberta Wraye ráda. Byl milý, vlídný a měl

jakési tiché kouzlo, které nebylo nepříjemné. Byl pohledný, k jeho ušlechtilým rysům se dokonale hodily bystré modré oči a uvážlivý úsměv.

Lydia vůbec nepochybovala, že Wray nebude nic namítat proti její práci. Vlastně je spojoval zájem o matematiku a vědu. A také dobře vycházel s její rodinou -její nejbližší byli značně nekonvenční, byli požehnáni bohatstvím, ale poznamenáni nevýznamným rodokmenem. Wrayovi se muselo přičíst k dobru, že tak velkoryse přehlédl Lydiiny neurozené předky. Pak si ale uvědomila, že s věnem čítajícím sto tisíc liber by se jistě dal přehlédnout i ten nejplebejštější původ. Jelikož Lydii bylo osmnáct už před dvěma roky, celou tu dobu ji naháněl zástup ctitelů. Jakožto šlechtic měl ovšem Wray vlastní nemalé dědictví, takže neměl potřebu získat Lydiiny peníze - další bod k jeho dobru.

Ten svazek schvaloval úplně každý, včetně Lydiina otce, který měl vůči dceři příliš ochranitelské sklony. Jediná malá námitka vyšla od její matky Sáry, kterou trochu rozrušilo Lydiino odhodlání provdat se za Wraye.

„Hrabě vypadá jako skvělý, ctnostný muž,” poznamenala Sára, když se s Lydií procházely zahradami usedlosti Cravenů v Herefordshiru. „A pokud je to on, ke komu se upíná tvé srdce, mohu říct pouze to, že sis vybrala

dobře.”

„Ale?” naléhala Lydia.

Sára se zadumaně zahleděla na hustě rostoucí zlaté blatouchy a žluté kosatce lemující upravenou, cihlami vykládanou cestičku. Byl teplý jarní den, na světle modrém nebi plulo jen pár mráčků.

„Přednosti lorda Wraye jsou nezpochybnitelné,” řekla. „Jenom mi nepřipadá jako typ muže, jakého jsem si pro tebe vždycky představovala.”

„Ale lord Wray a já toho máme mnoho společného,” namítla Lydia. „Tak například je jediným mužem, kterého znám, který se obtěžoval přečíst si můj článek o mnohorozměrné geometrii.”

„Za to si jistě zaslouží být obdivován,” broukla Sára a její modré oči zajiskřily pobavením. Přestože byla Sára inteligentní žena, s klidem přiznávala, že dceřiny matematické schopnosti jsou nad její chápání. „Nicméně jsem doufala, že si jednoho dne najdeš muže, který ti dokáže poskytnout více tepla a úcty než lord Wray. Má drahá Lydie, ty jsi tak vážná dívka.”

„Nejsem tak vážná, “namítla.

Sára se musela usmát. „Když jsi byla malá, snažila jsem se tě přesvědčit, abys malovala stromy a květiny, a ty jsi místo toho rýsovala přímky, abys dokázala rozdíl mezi tupým a kolmým úhlem. Když jsme si hrály s kostkami a já z nich stavěla domečky a města, tys mi ukázala, jak postavit pyramidu.”

„Dobře, dobře,” zavrčela Lydia s váhavým úsměvem. „Ale to jenom dokazuje, proč je pro mě lord Wray ideální. Miluje stroje a fyziku a matematiku. Vlastně uvažujeme o

tom, že spolu napíšeme něco o možnosti vývoje vozidel na vzdušný pohon. Nebudou třeba žádní koně!”

„Fascinující,” poznamenala Sára nezřetelně a vedla Lydii na dlážděné cestičky na louku plnou divoce rostoucích květin a ovocných stromů.

Nadzvedla si sukně až nad kotníky. Když procházela hustým kobercem fialek a bílých narcisů, se sluncem zářícím do kaštanových vlasů vypadala mnohem mladší než na svých pětačtyřicet. Zastavila se, aby utrhla několik fialek, a vdechovala jejich těžkou vůni. Přes kytici pozorovala Lydii zadumanýma modrýma očima. „A mezi těmi vašimi rozhovory o strojích a matematice už tě lord

Wray políbil?”

Lydia se té otázce zasmála. „Neměla by ses ptát své dcery na takové věci.”

„Tak políbil?”

Wray Lydii políbil při mnoha příležitostech a jí to připadalo příjemné. Pochopitelně žila pod přísným dozorem a neměla možnost srovnání, až na.

Náhle se jí v mysli vynořil obraz Jakea Linleyho, sklánějícího k ní hlavu s tmavozlatými vlasy., ten sladký temný žár jeho polibku, ta rozkoš, když ji hladil. Urychleně tu myšlenku zaplašila, jako už mnohokrát. Ten večer byl výjimečný a ona by na něj měla zapomenout. Linley si s ní jenom pohrával - ten polibek nebyl ničím víc než žertem, vyprovokovaným několika sklenkami brandy. Od té doby Linleyho neviděla, byly to už tři měsíce. A až se znovu setkají, Lydia prostě bude předstírat, že na celou tu epizodu úplně zapomněla.

„Ano,” přiznala matce, „hrabě mě políbil a bylo to moc příjemné.”

„To ráda slyším.” Sára nechala fialky vyklouznout z prstů a k zemi se snesla sprška voňavých kvítků. Vůni, jež jí ulpěla na konečcích prstů, si vetřela za uši a upřela na dceru škádlivý pohled. „Nepřála bych ti manželství jen z

rozumu. V manželově náruči můžeš najít mnoho potěšení, pokud je pro tebe tím pravým.”

Lydia netušila co na to říct. Cítila, jak se jí rozehřívají tváře a uši. Přestože Sára si v takových záležitostech počínala velmi diskrétně, vždy bylo zjevné, že Lydiiny rodiče spojuje vášeň. Občas se stávalo, že otec u snídaně utrousil nějakou dvojsmyslnou narážku, což způsobilo, že Sára vyprskla čaj…, občas bývaly dveře do jejich ložnice ze záhadných důvodů zamčené během dne… a někdy se otec podíval na matku pohledem, který byl hříšný a něžný zároveň. Lydia musela uznat, že takhle se na ni Wray nikdy nepodíval. Ale jen hrstka lidí prožívá takový druh lásky, jaký poutá její rodiče.

„Mamičko, vím, co si přeješ,” povzdechla Lydia smutně. „Chceš, aby všechny tvoje děti našly opravdovou lásku, jako ty a tatíček. Ale pravděpodobnost, že se mi to přihodí, je přibližně jedna ku čtyřem stům tisícům.”

Sára se musela usmát dceřinu zvyku vše převádět do řeči matematiky. „Jak jsi k tomu došla?”

„Začala jsem počtem vhodných mužů v celé Anglii a odhadla, kolik z nich by pro mě přicházelo v úvahu, co se týče věku, zdraví a tak dále. Výsledné číslo jsem aplikovala na náhodný vzorek sezdaných párů, které známe. Alespoň polovina z nich si po čase začne být lhostejná, třetinu párů rozdělí smrt či cizoložství a zbytek párů je spokojen, což ovšem neznamená, že by se dali nazvat spřízněnými dušemi. Podle mých výpočtů je šance najít opravdovou lásku v porovnání s celkovým možným výsledkem v procesu lovu manžela jedna ku čtyřem stem tisícům. A s takovou pravděpodobností udělám nejlépe, vezmu-li si někoho, jako je lord Wray. Lepší, než čekat na zásah blesku, který dost možná nikdy nepřijde.”

„Dobrý bože,” vykřikla Sára zděšeně. „Lydie, nedokážu přijít na to, jak moje dítě může být tak cynické.”

Lydia se ušklíbla. „Nejsem cynická, mamičko. Jen realistická. A to jsem zdědila po tatíčkovi.”

„Toho se obávám,” poznamenala Sára a pohledem střelila k nebi, jako by se modlila. „Má drahá, řekl ti vůbec lord Wray, že tě miluje?”

„Ne, ale to může přijít časem.”

„Hmmm,” zabručela její matka, která ji nepřestávala probodávat pochybovačným pohledem.

„A jestli ne,” oznámila Lydia zvesela, „budu mít spoustu času na svoje matematické studie.” Když viděla, jak je Sára rozrušena její neúctou k manželství, přistoupila k ní a impulzivně matku objala.

„Mamičko, neboj se,” zašeptala do jejích květinami provoněných vlasů. „Všechno bude v pořádku. Budu s lordem Wrayem moc šťastná. Slibuju.”

Sára se ponořila do velké porcelánové vany a doufala, že horká voda pomůže ulevit napětí v jejích ramenou a zádech. Koupelnu vykládanou dlaždicemi osvětlovala jediná lampa, malý plamínek prosvítající skrz kouli z leptaného skla. S povzdechem si opřela hlavu o mahagonový okraj vany a přemýšlela, co si počít s Lydii.

Její ostatní děti, Nicholas, Ash, Harry a Daisy, se vždycky dokázaly z problémů vyškrábat samy. Lydia byla zodpovědná, inteligentní, s dostatkem sebekontroly a nadáním pro čísla, jež mohlo směle konkurovat otcovu.

Celé ty dva roky od svých osmnácti si držela všechny ctitele od těla, což mnohé zklamané mladé muže přivedlo k názoru, že je chladná. To ale bylo daleko od pravdy. Byla to vřelá a srdečná dívka a měla v sobě ukrytou vášeň, která jen čekala na toho pravého.

Lord Wray jím ale bohužel nebyl. Dokonce ani po půlroce dvoření on ani Lydia nevykazovali žádné známky zamilovanosti. Sáře jejich přátelský vztah připadal spíš jako vztah bratra a sestry než jako vztah milenců. Jenže

když byla Lydia spokojená - což zjevně byla -, bylo by správné něco namítat? Když byla Sára mladá, mohla si svobodně vybrat, koho chce za manžela, přestože to bylo značně nekonvenční. Teď chtěla tutéž možnost poskytnout i své dceři.

Vzpomněla si na dobu, kdy se jí dvořil Derek Craven, a sjela níž do vody. Prsty u nohou nepřítomně posunovala po hladině mýdlové bublinky. Tenkrát byl Derek majitelem nejznámějšího hráčského klubu v Anglii, zbohatl využíváním hamižnosti svých aristokratických zákazníků. Když ho Sára poznala, Derek už byl vyhlášený jako muž, který to z nemajetného chudáka dotáhl na jednoho z nejbohatších mužů v Londýně. Rozhodně nebyl vhodnou partií pro takovou mladou dámu, jakou byla Sára, a dokonce ani on sám se za ni nepovažoval. Jenže je to k sobě neodolatelně táhlo, zoufale se do sebe zamilovali, takže neměli jinou možnost.

Sára si uvědomila, že právě to ji znepokojuje na vztahu Lydie a lorda Wraye. Měla pocit, že jejich vztah zůstane vždy bezpečně vlažný. Pochopitelně, že Sára dobře věděla, že ve vyšších kruzích jsou svazky z lásky považovány za nechutně zaostalé a venkovské. Sama však pocházela z venkova, kde ji vychovávali milující se rodiče, a už jako mladá dívka toužila po takovém vztahu. A jako matka si totéž přála pro své děti.

Byla tak zabraná do svých myšlenek, že ani nezaslechla, když do koupelny někdo vešel. Překvapeně sledovala, jak na dřevěmni židli v rohu dopadla vesta následovaná tmavou hedvábnou \ ázankou. Narovnala se a zezadu ji objaly svalnaté ruce. Na uchu UCÍtila manželovy něžné rty. Pomalu ji ponořil zase zpátky do teple vody.

„Chyběla jsi mi, andílku,” zašeptal.

Sára si s úsměvem pohrávala s jeho vyhrnutými rukávy. Poslední tři dny byl Perek mimo Londýn, vyjednával dohodu mezi telegrafní společností a Jihozápadní

železnicí, protože chtěl nechat vést telegrafní dráty podél trati. Přestože se Sára snažila během jeho nepřítomnosti všemožně zaměstnat, dny a obzvláště noci byly vskutku dlouhé.

„Máš zpoždění,” oznámila mu škádlivým tónem. „Cekala jsem, že se vrátíš na večeři. Takhle jsi přišel o výborného jesetera.”

„V tom případě si pochutnám na tobě.” Ponořil své velké ruce do vody.

Sára se k němu se smíchem otočila a on se okamžitě zmocnil jejích úst. Líbal ji tak, že jí to bralo dech a zrychlovalo tep do divokého naléhavého rytmu. Prsty se mu zaklesla za ramena, až látka jeho košile nasákla vodou. Když od sebe odtrhli rty, nedokázala se ubránit vzdechu. Zadívala se do Derekových velkých zelených očí. Žili spolu už přes dvacet let, a ten zářivý smělý pohled v ní stále vyvolával rozkošné vzrušení.

Derek ji hladil palcem po tváři a přitom jí roztíral kapičky vody. Byl to urostlý černovlasý muž s jizvou na čele, která dodávala jeho pohlednému obličeji na drsnosti. Uplynulé roky se na jeho zevnějšku podepsaly jen málo, snad jen vlasy na skráních mu trochu prokvétaly stříbrem. Jako vždy disponoval ďábelským šarmem, jenž často lidi přiměl k tomu, aby zapomněli, že za jeho elegantní fasádou se skrývá dravá povaha.

Pohledem jí přejel po obličeji. „Co se děje?” zeptal se. Citlivě vypozoroval i tu nejnepatrnější změnu jejího výrazu.

„Nic, vážně. Jenom.” Sára se odmlčela a přitiskla tvář do jeho teplé dlaně. „Když jsi byl pryč, mluvila jsem s Lydii. Otevřeně přiznala, že není zamilovaná do lorda Wraye - a přesto je odhodlaná si ho vzít.”

„Proč?”

„Lydia se rozhodla, že nejspíš nikdy nenajde toho pravého, takže její výběr manžela je založen pouze na

praktických důvodech. Tvrdí, že pravděpodobnost, že by potkala skutečnou lásku, je téměř nulová.”

„V tom má asi pravdu,” poznamenal Derek.

Sára se zamračila a odtáhla se od něj. „Chceš říct, že nečekáš, že naše děti budou v manželství stejně šťastné jako my?”

„Pro žádné z nich bych si nic jiného nepřál tolik. Ale ne, nutně nečekám, že všechny najdou skutečnou lásku.”

„Ne?”

„Muž nebo žena mohou strávit celý život hledáním toho pravého a nikdy ho nenajit. Dle mého názoru si Lydia vybrala dobře. Bylo od ní moudré, že se řídila rozumem a zvolila někoho, jako je Wray, než aby čekala, až budou ty nejlepší kousky rozebrány. Bylo by mi hrozně, kdyby mého vnuka zplodil nějaký druhořadý bezvýznamný muž.”

„Ach, dobrý bože,” vyjekla Sára s přidušeným smíchem. „Nevím, kdo mě rozčiluje víc - jestli ty, nebo Lydia. A co naděje, romantika, kouzlo? Určité věci se nedají zdůvodnit vědecky ani matematicky spočítat.” Natáhla se přes okraj vany a pohrávala si s tmavými chloupky, které odhalovala manželova košile rozepnutá u krku. „Čekala jsem na opravdovou lásku, a podívej, co mám.”

Derek jí zajel rukou za krk a naklonil se k ní blíž. „Máš dvacet let manželství s neotesaným darebákem, který tě pořád osahává.”

Rozesmála se. „S tím jsem se už naučila žít.”

Sklouzl rty k malé jamce pod jejím uchem, zatímco prsty jí laskal mokrá ramena. „Řekni mi, co chceš, abych s Lydií udělal,” zašeptal jí na kůži.

Sára s povzdechem zavrtěla hlavou. „Nedá se nic dělat. Lydia už se rozhodla a její volbu může těžko někdo zpochybňovat. Myslím, že ted budu muset nechat vše v rukou osudu.”

Na krku cítila manželovy rty a věděla, že se usmál. „Na tom není nic špatného, když necháš osud, aby ji postrčil tím správným směrem. Šance se pak ukáže sama.”

„Hmmm.” Zvažovala nejrůznější možnosti. Nakonec vzala kuličku mýdla a promnula ji mezi dlaněmi.

Derek se narovnal a rozepnul si košili. Nechal oděv spadnout na zem, zůstal do půl těla nahý. Měl svalnatý, hustě ochlupený hrudník. Upřel žhavý pohled na její tělo pod vodou. „Ty ses ještě nevykoupala?”

„Ne.” Provokativně se usmála a namydlila si nohu.

Začal si rozepínat kalhoty. „Tak to by ses měla připravit, že budeš mít společnost,” řekl a tón jeho hlasu způsobil, že se zachvěla příjemným očekáváním.

Za dva dny se Lydia stane lady Wrayovou. Na sídle Cravenů už začaly týdenní oslavy, zahrnující večírky, plesy a bohaté večeře. V neděli slavnosti vyvrcholí obřadem v rodinné kapli. Sjeli se sem hosté z celé Anglie i kontinentu, takže každý dům, domek pro hosty i hostinec v Herefordshiru byl naplněn. Dvacet pokojů pro hosty na usedlosti Cravenů bylo plně obsazeno a všude se rojilo služebnictvo jako včely před úlem.

Lydii se zdálo, že každá otázka, kterou jí někdo položí, se týká její nervozity. Jako by všichni předpokládali, že musí tím rozruchem před svatbou trpět. Jenže ona byla naprosto klidná, což všem hlasitě oznamovala. A lidi to mátlo. Zaznamenala, že její rozpoložení by mohlo špatně působit na lorda Wraye, a tak se snažila projevovat nedočkavost a rozechvění, jenže to k ničemu nebylo.

Problém spočíval v tom, že její důvody ke svatbě s lordem Wrayem byly natolik racionální, že nedokázala být nervózní už z ničeho. Dokonce se ani neobávala svatební noci. Matka jí totiž objasnila veškeré záležitosti takovým způsobem, že ji v podstatě oloupila o obavy a záhadnost toho okamžiku. A pokud se s ní lord Wray bude milovat tak, jako ji líbal, Lydia si to rozhodně bude užívat.

Jediná věc, která ji trápila, byla tahle pekelná zábava. Obvykle byla zvyklá na poklidné dny, kdy si mohla přemýšlet a počítat, jak dlouho jí bylo libo. Nyní, přibližně po sto dvaceti hodinách nekonečného oslavování, připíjení, konverzování, smíchu a tance, toho měla tak akorát dost. Její mysl překypovala myšlenkami, jež neměly nic společného s romantikou ani manželstvím. Toužila, aby ta svatba už byla za ní, a ona tak měla čas na práci na svém nejnovějším projektu.

„Lydie,” napomenul ji pobaveně Wray během pátečního večírku, aby ji odtrhl od nenápadného psaní poznámek. „Pracujete na svých výpočtech?”

Lydia provinile zastrčila útržek papíru a tužku do malého zdobeného hedvábného sáčku, který jí visel u pasu. Pohlédla na Wraye. Tyčil se nad ní v celé své výšce a jako vždy vypadal bezvadně. Hladké tmavé vlasy se mu leskly pod vrstvou pomády, jeho večerní oblek byl precizně ušit a uzel na černé hedvábné vázance spočíval přesně uprostřed.

„Promiňte,” omluvila se s pošetilým úsměvem. „Zrovna jsem měla zajímavý nápad ohledně analytického stroje…”

„Tohle je večírek,” oznámil jí a škádlivě zastříhal prstem. „Měla byste tančit. Nebo konverzovat. Nebo prodlévat u stolu s občerstvením. Vidíte, jak se tu všechny mladé dámy náramně baví? Přesně to byste měla dělat

také.”

Lydia povzdechla. „To jsem dělala celé dvě hodiny a zbývají přinejmenším ještě čtyři, než večírek skončí. S deseti různými lidmi jsem měla tentýž rozhovor a už mě unavuje bavit se o počasí a o své nervozitě.”

Wray se usmál. „Pokud chcete být hraběnkou, měla byste si na to zvyknout. Až budeme novomanželé a začne sezona, budeme se často pohybovat ve společnosti.”

„Milé,” řekla Lydia a on se zasmál.

„Pojdte se se mnou projít.”

Lydia se do něj zavěsila a pomalu se vydali po místnostech, v nichž probíhala zábava. Kamkoli vkročili, vítaly je souhlasné úsměvy a tiché gratulace. Lydia si uvědomovala, že jsou atraktivním párem, oba štíhlí a tmavovlasí. Bylo zřejmé, že Wray je vzdělaný a že o sebe dbá. Měl pečlivě pěstěné ruce, světlou pleť a ušlechtilé čelo. Nic nemiloval tolik, jako dlouhé rozhovory na nejrůznější témata. S oblibou bavil hosty svým dokonalým důvtipem a erudovaností. Jeho akademické znalosti vždy všichni obdivovali, neboť byl gentleman, kterého poháněl pouhý zájem, a nikoli snaha vydělat na svých vědomostech peníze.

Zastavili se u skupinky přátel a Lydia se smutně usmála. Bylo jí jasné, že Wray se hodlá pustit do velmi dlouhé diskuze. Malováným hedvábným vějířem si zakryla ústa, stoupla si na špičky a zašeptala mu:

„Můj pane., pojďme se nenápadně vytratit někam, kde budeme mít soukromí. Třeba do skleníku nebo do růžové zahrady.”

Hrabě s úsměvem zavrtěl hlavou. Odpověděl tak tiše, že to nikdo nemohl zaslechnout. „Rozhodně ne. Váš otec by nás mohl přistihnout.”

„Snad se ho opravdu nebojíte?” dotázala se Lydia s nevěřícným úsměvem.

„Děsí mne,” přiznal Wray. „Když mi Linley radil, abych vás nežádal o ruku, tohle byl jeden z argumentů, jaké jsem mu jen těžko mohl vyvrátit.”

„Co?” Lydia na něj ohromeně zírala s ústy dokořán. „Který doktor Linley - ten starý, nebo jeho syn?”

„Syn,” odvětil Wray s úšklebkem. „Zatraceně, tohle jsem nechtěl prozradit. Snad budete tak laskavá a zapomenete tu poslední poznámku.”

„To jistě ne!” Zamračila se nad tím zjištěním. „Kdy vám Linley radil, abyste mě nežádal o ruku, a z jakých důvodů? Ten nesnesitelný osel. Ráda bych mu řekla,

že.”

„Lydie, pšššt,” uklidňoval ji Wray něžně. „Někdo by to mohl slyšet. O nic nešlo, měli jsme jen krátký rozhovor předtím, než jsem vašeho otce požádal o vaši ruku. Zmínil jsem se Linleymu, že se s vámi chci oženit, a on mi k tomu řekl jen svůj názor.”

„Negativní názor, předpokládám.” Lydia se snažila ovládnout svůj hněv. Cítila při tom, jak má tváře celé rudé. „A jaké byly jeho námitky?”

„Už si nevzpomínám.”

Málem se zadusila vzteky. „Ale ano, vzpomínáte. Pro jednou přestaňte být gentleman a povězte mi to!”

Wray zavrtěl hlavou a odvětil: „Měl bych si dávat větší pozor na jazyk. Nezáleží na tom, co namítal Linley ani nikdo jiný. Jsem odhodlán vzít si vás za ženu a tím to pro mě končí.”

„Odhodlán?” zopakovala Lydia a zašklebila se.

Wray se dotkl jejího loktu v dlouhé rukavičce. „Pojďme se teď připojit k ostatním,” naléhal. „Na soukromé rozhovory budeme mít spoustu času, až se vezmeme.”

„Ale, můj pane.”

Směroval ji k hloučku přátel, kteří je okamžitě vtáhli do bezstarostné konverzace. Lydii připadalo nemožné soustředit se na téma rozhovoru. V duchu pěnila a zuřila. Jakea Linleyho považovala za nehorázného provokatéra i před tím, než se tohle dozvěděla. Jak se jen odvažoval odrazovat hraběte od sňatku s ní! Uvažovala, co asi Wrayovi řekl - bezpochyby ji vylíčil jako ženu, která touží jen po šlechtickém titulu.

Linley vlastně nedělal nic jiného, než že se Lydii posmíval, a šel jí na nervy už od té doby, co se před čtyřmi lety poprvé potkali, lénkrát si zrovna vymkla kotník při tenisu. Bylo to na víkendové oslavě v sídle přátel, kteří sezvali spoustu prominentních rodin z celého Herefordshiru. Poté, co se Lydia zranila při energickém

odpalu, její mladší bratr Nicholas jí pomohl dobelhat se do stínu rozkvetlého javoru.

„Doufám, že jsou tu Linleyové,” řekl jí a opatrně ji posadil na deku, která zůstala rozprostřena na trávníku po pikniku. „Sed tady, dokud nenajdu doktora.” Starý pan doktor Linley byl milý a důvěryhodný muž, který pomohl přivést na svět dvě nejmladší Cravenovy děti.

„Pospěš si,” zvolala zděšeně, jakmile zaznamenala, že se k ní blíží tři nedočkaví mladí muži. „Asi mě budou obtěžovat.”

Nicholas se usmál a v tu chvíli vypadal přesně jako otec. „Jestli se některý z nich pokusí sáhnout ti na kotník, tvař se, že je ti hrozně špatně.”

Když bratr vyběhl do kopce k hlavní budově, Lydia se vskutku ocitla v obležení. Nemohla dělat nic než sedět a trpět. Jeden z mužů jí nalil do šálku vodu, druhý jí tiskl na čelo navlhčený kapesníček a třetí ji podpíral za zády pro případ, že by omdlela.

„Jsem naprosto v pořádku,” zaprotestovala. Ta jejich pozornost ji dusila. „Je to jen vymknutý kotník - ne, pane Gilberte, nemusíte se na to dívat -, prosím vás všechny…”

Náhle se ozval výrazný mužský hlas a ti tři nedočkavci rázem zmlkli. „Běžte, všichni. Já se na slečnu Cravenovou podívám.” Váhavě odešli a nově příchozí podřepí před Lydii.

A na okamžik úplně zapomněla na tepavou bolest v noze. Zadívala se do jeho šedých očí s tmavými řasami. Přestože byl dobře oblečen, působil trochu pomačkaně, vázanku měl uvázanou příliš volně a kabát nepravidelně zapnutý. Vypadal, že je tak o deset let starší než ona. Navíc z něj vyzařovala určitá mužná síla, která jí připadala velmi přitažlivá. Obzvláště pohlední muži jí při své dokonalosti občas připadali prázdní, někdy dokonce až trochu zženštilí. Tenhle ale byl naprosto mužný, s výraznými rysy a hustými vlasy barvy pšenice, které měl

zastřižené dole na krku. Usmíval se na ni a v jeho opáleném obličeji zářily bílé zuby.

„Vy nejste doktor Linley,” namítla Lydia.

„Ale ano, jsem.” S úsměvem k ní natáhl pravici. „Doktor Jake Linley. Můj otec mě za vámi poslal. Vypil příliš mnoho portského a chůze z kopce by mu nejspíš činila problémy.”

Lydia mu stiskla ruku a v celé paži ji příjemně zamrazilo. Dobrý bože, o doktorově okouzlujícím nejstarším synovi toho už tolik slyšela, ale ještě nikdy se s ním nesetkala. „Nemáte zrovna dobrou pověst,” prohlásila.

Pustil její ruku a nepřestával se na ni usmívat očima. „Doufám, že nejste taková, abyste věřila víc pověsti než člověku.”

„Vůbec ne,” ujistila ho. „Muži s pošramocenou pověstí bývají obvykle mnohem zajímavější než ti, jejichž pověst je bez poskvrnky.”

Změřil si ji zkoumavým pohledem, od vlnitých černých vlasů až po špičky prstů na nohou, vykukující zpod jejích bohatých bílých sukní. Jeden koutek úst zdvihl do polovičatého úsměvu. „Váš bratr říkal, že jste si poranila nohu. Mohu se podívat?”

Lydii náhle vyschlo v ústech. Snad ještě nikdy v životě nebyla z nikoho tak nervózní. Nepatrně kývla bradou a strnula, když Jake Linley uchopil lem její sukně a povytáhl ho o několik palců výš. Měl naprosto profesionální výraz a choval se neosobně, ale její srdce začalo bít v hrudi jako šílené.

Pohlédla na jeho skloněnou hlavu a všimla si, že slunce prosvítající mezi javorovými listy dodává jeho vlasům lesk, v němž se střídaly všechny odstíny od zlatavého až po tmavý jantar. Na noze ucítila jeho velké jemné ruce.

„Je to jen trochu pohmožděné,” prohlásil. „Radil bych vám následujících pár dnů na tu nohu moc nestoupat.” „Dobře,” odpověděla bez dechu.

Obratně ovázal oteklý kotník lněným ubrouskem, který vytáhl z piknikového koše. „Brašnu mám v domě,” zamumlal. „Kdybyste mi dovolila odnést vás dovnitř, ošetřil bych vám kotník pořádně a přiložil na něj led. a dal bych vám něco proti bolesti, kdybyste chtěla.”

Lydia odpověděla trhavým přikývnutím. „Mrzí mě, že vám přidělávám problémy.” Povzdechla, když ji zvedl a opatrně si ji přivinul k hrudi. Měl pevné a svalnaté tělo, pod rukama cítila jeho robustní ramena.

„Ani v nejmenším,” odvětil radostně a sevřel ji pevněji v náruči. „Zachraňování zraněných slečen patří k mým oblíbeným koníčkům.”

Lydiina rozmrzelost byla náhle tatam. Jake Linley v ní vyvolal divoké pobláznění, které jí vydrželo zhruba čtyři hodiny. Později toho dne nechtěně vyslechla útržek rozhovoru mezi ním a jiným hostem víkendové oslavy.

„Zatraceně, Linley,” prohlásil ten host, „tak už vím, proč jste se stal doktorem. Dokážete se dostat pod sukně každé atraktivní ženy v Londýně, včetně Cravenovy dcery.”

„Jen v rámci profese,” odvětil Linley sardonicky. „A ujišťuji vás, že o slečnu Cravenovou nemám nejmenší zájem.”

Ta poznámka Lydii zranila a ponížila. Její romantické představy okamžitě splaskly. Od té doby se k Linleymu chovala chladně, kdykoli se setkali. Za ta léta jejich vzájemné antipatie vzrostly natolik, že už spolu nedokázali být v jedné místnosti, aniž by se nepustili do hádky, která vyhnala všechny

přítomné. Lydia se snažila, aby jí byl lhostejný, jenže na něm bylo něco, co ji do hloubi duše dráždilo. Když byla s ním, často se přistihla, že říká něco, co tak vůbec nemyslí, a trápila se tím ještě dlouho poté, co se rozešli. Během jedné z takových hádek jí Linley ve vzteku přiřkl přezdívku „Lydia Logaritmová,” kvůli čemuž si z ní pak přátelé i příbuzní utahovali.

Jak se jen mohl opovážit chtít zmařit její zasnoubení s Wrayem!

Zraněná a rozzlobená si znovu vzpomněla na večer, kdy byly její zásnuby ohlášeny., na tu ohromující chvíli, kdy ji Linley líbal, a jak se mu poddávala. Pokud se jí chtěl vysmát a naprosto ji zmást, uspěl excelentně.

Vrátila se v myšlenkách zpět do přítomnosti a usnesla se, že už nevydrží být uprostřed toho nekonečného brebentění. Stoupla si na špičky a zašeptala svému snoubenci: „Můj pane, začíná mě bolet hlava. Najdu si nějaké klidné místo, kde se posadím.”

Hrabě si ji se zájmem prohlédl. „Doprovodím vás.”

„Ne,” řekla váhavě, „to není třeba. Sednu si někde do kouta a vy raději zůstaňte s přáteli. Vrátím se za chviličku, jen co se mi udělá lépe.”

„Výborně.” Ve Wrayových modrých očích se mihl škádlivý záblesk. „Tak trochu předpokládám, že má drahá slečna Lydia Logaritmová se chce dostat pryč, aby mohla vyřešit nějakou matematickou rovnici.”

„Kdepak,” ohradila se a zamračila. Nelíbilo se jí, že ji oslovuje tou přezdívkou.

Zasmál se. „Prosím za prominutí, má milá. Neměl bych si z vás takhle utahovat. Jste si jistá, že nechcete společnost?”

„Ano, naprosto jistá.” Lydia se na něj usmála na znamení odpuštění a odešla se slibem, že se brzy vrátí.

Jak se prodírala přeplněným tanečním sálem, musela se ovládat, aby se nerozběhla. Ve vzduchu se vznášely těžké vůně parfémů, květin, potu a vína. Z toho věčného povídání už jí zvonilo v uších. Snad nikdy tolik netoužila po samotě, jako právě ted. Kdyby se jí tak podařilo dostat se do své ložnice., jenže neměla šanci. Musela by projít kolem spousty lidí, kteří by se s ní chtěli zastavit na další přihlouplý rozhovor. Lydia zaregistrovala svou matku,

stojící v hloučku přátel u francouzských dveří do zahrady. Zamířila nejprve k ní.

„Mamičko,” oslovila ji. „Je tu moc lidí a mě bolí hlava. Nevadilo by ti, kdybych se na chviličku ztratila?”

Sára se na ni znepokojeně zadívala a jednou rukou v dlouhé rukavičce ji objala kolem pasu. „Jsi trochu červená. Mám poslat luhu, aby ti od hospodyně přinesl prášek na bolení hlavy?” Stáhli si rukavičku a přitiskla jí na tvář chladivou hebkou dlaň.

„Ne, děkuji.” Lydia se usmála. „Jsem v pořádku, mamičko. Já jenom., ach, nevím. Asi jsem jen unavená.”

Sára ji probodla zkoumavým pohledem a okamžitě vycítila dceřinu nespokojenost. „Něco se přihodilo,

zlatíčko?”

„Ne, ani ne, ale.” Lydia odvedla matku trochu stranou a zaňeptala: „Lord Wray mi právě řekl, že Jake Linley mu radil, aby si mé nebral! Dokážeš pochopit takovou aroganci? Nejradši bych ho praštila po hlavě první těžkou věcí, která by mi padla pod ruku. Je to takový nesnesitelný, bezvýznamný, sobecký hulvát.”

„A jaké námitky doktor Linley proti tomu svazku uvedl?”

„To já nevím.” Lydia hlasitě povzdechla. „Linley si bezpochyby myslí, že jsem pod Wrayovu úroveň a že by si mohl vybrat někoho mnohem lepšího, než jsem já.”

„Hmmm. To se mu příliš nepodobá.” Sára hladila dceru po zádech ve snaze ji uklidnit. „Zhluboka se nadechni, zlatíčko. Ano, to už je lepší. Není sebemenší důvod, aby tě názor doktora Linleyho znepokojoval, když lorda Wraye neovlivnil a pořád se s tebou chce oženit.”

„Jenže mě to znepokojuje,” zabručela Lydia. „Vlastně bych nejraději něco roztřískala. Jak mohl Linley udělat něco takového?” K vlastnímu znechucení si uvědomila, že její hlas zní dost sklíčeně. „Nikdy jsem nepochopila, proč mě tolik nenávidí.”

„Nemyslím, že to je ten případ,” odpověděla Sára a utěšitelsky dceři stiskla ruku. „Možná, že vím,

proč doktor Linley tak protesInje proti tomu sňatku. Mluvila jsem s jeho matkou, když jsme se potkaly u kloboučníka, a ona mi svěřila, že její syn.”

Sára zmlkla, jakmile zaregistrovala nově příchozí hosty. „Ach, přijeli Raifordovi,” vykřikla. „Jejich dcera Nicole před dvěma týdny porodila druhé dítě. Musím se jít zeptat, jak se jí daří. My si promluvíme později, zlato.”

„Ale mami, musíš mi říct.,” vykoktala Lydia, jenže matka už si to namířila k hostům. Večer byl každou minutou nesnesitelnější.

Co proboha mohla Linleyho matka povídat o svém synovi? Zklamaná Lydia prošla francouzskými dveřmi a vyklouzla ven. Bez váhání se vydala k jedinému místu, o němž věděla, že tam určitě bude sama - šla k vinnému sklípku.

Po celé dětství jí byl ten sklípek oblíbeným útočištěm. Lydii i její mladší bratry vždy fascinovaly rozlehlé podzemní prostory se třemi místnostmi, z nichž každá byla zaplněna stovkami regálů s tmavožlutými a zelenými lahvemi opatřenými cizokrajnými vinětami. Proslýchalo se, že je to ta nejlepší sbírka v celé Anglii, vyskytovaly se v ní různé druhy vzácných a drahých vín, šampaňského, portského, burgundských vín, sherry i likérů.

V nejvzdálenější místnosti stál stůl s lavicí a skříňka se sklenicemi. Tady se otvíraly láhve a ochutnával jejich obsah.

Lydia vzpomínala, jak si tu se sourozenci hrávali na piráty, špióny či na schovávanou. Později občas sedávala u toho stolu a řešila nějakou matematickou hádanku. Vychutnávala si to ticho a vůni starého dřeva, koření a vosku.

Otevřela těžké dřevěné dveře a sešla po několika kamenných schodech dolů. Ve sklípku hořely lampy,

jelikož sem během oslavy sklepník často chodil pro víno. Po tom humbuku nahoře jí připadalo požehnané ticho sklípku jako neskutečná úleva. Zhluboka si povzdechla a začala se uklidňovat. S úsměvem si uvolnila škrtivý límeček. Třeba konečně začíná prožívat předsvatební neklid - poté, co se celé dny strachovala, že už jej zřejmě nezažije.

Ticho stinného sklípku přerušil tichý hlas. „Slečno Cravenová?”

Lydia překvapeně vzhlédla a spatřila muže, kterého ani v nejmenším netoužila vidět. Nikdy.

„Linley,” poznamenala ponuře a spustila ruku k boku. „Co tady děláte?”

V zatuchlé stinné atmosféře působily zlatohnědé vlasy Jakea Linleyho ještě zářivěji než obvykle. Vypadalo nepatřičně, že se vydal právě sem do vinného sklípku. Přestože byl jejím nepřítelem, Lydia si musela přiznat, že je tím nejpřitažlivějším mužem, jakého kdy potkala. Linley nebyl o moc starší než

Wray, ale rozhodně působil zkušeněji. Jeho světáctví bylo tím zřejmější, že se 0 něm příliš nešířil. Jeho ironický úsměv, ladné a elegantní pohyby a dábelský šarm mohly snadno někoho zmást. Zrazovaly ho ale oči. V těch světle šedých hlubinách se zračila únava muže, který toho mnoho viděl a mnoho prožil a nikdy nedokázal najít únik z bolestivé reality, jakou občas skýtala jeho profese.

„Váš otec mě sem pustil, abych se tady porozhlédl,” vysvětlil.

To bylo obvyklé. Lydia byla zvyklá na zájem hostů prohlédnout si otcovu sbírku vína. Bylo jen nešťastnou náhodou, že sem Linley zavítal právě ve chvíli, kdy zde toužila nalézt chvilku soukromí.

„Už jste si to tady prohlédl?” zeptala se nepříliš uctivým tónem. Její matka vychovala všechny své děti k uctivosti a slušnosti, jenže v přítomnosti Jakea Linleyho

bylo pro Lydii těžké být zdvořilá. „Ráda bych totiž byla sama.”

Nepatrně naklonil hlavu na stranu a upřeně ji pozoroval. „Necítíte se dobře?” dotázal se. „Jestli to tak je…”

Lydia ho opovržlivě přerušila. „Prosím, nemusíte se obtěžovat starostmi o moje dobro.”

Jake Linley se k ní pomalu přiblížil a zastavil se v záplavě světla vycházejícího ze zpola stažené lampy. Připadalo jí nefér, že je tak proradný, a přitom tak hezký. Měl na sobě jednoduchý černobílý oblek s šedou hedvábnou vázankou, která dokonale ladila s jeho očima. Perfektně padnoucí oděv zdůrazňoval jeho vysokou štíhlou postavu. Jako vždy ale působil trochu rozcuchaně. Jeho nepatrně neuspořádaný zevnějšek téměř nutil ženu, aby mu upravila vázanku, narovnala vestu, zkrátka taková ta drobná gesta, která dělají manželky svým manželům.

„Proč myslíte, že můj zájem není upřímný?” zeptal se.

Lydia pocítila zlost a jakýsi ještě bolestnější neurčitý pocit, z něhož se jí úplně sevřel žaludek. „Protože vím, jak jste se snažil přesvědčit lorda Wraye, že pro něj nejsem dost dobrá, a odrazoval jste ho od toho, aby mě požádal o

ruku.”

Přimhouřil oči. „Tohle vám řekl?”

„Ne přesně těmito slovy. Ale radil jste mu, aby si mě nebral, a to vám nikdy nezapomenu.”

Linley cosi nezřetelně zabručel a zadíval se na starou kamennou podlahu. Zdálo se, že přemýšlí o nějakém složitém problému, na nějž nemá odpověď. Takhle se Lydia cítila, když poprvé zjistila, že záporné číslo se nedá odmocnit.

„Máte pravdu,” přiznal zpříma. „Radil jsem Wrayovi, aby se s vámi neženil.”

„Proč?”

„Záleží na tom? Wray se stejně mou radou neřídil, vy jste jeho nabídku přijala a do osmatřiceti hodin bude celá záležitost uzavřena.”

Lydia na něj se zájmem upřela zrak. „Vy počítáte hodiny?”

Po té otázce Linley o krok couvl. V očích mu zajiskřilo, jako by se dotkla nějakého důležitého tajemství. „Nechám vás o samotě, slečno Cravenová. Omlouvám se, že jsem narušil vaše soukromí.”

Otočil se a vydal se ke dveřím, zatímco Lydia ho probodávala pohledem. „Za tohle se omlouváte, ale za to, co jste pověděl lordu Wrayovi, ne?”

Na chvilku se zastavil. „Přesně tak,” řekl, aniž by se na ni podíval, a kráčel do schodů.

Lydia došla do nejvzdálenější místnosti, kde se usadila na starou rozvrzanou židli. Hedvábnou taštičku hodila na stůl a se zklamaným povzdechem nechala hlavu klesnout do dlaní. Jako nastávající nevěsta by se nejspíš neměla cítit takhle - znepokojeně

,1 naštvaně. Měla by být šťastná. Hlavu by měla mít plnou snů. Ve všech románech, které kdy četla, byla svatba tou nejkrásnější událostí v životě ženy. Pokud je to pravda, pak i v tomto případě se Lydia vymykala, protože se na svatbu vůbec netěšila.

Vždycky tak zoufale toužila být stejná jako ostatní. Odmalička se snažila přizpůsobit svým kamarádkám a předstírala zájem o panenky a společenské hry, a přitom ji mnohem víc bavilo lézt po stromech a hrát si s bratry na vojáky. Později, když se její sestřenice začaly zajímat o módu, milostné intriky a další dívčí Záležitosti, Lydii přitahoval fascinující svět matematiky a vědy. Její rod iče ji vždy milovali a ochraňovali, ale ani oni nedokázali zabránil řečem, které se o jejich dceři šířily. Povídalo se, že je neženská, nekonvenční., podivínka.

Teď konečně našla muže, kterému to připadalo úžasné, a který dokonce její zájmy sdílel. Až si vezme lorda Wraye, konečně Za padne mezi ostatní. Bude součástí většiny a už nikdy nebude stát stranou. To bude úleva.

Proč potom ale není šťastná?

Lydia si promnula bolavé spánky a tiše přemýšlela. Potřebovala by si promluvit s někým moudrým a chápavým, kdo by jí pomohl ujasnit si, proč v ní Jake Linley vyvolává takové zklamání.1 zároveň touhu. S otcem. Ta myšlenka ji okamžitě uklidnila. Ano, ještě dnes večer vyhledá otce. Nikdy neměla problém se mu svěřit ,a jeho rad si velmi vážila.

Ihned se cítila lépe, a tak vytáhla z kabelky papíry a tužku.i položila je na stůl. Jakmile ale začala psát dlouhou řadu čísel na papírek, který už byl hustě popsaný od minula, zaslechla něčí kroky.

Zamračila se, zvedla hlavu a spatřila Linleyho. „Proč jste pořád tady?”

„Je zamčeno,” odvětil.

„Venkovní dveře? To není možné, musel by je zamknout někdo z venku.”

„Tak je asi někdo zamkl. Opřel jsem se do nich celou svou váhou, ale ani se nehnuly.”

„V druhé místnosti jsou další dveře, které vedou do špižírny,” oznámila mu Lydia. „Můžete odejít tudy.”

„To už jsem zkoušel. Jsou taky zamčené.”

Lydia se zamračila a rukou si podepřela bradu. „Kdo by ty dveře zamykal a proč? Zřejmě omylem. Nikdo neměl důvod nás tady zamykat., jedině.”

„Jedině?”

„Mohla to být Eugenia Kingová,” řekla Lydia rozzlobeně. „Touží se mi pomstít už od té doby, co jsem se dohodla na sňatku s lordem Wrayem. Chtěla ho totiž pro sebe. To by se jí líbilo, způsobit mi skandál. Kdyby nás dva někdo přistihl zamčené spolu ve sklepě, když mám

dva dny před svatbou.” Vzápětí ji ale napadlo něco jiného. Střelila po něm ostrým pohledem. „Nebo jste to možná zařídil vy. Mohla by to být součást vašeho plánu, jak překazit mou svatbu s Wrayem.”

„Proboha,” zavrčel podrážděně, „já byl tady ve sklepě první, vzpomínáte? Neměl jsem tušení, že se zde objevíte. A je mi úplně jedno, jestli se provdáte za hraběte nebo ne. Pouze jsem řekl svůj názor, když jsem o to byl požádán.”

Lydia odložila tužku na stůl a obrátila se na židli čelem k němu. Její rozhořčení jen vzrůstalo. „Zjevně jste tak učinil s velikým nadšením. Nepochybuji, že jste byl velmi šťastný, když se vám naskytla příležitost říci o mně něco hanlivého.”

„Nic hanlivého jsem o vás neřekl. Řekl jsem jen…” Linley rychle zavřel ústa.

„Co?” dožadovala se Lydia odpovědi s pěstí zaťatou na poškrábaném stole. Když se jejich pohledy střetly, ticho bylo náhle tak husté a důvěrné, že Lydia sotva popadala dech. Poprvé v životě mohli oba dělat a říkat, cokoli chtěli, což činilo tuto situaci potenciálně. výbušnou.

Po dlouhé odmlce se Linley mírným hlasem zeptal: „Proč se tak staráte o to, co si myslím?”

Lydia se cítila jako v pasti. Vstala a poodešla od něj, zamířila k nedalekým policím, které sahaly od podlahy až ke stropu. Jedním prstem přejela po řadě voskem zapečetěných korkových zátek a na prstě jí ulpěl šedý prach. „Zřejmě nedokážu odolat, když se snažím vyřešit hádanku,” prohlásila nakonec. „A nikdy |iem nepřišla na to, co je zdrojem sváru mezi vámi a mnou. Každý vi, že jsme spolu nikdy nevycházeli. Je to kvůli mému původu? Kvůli tomu, že je můj otec nemanželské dítě a že kdysi vedl hráčský klub?”

„Ne,” odvětil Linley bryskně. „Nemám nic proti vašemu otci Ani vaší rodině. K vašemu otci necítím nic jiného než obdiv za to, CO dokázal. A můj původ není o

nic lepší než ten váš. Jak všichni Vědí, Linleyové právě nepřekypují modrou krví.” Temně se usmál, než pokračoval. „Ale ačkoli si vašeho otce vážím, není pochyb

0 lom, že je manipulátor s despotickými sklony a nezastaví se před ničím, aby dosáhl toho, po čem touží. A také je bohatý jako kiésus. Jinými slovy, Craven je pekelný tchán. Wray je z něj úplně vyděšený. Váš otec bez váhání přiměje vašeho manžela, aby tancoval, jak on bude pískat, a žádné manželství nesnese takovéhle v měšování.”

„Nestrpím, aby na něj byl tatíček zlý,” bránila se Lydia.

Linley odpověděl výsměšným odfrknutím. Napůl seděl na stole a nepřítomně pohupoval jednou nohou. „Váš manžel potřebuje pořádné koule, aby se postavil Cravenovi bez vaší ochrany. A Wray je nemá. Dříve či později vás kvůli tomu začne nesnášet, skoro tak, jako budete nesnášet vy jeho.”

Lydia by dala snad cokoli za to, aby jeho tvrzení dokázala popřít. „Člověk se může změnit,” řekla.

„I kdyby ano, nezmění se jiná věc, na které záleží.”

„A tou je?”

Ve slabém přísvitu lampy jeho rozcuchané vlasy zářily jako staré zlato a jeho hladce oholené tváře se leskly. „Jeden druhého nemilujete.”

Lydia nebyla schopná slova, srdce jí divoce bušilo. Blížil se k ní. Ani si neuvědomovala, že před ním couvá, dokud neucítila za zády police plné lahví.

Přiblížil se k ní ještě víc a ruce položil za ni na ocelové kování, v němž spočívaly láhve. Stál tak blízko, tyčil se nad ní. Lydia vdechovala jeho vůni, cítila mýdlo a horkou slanou mužskou kůži. /hluboká se nadechla a potom znovu, ale jako by jí plíce nefungovaly. Bylo zvláštní, že si až dosud neuvědomila, jak je vysoký. Sama byla průměrné výšky, ale jeho ramena zastiňovala skrovné světlo lampy.

Prsty pevně sevřel kování. „Měla byste se provdat za muže, který by prodal svou duši za to, aby s vámi mohl strávit jedinou noc.”

„Jak víte, že to tak Wray necítí?” zašeptala.

„Protože kdyby to tak cítil, nebyla byste ted tak zatraceně nevinná.” Tváře i špička nosu mu zčervenaly. „Kdybyste byla mou, nikdy bych nečekal celé ty měsíce

bez.”

Zmlkl a hlasitě polkl, na rtech cítila jeho horký dech. Když se k ní naklonil, téměř cítila živočišné teplo vyzařující z jeho těla.

Myšlenky jí divoce vířily hlavou. Uvědomila si, že se ji chystá políbit. Na zátylku ucítila jeho teplé ruce. Sklonil k ní hlavu a pak se celý svět zamlžil. Zavřela oči. Otřel se svými sametovými rty o koutek jejích úst. a pak o citlivý střed jejího spodního rtu. Jeho ústa pomalu překryla její, dokud se jich plně a vlhce nezmocnil. Lydia si najednou připadala opilá, jako o minulých Vánocích, když vypila dva velké hrnky rumového punče a zbytek večera pak strávila v příjemném oparu.

Malátně se zapotácela, ale Jake ji okamžitě zachytil a přitiskl ke svému pevnému tělu. Líbal ji hlouběji, rozevíral jí rty, aby ji mohl líbat něžně i naléhavě. Ta rozkoš ji šokovala. Horečně otevírala ústa a vítala žhavé klouzavé pronikání jeho jazyka. Mazlil se s ní pomalu, cítil, jak se celá svíjí. Prsty mu zajela do hustých vlasů a přitáhla si jeho hlavu blíž. Hluboko z hrdla se mu vydral tichý zvuk.

Náhle odtrhl svá ústa od jejích a těžce se nadechl. „Zatraceně. To jsem neměl dělat. Omlouvám se.” Palcem jí něžně přejel po křivce spodního rtu. Zíral na ni a v očích se mu zračila touha, která ji naprosto ohromovala. „Omlouvám se,” zopakoval. „Ted vás nechám jít. Já.” Spustil ruce, ale zdálo se, že ji nedokáže přestat objímat. „Bože, Lydie,” zašeptal chraptivě a znovu sklonil hlavu.

Opět ji políbil a vychutnával si její bezmocnou reakci. Lydia cítila, jak jí rukama sklouzává níž, jednou rukou si ji tiskl těsněji k bokům, zatímco druhou vklouzl pod její kulaté ňadro, které nepatrně nadzvedl. Horko jeho prstů pocítila i přes tlustou látku korzetu. Palcem ji laskal po tvrdnoucím hrotu ňadra a líně ho i ibkružoval. Přitom ji nepřestával líbat. Byla v tom taková touha, íte svou intenzitou Lydii až děsila.

S hlubokým zasténáním se od něj odtáhla a podařilo se jí dojít ke stolu. Tvrdě usedla na židli a se zpocenýma rukama položenýma na stole se snažila zklidnit dech.

Jake zůstal u polic s vínem, čelem se opíral o poličku. Nakonec ustoupil a prohrábl si vlasy. Lydia viděla, jak se mu třesou prsty, a slyšela jeho přerývaný dech. „Musím se odtud dostat,” zachraptěl.

„Nedokážu být s tebou o samotě.”

Lydia počkala, až se jí trochu zpomalí tep, a až pak odpověděla. „Linley., Jakeu., co to hraješ za hru?”

„To není žádná hra.” Upřel na ni své světlé oči. „Chci tě od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.”

„To nemůže být pravda. Slyšela jsem tě, jak někomu říkáš, že o mě nemáš zájem.”

„Kdy?”

„Ten den, kdy jsme se poprvé setkali, potom, cos mi ovázal kotník.”

„Bylo ti pouhých šestnáct,” odvětil cynicky. „Vypadal bych jako zhýralý chlípník, kdybych přiznal, že mě přitahuješ.”

„Ten večer při mých zásnubách, když jsi mě políbil. To bylo proto, že jsem tě přitahovala?”

„A kvůli čemu jinému bych to dělal?”

Tváře se jí rozpálily při té vzpomínce. „Myslela jsem, že jsi mě chtěl jen uvést do rozpaků.”

„Tys myslela.,” začal Jake a pak náhle zmlkl. „K čertu. Za dva dny se budeš vdávat. Má nějaký smysl se o tom teď bavit?”

Lydia si připadala podivně, cítila se zoufalá a naštvaná, jako by ztratila něco, co nikdy neměla. Jako by byla o něco ošizena. „Máš pravdu,” připustila pomalu, „nemá smysl se o tom teď bavit. Nic mě nedonutí rozmyslet si to a nevzít si lorda Wraye.”

Jake byl zamlklý a jeho pohled zasmušilý.

„Wray a já se k sobě hodíme,” dodala Lydia, jakmile pocítila potřebu to zdůraznit. „Tak třeba je jediným mužem, který kdy přečetl můj článek pro časopis praktické vědy… “

„Četl jsem to,” přerušil ji. „Opravdu?”

Linley se pousmál, když viděl její údiv. „Jen první část.”

„A co si o tom myslíš?”

„Usnul jsem při čtení o kongruentních a disjunktních čtyřstěnách.”

„Čtyřstěnech,” opravila jej s nepatrným úsměvem, který prozrazoval, že její článek nemohl pochopit nikdo jiný než matematik. „Tak doufám, že jsem tě hezky uspala.”

„To ano.”

Rozesmála se a oba se na sebe dívali s nečekanou radostí. Lydia se pomalu opřela o opěradlo židle.

„Když nemáš rád matematiku, tak co tě baví?” zeptala se.

„Chytat pstruhy. Číst noviny v kavárně. Procházet se za svítání po Londýně.” Zrak mu sklouzl k jejím rtům. „Líbat se ve vinných sklípcích.”

Té drzé poznámce se raději neusmála.

„A co máš ráda ty?” dotázal se.

„Kulečník a architekturu a malování vodovkami - i když mi to vůbec nejde. Taky ráda hraju karty, ale jenom s otcem, protože on je jediný, kdo mě dokáže porazit.” A

také líbání ve vinných sklípcích, pomyslela si smutně. Vstala a ze skříňky vedle stolu vytáhla vývrtku, škrabku na vosk a dvě sklenky. „Vím ještě o něčem, co budeš mít rád,” řekla a prázdnou skleničkou ukázala k polici, u níž Jake stál. „Ve spodní řadě vpravo by měla být láhev se zlatozelenou vinětou. D’Yquem Sauterne - nejlepší portské, jaké jsi kdy ochutnal.”

Jake se shýbl, aby sáhl pro láhev a tázavě na Lydii pohlédl.

„Co bychom nemohli,” prohlásila. „Kdo ví, jak dlouho tady budeme uvězněni? Dříve či později sem sklepník přijde pro víno, ale zatím se musíme co nejlíp zabavit.”

Jake vytáhl láhev z police a přinesl ji ke stolu. Zkušeně škrabkou seškrábl vosk, jímž byla zapečetěná, a natáhl se pro vývrtku. Lydii fascinovaly pohyby jeho rukou, byly tak graciézní a obratné. Zavrtával vývrtku do korkového špuntu a pak ho vytáhl ze skleněného hrdla láhve. Okamžitě si vybavila, jak ji ty velké ruce hladily po obličeji a laskaly její ňadro. Hluboko v žaludku pocítila rozkošné zachvění.

Poté, co Jake nalil temně rudou tekutinu do dvou sklenic, jednu sklenku podal Lydii. Zdálo se, že se musí hodně snažit, aby se jí ani prstem nedotkl. „Na tvoji svatbu,” vyhrkl a přiťukli si. Lydia se napila vzácného vína, které jí na jazyku a v krku zanechávalo lěžkou sladkou chuť.

Seděla na židli, zatímco Jake se napůl usadil na stole. „Na čem pracuješ?” zeptal se a pohlédl na papír, který nechala ležet u své taštičky. Byl popsaný matematickými symboly a čísly.

„Mám rozpracovanou soustavu vzorců pro stroj na pravděpodobnostní analýzy. Pár přátel z Londýnského technického muzea pracuje na jeho vývoji a přizvali mě ke spolupráci.”

„K čemu to má sloužit?”

„Dalo by se to využít třeba k výpočtům čísel, která vyjdou v loterii, ale také k závažnějším účelům, jako například ve vojenské nebo ekonomické strategii.” Lydia se nad tím tématem rozehřívala a Jake bedlivě naslouchal. „Moji přátelé - kteří mají mnohem blíž k mechanice než já - vynalezli systém, který používá mosazné čepy reprezentující čísla a symboly. Samozřejmě ten stroj nebude nikdy postaven, vyžadovalo by to tisíce speciálních součástek, a navíc by zabral celou budovu.”

Jake vypadal, že ho to velmi pobavilo. „Všechna ta práce jen kvůli nějakému hypotetickému stroji?”

„Děláš si ze mě legraci?” zeptala se Lydia s povytaženým obočím.

Jake pomalu zavrtěl hlavou a nepřestával se usmívat. „Máš výjimečný mozek.” Ta poznámka vůbec nezněla výsměšně. Z jeho výrazu vyzařoval obdiv.

Lydia upila portského a snažila se nedívat na jeho svalnatá stehna obepnutá látkou kalhot. Měl velmi mužnou postavu, působil ostříleně a jeho oči vypadaly do hloubi duše unavené. Bez sebemenšího úsilí by mohla klidně vstát, přitisknout se mezi jeho zvoucí roztažená stehna a přitáhnout k sobě jeho hlavu. Chtěla jej znovu políbit, prozkoumávat jeho rozkošná ústa, cítit jeho ruce na svém těle.

Namísto toho ale zůstala sedět, dívala se na něj a mračila se čím dál víc. Nemohla si pomoci a uvažovala, kolik žen asi stejným způsobem přitahuje. „Na co myslíš?” zeptal se.

„Uvažuju o tom, jestli jsi skutečně tak ostřílený, jak všichni tvrdí.”

Pečlivě zvažoval odpověd. „Nejsem žádný ideál,” přiznal. „Máš pověst svůdníka.”

Jake se tvářil nevyzpytatelně, ale to téma mu rozhodně bylo nepříjemné. Mlčel tak dlouho, že už si Lydia myslela, že vůbec neodpoví. Nakonec se jí přece jen podíval do očí a promluvil.

„Nikdy jsem nikoho nesvedl. A nikdy bych se nevyspal se ženou, která vyhledala mé profesionální služby. Občas ale vezmu, co se mi nabízí.”

Chladné, tmavé sklepní prostory působily jako kokon, který je odděluje od vnějšího světa, kde neprovdané dívky nehovoří s protřelými světáky o intimních záležitostech.

Lydia věděla, že už nikdy nebude mít příležitost si takhle promluvit s mužem, který ji trápí i fascinuje už tolik

let.

„Proč?” dotázala se tiše. „Protože jsi osamělý?” Zavrtěl hlavou. „Ne, není to osamělostí. Je to spíš touha po nějakém… rozptýlení.” „Rozptýlení od čeho?”

Jake mohl snadno odvést řeč jinam. Místo toho se na ni zadíval neústupným pohledem a v očích se mu zablesklo. „Bez falešné skromnosti, jsem dobrý v tom, co dělám - ale v mé profesi je nevyhnutelná bolest a smrt. Občas je to peklo na zemi, když se snažím pomoct někomu se smrtelným poraněním nebo nevyléčitelnou chorobou. Když mě muž prosí, abych zachránil jeho ženu, nebo když mě dítě žádá, abych nenechal jeho otce zemřít. Přestože se snažím, jak mohu, často zklamu. Snažím se nalézt ta správná slova, abych jim poskytl útěchu a vysvětlení, proč se to stalo…, jenže žádná taková slova neexistují.” Byl od ní obličejem částečně odvrácený, ale přesto spatřila, jak mu opálená tvář rudne. „Pamatuju si obličej každého pacienta, který mi zemřel. A za nocí na ně nedokážu přestat myslet, potřebuji něco., někoho., kdo by in i pomohl zapomenout. Alespoň na chviličku.” Varovně na ni pohlédl. „Poslední dobou už to ale nejde.”

Lydii by nikdy nenapadlo, že s ní bude mluvit s takovou upřímností. Vždycky jí připadal sám se sebou tak spokojený, tak nezranitelný.

„Proč dál děláš doktora, když ti to přináší takový smutek?” zeptala se.

Přidušeně se zasmál. „Protože jsou dny, kdy se mi podaří udělat správnou věc a pomoci někomu přežít navzdory pravděpodobnosti. A občas mě zavolají, abych pomohl přivést na svět dítě, když se dívám na nový život ve svých rukou, naplňuje mě to nadějí.” Zavrtěl hlavou a zadíval se na zeď, jako by zíral do veliké dálky. „Viděl jsem zázraky. Jednou za čas se štěstí usměje na lidi, kteří to nejvíc

potřebují, a oni dostanou ten největší dar ze všech - druhou šanci na život. A potom děkuji Bohu, že jsem doktor, a uvědomuji si, že bych nikdy nemohl být ničím jiným.”

Lydia jej pozorovala s ohromeným výrazem a srdce se jí stahovalo sladkou bolestí. Ach ne, pomyslela si v návalu zmatku a paniky.

V jediném pomíjivém okamžiku byla veškerá její jistota a sebeuspokojení tatam. Obávala se, že se zamilovala do muže, kterého zná už léta., do muže tak známého, a přitom tak cizího.

„Jakeu,” oslovila jej rozechvěle Lydia, „chci tě požádat o laskavost.” Zvedl svou zlatou hlavu. „Ano?”

„Řekni mi o sobě to nejhorší. Buď upřímný - přiznej své nejhorší chyby, aby to vyznělo, jako že jsi co nejhorší člověk.”

Zhluboka se zasmál. „To je velmi snadné. Ale nepřiznám svoje, dokud si nevyslechnu taky ty tvoje.”

„Dobře,” souhlasila opatrně.

Jake se napil vína a lehce přimhouřenýma očima ji pozoroval přes okraj sklenky. „Ty první.”

Lydia poposedla na kraj židle, oběma rukama sevřela svou sklenici a pevně k sobě přitiskla kolena. Rázně přikývla. „Tak pro začátek, nejsem společenská. Nesnáším hovory o ničem, jsem strašná ve flirtování a nerada tančím.”

„Ani s lordem Wrayem netančíš ráda?” Lydia plaše zavrtěla hlavou.

„Možná jsi ještě neměla toho správného partnera,” řekl Jake tiše.

Když se jejich pohledy setkaly, dech se jí zrychlil. „Proč jsi mě nikdy nepožádal o tanec?”

„Protože si nevěřím, nedokázal bych tě držet v náručí na veřejnosti.”

Lydia celá zčervenala a zhluboka se napila vína. Snažila se vrátit ke svým původním myšlenkám. „Další chyby. Tak třeba nemám trpělivost s lidmi a nesnáším nečinnost a myslím si, že vím všechno nejlíp.”

„Ne,” zabručel se zjevně hraným překvapením.

„Ale ano,” trvala na svém, přičemž se škádlivě usmívala. „Vždycky si myslím, že vím všechno nejlíp. Nic s tím nenadělám. A nenávidím, když jsem nucena přiznat, že jsem se zmýlila. Moje rodina tvrdí, že bych byla schopná pohádat se i se sloupem veřejného osvětlení.”

Jake se zazubil. „Mám rád ženy se silnou vůlí.”

„A co tvrdohlavé, nerozumné ženy?” zeptala se s pochybovačným úsměškem.

„Obzvláště takové, pokud jsou tak krásné jako ty.” Dopil svou sklenici a odložil ji stranou.

Ten kompliment způsobil, že jí projela vlna potěšení. „Chceš se hádat?” dotázala se bez dechu.

„Ne. Ale rád ti to vynahradím později.” Zrakem jí přejel po celém těle. „Ted je řada na mně. O mé skandální minulosti už byla feč. Rovněž přiznávám naprostý nedostatek ambicióznosti. Preferuji udržet si život pokud možno co nejméně komplikovaný. Nic moc nepotřebuji, kromě pěkného domu ve městě, dobrého koně a občasných výletů do ciziny.”

Lydii připadalo těžké to přijmout. Byl tak odlišný od jejího milovaného otce, jehož touha uspět a dobývat byla bez hranic. Schopnost být spokojený s tím, co člověk má. Je to chyba, nebo klad?

„Co kdybys zdědil veliké jmění?” zeptala se a obdařila jej skeptickým pohledem. „Skutečně by ses ho vzdal?”

„Daroval bych ho první charitě nebo nemocnici, kterou bych našel,” prohlásil bez váhání.

„Aha.” Lydia se zamračila a nepřítomně zírala na svá kolena schovaná pod vrstvami sukní. „V tom případě předpokládám, že netoužíš po sňatku s nějakou hraběnkou.”

„Ne.”

Nepřestávala se mračit. „Tomu bych neřekla strašný osud, oženit se kvůli penězům. Mít zástupy služebnictva, spoustu pěkných věcí a veliké sídlo.”

„To není to, co chci. A co víc, raději bych se oběsil, než bych měl být po celém Londýně známý jako někdo, kdo jde po bohatství.”

„I kdyby to nebyla pravda?”

„Nezáleží na tom, jestli by to byla pravda nebo ne. Jde o to, co by všichni říkali.”

„Pak bychom měli na tvůj seznam chyb připsat i pýchu,” zamumlala Lydia a odsunula svou sklenici na stranu.

„To bezpochyby,” odvětil s pohledem upřeným na ni. Když nic neříkala, usmál se a pokračoval: „A na rozdíl od tebe velmi oceňuji potěšení z nicnedělání. Po náročném týdnu plném běhání za pacienty po celém Londýně rád pár hodin lenoším, povídám si, popíjím, miluji se.” Odmlčel se, než upřímně dodal: „Obzvláště to poslední.”

Lydia si okamžitě představila jeho opálené tělo rozprostřené na sněhobílých přikrývkách. Dobrý bože, jaké by to asi bylo, celé hodiny se s ním milovat? „Nepochybuji, že je pro tebe snadné najít ženy, které.” Zarazila se a tváře jí zčervenaly.

Jake se tvářil neproniknutelně. „Obzvlášť tyhle.”

„Zamiloval ses někdy?”

„Jednou.”

Lydia pocítila nepříjemné bodnutí žárlivosti. „Řekl jsi jí, co k ní cítíš?” Zavrtěl hlavou.

Na rty se jí drala další otázka, přestože na ni Lydia ve skutečnosti nechtěla slyšet odpověď. „Pořád ji miluješ?”

Zkoumavým pohledem ji přimrazil na místě a beze slova přikývl.

Lydia náhle cítila chlad a zoufalství, ačkoli na to neměla žádné právo. Jake Linley nebyl její. Neslíbil jí věčnou lásku, řekl jen, že ji chce. A přestože neměla mnoho zkušeností, uvědomovala si, že láska a touha mohou existovat nezávisle na sobě.

„Je to někdo, koho znám?” zeptala se hloupě. „Je vdaná za někoho jiného?”

Jake na ni zíral a mlčel. Jeho rozložité tělo se viditelně napínalo. Způsob, jakým se naklonil kupředu, prozrazoval, že se zřejmě brzy přestane ovládat.

A to, jak se na ni díval s lesknoucíma se očima a stíny v obličeji. Přísahala by na svůj život, že k ní cítí víc než pouhou touhu. „Zatím ještě ne,” řekl drsným hlasem.

Srdce jí začalo bít v hrudi s téměř děsivou násilností. „Kdo je to, Jakeu?” vypravila ze sebe šeptem.

Tiše zaúpěl, vstal a netrpělivě ji k sobě přitiskl. „Kdo si myslíš, Že to je?” řekl a trochu s ní zatřásl. Potom překryl její ústa svými.

Zbytky jejího sebeovládání vzaly za své. Jake ji líbal s něžnou zuřivostí, zatímco jeho ruce jí bloudily po těle. Tiskl ji k sobě pevně ,i tvrdě. „Zbožňuju každý hádavý, děsivě logický kousíček tvého já,” řekl a

rty jí přejel po tvářích, bradě a krku. „Miluju, že jsi tak chytrá a nebojíš se to všem ukázat. Miluju tvoje zelené oči. Miluju, jak vycházíš se svou rodinou. Moje krásná Lydie.”

„Ty idiote,” vypravila ze sebe, když od něj odtrhla rty. Snad nikdy nebyla tak vynervovaná. „Tos musel čekat, abys mi tohle řekl osmatřicet hodin před svatbou!”

„Šestatřicet a půl.”

Ta šílená situace najednou Lydii připadala tak zábavná, že se začala zalykat smíchem. „Taky tě miluju,” řekla,

jakmile se ovládla. Jake ji políbil o něco dobyvačněji, až se uvnitř celá rozhořela a tělo ji rozbolelo touhou.

Položila mu ruku na tvář a ucítila nedávno oholené strniště. „Nikdy jsi ani nenaznačil, že bys ke mně cítil něco jiného než opovržení.”

„Nikdy jsem tebou neopovrhoval.”

„Byl jsi protivný jako dábel a dobře to víš.”

Podíval se na ni trochu kajícně. „To jenom proto, že jsem věděl, že nemám šanci tě dostat. Proto jsem byl trochu nedůtklivý.”

„Nedůtklivý?” začala Lydia rozhořčeně, jenže Jake ji znovu umlčel svými rty. Vášeň mezi nimi vzplála jako doběla rozžhavený plamen. Zrychleně oddechovala a zcela se mu poddávala. Dovolovala mu, aby ji prozkoumával. Škádlil ji jazykem, vychutnával si chuť vína smíšenou s důvěrnou chutí jejích úst.

Cítila na něm, jak se celý chvěje, a radovala se ze zjištění, že on po ní touží stejně zoufale jako ona po něm.

Jake náhle ukončil polibek a oddálil ji od sebe na vzdálenost natažených paží, jako by jejich fyzická blízkost představovala smrtelné nebezpečí.

Lydia mu prsty něžně obemkla zápěstí. „Proč jsi přesvědčen, že je tak nemožné, abychom byli spolu?”

„Není to snad zřejmé?” otázal se přiškrceně. „Jak bych po tobě mohl chtít, abys žila hůř, než jsi žila dosud? Jako lady Wrayová budeš mít všechno a tvoje děti budou šlechtici. Toho všeho se nemůžeš vzdát jen proto, aby ses stala doktorovou ženou. Často se stává, že musím uprostřed noci jít za pacientem, a během dne je můj dům neustále plný lidí. Je to blázinec. A ke všemu ani nejsem bohatý, dokonce po tom ani netoužím. To znamená, že by ses musela obětovat a později bys toho nejspíš litovala.”

„Za všech okolností budu muset něco obětovat,” namítla Lydia. „Ať už si vezmu šlechtice, který mě nemiluje, nebo doktora, který mě miluje. Čeho budu litovat víc?”

„Až do dnešního večera jsi nic nenamítala proti sňatku bez lásky,” oznámil cynicky. „Proč na tom najednou

záleží?”

„Protože jsem nevěděla, co cítíš! Nikdy jsi mi nedal důvod, abych doufala. A když jsem nemohla mít tebe, myslela jsem, že si můžu klidně vzít lorda Wraye.” Hřbetem ruky si otřela vlhké oči. „Vždycky jsem se zajímala o tebe - z jakého jiného důvodu by to mezi námi tak jiskřilo, co myslíš?”

Pokřiveně se usmál. „Prostě jsem myslel, že mám zvláštní talent tě naštvat.”

Z hrdla jí unikl bezdechý smích. Pevně sevřela klopy jeho kabátu. „Chci tě,” řekla naléhavě. „Chci tě na každý pád, napořád.”

Vrtěl hlavou ještě dřív, než dokončila větu. „Později si to možná rozmyslíš. Vážně to chceš risknout?”

Lydia nebyla zbabělá ani hloupá. Věděla, kolik překážek budou muset překonat, a jak bude pro dva tak tvrdohlavé lidi těžké vzájemně se přizpůsobit. Ale ona byla Cravenová a Cravenové byli proslulí svou neústupností a vždy si šli za tím, co chtěli získat. „Jsem dcera hráče,” oznámila. „Nebojím se riskovat.”

Jake na ni pohlížel se smutným úsměvem. „A co takhle vybrat si rozumem?”

„Některé věci jsou tak důležité, že se musejí vybírat srdcem.” Vzal ji za ruku a líbal jí konečky prstů.

„Kdy ses rozhodla?” zeptal se.

Lydia se chabě usmála. „Přede dvěma minutami.”

„Nedovol, aby tvoje rozhodnutí ovlivnila fyzická touha,” varoval ji jemně. „Věř mi, že až vášeň odezní, uvidíš všechno ve zcela imem světle.”

Přestože Lydia byla dobře informovaná o fyzické vášni, s tímhle slovním spojením se ještě nesetkala.

„Co tím myslíš, až vášeň odezní?”

„Bůh mi pomoz , jak rád bych ti to ukázal!”

„Tak do toho,” pobídla ho provokativně. „Ukaž mi, jak vášeň odezní, a potom uvidíme, jestli moje city přesahují fyzickou touhu.”

„To je zřejmě nejhorší nápad, o jakém jsem kdy slyšel.”

„Jedno malé odeznění,” přemlouvala ho. „Nedá to tolik práce. Už teď mi připadá, jako by mi v břiše tančily tisíce plamínků.”

„Rozhodně ten nejhorší,” prohlásil zasmušile.

S veškerým odhodláním se k němu přitiskla, stoupla si na špičky a objala ho. Měkkými rty mu přejela po tváři a čelisti a rukou mu sjela po pevné hrudi, až ucítila jeho žebra. A níž. Vzrušená.i zahanbená prozkoumávala jeho tvrdou erekci, prsty sevřela vyčnívající tvar. Slabě zasténal a chytil ji za zápěstí.

„Můj bože. Ne, počkej… Lydie, umírám touhou po tobě… už tak dlouho. Já…” Odstrčil jí ruku a začal rozepínat malé, hedvábím pošité knoflíčky na zádech jejích šatů.

Cítila, jak jí povolil korzet. Těžká zelená látka odhalila její ramena a zastavila se až o lokty. Jake těžce oddechoval. Vysadil Lydii na stůl a natáhl se k přední straně korzetu. Prokazoval výjimečnou znalost dámského oblečení - odepnul mřížku vyztužující sukni Z háčků s takovou lehkostí, že si toho Lydia téměř ani nevšimla. Korzet, stále ještě rozpálený od jejího těla, se snesl k zemi a odhalil mušelínovou spodničku. Lydia těžce polkla; náhle se cítila nejistá. Jake, stále ještě v kalhotách, si stoupl mezi její stehna zahalená sukněmi.

„Na muže, který o sobě tvrdí, že není svúdník, ses odhodlal hodně rychle,” řekla. „Je zarážející, že jsi vůbec nezaváhal.”

Jedním prstem jí sundal z ramene ramínko spodničky. „U tebe dělám výjimku.”

Její roztřesený smích skončil slabým zasténáním, když na straně krku ucítila jeho horké vlhké rty. Šeptal jí sladká slůvka, uklidňoval ji a hladil, zatímco jí stahoval spodničku níž, tak nízko, že z ní vyprostila ruce a zbavila se jí. Jednou rukou ji podepřel za zády a zaklonil ji, druhou rukou jí laskal ňadro. Na světle růžové bradavce cítila jeho dech a potom i rty. Když byla celá nažhavená a napnutá a chtěla víc, vzal celý vrcholek do úst. Jazykem kroužil po sametových cestičkách a připravoval ji na něžné delikátní kousnutí.

Prohnula se do oblouku a dávala tak najevo svou odevzdanost. Samotnou ji překvapilo, jak snadné bylo věřit mu. Zdálo se nemožné, že o něm dříve uvažovala jako o nepříteli, když si s ním teď připadala v naprostém bezpečí. I ve své nevinnosti si uvědomovala jeho divokou touhu, přitom ale každý jeho pohyb byl plný lásky a něhy. Vklouzl jí rukama pod sukně a hladil jí nohy v hedvábných punčochách a mušelínovém prádle.

Lydia byla jako omámená jeho něžnými naléhavými polibky, a tak si ani nevšimla, že jí rozvázal šňůrky od spodních kalhotek. Zaznamenala to, až když jí je stahoval z boků.

„Neboj se,” zašeptal a odmlčel se, aby ji objal a uklidnil. „Chci ti jen dát rozkoš. Dovol mi, Lydie, abych se tě dotkl.”

Neschopná mu vzdorovat se uvolnila a jenom se trochu zachvěla, když jí svlékl kalhotky. Prsty ji pohladil v podkolení a potom jí začal stahovat punčochy. Kdekoli se jí dotkl, nechával za sebou ohnivé

stopy, na vnitřních stranách stehen, na kotnících a potom se dotkl jejích odhalených boků. Zalapala po dechu a vnímala jen horkost jeho rukou. Náhle zatoužila, aby se jí dotýkal na intimním,

vlhkém a pulzujícím místě mezi stehny. Na tváři ucítila jeho úsměv a uvědomila si, že si s ní pohrává.

„Jakeu,” vydechla. „Prosím. To, co děláš., se nedá vydržet, šílím z toho.”

„Pak budu muset udělat něco víc,” ďábelsky zašeptal a prstem jí přitom mučivě kroužil po vnitřní straně stehna.

Z hrdla jí unikl povzdech, zaryla mu nehty do ramen. Byl nelítostný, konečky prstů bloudil po hraně tmavého trojúhelníku kudrlinek mezi jejími stehny. Když nakonec její touha přerostla v n.iléhavou, téměř až bolestnou potřebu, ucítila, jak rozevřel její lenství a začal ji laskat, až slastně zasténala.

„Tak,” zašeptal, zatímco prsty kroužil kolem vlhkého otvoru ii klouzal k citlivému vrcholku nad ním.

„Tohle je to, co chceš?”

Dokázala odpovědět jen nezřetelným zamumláním, jelikož ji zcela ochromovala touha. Hluboce ji políbil a současně vsunul jeden prst do jejího rozžhaveného těla. Její sténání zaniklo v horoucích polibcích a ona se poddala té něžné invazi. Obratně, nežně a rytmicky ji laskal uvnitř a zdálo se, že si vychutnává divoké chvění jejího těla.

Lydia, zachvácená tím smyslným šílenstvím, křečovitě svírala fakeova záda v košili a vestě. Tak zoufale chtěla cítit jeho pevné rozpálené tělo! Ach bože, chtěla, aby byl nahý, aby se k ní přitiskl a hodiny a hodiny se jí zmocňoval.

„Jsi tak jemná,” zašeptal drsným hlasem a vytáhl prst, aby si s ní dál pohrával. „Lydie, to, co s tebou chci

dělat.”

„Udělej to hned, ” procedila skrz zatnuté zuby.

Drsně se rozesmál a opatrně ji položil na stůl. Dřevěný stůl byl tvrdý a okraj ji tlačil pod koleny, zatímco nohy jí volně visely dolů.

„Nepřestávej, nepřestávej,” vyzývala jej, když cítila, jak se jí dobývá pod sukně.

Doširoka jí roztáhl nohy a pak na vnitřní straně stehna ucítila jeho dech. Zmateně si uvědomila, že Jake sedí na židli a hlavu sklání nad jejími intimními místy. Napadla ji naprosto nemyslitelná věc. Jistě se nechystá. Ne, to není možné., jenže jí prostrčil ruce pod koleny, a zatímco se neohrabaně snažila tápat kolem nebe, sevřel jí obě zápěstí.

Když ucítila, jak se jí dotkly jeho rty, a pak ji začal vlhce a žhavě laskat jazykem, hrdelně vykřikla. Pomalu ji sál a slastně vzdychal, když ochutnával ženský likér jejího těla. Pustil jí rozechvělá zápěstí a dlaněmi jí pevně sevřel zadeček. Jazykem nalezl místo, kde se v hořícím poupěti shromažďovalo veškeré vzrušení, a začal je hojně dráždit. Vzlykala a tělem jí probíhaly nekonečné vlny rozkoše.

Poté, co odezněly poslední záchvěvy smyslnosti, se celá třásla vyčerpáním. Jake se od ní ale nemínil vzdálit, stále ústy laskal její křehké, slané tělo.

„Jakeu,” zasténala a pokusila se posadit. Stůl při tom pohybu zaskřípal.

Vstal a její hlavu si opřel o rameno. Políbili se a ten polibek byl jemně ochucen její smyslnou ženskostí. „Jaké to je, když touha odezní?” zeptal se ochraptěle.

„Chci víc.” Lydia sáhla na předek jeho kalhot a nezkušeně se pokoušela rozepnout schované knoflíky.

„Chci tě celého,” ujasnila a prsty přejela po pevném, napnutém tvaru.

„Bože, to ne.” Odskočil, jako by ho opařila. „Nezprzním dceru Dereka Cravena v jeho vinném sklípku. Za prvé si zasloužíš víc než to. A za druhé, nejspíš by mě vykastroval nějakou středověkou metodou.”

„Nevím, kde všichni berou tyhle nápady o tatíčkovi. Je to vážně ten nejhodnější, nejúžasnější.”

„Nejpekelnější tchán,” zamumlal Jake, když si vybavil poznámku, kterou utrousil už dříve. S povzdechem sebral

Lydiin odhozený korzet. „Jedna věc je ale jistá - poradím si s ním rozhodně lépe, než by si s ním poradil Wray.”

Lydia zápasila se svou spodničkou. Když jí Jake připevnil korzet, posadila se. „Znamená to, že se chystáš požádat mě o ruku?” zeptala se s nadějí v hlase.

Zkušeně jí natáhl spodní kalhotky přes kotníky. „Nejprve bychom si měli promluvit.”

Lydia seskočila ze stolu, natáhla si kalhotky a pečlivě zavázala šňůrky. „Mám ještě jednu chybu, o které jsem se nezmínila.” Saténové sukně zašustily, jak je rovnala zpět na místo.

„A to?”

„Nenávidím kompromisy.”

„To já taky,” řekl a oba se smutně usmáli.

Jake poodešel, aby si nalil další sklenici vína. Zhluboka se napil a pak se pevným pohledem zadíval na Lydii. „Je jedna věc, kterou nesnesu. Jestli se vezmeme, nepřijmu peníze tvého otce, ani to prokleté, sprosté věno. Když ti bude chtít založit účet, který bude len tvůj, tak prosím. Ale budeš muset přijmout takový život, jaký ti já mohu poskytnout. To znamená žádné dary v podobě statků a úchvatných kočárů, jak jsi na to zvyklá od své rodiny.”

Lydia pootevřela rty, už se chtěla začít hádat, ale nakonec zase pusu zavřela. Pokud tohle požadoval, aby si uchoval svou hrdost a sebeúctu, pak by se tomu měla přizpůsobit. Proboha, kolik toho potřebuje ke štěstí? Bude mít svou práci a příjemný život a hlavně manžela, který ji bude milovat. To je rozhodně přijatelnější, než prožít prázdný život v luxusu jako lady Wrayová.

Přistoupila k němu a objala ho kolem pasu. Vzrušovala ji ta svoboda, že se ho smí dotýkat. „A co peníze, které si vydělám svou prací? Bude ti vadit, když si je nechám?”

Svraštil obočí. „To je jen hypotetická otázka, nebo už sis něco vydělala?”

Jen pokrčila rameny. „Něco málo sem a tam při vynalézání. Loni jsem navrhovala modifikaci relé pro telegrafní společnosti… ,a taky mám nápad, týkající se vzdušného pohonu.”

„A kolik sis tím vydělala?” dotázal se podezíravě.

„Jen pár tisíc.”

„Kolik tisíc?”

„Moc ne, řekněme. dvacet.” Ta částka nebyla ničím ve srovnání s Cravenovými normami, ale Lydia si uvědomovala, že průměrnému člověku musí připadat závratná.

Jake zavřel oči a obrátil do sebe zbytek vína.

„Promiň,” šeptla Lydia váhavě. „Cravenové si zkrátka nedokážou pomoct a musejí vydělávat peníze. Můj otec, samozřejmě, ,a moje matka si taky dost vydělala psaním románů. A můj bratr Nicholas si loni vzal do hlavy, že rozjede přepravní společnost s lodní dopravou.”

„Nicholasovi je osmnáct, ” prohlásil a nevěřícně se na ni zadíval.

„Ano, proto mu tatíček řekl, že může začít jen se dvěmi loděmi.” Lydia zmlkla, když Jake těžce dosedl na židli a složil hlavu do dlaní. „Jakeu?”

„Vzdávám to,” řekl polohlasem. „Zatraceně.”

„Znamená to, že si mě nechceš vzít?”

„Znamená to, že si můžeš nechat to, co si vyděláš. Ale stále platí, co jsem řekl předtím - ani šilink od tvého otce.”

„To zní férově,” začala, ale vzápětí nadskočila, když zaslechla vzdálené cvaknutí závory následované skřípavým otevíráním dveří. Dveře do kuchyně, pomyslela si. To musí být sklepník, který se konečně vydal doplnit zásoby vína. Zběžně se zkontrolovala a upravila si pásek na šatech. Zvedla ruku, aby si urovnala sepnuté lokýnky tmavých vlasů. Bohužel neměla právě upravený účes a rty měla ulíbané. Měla podezření, že každého, kdo ji teď uvidí, okamžitě napadne, k čemu tu asi došlo.

Jakeův cynický úsměv jen potvrdil její obavy.

Vyčkávali a ani ne za půl minuty se skutečně objevil sklepník. Jakmile je spatřil, strnul. Jeho malý scvrklý obličej nejprve zbledl a potom se mu nahrnula krev do tváří. Byl tak nervózní, že zjevně nevěděl, má-li něco říct, nebo se urychleně vypařit.

„Dobrý večer, pane Feltnere,” pozdravila jej Lydia klidným hlasem.

Sluha se konečně zmohl na slovo. „Velice se omlouvám, slečno Cravenová!” Otočil se a dal se na úprk.

Lydia pohlédla na Jakea. „Jde to oznámit tatíčkovi,” řekla. „Neboj se, já za ním zajdu dřív než on a trochu ho uklidním.”

„Ne, já to vyřídím,” odvětil Jake zpříma.

Když viděla, že Jakea vůbec neděsí vyhlídka na konfrontaci s jejím rozhněvaným otcem, rozlil se jí po tváři úsměv.

Jake na ni jen zíral. „Bože, tvůj úsměv se mnou dělá divy.” Dvěma kroky k ní přistoupil, objal ji a mlaskavě políbil.

Lydia reagovala nedočkavě, ale pak zaklonila hlavu. „Požádáš ho o mou ruku hned?”

„Uvažoval jsem o tom, ano.”

„Než to uděláš, chci tě o něco poprosit.”

Něžně jí odhrnul lokýnku vlasů z obličeje. „O co?”

Její rty se zvlnily do nejistého úsměvu. „Budeš mi věrný, Jakeu? Jsi tak zkušený, že si říkám, jestli ti jedna žena bude vůbec stačit.”

Jake sebou trhl, jako by se dotkla obnaženého nervu; oči mu zastřela bolavá temnota. „Miláčku,” zašeptal. „Nikdy jsem tolik nelitoval své minulosti jako právě teď. Nedokážu přijít na způsob, jak ti dokázat, jak jsi pro mě drahocenná. Nikdy bych tě nepodvedl - přísahám na všechno, co je mi drahé.

Každý večer se vracet k tobě

domů, spát s tebou v náručí, to je vše, co jsem kdy chtěl. Kdybys mi dokázala uvěřit, mohl bych.”

„Ano, věřím ti.” Upřímnost v jeho hlase byla nepochybná, lydia ho s úsměvem pohladila po tváři.

„Oba si musíme vzájemně věřit, že?”

Dlouze a vášnivě ji políbil. Tiskl ji k sobě tak pevně, že téměř ani nemohla dýchat. „Vezmeš si mě, Lydie Cravenová?”

Vesele se rozesmála. „Ano. I když budou všichni říkat, že jsme se zbláznili.” Usmál se a znovu ji políbil. „Raději budu šílený s tebou než normální bez tebe.”

Ve chvíli, kdy Jake s Lydií vyšli z vinného sklípku, objevil se sluha se vzkazem, že pan Craven by si s Jakém rád promluvil v knihovně. Okamžitě.

„To netrvalo dlouho,” zamumlal Jake. Sklepník zjevně nemarnil čas a ihned běžel za Cravenem.

Lydia si mrzutě povzdechla. „Zatímco budeš mluvit s tatíčkem, asi bych měla najít lorda Wraye. Bože, jak mu tohle všechno vysvětlím?”

„Počkej, dokud nebudu hotový s tvým otcem, pak ti pomůžu s Wrayem.”

„Ne,” namítla okamžitě. „Myslím, že bude lepší, když si s Wrayem promluvím v soukromí.”

„Nemusí ty novinky přijmout právě dobře,” varoval ji Jake.

„Možná budeš překvapen,” odvětila suše. „Přestože hrdost hraběte by mohla utrpět dočasnou újmu, nepochybuji, že jeho srdce zůstane neporušené.”

Dívala se na něj naprosto vážnýma zelenýma očima. „Určitě nechceš, abych ti pomohla s tatíčkem?”

Jake se jen usmál a pohlédl do jejího zakloněného obličeje. Byla o tolik menší než on, že cítil pobavení i

dojetí nad tím, že ho chce chránit. „Já to zvládnu,” ujistil ji a naposled ji sevřel v pase.

l’o králkém zastavení ve svém hostinském pokoji, kde si upravil oblečení a učesal rozcuchané vlasy, vešel rovnou do knihovny. Těžké dveře byly trochu pootevřené. Krátce na ně zaklepal.

„Pojďte dál, Linley,” ozval se temný tichý hlas, který jako by patřil samotnému ďáblu. „Už vás očekávám.”

Jake vstoupil do pěkné místnosti se stěnami pokrytými vytlačovanou burgundskou kůží. Jeho budoucí tchán seděl v masivním koženém křesle vedle těžkého mahagonového stolu.

Přestože Jake se během let setkal s Derekem Cravenem při různých příležitostech již mnohokrát, pokaždé jej překvapovala ohromná síla, jaká z Cravena vyzařovala. Nedával svou moc halasně najevo, ale byl to vlivný muž znalý mnoha tajemství. Všichni k němu vzhlíželi se strachem a úctou. Hodnota majetku, který Craven shromáždil, byla téměř nevyčíslitelná. Jenže vůbec nebylo těžké představit si ho jako měšťáka, kterým kdysi býval -nebezpečného, prohnaného a zcela bezskrupulózního.

Změřil si Jakea hrozivým zpytavým pohledem. „Nechcete mi něco říct, Linley?” Jake se rozhodl být strohý. „Ano, pane. Jsem zamilovaný do vaší dcery.”

To odhalení Cravena evidentně nepotěšilo. „To je ale smůla, jelikož se chystá provdat za lorda Wraye.”

„V tuto chvíli bych o tom pochyboval.”

Černé obočí se zlověstně svraštilo. „Co se stalo ve sklípku?”

Jake se mu zpříma zahleděl do očí. „Se vší úctou, pane, to je mezi Lydii a mnou.”

V tichu, jež následovalo, Cravenův výraz prozrazoval, že nejspíš zvažuje různé možnosti - jestli ho má roztrhat na kusy, uškrtit či mu prostě vpálit kulku do hlavy. Jake se

přinutil k trpělivému čekání. Věděl, že podle Cravena nemůže být nikdy žádný muž pro jeho dceru dost dobrý.

„Povězte mi, proč bych o vás vůbec měl začít uvažovat jako o potencionálním manželovi pro Lydii,” zavrčel Craven.

Jak se tak Jake díval do jeho neústupných zelených očí, došlo mu, že Craven nemá nikoho kromě své ženy a dětí -žádné příbuzné, neví nic ani o ženě, která ho porodila. Jeho rodina mu přirozeně musela připadat tím drahocennější. Nikdy by nedovolil, aby Lydii někdo ublížil nebo s ní špatně zacházel. A z otcovy perspektivy by se Lydia jistě měla lépe s akademicky vzdělaným šlechticem než s obyčejným doktorem s poskvrněnou minulostí.

Jake si povzdechl. Ponižovat se nebylo jeho přirozeností. Jenže se zdálo, že to je jediný způsob, jakým Cravena přesvědčit, aby jim dal své požehnání. „Mám své chyby, pane,” přiznal. „Vlastně jich mám mnoho.”

„To se ke mně doneslo.”

„Vím, že pro ni nejsem dost dobrý. Ale miluju Lydii, vážím si jí a zbytek života chci strávit tím, že se o ni budu starat a snažit se, aby byla šťastná. Důvod, proč jsem se k ní nepřiblížil už dřív, je pouze ten, že jsem se domníval, že lord Wray by pro ni byl lepším partnerem.”

„Ale ted už si to nemyslíte?” dotázal se Craven cynicky. „Ne, už ne,” odvětil Jake bez váhání. „Wray ji nemiluje - ne tak jako já.”

Craven nepříjemně dlouho přemýšlel. „Musíme prodiskutovat pár věcí,” oznámil úsečně. Pokynul k nedalekému křeslu. „Posaďte se, zabere to jen chvilku.”

Následující tři hodiny byl Jake vyslýchán nelítostným způsobem, jaký by vynervoval i toho nejzásadovějšího a nejpoctivějšího muže, což Jake nebyl. Proslýchalo se, že Craven ví o každém všechno, jenže Jake tomu nikdy nevěřil. Tedy až dosud. Ten muž měl dokonalý přehled o

Jakeově finanční situaci, jeho osobním životě, i o tom, co tropil ve škole.

Věděl dokonce i o ženách, s nimiž se vyspal, a o skandálech spojovaných s jeho jménem. Dobrý bože, zdálo se, že Craven toho o Jakeovi ví víc než jeho vlastní otec. A přesně jak Jake předpokládal, nemilosrdně jej vyslýchal o tak soukromých věcech, že Jake měl co dělat, aby ho neposlal ke všem čertům. Jenže chtěl Lydii tak moc, že tyto brutální útoky na svou hrdost snášel s netypickou pokorou.

Pomyslel si, že Craven prožívá jakousi zvrácenou rozkoš z toho, že jej nakonec přece jen odmítne.

Starší muž napjatě povzdechl. „Nedám vám své požehnání, dokud se neujistím, že tohle je opravdu to, co moje dcera chce.” Jeho zelené oči zazářily. „A pokud mě přesvědčí, že se za vás vskutku chce provdat, nebudu vám stát v cestě.”

Jake se neubránil úsměvu. „Děkuji,” řekl jen. „Nebudete toho litovat, pane.”

„Už se stalo,” zabručel Craven a vstal, aby se chopil Jakeovy nabízené ruky a energicky mu jí potřásl.

„Mamičko, Lydia se na chodbě s někým pusinkuje a není to lord Wray!”

Sára sedící u okna ložnice s šálkem čaje v ruce se usmála na svou nejmladší dceru, buclatou pětiletou Daisy. Přiběhla k matce tak rychle, jak jí to její krátké nožky dovolily, a vylezla jí na klín. Sára trochu strnula, když si všimla, že Daisy má ručičky zapatlané od jahodové marmelády a jistě jí zašpiní bílou krajkovou noční košili.

Derek se právě holil v umývacím koutě. Semkl rty a jeho pohled se v zrcadle střetl s manželčiným. Zjevně byl rozrušen tím, že se jeho dcera tak náhle vrhla do náruče doktoru Linleymu, jenže Sára věděla, že už se smířil s tím, že jeho dcera se brzy stane paní Linleyovou, a ne lady Wrayovou.

Sára s Derekem probírali vzniklou situaci celý večer a Sára nakonec řekla svůj názor - že takhle to bude nejlepší pro všechny zúčastněné.

„Paní Linleyová mi nedávno pověděla, že si myslí, že její syn je hluboce zamilován do Lydie,” řekla mu.

„A je to příjemný mladý muž, Dereku, i když má za sebou trochu. dobrodružnou minulost.”

„Dobrodružnou?” zopakoval a zamračil se. „Těmi svými obinadly omotal půlku Londýna.”

„Miláčku,” přerušila ho něžně, „člověk se může změnit. Zdá se, že Lydii skutečně miluje. A já ji nikdy neviděla šťastnější než dneska večer - změnila se.”

„Ani nevíš, jak bych si přál, aby Linley změnil dceru někoho jiného,” zavrčel Derek, což ji rozesmálo.

Sára se v myšlenkách vrátila zpět do přítomnosti a pohladila dceřiny hnědé kudrlinky. Holčička překotně vysvětlovala další detaily o tom, co prováděla Lydia s Linleym a Sára se ji snažila umlčet. „To je v pořádku, Daisy. Povíš mi to později.”

„Ano, ale ona mu dovolila, aby jí dal ruku na za…”

„Nebreptej, zlatíčko,” přerušila ji Sára, když viděla, jak se Derek mračí čím dál víc. „Popovídáme si o tom zítra.”

„Ano,” souhlasila mrzutě dívenka. „Ale tys mi říkala, že mám někomu povědět, kdyby byl někdo v nebezpečí.”

„Lydia ale není v žádném nebezpečí.”

„Líbal ji tvrdě, ” prohlásila Daisy po krátkém zamyšlení. „A ubližoval jí, protože vydávala zvuky.”

„To stačí, Daisy,” přerušila ji Sára se smíchem. „Jsem si jistá, že jí neubližoval.”

Derek si otřel z tváře poslední zbytky pěny a těžce si povzdechl. „Můj vnuk mohl být hrabě,” zavrčel.

„Ted bude nejspíš felčar, stejně jako jeho otec.”

Daisy vyskočila ze Sářina klína a přešla k otci. Zdvihla ručičky, aby ji pochoval. „Lydia si vezme pana Felčara, tatíčku?”

Derek ji zvedl, přitiskl si ji k hrudi a jeho pohled ihned roztál. „Vypadá to tak.”

Drobnou ručkou ho pohladila po čerstvě oholené tváři. „Nebuď smutný, tatíčku. Já mám všechny pusinky jen pro

tebe.”

Rozesmál se a pohladil ji po hnědých kudrlinách. „Tak mi jednu dej,” řekl a Daisy mu dala pusu ulepenou od jahodové marmelády.

Přišla chůva a oznámila Daisy, že je čas na mytí a převlečení do nočního úboru. Dítě se v otcově náruči zavrtělo.

Poté, co se za chůvou a děvčátkem zavřely dveře, Sára přistoupila k manželovi a dlaněmi přejela po jeho pruhovaném županu. „Taky mám všechny pusy jen pro tebe,” pověděla mu.

„Budu je potřebovat,” řekl a překryl její rty svými. Ten polibek rozkošně vyburcoval její smysly; ovinula Derekovi ruce kolem krku a vychutnávala si hříšné laskání jeho úst.

„Už jenom čtyři,” řekla, když zvedla hlavu.

Pohrával si s dlouhým copem, který jí visel na záda, a důvěrně jí přitom klouzal rukama po těle.

„Obávám se, že tě nechápu, andílku.”

„Naše další děti,” vysvětlila. „Každému z nich pomůžu najít opravdovou lásku, stejně jako jsem pomohla Lydii.”

Derek ji s lehkostí zvedl do náruče a odnesl do postele. „Jak jsi jí pomohla?”

„Poskytla jsem jí příležitost promluvit si s doktorem Linleym o samotě,” objasnila Sára. „Byla jsem si jistá, že kdyby spolu strávili jen chvilku bez vyrušení, poznali by vzájemně svoje city a pak.”

„Počkej,” přerušil ji Derek. Přimhouřil své zelené oči, pustil Sáru na postel, nalehl na ni a lokty se opřel po stranách její hlavy. „Nechceš snad říct, že to tys je zavřela v tom prokletém sklípku., nebo ano?”

Rozpustile se usmála. „Říkal jsi mi, že můžu osud trochu postrčit tím správným směrem, pokud se naskytne příležitost. A ta se naskytla.”

Zatvářil se nevěřícně. „Nemyslel jsem to tak, že zamkneš moji nevinnou dceru do pasti ve sklepě se sukničkářem, jako je Linley!”

„Lydia nebyla v pasti. Mohla odejít, kdykoli by se jí zachtělo.”

„Dveře byly zamčené!”

„Ne všechny.” Když Sára viděla manželův nechápavý výraz, samolibě se usmála. „Nepamatuješ si na chodbičku vedoucí ze sklípku do skleníku? Děti ji stále používají, když si hrají na piráty. Lydia moc dobře věděla, že tam ta chodbička je. Jediným důvodem, proč včera večer zůstala ve sklípku s Linleym, bylo, že to tak chtěla. A vyšlo to dokonale, nebo snad ne?”

Derek zaúpěl a položil si hlavu na matraci. „Můj bože. Nevím, koho litovat víc, jestli Linleyho nebo sebe.”

Sára přesně věděla, jak ho odzbrojit. Rozevřela mu župan a propletla své nohy s jeho. „Lituj sebe,” poradila mu a malýma rukama ho přitom hladila pod županem. „Budeš totiž znásilněn.”

Derek se usmál. „Tady znásilňuju já,” informoval ji… a jal se jí dokazovat, že má pravdu.

Lisa Kleypas

vystudovala univerzitu ve Wellesley, kde získala akademický titul v oboru politických věd. Jakožto dlouholetá spisovatelka publikující v nakladatelství Avon Books dokázala, že se její romány objevily v žebříčku bestsellerů jak v New York Times, tak v Publishers Weekly. V roce 2002 získala cenu RITA za dílo roku, kterou uděluje společnost Romance Writers of America. S manželem a dvěma dětmi žije v Texasu.

TURNAJ VROUENU

„Simone! Pomoc!”

Simon z Ravenswoodu vzhlédl od stolu uvnitř modrobílého pruhovaného stanu.

Otevřeným vchodem viděl, jak k němu běží Christopher z Blackmooru. Christopher byl sotva o tři roky mladší než Simon, ale nebyl typem muže, který by často běhal. Obvykle se pohyboval pomalu, nerad

se namáhal a snad nikdy nezvýšil hlas. Někdo si o něm mohl myslet, že je líný, ale Simon věděl, že to není pravda.

Christopher byl velmi oddaný, i když poněkud pomalejší. Měl na sobě roztrženou tuniku a v obličeji byl bledý.

Simon okamžitě vstal; psaní dopisu pustil z hlavy, jakmile spatřil paniku zračící se v Christopherových zelených očích. Mladší muž vběhl do stanu, rovnou za Simonem.

„Co se děje, Kite?”

Christopher popadl Simona za paži a táhl ho ven. „Rychle. Stryder potřebuje pomoc, jinak ho roztrhají.”

Simon neváhal. Vykroutil se z Christopherova sevření, popadl meč a v běhu si ho připevňoval na opasek. Běželi k místu, kde Stryder trénoval boj.

Christopherův starší bratr Stryder, čtvrtý hrabě z Blackmooru, byl jedním ze Simonových nejbližších přátel. Měl však mnoho nepřátel. Nebylo to poprvé, co protivníci napadli muže mimo turnaj či cvičení, ale Simon v duchu předem litoval ty, kdo si troufli tak zbaběle napadnout Strydera.

Jeho přítele nikdo beztrestně napadat nebude. Však on už se postará, aby to ty lotry stálo krk. Nebo si to alespoň myslel.

Zastavil se před kolbištěm, kde postával Stryder, obklopen houfem žen.

Přesněji řečeno houfem vdavekchtivých žen, které dostaly zálusk na hraběte v rozpuku mládí a síly. Obklopovaly Strydera jako žraloci v moři prahnoucí po kousku masa.

Krom jiných věcí.

Vysoká štíhlá blondýnka vykřikla: „Strydere! Vyber si mě.”

„Miluju tě, lorde Strydere!”

„Uhni, ty tlustá krávo,” zakřičela jiná žena. „Přes tebe na něj nevidím.”

„Lord Stryder se mě dotkl!”

Výkřiky byly ohlušující, ženy do sebe strkaly a překřikovaly se v zoufalé snaze dostat se k ubohému muži v jejich středu. Stryder se marně pokoušel uniknout, jenže čím víc se snažil, tím víc ho neproniknutelně obklopovaly.

Simon vyprskl smíchy při pohledu na jednoho z nejmocnějších mužů křesťanstva, jak je polapen a postrkován ženami. Nestávalo se často, aby Stryder z Blackmooru znejistěl.

A Simon musel uznat, že si pro jednou užívá pohled na svého přítele v nesnázích. Bylo osvěžující vidět, že

Stryder je skutečný člověk, a ne nadlidský démon z blackmoorských legend.

„Strydere?” zvolal Simon hlasem tak silným, aby překřikl ječící hlouček. „Felčar mi dal tu mast, co jsi chtěl. Říkal, že ta tvoje vyrážka brzy zmizí, ale zatím prý je vysoce nakažlivá.”

V houfu téměř okamžitě zavládlo ticho.

„Co to říkal?” zeptala se jedna z žen.

„Vyrážka,” odpověděla jí jiná.

„Nemám zájem mít zase vyrážku,” vložila se do toho další a ustoupila.

„Jak moc je to nakažlivé?” dotázal se Stryder a modré oči mu jiskřily pobavením, jak si užíval tu hru.

Simon s naprosto vážným výrazem sklíčeně odvětil: „Velmi. Felčar povídal, že bys měl být zavřený v karanténě, abys to neroznesl po celém hradě a aby všichni neonemocněli. Taky říkal, že když nebudeš opatrný, můžeš z toho oslepnout.”

Jedna žena zaječela a odskočila, zatímco ostatní se od Strydera vzdalovaly jen pomalu a nenápadně. Některé inteligentnější dámy pohlížely na Simona skepticky.

„Jaký druh vyrážky to je?” dotázala se malá tmavovlasá žena. „O žádné takové jsem nikdy neslyšela a na lordu Stryderovi žádnou vyrážku nevidím.”

Simon sklouzl pohledem do oblasti pod Stryderovým opaskem. „To proto, že se vyskytuje na těch nejintimnějších místech.” Hlasitě na něj mlaskl. „Příště mě poslechneš, až ti budu radit, aby ses vyhýbal domům s pochybnou pověstí, že?”

Zeny různými zvuky dávaly najevo své znepokojení a nakonec se rozběhly do všech stran.

Stryder probodával Simona pohledem, v němž se zračil smích i zuřivost. „Tak nevím, jestli ti za to mám poděkovat, nebo tě zbít.”

Simon se na n ě j ušklíbl. „Byl bys radši, kdybych jim tě nechal napospas?”

Stryder se poškrábal vzadu na krku a zamračil se, když spatřil, že má na prstech krev, jak ho jedna z žen škrábla. „Nikoli, to jistě ne, ale mohl jsi přijít s lepší báchorkou.”

„Dobrá, dobrá. Příště jim tedy řeknu, že jsi zasnoubený.”

Stryder se tomu upřímně zasmál. „Tak to se nikdy nestane. Dřív zanikne země, jak ji známe, než hrabě z Blackmooru pojme nevěstu.”

„Nikdy neříkej nikdy, můj příteli,” varoval jej Simon. „Tohle tvrdili i mnohem tvrdohlavější muži než ty, a stejně je nakonec zasáhl Amorův šíp.”

„Možná, ale já nejsem jako jiní.”

To nebyl ani Simon. Ti dva neměli na manželství pomyšlení. Ne, ani on ani Stryder se nikdy neožení. Záviselo na nich tolik dalších životů. Tolik lidí, kteří u nich hledali ochranu.

Žena by nikdy nepochopila jejich závazky.

Christopher se k nim připojil a všichni tři zamířili zpátky ke stanům. „Jen jednu věc mi slib, Simone,” řekl Stryder. „Jakou?”

„Až jednoho dne slíbím svou věrnost nějaké ženě, probodneš mě.” Simon se tomu zasmál. „Raději budeš mrtvý než ženatý?”

Stryder se tvářil smrtelně vážně. „Ano, přesně tak.”

Simon chápavě přikývl. Stryderova matka, stejně jako ta jeho, zemřela násilnou smrtí, když byli oba chlapci ještě malí. To byla jedna z věcí, která je spojovala a která položila před lety základy jejich přátelství. Sdíleli tragický osud, díky němuž se navzájem chápali.

Během let se událo tragédií ještě více a všechny je stmelovaly, takže si nyní byli bližší než opravdoví bratři.

„Nu dobrá. Stále si ale myslím, že zasnoubení by ti pomohlo, aby ses zbavil toho zástupu zběsilých obdivovatelek. Uklidnily by se, kdybys měl manželku. A ty by ses mohl nerušeně věnovat své práci, kdyby se na tebe na každém kroku nevrhaly ctitelky.”

Stryderovi se v očích pobaveně zablesklo. „Hmmm, manželka. Najdi mi děvče na úrovni, které by mě lákalo, a já tě za to budu velebit, Simone.”

FRANKFURT, NĚMECKO O tři měsíce později…

Řev davu byl ohlušující, ale to se stávalo vždycky, když vkročil na kolbiště Stryder z Blackmooru.

Rytíři už byli odění v plné zbroji do turnaje a herold jednoho po druhém představoval davu lačnícímu po dnešní zábavě.

Simon zůstával vzadu a kryl Stryderovi záda jako obvykle. V tom byl nejlepší. Jeho bratr Draven mu často říkal, že je taková kotva. Zatímco ostatní toužili po slávě a vítězství, Simon chtěl jen chránit ty, které měl rád.

Už dávno pochopil, že sláva a bohatství neznamenají naprosto nic, když člověk stojí nad hrobem milované osoby. Nepřináší to žádnou útěchu ani úlevu.

Ani to nepřináší opravdové štěstí. To dokáže jedině přátelství a bratrství. A samozřejmě také láska.

Simon nepotřeboval, aby o něm trubadúři skládali písně. Netoužil po tom, aby kvůli němu ženy padaly v mdlobách k zemi.

Až na jednu.

Její jméno se neodvážil ani vyslovit, protože ona je tím jediným, co nikdy nebude mít.

Před lety, když byl pouhým hladovějícím chlapcem v neúrodné zemi a toužil po domově, slíbil, že celý svůj život zasvětí pomoci ostatním. Chtěl pomáhat lidem, aby se mohli z války vrátit domů ke svým milovaným rodinám.

Domov. To byla jediná věc, která mu v dětství scházela. Draven měl bratra moc rád, ale v dětství neměli opravdový domov. Ravenswood byl nevlídný a děsivý, Normandie nekonečná a nepřátelská. A dokonce ani teď nechtěl vzpomínat na Svatou zemi.

Jediné, na co se mohl Simon v životě spolehnout, byli tři muži, které považoval za svou rodinu - Draven z Ravenswoodu, Sin MacAllister a Stryder z Blackmooru.

Draven a Sin mu pomohli přežít strašlivé dětství v Ravenswoodu a Stryder byl jediný, kdo mu pomohl zachovat si zdravý rozum a kůži v pekle, jakým bylo saracénské vězení.

Neexistovalo nic, co by pro ty tři neudělal.

„Simone?”

Simon pohlédl na Strydera, který právě po jeho pravici nasedal na koně.

Jakmile se usadil v sedle, ušklíbl se na něj. „Už zase sníš, člověče? Vezmi si meč a připrav se.”

Simon se na něj zamračil. „Snít? Ha! Spíš plánuju, jak si užiju dnešní vítězství, až ti pomůžu sesednout z koně.”

Stryder se hlasitě rozesmál. Hlavou kývl směrem k červené stuze, kterou si Simon ovázal kolem bicepsu. „Kdo je ta šťastná dáma?”

„Ta by tě nezajímala.”

Stryder se vědoucně se usmál. „Možná se nad tebou slituje, až ti uštědřím pár ran a srazím tě do prachu. Pak ti třeba zlíbá rány.”

Kéž by měl Simon takové štěstí!

Jeho paní ale bohužel byla daleko od něj.

Jako vždycky. Bylo nemožné, aby se dotkl hvězdy. A ona byla hvězda. Jasná a zářící. Jenže stála tak vysoko nad ním, že se ani neodvažoval na ni pohlédnout, protože si na ni za žádných okolností nemohl činit nárok.

Podíval se na stuhu a srdce ho zabolelo.

Heroldi je zavolali do pole a vypadalo to, že tenhle den bude neskutečně dlouhý.

Simona už ty věčné turnaje unavovaly, na rozdíl od Strydera v nich nespatřoval žádný smysl. Jenže Stryder potřeboval někoho oddaného a neúplatného, kdo jej bude chránit.

A jelikož po Stryderově hlavě toužili mnozí, existovala jen hrstka vhodných kandidátů na ochránce.

Den se konečně nachýlil k večeru a Simon se Stryderem a Christopherem zamířili ke stanům. V patách měli samozřejmě houf žen lačnících po Stryderovi.

„Je to smutný pohled, že ano?” zeptal se Christopher znaveně. „Mám dojem, že bych měl požádat zbrojíře, aby na zítřek vyrobil Stryderovi větší helmici, která by mu zakryla celou hlavu.”

Simon se rozesmál. „Pravda, ale obávám se, že by se začalo nedostávat železa, kdybychom chtěli tuhle ošklivou kebuli schovat.”

Stryder se zamračil. „Oba jen závidíte. Já si můžu vybírat, s kterou strávím noc, zatímco vy dva spíte sami.”

Simon obdařil Christophera významným pohledem. „Tak se mi zdá, Kite, že v jeho loži je místo jen pro něj a jeho nafoukanost. Člověk žasne, jak se tam může vmáčknout ještě nějaká žena.”

Christopher se zasmál.

„Neštovice na vás,” zavrčel Stryder.

Simon se pousmál. „A na tvoji nafoukanost taky.”

Stryder cosi zabručel a kráčel dál se skloněnou hlavou, jak se pokoušel rozvázat zauzlovanou šňůrku od svého kyrysu.

Když se přiblížili ke stanům, Simon postřehl rychlý pohyb. Ten tak tak stačil zareagovat, když ke Stryderovi přiskočil muž s dýkou v ruce.

Než se ale vrah rozmáchl, Simon se na něj vrhl a po krátkém zápase ho srazil k zemi. Rychle jej odzbrojil a přimáčkl mu meč hrdlu.

Stryder znechuceně ohrnul rty. „Tyhle snahy připravit mě o život už začínají být dost nudné.” Simon k němu s úsměškem vzhlédl. „Modli se, aby neuspěli.”

Stryder přikývl a vytáhl útočníka na nohy. „Děkuji ti, Simone. Christopher a já ho předáme strážím. Přijdeš pak za námi do síně popít?”

Simon se dotkl stuhy na své paži a zjistil, že se mu během zápasu přetrhla. Stáhl se mu žaludek. „Ne, musím ještě něco udělat.”

„Snad ne další dopis,” zaskučel Christopher. „Proboha, Simone, vždyť píšeš víc než já a já jsem básník.”

Simon nic neříkal, jen počkal, dokud neodešli, a pak začal na zemi hledat cáry stuhy.

Jakmile je všechny sevřel v dlani, okamžitě se mu ulevilo. Zpoza své tuniky vytáhl dopis, který mu celou dobu pevně spočíval na hrudi.

Byl doručen dnes ráno, když si Simon oblékal výstroj na turnaj. Rozlomil skotskou pečeť, a jakmile dopis otevřel, spatřil v něm malý pramínek hnědých vlasů. Jejích vlasů.

Pevně je svíral v ruce, jako by je nemínil už nikdy pustit. Přivoněl si k nim a zachytil příjemnou stopu její vůně. Usmál se.

Potom se nedočkavě pustil do čtení dopisu napsaného ženským rukopisem.

Můj nejdražší bojovníku,

doufám, že tě můj dopis zastihne v dobrém zdraví a nebudeš zraněn. Obávám se, že ten poslední posel, kterého jsi poslal, už se nenechá uplatit, aby mi od tebe doručil další psaní. Nejspíš jsem ho trochu poranila, jak jsem ho ve svém nadšení zbavovala jeho pergamenového břemene, jen doufám, že se mu kotník brzy zahojí.

Tvá slova mne hluboce dojímají a moc mě mrzí, že teskníš po domově. Chtěla jsem ti poslat alespoň trochu hlíny, ale nakonec jsem usoudila, že by to bylo směšné. Netřeba se zmiňovat, že hlína vypadá všude stejně, že? A kdyby ti upadla, už bys ji znovu všechnu neposbíral.

Takže mě napadlo, že ti snad nějakou útěchu přinesou moje vlasy. Doufám, že si nevšimneš, že jsou na konečcích opálené. Obávám se, že mi život předevčírem uštědřil velkou lekci.

Když jsem v kuchyni snila o tobě a tvém posledním dopisu, byla jsem tak zamyšlená, že jsem si ani nevšimla, kam jsem postavila svíci.

Ale přišla jsem na důležitou věc. Špižírny se snadno vznítí. A ohořelý pískovec se nedá ničím vyčistit. Kuchařka mě na věčné časy vykázala z kuchyně a zakázala mi tam pomáhat.

Po chvíli utěšování mi alespoň udělila právo jíst, ale jen pokud jí slíbím, že už víckrát nevkročím na její teritorium.

Chybíš mi, můj nejdražší. Věz, že at jsi dnes v noci kdekoli, mé myšlenky i srdce jsou s tebou.

Dávej na sebe, prosím, pozor a kéž ti Bůh dá klid a zdraví, dokud se opět nenavrátíš domů k těm, kteří tě milují.

Navždy tvá K.

Simon si tiskl její dopis na srdce. Jak moc tu ženu chtěl! Potřeboval ji. Kdyby tak byl Stryderem… Pak by se jí mohl dvořit. Požádat ji o ruku.

Ale jako Simon z Ravenswoodu nemohl dělat nic víc než se soužit steskem po své hvězdě a vědět, že nikdy nepřijde den, kdy budou spolu.

Našel ji jen proto, aby ji mohl ztratit. Osud je často nemilosrdný.

S povzdechem vzal dopis a zamířil ke svému stanu. Tam alespoň na chviličku bude moci předstírat, že je někým jiným. Někým, kdo může nabídnout oddanost paní, kterou miluje.

ANGLIE O jedenáct měsíců později…

„Gratuluji, lorde Strydere. Nikdy bych si nepomyslel, že se dočkám dne, kdy si vybereš nevěstu.”

Slova postaršího šlechtice zazvonila Stryderovi v uších. Vzhlédl. Neseděl tu déle než pět minut a sotva se po ranním tréninku stačil hladově pustit do jídla.

Byl celý rozpálený a zpocený a nebyl si zcela jist, zda slyšel správně.

„Nevěstu?” zopakoval nevěřícně.

Starcův scvrklý obličej se rozzářil a v jeho vybledlých hnědých očích se zračilo, jak upřímně mu přeje štěstí. „Skotskou dědičku, nikoho menšího. Dobrou ženu sis vybral, můj hochu. Vskutku skvělou.” Poplácal Strydera po zádech a odbelhal se pryč.

Stryder se zamračil a dál se věnoval jídlu. Nebylo pochyb o tom, že šlechtic s přibývajícím věkem zhloupl.

Nebo to tak alespoň vypadalo.

Jenže podobnou poznámku si toho dopoledne vyslechl ještě několikrát, a jak den postupoval, Strydera napadala jen jediná osoba, která o něm může rozšiřovat takové pomluvy.

Simon z Ravenswoodu.

Sám pro sebe se usmál. Simon mu slíbil, že se mu postará o klid. Byli v Anglii na každoroční slavnosti

zbraní ve Stantingtonu. Této události se zúčastnil každý šlechtic z Anglie, stejně jako samotný král.

Spolu s muži dorazil i bezpočet jejich neprovdaných dcer, které tam nedočkavě hledaly urozené a bohaté manžely. Jinými slovy, všechny hledaly jeho.

Jako obvykle byl obklopen davem žen toužících po bohatství, které prahly po jeho pozemcích, jeho výkonu v posteli a jeho těle. V tomto pořadí.

Simon mu slíbil, že jestli na tuhle akci domů do Anglie zajedou, bude držet ty ženy a jejich intrikánské matky od Strydera co nejdál.

Stryder ale stále nevěděl, proč je pro Simona návrat do Anglie tak důležitý. Koneckonců Simon mu nic nedlužil a kdykoli mohl z jeho služeb zcela svobodně odejít.

Přesto chtěl, aby se vrátili domů, a Stryder mu vyhověl, třebaže sám Anglii nesnášel; minulost ho tu pronásledovala až příliš živě.

Dva týdny v Anglii, můj příteli. To je vše, co po tobě žádám. Neměj strach, udržím ty lačné dívky dál od tebe.

Věděl, že Simon své slovo dodrží. Vždycky ho dodržel. Svatba.

Stryder se při té myšlence znovu rozesmál. Tuhle povídačku jistě vymyslel Simon. Za svou vynalézavost by si zasloužil soudek piva.

„Strydere?”

Stryder zaslechl neznámý, váhavý ženský hlas a zastavil se v půli cesty přes nádvoří. Zrak mu padl na průměrně vypadající ženu asi v Simonově věku.

Bylo mu na ní cosi vzdáleně povědomého, jako by se už někdy setkali, ale nedokázal si vybavit nic bližšího.

Světle hnědé vlasy měla spletené do copu převázaného tmavočervenou stuhou. Měla hezky zaoblenou postavu a velké hnědé oči s laním pohledem.

Vypadala dobře, ale s vysokými štíhlými pannami, které se po Stryderovi obvykle otáčely, se nedala vůbec srovnávat.

Vřele se na něj usmála a on okamžitě zatoužil co nejrychleji prchnout. Než se ale stačil pohnout, došla k němu a vrhla se mu do náruče.

„Ach Strydere!” vykřikla se skotským přízvukem. „Učinil jsi ze mě nejšťastnější ženu na zemi!” Objala ho. Stryder strnul. „Prosím za prominutí. Kdo jsi, paní?”

Zasmála se tomu a odstoupila od něj. „Kdo jsem? Ach Strydere, jsi vskutku zábavný.” Otočila se k muži a ženě, kteří tam byli s ní. Zůstali stát poblíž.

Toho muže Stryder znal, ale už hezkých pár let ho neviděl.

Sin MacAllister byl o dva palce vyšší než on a měl tělo stvořené k zabíjení, kdyby byl někdo tak pošetilý, aby se mu stavěl do cesty. Jeho pověst jej předcházela. Černé vlasy měl jen o něco málo kratší než Stryder. Svýma černýma očima zvědavě pozoroval střídavě Strydera a tu neznámou.

„Zdravím tě, lorde Sine,” pokývl mu Stryder na pozdrav. „Už je to dlouho, co jsme se viděli naposled.”

Skutečně to bylo dlouho. Zdálo se, že od té doby uplynula už celá věčnost. Sin mu nejednou svou radou zachránil život.

Nikoho si nepouštěj za záda.

Sin mu potřásl rukou. „To ano. Musím ti říct, že jsem byl velmi překvapen, když mi sestřenka prozradila, že se budete brát. To vůbec nesedí k tomu Stryderovi z Blackmooru, o kterém si všichni povídají.”

Strydera zachvátila hrůza.

Nevěděl, která část toho konstatování ho šokovala víc. Znovu pohlédl na trochu baculatou ženu.

„Pardon?” zeptal se. „Sestřenka?”

Zena se celá rozzářila. „Pamatuješ si? Psala jsem ti v dopise, že moje sestřenice Caledonia,” kývla hlavou ke krásné rusovlásce stojící po Sinově boku, „se provdala za lorda Sina. A tys mi napsal, že se s jejím manželem znáte.”

„Tys mi psala?” dotázal se Stryder otřeseně.

„Ano,” přisvědčila a svraštila hnědé obočí. „Ty si to nepamatuješ?” Přistoupila k němu blíž. „Strydere? Jsi v pořádku? Vypadáš nemocný.”

Byl nemocný. Přesněji řečeno, bylo mu špatně od žaludku. „Omluvte mě na okamžik, prosím.”

Nečekal na svolení. Rozběhl se k síni rychlostí, jakou obvykle vyvíjel jen v bitvách, když pronásledoval někoho, koho chtěl zabít.

„Jak zvláštní,” povzdechla si Kenna, když sledovala svého snoubence, jak od ní prchá. „Co myslíš, že se mu

přihodilo?”

Sin pobaveně pohlédl na Caledonii. „Bezpochyby dostal rozum.”

Caledonia ho škádlivě udeřila do břicha. „Styď se, Sine. Ještě by si Kenna mohla pomyslet, že to myslíš vážně.”

„Myslel jsem to vážně.” Uskočil před dalším jejím hravým úderem. „To není samo sebou, že by se Stryder Kenně vyhýbal. Spíš to bude tak, že prchá před jakoukoli ženou, která ho chce dostat do chomoutu.”

Caledonia zalapala po dechu v předstíraném rozhořčení. „Ach, mnohokrát děkuji. Nikdy jsem si nevšimla, že bych pro tebe byla tak těžkým břemenem, že ho nemůžeš unést.”

Kenna nevnímala žertovné škádlení probíhající mezi její sestřenkou a manželem. Už ode dne, kdy se poprvé

setkala s lordem Sinem, věděla, že jeho a Caledonii spojuje hluboká láska a vzájemná úcta. Ti dva žili, aby si jeden z druhého tropili žerty.

Tohle ale nyní její mysl nezaměstnávalo. „Domníváte se, že si to Stryder rozmyslel?”

Caledonia se nad tím nápadem zamračila. „Nikoli, drahá. Není pochyb, že na něj tlačí jiné povinnosti. Jsem si naprosto jistá, že se za tebou vrátí, jakmile bude moci.”

V to Kenna doufala. Druhá možnost by ji příliš nepotěšila. Cestovala takovou dálku, jen aby ho viděla. A popravdě řečeno, jeho chladné přijetí ji hluboce ranilo.

Udělala snad něco špatně?

Nebo to, co jí psal v dopisech, nemyslel vážně?

Kenna, nejistá a vystrašená z jeho reakce, s omluvou zamířila k hradu.

Vešla do ohromné věže a vydala se po točitých kamenných schodech do svých pokojů v patře.

Určitě si nemohla záměry lorda Strydera špatně vyložit. Určitě ne. Nervózně přistoupila rovnou ke svému vaku, spočívajícímu na stole u okna. Ty nejcennější věci vždycky schovávala ve vaku z tmavé kůže.

Svoje dopisy.

Vytáhla jeden, který ležel hned nahoře. Byla to odpověd na její dopis, který převázala červenou stuhou, přesně stejnou, jakou vždy nosila zapletenou do vlasů. Tenkrát Stryderovi psala, když byl v Německu. Roztřesenýma rukama psaní otevřela a hledala ujištění.

Jak pročítala text psaný elegantním písmem, zachvátila ji dobře známá radost, která rozehřívala každičký kousek jejího těla.

Má nejdražší Kenno,

slunce právě zapadá a já jsem za městem Frankfurt. Turnaj šel dnes dobře, ale už mě unavuje ten rozruch,

davy a hlavně rytíři, kteří donekonečna omílají své skvělé skutky. Unavuje mě tolik mrtvých.

Velmi mi chybí Anglie, ale Skotsko ještě víc. Není to zvláštní? Byl jsem na Vysočině jen jednou a pak jsem tu zemi navštívil pouze krátce.

Ale nyní, když čtu tvoje slova, cítím na kůži vanutí skotského větru a vybavuji si ten sladce vonící vzduch. Promlouvá ke mně tvůj hlas.

Líbí se mi tvůj příběh o kuchyni. Stejně jako ty ani já neměl tušení, jak snadno se vznítí špižírna ani jak je těžké vyčistit saze z pískovce, jsem jen vděčný, že nikdo nepřišel k úrazu a hlavně ty že jsi nebyla zraněna. A je mi líto, že jsi byla navěky vyhnána z kuchyně.

Také jsem rád, že ti kuchařka dovolila aspoň jíst.

jako vždycky mi připomínáš věci, které jsou něžné a dobré, a kdykoli na tebe pomyslím, rozlije se mi po tváři úsměv.

Měl jsem radost, když mi dnes ráno posel doručil tvůj dopis. Ulpěla na něm vůně tvých sladkých rukou. Postrádám je čím dál víc. Hledám nějaké spojení s tebou.

Tvoje slova mi pomáhají přečkat dny a hlavně dlouhé noci, kdyjsem daleko od domova a útěchy. Vím, ze jsme se setkali jen jednou, ale přesto mám pocit, že tě znám tak dobře jako nikoho.

Scházíš mi, Kenno. Celé dny trávím tím, že přemýšlím, jak se asi máš a jestli tě něco dokáže rozesmát, když nejsem s tebou.

Mám pramínek tvých vlasů, co jsi mi poslala. Nosím ho v medailonu, který spočívá přímo na mém srdci. Připomíná mi tvá něžná slova a dobrotu.

To je můj nejcennější majetek. Tohle a dopisy, které mi posíláš.

Vlastně si nedovedu představit, že bych žil ve světě, jehož ty nejsi součástí. Kdybych mohl, tak rád bych strávil zbytek života s tebou a učinil tě šťastnou!

Setkej se se mnou v Anglii, až se vrátím, má paní. A tam uskutečním své největší přání. Získám polibek tvých něžných rtů a zaslíbím ti své srdce.

Do té doby nechí máš sladké sny. Navždy tvůj rytíř S.

Kenna zavřela oči a přitiskla si dopis na srdce. Stryder ji miluje. Byla si tím jistá. Žádný muž by jistě nebyl schopen napsat tak citlivá slova, kdyby je nemyslel vážně.

Možná to ale špatně pochopila.

Při prvních třech tuctech přečtení jí to znělo jako návrh sňatku, jenže ted, když Strydera viděla, už si tím vůbec nebyla tak jistá. Choval se, jako by neměl ponětí, kdo Kenna je, a přitom si spolu dopisovali už déle než rok.

„Kenno?”

Otočila se a spatřila Caledonii stojící ve dveřích. „Jsi v pořádku?”

Kenna přikývla, složila dopis a vrátila jej zpátky do vaku. Stryder ta slova napsal jen pro ni a ona by ani za nic nechtěla, aby někdo jiný věděl o jejich vzájemných drahocenných citech. „Jen se snažím pochopit Stryderovu reakci.”

Z toho, co jí napsal, usoudila, že až ji spatří, popadne ji do náruče a bude jásat blahem nad její přítomností. Namísto toho se ale omluvil a utekl se schovat, jako by ho pronásledoval samotný ďábel.

Mohl jí celou tu dobu lhát? Proč by to ale dělal?

Jejich dopisy byly zprvu nevinné, psali si o počasí a o tom, co dělali. To on převedl témata jejich korespondence k vážným záležitostem.

Možná ji považoval za jinou, než je. Možná se po tak dlouhé době domníval, že je Kenna stejně krásná a

elegantní jako její sestřenka Callie. A teď, když ji znovu spatřil, byl zklamaný a litoval, že si s ní vůbec dopisoval. Při té myšlence se otřásla.

Ne, to jistě ne. Tolik jí toho o sobě prozradil. Vypověděl jí všechno o smrti své matky, o své strašlivé minulosti.

Prozradil jí věci, o nichž si byla naprosto jistá, že je nikomu jinému neřekl.

„Muži jsou podivní tvorové,” řekla tiše Caledonia. Zavřela za sebou dveře a přistoupila blíž. „Nemáš tušení, co jsem si vytrpěla, když jsem se poprvé setkala se Sinem. Byl vzteklý a nevrlý, pořád chtěl mezi námi udržet odstup.”

Kennu sestřenčina slova utěšila. „Zdá se mi těžké tomu uvěřit.”

„Ano, je to pravda. Myslím, že jsi zastihla Strydera nepřipraveného. Dej mu nějaký čas, aby si to mohl v klidu promyslet, a jsem si jistá, že pak dostojí svým slibům.”

Kenna přikývla, i když jí bylo do pláče, protože její sny byly zničeny.

Na počátku vše vypadalo tak jednoduše. Po smrti svého bratra odjela do Francie, aby splnila bratrovo poslední přání - měla vrátit Stryderovi bratrův heraldický znak a poděkovat mu za záchranu bratrova života a za to, že jej dopravil domů.

Ve Francii ji okouzlily jeho bojové dovednosti. Fascinovala ji síla jeho meče, když bojoval v turnaji.

A když si Stryder sundal přílbu, a ona spatřila jeho dokonalé rysy, byla naprosto okouzlena. Žádný muž nemohl být krásnější než on.

Stryder rychle spěchal z kolbiště, prohodil s ní jen pár slov a zmizel.

Jazyk měla jako svázaný, takže mu ani nebyla schopná pořádně vysvětlit, proč vlastně přijela, ani ho nedokázala zavolat zpátky.

Ruce se jí třásly tak, že ani nezaznamenala, že upustila Stryderův emblém, dokud ho jiný rytíř nesebral ze země a nevtiskl jí ho do studených rukou.

„Odpusť, že měl tak naspěch, má paní,” prohlásil rytíř. „Stryder obvykle spěchá z kolbiště do svého stanu, aby se tam dostal dřív, než ho dostihne dav.”

Podívala se do tváře dalšího pohledného muže. Jeho dlouhé tmavokaštanové vlasy jí připomínaly muže z Vysočiny. Jeho hluboké modré oči působily vřele a přátelsky.

„Chtěla jsem mu jen vrátit tohle,” řekla a uvažovala, proč se jí v přítomnosti tohoto muže jazyk rozvázal. Při jednání s opačným pohlavím byla vždycky neohrabaná. Tento cizinec, bez ohledu na svou krásu, v ní ale vyvolával příjemný pocit klidu.

Rytíř se podíval, co to drží v ruce. Když spatřil znak s mečem a štítem, zamračil se. „Kde jsi k tomu přišla?”

„Patřilo to mému bratrovi. Vrátil se s tím ze Svaté země.”

Jeho teplá ruka překryla její a ona se zachvěla, když ucítila pod jeho drsnými prsty mozoly. Nebo to způsobil jeho hluboký, jemný hlas. „Jméno tvého bratra, má paní?”

„Edward MacRyan.”

Jeho modré oči zazářily vzdáleným světlem, jako by si vybavoval minulost. Obdařil ji nepatrným úsměvem. „Ty jsi Kenna.” Když vyslovil její jméno, proběhla jí po zádech vlna horka. „Ty mě znáš?”

„Ano, má paní, tvůj bratr o tobě často mluvil.”

„Ty jsi byl s nimi ve Svaté zemi?”

Přikývl a jeho úsměv se vytratil. V očích se mu zračila stejná bolest, jakou tak dobře znala od svého bratra. Díval se tak pokaždé, když si vzpomněl na léta strávená v saracénském vězení.

V tu chvíli jí došlo, kdo je tenhle muž. Edward o něm mluvil jako o Stryderově pravé ruce. Muž, který zůstává skryt ve stínu, zatímco Stryder stojí na výsluní.

Byl jedním z mužů, kteří nikomu neprozradí své jméno, ale kteří všechny utěšují a chrání. „Ty jsi Stín.” Okamžitě se na ni zadíval nepříjemným pohledem. „Jak znáš tu přezdívku?”

„Můj bratr nikdy nemluvil o vašem Bratrstvu s nikým jiným než se mnou,” spěchala ho ujistit. „Mezi sebou jsme nikdy neměli tajemství. A já jsem jaktěživa neprozradila živé duši nic z toho, co mi

vyprávěl. Přísahám. Chtěl jenom, abych se o vás dověděla, než zemřel, abych mohla převzít jeho přísahu.”

Cizinec sebou při jejích slovech trhl, jako by jej někdo uhodil. Pocítila k němu nečekanou něhu, když viděla, že sdílí její zármutek ze ztráty tak čestného muže.

„Edward je mrtev? Jak se to stalo?”

„Nemoc. Loni na jaře se nakazil morem.”

„Je mi líto tvé ztráty, má paní. Edward byl dobrý člověk.” Sevřel v ruce odznak a odstoupil od Kenny.

„Vrátím se za Stryderem a povím mu tu novinu.”

„Počkej.”

Zastavil se a ohlédl. „Neznám tvé jméno.”

V jeho obličeji se nezračily žádné pocity. Před očima se jí změnil v muže z legend. „Jsem Stín, má paní. Nemám skutečné jméno. Ne v téhle souvislosti.”

„Můžeš mě alespoň dostat k lordu Stryderovi, abych mu poděkovala za to, že chránil mého bratra, když jste byli uvězněni?”

Sklopil zrak. „Stryder nemá rád osobní poděkování.”

„Můžu mu aspoň napsat?”

Stín přikývl. „Ano. Dohlédnu na to, aby dopis dostal.” Záhadný rytíř odešel tak rychle, že mu nestihla ani poděkovat.

Proto mu ostatně říkali Stín. Její bratr jí vyprávěl mnoho příběhů o Bratrstvu meče - o mužích, kteří se spolčili, aby unikli ze saracénského vězení.

Lordu Stryderovi přezdívali Výrobce vdov, protože měl sílu a odvahu zabít každého, kdo ohrožoval ty, kdo byli pod jeho ochranou.

Stín pro ně získával informace a taky způsobil rozruch mezi strážemi. Když ho za to věznitelé trestali, nevšimli si, že ostatní utíkají vyhloubeným tunelem z vězení.

Dokonce ani nyní, po roce dopisování se Stryderem, Kenna jméno toho záhadného rytíře neznala. Jednou se na ně Strydera zeptala, ale jeho odpověď byla velice stručná a podivná.

On nic neznamená, má paní. Je to jen prázdnota, duch, jehožje lepší ponechat vzpomínkám na minulost. Už o něm nemluvme.

Dál už se na to neptala. Hlavu měla plnou myšlenek na nebojácného rytíře, který jí psal. Na muže, jenž jí toho od srdce prozradil tolik, že je bezmocná vůči lásce, jež ji zachvátila.

Snad má Caledonia pravdu.

Stryder toho s ní sdílel tolik, že ho nejspíš zaskočilo, když se tu lak náhle objevila. Možná teď byl v rozpacích ze své otevřenosti a potřeboval jen chvilku času, aby si zvykl na Kenninu fyzickou přítomnost.

Ano, tak to bylo.

Potřeboval jen chvilku, aby s ní mohl znovu jednat s důvěrou, kterou oba sdílejí.

„Simone, celé ty roky jsi pro mě byl jako bratr. Smůla, že tě teď musím zabít.” Stryderův rozzuřený tón zněl vražedně hluboko. Odrážel se od stěn síně, kde Simon právě svačil, jelikož do večeře bylo ještě daleko.

Při tom nečekaném konstatování mu zaskočil kousek chleba. Ze Stryderova hlasu čišelo, že to myslí vážně.

Pozoroval Simona chladným, bezcitným pohledem, v němž nebyla ani stopa dosavadního přátelství.

„Dobrá,” pravil a rozzuřeně přimhouřil oči. „Tak mě předběhni a zadus se. Nebudu se obtěžovat tím, abych tě zachraňoval, ale než zemřeš na udušení, můžeš mi aspoň prozradit, kdo je ta dáma, kterou si mám vzít?”

Simon se začal dusit ještě víc. Stryder ho chce zabít kvůli tomuhle.

Když se natáhl pro svou medovinu, aby zapil sousto, které mu zaskočilo, Stryder pokračoval ve svém zuřivém proslovu.

„Zjevně jsem psal své budoucí ženě. A jen aby bylo jasno, dovol mi to zopakovat… Já jsem psal své budoucí ženě.”

Jeho pohled byl čím dál hrozivější, zdálo se, že by mohl soupeřit se samotným ďáblem. „Nemyslíš, že je pro mě těžké udělat takovou věc, když nikdy nikomu nenapíšu, hmm? Když tedy nic nepíšu, kdo potom odpovídá na všechny soukromé dopisy, které mi chodí? Ach ano, já vím… To ty, Simone. Ty. “

Simon se zhluboka napil medoviny a mysl mu pracovala jako o závod. Věděl, že tohle jednou přijde, ale doufal, že bude mít trochu víc času, aby si promyslel, jak to šílenství napravit. „Říkal jsi mi, že mám odpovídat na dopisy, co ti chodí, jak uznám za vhodné. Že tě nemám obtěžovat s jejich obsahem.”

„Odpovídat na dopisy přece neznamená, že mi dohodneš zásnuby. Pověz mi o té ženě. Je aspoň bohatá?”

„Je moc milá.”

„Simone!”

Stryder ho obdařil tak zlověstným pohledem, že by Simon skoro až uvěřil těm povídačkám, co o Stryderovi kolovaly. Že zaprodal svou duši Luciferovi.

Každému jinému by to nahnalo strach. Jenže Simon se nedal zastrašit hněvem žádného muže a obzvláště pak ne hněvem Stryderovým.

Znali se už velmi dlouho a prožili toho spolu tolik, že se ho Simon nedokázal bát. Pokud ale došlo na to, že ho rozčílí, to ovšem byla jiná.

„Co jsi to řekl?” vyštěkl Stryder ještě rozčileněji. „To má být vtip? Kdo je ta žena, která tvrdí, že jsem ji požádal

o ruku?”

Simon se zadíval do Stryderových očí a uvažoval, jak se do téhle situace vůbec dostal. Bohužel to dobře věděl.

Jako všechny špatnosti na zemi i tohle vzešlo od ženy. A ona rozhodně nebyla jen tak ledajaká žena.

Stejně jako Eva Adama, i ona jej vlákala do neštěstí navzdory jeho vůli a zdravému rozumu. Když se měl dát na útěk, zůstal stát. A teď za to bude muset zaplatit přemrštěnou cenu.

Jeho pád měl jen jediné jméno. Kenna.

Kenna se světle hnědými vlasy a zlatohnědýma zářivýma očima. Na ženu byla malé postavy a na první

pohled působila obyčejně. Ale vyzařovala z ní jakási vnitřní krása, která Simona okouzlila už ve chvíli, kdy si přečetl její první dopis.

Bohužel ten dopis nebyl určen jemu.

Napsala jej Stryderovi, hraběti z Blackmooru, sebestřednému barbarskému mizerovi, jenž proslul hněvem, jaký by rozpoutal Armageddon. Kdykoli Stryder vešel do místnosti, slavné bojovníky polil pot a zachvátil děs.

Stryder, o němž snily všechny ženy.

Stryder, který byl prokletím Simonovy existence. Alespoň v tuto chvíli, neboť žena, již Simon miloval, byla zamilovaná do Strydera, jehož srdce nikdy žádná panna neuchvátila.

Aspoň ne na delší dobu než na jednu či dvě noci.

Proklínal Strydera, že ho postavil do téhle pozice. Jenže kdyby nebylo Strydera a jeho dovedností, Simon by Kennu nikdy nepotkal.

Pro svou dámu by udělal cokoli.

„Říkal jsi, že když ti dokážu najít ženu na úrovni, oženíš se s ní.”

Stryder vyprskl a zadíval se na něj, jako by mu právě vyrostly tři hlavy. „Zbláznil ses?”

Ano, zbláznil se. Byl blázen do ženy, která mu vylila své srdce, protože si myslela, že je předurčen stát se jejím manželem.

„Až se s ní setkáš, uvidíš. Byla by ti dobrou ženou.” Stryder zaklel. „Simone, co sis myslel? Požádal jsi ji o ruku v mém zastoupení? Jak jsi jen mohl něco takového

udělat?”

Simon se nahrbil. Psal Kenně už hrozně dlouho a dopisy podepisoval navždy tvůj rytíř S. Tak se stalo, že pozapomněl na jednu maličkost - že totiž pro ni to S znamená Stryder, ne Simon.

Došlo mu to až ve chvíli, kdy mu od ní přišel další dopis. Namísto aby jej oslovila můj nejdražší bojovníku, napsala můj nejdražší Strydere.

Ta slova ho zasáhla do srdce jako šíp a připomněla mu, co provedl. Kenna si myslela, že Simon je někdo jiný. Byl tak pošetilý! „Prostě se to stalo.”

Stryder přimhouřil oči. „Ne, Simone. Prostě se stává, že je špatné počasí. Katastrofy se prostě stanou.” Významně se na něj zahleděl. „Prostě se stane, že někdo zemře. Ale lidé se nezasnoubí, aniž by si to předtím promysleli. Dostaneš mě z toho, jinak ti useknu hlavu i koule.”

Simon jej pozoroval zcela klidně. „To je ta nejubožejší výhrůžka, jakou jsem kdy slyšel. Uklidni se, Strydere. Sejdi se s ní. Ona není jako ostatní ženy. Uvidíš.” Simon k němu přistoupil blíž a snížil hlas.

„A krom toho o nás ví.”

„O nás ví každý, Simone, jsme proslulí, nebo spíš neblaze proslulí, to záleží na úhlu pohledu.”

„Ne,” namítl Simon a šibalsky na něj mrkl. „Ona o nás ví. ” Mluvil ještě tišeji, pečlivě vyslovil každé slovo. „Jejím bratrem byl Edward MacRyan. Pamatuješ se na

něj?”

Stryderův pohled se zamlžil, jak vzpomínal na jejich zajetí ve Svaté zemi. „Zachránil jsem ho před krokodýly.”

„Ano. Se svou sestrou mluvil o všem a po jeho smrti je to ona, kdo převzal jeho přísahu. Chtěla ti poděkovat za to, žes Edwardovi zachránil život, a tak ti napsala první dopis, když jsme byli v Normandii. Přáním jejího bratra bylo, abyste se vy dva setkali.”

„Proč?”

„Protože vás dva miloval ze všech lidí nejvíc. Chtěla ti poděkovat za to, žes mu zachránil život a pomohl mu dostat se domů.”

„Ale co s tím mají společného zásnuby?”

Simon se zhluboka nadechl, aby zklidnil své rozjitřené emoce. Nejraději by Strydera utloukl a vzal si Kennu bez ohledu na následky.

Zásnuby s tím nemají společného vůbec nic.

Dopisování s Kennou mu bylo tak příjemné, že úplně zapomněl na svůj zdravý rozum. Přiznal jí takové věci, jaké ještě nikdy nikomu neprozradil. Obnažil jí své myšlenky i srdce.

A ona mu to oplácela.

Simon povzdechl. „Neměj obavy, jakmile sem dorazí, všechno urovnám.”

„V tom případě do toho. Mluvil jsem s ní chvilku předtím, než jsem tě vyhledal.”

Simonovo srdce při těch slovech poskočilo a okamžitě ho zachvátila radost. „Kenna je zde?” Stryder přikývl.

Simon na jídlo úplně zapomněl a rozběhl se ke dveřím.

„Kde je?”

„Naposled jsem ji viděl se Sinem MacAllisterem.” Simon se zarazil, když zaslechl jméno svého dávného přítele z dětství. „Sin ji sem přivezl?” „Předpokládám.”

Simon zaťal zuby. Tím se všechno zkomplikovalo dvojnásob. Ne že by na tom ještě záleželo. Kenna je tady.

To bylo pro něj to nejdůležitější - že ji opět uvidí. Že se jí dotkne. Uslyší její hlas.

Po všech těch nocích, kdy bojoval, aby si vybavil její vzácný obličej a krásný úsměv, ji konečně znovu spatří. Ucítí teplo jejího doteku. Ucítí slabou levandulovou vůni

její pleti.

To bude ráj.

Nechal Strydera v síni a vydal se hledat ženu, jejíž vtipné postřehy a veselé historky mu ukradly srdce.

Netrvalo dlouho, než se přesvědčil, že skutečně přijela. Narazil na králova majordoma, který mu prozradil, že

Kenna přijela už minulou noc, poté, co se Simon odebral do svého stanu. Lord Drexton ubytoval ji, Sina a Caledonii v pokojích na hradě.

Simon na nic nečekal a vyb ěhl do hradu. Běžel po točitém schodišti, zoufale toužil najít ženu, již miloval. Nevšímal si služebné, která mu s vyjeknutím rychle uhnula z cesty, a jako o život uháněl chodbou k posledním dveřím.

Ke dveřím do její komnaty. Bez váhání zaklepal.

„Dále.”

Simon zavřel oči a vychutnával si její skotský přízvuk, který postřehl i v tom jediném slovu. Je tady! U všech svatých na nebi, ona přijela na jeho žádost.

Jak sáhl po klice, jeho odvaha náhle zmizela. Kenna ho vůbec nezná.

Celou tu dobu se domnívá, že si dopisuje se Stryderem. Přestože původně zamýšlel prozradit jí, kým ve skutečnosti je, nakonec neměl to srdce.

Zpočátku vše vypadalo tak neškodně. Vyměnili si jen pár dopisů o nepodstatných věcech. To se ale změnilo v posledním čase vánočním. Ve chvilkové slabosti se Kenně svěřil a pověděl jí o smrti své matky.

Odpověděla mu tak vybranými slovy útěchy, že po tom už neměl odvahu odhalit jí svou pravou totožnost. Kdyby tak poznala pravdu… Bude si myslet, ze jsem ji podvedl.

Při té myšlence ho.zachvátila hrůza. Takovou věc by nikdy neudělal a ona by mu už nikdy neuvěřila. Nejspíš by mu to jaktěživa nezapomněla.

Navěky by ho nenáviděla. Ne, to by nesnesl.

Tak co by měl udělat?

Slyšel ji, jak se blíží ke dveřím.

Srdce mu bušilo jako zběsilé. Simon udělal něco, co nikdy dřív neudělal. Uprchl.

Rozběhl se od toho pokoje a schoval se ve výklenku v chodbě. Sotva se tam stačil vmáčknout, dveře se otevřely.

Její jemný hlas zaútočil na jeho smysly čirým potěšením. „Haló? Je tam někdo?”

Ukrytý ve stínu ji uviděl. Byla mnohem krásnější, než si pamatoval. Tváře měla červené, oči jasné. Na sobě měla temně šarlatovou kytlici a její bledá pleť se leskla.

Při pohledu na ni strnul. Jak jenom toužil jít za ní, obejmout ji a ochutnat její měkké vlhké rty. Prozkoumat její plné, zaoblené křivky a světlou pleť.

Chtěl ji tak moc, že nikdy po ničem netoužil tolik jako po ní.

Musel vynaložit veškeré úsilí, aby zůstal schovaný a nevydal se k ní, nedotkl se jí. Aby nepodlehl palčivé bolesti ve slabinách, která mu velela zmocnit se Kenny.

Toho se ale neodvažoval.

Neměl žádné právo na ženu, která mu vylila své srdce v domnění, že je někým jiným. On, který o ní věděl všechno, musel předstírat, že neví vůbec nic.

Proklínal svou pošetilost.

Rozhlédla se po chodbě a potom se vrátila zpět do své komnaty a zavřela za sebou dveře. Simon se stále ani nepohnul.

Byl rozerván touhou rozběhnout se tam, vykopnout ty dveře a vzít si, co chce. Jenže se musel skrývat, aby Kenna neprokoukla jeho podvod.

Ale byl to podvod, když to tak nemyslel? Nikdy jí nelhal. Jen neopravil její chybné pochopení celé záležitosti.

Každičké slovo, které jí napsal, bylo pravdivé. Každý pocit byl opravdový a upřímný.

„Simone?”

Zarazil se, když z opačného konce chodby uslyšel známý hlas.

Vystoupil ze stínu a spatřil Caledonii. Byla ještě půvabnější, než když opouštěl Skotsko. Dlouhé rudé vlasy měla spletené do copů rámujících obličej a na sobě tmavomodrou kytlici, která zdůrazňovala dokonalost jejího těla.

„Zdravím tě, Callie,” pozdravil ji.

Její rty se zvlnily do přátelského úsměvu. Přistoupila k němu a objala ho. „Co tady děláš, že se musíš schovávat ve výklenku?”

Simon od ní odstoupil. „Jako všichni ostatní, přijel jsem se podívat na turnaj.” Přikývla. „Je tady i tvůj bratr Draven?”

„Ne. Nechtěl cestovat bez Emily a chlapců a nakonec usoudil, že pro nejmladšího potomka by to byla moc dlouhá cesta.”

Caledonia ho uchopila za předloktí a vedla ho k pokoji, který obývala Kenna. Srdce mu tlouklo čím dál víc s každým krokem, jímž se přibližoval ke své zhoubě. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

Callie nezaregistrovala jeho paniku, a tak pokračovala. „V tom případě se cestou zpátky budu muset zastavit v Ravenswoodu, abych je i Dermota aspoň viděla. A když už je řeč o mém toulavém bratru, neviděl jsi ho teď

někdy?”

Simon zavrtěl hlavou. „Ne od té doby, co jsem Dermotovo opatrovnictví přenechal Dravenovi. Ale Emily psala, že se mu vede dobře.”

„Skvělé.”

Simon těžce polkl, když se natáhla po klice. Utíkej!

Ten příkaz byl tak silný, že vůbec netušil, jak se mu podařilo odolat.

Než se mu stačil vrátit zdravý rozum, Caledonia otevřela dveře.

Simonův pohled se okamžitě střetl s Kenniným. Seděla na židli u otevřeného okna na opačné straně pokoje a v rukou svírala malý žaltář. Sluneční paprsky pronikající oknem jí prosvěcovaly vlasy, takže to vypadalo, že má kolem hlavy andělskou svatozář.

Byla nádherná.

Ohnivě jej zasáhla touha. Měl co dělat, aby vůbec dokázal dýchat. Střídavě ho polévalo horko a chlad.

Nebyl schopen se vůbec pohnout. Nedokázal odtrhnout zrak od ženy, která ho pronásledovala celý poslední rok.

Jediné ženy, pro kterou by obětoval svůj život.

Kenna se nemohla pohnout, když spatřila muže, stojícího vedle její sestřenky. Tmavé kaštanové vlasy měl o něco delší, než velela móda v Anglii, a bradu mu zdobila perfektně udržovaná kozí bradka.

Byl vyšší než většina mužů, měl štíhlou svalnatou postavu, která prozrazovala jeho sílu. Omračující eleganci. Měl neuvěřitelně modré oči.

Vpravdě to byl ten nejpohlednější muž, jakého kdy viděla. Trvalo jí celou minutu, než jí došlo, kdo to je.

Stín.

Viděli se jen jednou, ale ona nikdy nezapomněla na jeho krásnou tvář. Připadalo jí, že jeho modré oči by ji mohly sežehnout vášnivým žárem, který se v nich skrývá.

Pozoroval ji jako nějaký hladový dravec, který právě našel potravu. Intenzita jeho pohledu ji rozpalovala a znervózňovala. A co bylo nejpodivnější, tak zvláštně ji to vzrušovalo.

Obklopovala ho aura nebezpečné síly. Jakési lačnosti. Nedokázala pochopit proč, ale tyto její pocity přetrvávaly a nezmenšovaly se.

„Kenno, už ses setkala se Simonem? Je to Sinův přítel a přijel do Skotska poté, co jsme se vzali. Jeho starší bratr se stará o Dermota.”

Kennu ty zvěsti úplně vyvedly z míry.

„Ty jsi Simon?” zeptala se a po tváři se jí začal rozlévat úsměv. Měla co dělat, aby se nerozesmála nahlas. Některé historky, které Callie se Sinem vyprávěli o tomto rytíři, byly vskutku zábavné.

Bylo pro ni těžké srovnat si v hlavě, že tenhle nebezpečný dravec před ní je ten milý a hodný člověk, o němž jí vyprávěli.

Zdál se jí na to příliš silný. Příliš silný, aby plnil rozkazy někoho jiného. Simona z Ravenswoodu si představovala jako malého jemného muže, rozhodně ne jako toho, kdo se nyní tyčil vedle její sestřenice a působil nebezpečně.

Sklonil hlavu. „Rád tě opět vidím, má paní.”

Caledonia se dívala z jednoho na druhého. „Vy se znáte?”

„Setkali jsme se ve Francii, když jsem jela za lordem Stryderem.” Kenna vstala a odložila svůj žaltář na židli.

Přibližovala se k Simonovi a zakláněla hlavu, aby mu mohla hledět do tváře. Proč se jí při pohledu na toho muže třesou kolena? Proč ji pálí ruce, jak se ho touží dotknout? Proč mu chce odhrnout z čela pramen vlasů a políbit ho?

Jeho pohled byl ostražitý a chladný.

„Tenkrát jsi mi odmítl prozradit své jméno,” řekla.

„Proč?”

Kennu fascinovaly pohyby jeho svalů pod tunikou, když pokrčil rameny. „Zajímala ses víc o Strydera než o

mě.”

Z jeho slov nabyla dojmu, že ho to nějakým způsobem zraňuje.

„Už jsi slyšel tu novou zprávu, Simone?” vložila se do toho Callie. „Kenna si bude Strydera brát.”

V jeho obličeji bylo patrné napětí. Vypadalo skoro jako bolest. „Blahopřeji, má paní. Doufám, že tě učiní šťastnou.”

Callie se zamračila. „Jsi v pořádku, Simone? Připadáš mi takový rezervovaný.”

Odkašlal si a obdařil ji úsměvem. Očima se ale neusmíval. „Odpusť mi, Callie. V noci jsem si moc neodpočinul.”

„Pořád cestuješ se Stryderem?” dotázala se Kenna. „Nebo jsi přešel do služeb jiného pána?”

V jeho očích se při těch slovech zablesklo. Objevil se v nich oheň. Její otázka ho urazila, vycítila to.

„Vždy jsem ve vlastních službách, má paní. Putuji se svými přáteli a bratry, dokud nepocítím potřebu od nich odejít a vydat se svou cestou.”

„Bratry?” zopakovala Callie. „Myslela jsem, že tvým jediným bratrem je Draven.”

„Ne. Jsem levoboček. Obávám se, že můj otec jednal až příliš nevázaně, takže mám velikou rodinu, což je obrovská zátěž.”

Kenna se tomu zasmála. „To zní, jako by to řekl Stryder. Jednou mi pověděl úplně to samé.”

Nebylo pochyb o tom, že jej zachvátila panika. „Raději už půjdu. Velice rád jsem vás obě zase viděl.” Vyběhl ze dveří dřív, než Kenna stačila otevřít ústa, aby mu oplatila zdvořilost.

„To bylo vskutku zvláštní,” zhodnotila jeho náhlý odchod Callie s rukama v bok. „Řekla bych, že jsem Simona ještě nikdy neviděla tak strnulého a ve střehu. Obvykle je mnohem přátelštější. Nechápu, proč se choval

takhle.”

Kenna ta slova téměř neposlouchala. Bylo tu cosi podivného. Cosi velmi podivného.

Stryder se choval, jako by ji vůbec neznal, a Simon zopakoval téměř přesně slovo od slova to, co jí Stryder kdysi napsal.

Stryder. Simon.

Ne, jistěže ne.

Hruď se jí sevřela obavami. Omluvila se Callii, popadla dopisy a opustila svou komnatu, aby našla jednoho z mužů, kteří ji naprosto mátli.

Nejprve vyhledala Strydera. Byl sám ve stáji, kde zrovna chystal svého koně k jízdě. „Můj pane?” Zarazil se a otočil se k ní. Připadalo jí, že se musel kousnout do jazyka, aby nezačal hlasitě klít.

Opět ji zasáhl jeho krásný obličej, jeho černé vlasy, které se mu vlnily kolem obličeje a po ramenou. Stryder z Blackmooru byl mužem, ze kterého se každé ženě musela podlamovat kolena. Přesto ji ale nerozehříval tak jako Simon.

„Má paní,” pozdravil ji odtažitě. Chladně. V tom okamžiku poznala pravdu.

To nebyl muž, který jí psal dopisy. Pisatel jí vyléval své srdce i duši. Byl otevřený a zábavný. Přátelský a okouzlující.

Muž stojící před ní byl příliš ostražitý a uzavřený. Uvědomila si, že byla podvedena. Teď chtěla důkaz, aby mohla dát volný průchod svému hněvu.

Tak podala Stryderovi dopisy. „To ty jsi mi psal tyhle dopisy?”

Otočil je a podíval se na pečeť Blackmooru. „Je na nich můj znak.”

„Ano, vskutku.”

Zamračil se a podal jí je zpátky. „Pak jsou tedy ode mě.” „Ale tys je nepsal.” Obrátil se k odchodu.

„Prosím,” zapřísahala ho a uchopila ho za ruku, aby ho zastavila. „Musím to vědět.” „Proč?”

„Protože jsou to něžná slova,” řekla a pozvedla dopisy. „Poetická slova. Kdo by se odvážil mi něco takového psát a podepsat se pod to tvým jménem? Byla to nějaká krutá hra, kterou jsi hrál?”

Oči mu potemněly, jako by ho její obvinění hrubě urazilo. „Ne, paní. Nikdy bych si s nikým takto nepohrával. V životě už jsem spáchal mnoho zločinů, ale posměch mezi ně nikdy nepatřil.”

Vzala z hromádky dopisů ten, co byl nahoře, a sejmula z něj rudou stužku. „Přečti si to a řekni mi, co vidíš.”

V čelisti mu zatepalo. „Nemohu to přečíst.”

„Proč ne?”

„Protože neumím číst. Nikdy jsem se to nenaučil.”

V jediném výdechu vytlačila z plic veškerý vzduch. Byla tak ohromená, že nedokázala udělat nic, než zírat.

Chtěla znát pravdu a teď ji poznala. Stryder byl negramotný.

„Tak kdo mi psal ty dopisy?”

„Já.”

Kenna se otočila a zjistila, že přímo za ní stojí Simon. Jeho modré oči byly jako nebe před bouří.

„Tys mi psal jako Stryder?” zeptala se.

Pohlédl na Strydera a pak se jí zadíval do očí. „Ano.”

Pocítila takovou bolest, nechtěla tomu uvěřit. Ach, jak byla bláhová! Jak mohla někdy vůbec pomyslet na muže tak krásného, bohatého a slavného, jako byl Stryder! Cožpak by se někdy mohl spokojit s tak obyčejnou ženou jako ona?

A Simon ji nechal tomu věřit. Krmil ji bludy a lží. Jak jen mohl?

„Chápu.”

Se staženým hrdlem znovu ovázala psaní stuhou a celý štos dopisů podala Simonovi. „Doufám, že se nad tím vy dva výborně pobavíte. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala.”

Jak chtěla projít kolem něj, chytil ji za ruku. „Kenno, prosím. Já…” Cekala, až větu dokončí.

Namísto toho na ni jen zíral se zaťatými zuby a oči mu těkaly na všechny strany, jako by vedl nějaký zásadní vnitřní dialog. „Ty co?” zeptala se.

Jeho pohled zněžněl. „Nechtěl jsem ti ublížit.”

„Tak co jsi tím sledoval, když jsi mi posílal takové dopisy, a nechal jsi mě věřit, že jsou od Strydera?” Stryder se urychleně omluvil a zamířil k východu ze stáje.

Jakmile osaměli, Kenna si všimla, že v Simonových očích se zračí mučivá bolest. „Nikdy bych ti neublížil,” zašeptal.

Vycítila, že to myslí upřímně, jenže v tuto chvíli už na tom nezáleželo. To, co provedl, bylo špatné. Neomluvitelné. Proč to vůbec udělal? Pro zábavu? Protože je krutý?

„Ale ublížil jsi mi, Simone. Potupil jsi mě a teď si připadám.” Umlčel ji žhavým, dožadujícím se polibkem. Kenna byla jeho činem šokována.

Něčeho takového se dosud žádný muž neodvážil. Žádný. Její otec by vyrval srdce každému, kdo by s ní nakládal takovým způsobem. Jenže Simonová posedlost jí připadala jiskřivá a nádherně vzrušující.

Se zavřenýma očima vdechovala jeho teplou a bohatou vůni a sténala, když ho ochutnávala. Cítila jeho horké rovné rty na svých, jeho jazyk, který jí prozkoumával ústa.

Mnoho nocí strávila tím, že ležela a představovala si, jaké to asi bude, líbat autora těch dopisů. Jenže si vždycky představovala Strydera.

Ale psal jí Simon. To Simon se dotkl jejího srdce a díky němu si připadala krásná a žádaná. Odstoupila a zadívala se na něj.

„Nebudu se ti omlouvat za to, že jsem ti psal,” zašeptal. „Jen je mi líto, že se cítíš potupená.”

Vztekle na něj vyštěkla: „Proč jsi mi neřekl, že nejsi Stryder?” „A psala by sis se mnou, kdybych to udělal?” „Samozřejmě,” odvětila důrazně.

V jeho očích spatřila pochybnosti a v tu chvíli k němu pocítila soucit. Jak o ní mohl pochybovat, obzvláště po tom, co udělal?

„Opravdu?” dotázal se. „Řekni mi, nespočívala polovina mé přitažlivosti v tom, že jsem hrabě, a ne nějaký

chudý rytíř? Nejsem blázen, Kenno. Je to už dlouho, co jsem pochopil, že když jsem se Stryderem, Sinem nebo Dravenem, ženy mě vždycky přehlížejí a mají oči jen pro ně. Protože nemám žádný titul ani nevlastním půdu, jsem prakticky neviditelný. Mým jediným záměrem bylo pomáhat ženám, aby získaly šlechtické manžely, zatímco já pro ně nejsem ničím víc než jejich přítelem.”

Díval se na ni, jako by v jejích očích hledal odpověď, kterou toužil slyšet. „Kdybys věděla, že píšeš tomu obyčejnému Simonovi, pokračovala bys v tom, nebo bys mi napsala, jací jsme dobří přátelé, a vzápětí by ses začala poohlížet po jiném?”

Kenna otevřela pusu a zarazila se.

Nikdy si o sobě nemyslela, že je povrchní. Nikdy nebyla taková, že by někým opovrhovala jen proto, že se narodil do špatné rodiny.

Byla v jeho tvrzení nějaká pravda?

Zrak jí padl na tenký zlatý řetízek na jeho krku. Visel na něm malý zlatý medailon, který byl částečně schovaný za šněrováním tuniky.

Než se stačila zarazit, natáhla ruku a šperk vyndala. Byl to prostý, nezdobený kulatý medailon ze zlata, rozpálený od jeho těla.

Otevřela jej a uvnitř našla pramínek svých vlasů, přesně jak slíbil. „Ty sis to nechal?”

„Říkal jsem ti, že ano. Vím, že mi nevěříš, ale přísahám, že jsem ti nikdy nelhal. Jen jsem ti opomněl říct, co znamená to S. Nechtěl jsem tě ztratit. Jednou jedinkrát jsem chtěl něco pro sebe.”

Roztřesenými prsty medailon zase zavřela. Hlavou jí vířily tisíce pocitů. Pořád byla naštvaná kvůli jeho podvodu, jenže to neposkvrnilo city, které vůči němu chovala.

Objal ji a přitiskl si ji k hrudi, přesně jak napsal. Jak o tom tak přemýšlela, vybavila si všechny ty pocity, které

spolu sdíleli. Všechna tajemství a zklamání z jejich minulosti. Jejich naděje do budoucnosti. Úsměvy a smích, co jí přinášely jeho dopisy…

„Nejsem žádný urozený slavný bojovník, Kenno. Jsem obyčejný muž, který nemá nic, co by mohl nabídnout dámě, jako jsi ty. Díky tvým dopisům jsem si připadal jako něco víc, než ve skutečnosti jsem. Odpusť mi bolest, kterou jsem ti způsobil.”

Odtáhl se od ní a otočil se. Její oči se zalily slzami.

Znala toho muže. Znala ho tak, že to překonávalo přátelství i lásku. Překonávalo to chápání a zdravý rozum.

A zcela jistě to překonávalo malé opomenutí určitého faktu.

„Přebývám v zoufalství.”

Zastavil se, jakmile uslyšel její slova, a dokončil větu za ni. „. mé srdce hledá světlo, které mu poskytují jen tvoje dopisy.” Napůl se rozesmál. „Trochu fádní, což? Christopher z Blackmooru pořád říká, že bych se měl držet meče a nebrat mu psací brk. Říká, že inkoustem napáchám víc škody než mečem na bojišti.”

Usmála se, ačkoli se zalykala slzami. „Ne, tvá slova jsou krásná. Cením si každého z nich.”

Každý den vyhlížela z okna, jestli nepřijíždí posel, který jí přiváží další dopis od jejího rytíře. Utíkala od svých povinností, aby si každý dopis mohla přečíst v klidu a o samotě.

Znamenaly pro ni celý svět. Stejně jako on.

Simon se zhluboka nadechl. „Je-li to tvé přání, pomůžu ti provdat se za Strydera, má paní. Znám způsoby, jak prolomit jeho obranu.”

„To bys pro mě udělal?”

Zachvěla se, když spatřila upřímnost zračící se v jeho očích. „Udělal bych cokoli, oč bys mě požádala, Kenno.”

Po tváři jí stekla slza. Tohle byl ten muž, do něhož se zamilovala.

Ne do Strydera ani do jeho pověsti. Ne do žádného neporazitelného vítěze.

Zamilovala se do muže, díky němuž si připadala krásná, ačkoli nezdědila takovou krásu jako její sestřenka Caledonia. Zamilovala se do muže, který ji dokázal rozesmát a naplnit její srdce něžnou radostí.

Vzala Simona za ruku a přitiskla si ji na hruď. „A co když to není Stryder, koho miluji?” Simon se nemohl ani nadechnout, když to uslyšel. Řekla…

„Pověz mi, co můžu udělat, abych svůj čin napravil, má paní, a já to udělám.”

„Chci, abys mi splnil moje největší přání. Polibek tvých něžných rtů a slib, že mi daruješ své srdce.” Polkl, když zopakovala slova, která jí napsal.

„Miluješ mě, Simone?”

„Ano.”

Pak udělala tu nejnečekanější věc ze všech. Pustila jeho ruku, objala ho a políbila. Lehounký dotek jejích rtů jím hluboce otřásl. Jak ho jen může chtít?

Nedokázal to pochopit.

Jak o něj může stát tato žena, jejíž humor pro něj je jako něžné pohlazení, jejíž útěcha na něj působí tak, jak to dosud nikdy nepoznal? Stále ho udivovalo, jak moc se stal závislý na jejích dopisech. Jak moc se stal závislý na ní.

„Nemám nic, co bych ti mohl nabídnout, Kenno.”

„Chci jenom tvoje srdce, Simone. Nic jiného od tebe nežádám.”

Usmíval se na ni, neschopen uvěřit, že je to skutečné. Bylo to nádherné, o tom se neodvažoval ani snít. „To ti rád dám, má paní.” Zvedl si její ruce ke rtům a políbil je.

Chtěl s ní být už navždy, jenže moc dobře znal pravdu.

Její rodina mu nikdy nedovolí vzít si Kennu. Nedokáže je přesvědčit ani jeho přátelství se Sinem MacAllisterem, ani se Stryderem, ani jeho příbuzenství s Dravenem. Je dědičkou velikého bohatství a je pokrevně spřízněna se skotskou vládnoucí dynastií. Její poručník by pro ni jistě chtěl bohatšího a významnějšího manžela než vyděděného bastarda.

Je jen otázkou času, kdy je okolnosti rozdělí.

Přestože byl jeho osud takto zpečetěn, chtěl s Kennou strávit co nejvíc času. Chtěl předstírat, že ti, kteří vládnou jejich životům, nemají žádná pravidla ani očekávání.

„Strávila bys se mnou den?” zeptal se.

„Kde?”

Pokrčil rameny. „Tuhle oblast moc neznám. Co kdybychom to tu prozkoumali?” S úsměvem přikývla. „To bych moc ráda.”

Simon ji opustil jen na chviličku, aby osedlal svého koně. Kennu trochu mátlo, že přinesl jen jedno sedlo.

Chce snad, aby seděla za ním?

Než stihla něco poznamenat, vysadil ji nahoru. Srdce se jí rozbušilo, když ucítila na svém těle jeho ruce. Nikdy nezažila nic lepšího než pocit, jaký v ní vyvolávaly jeho doteky.

„Kam pojedeme?”

„Kam nás naše fantazie zanese.” Obdařil ji žhavým pohledem a nasedl na koně za ni.

Sedlo se nebezpečně naklánělo, dokud se pohodlně neusadil za ní. Tiskl se k ní celým svým tělem. Bylo to intimní a intenzivní. Elektrizující.

Kenna se zachvěla, když kolem ní natáhl ruce dopředu, aby se chopil otěží. Žádný muž s ní nikdy nedělal takové věci. Vždycky si od ní drželi uctivý odstup.

Ale Simon ne.

Odvážil se toho, čeho se neodvážil ještě nikdo před ním.

Přistihla se při úvahách, čeho všeho se ještě odváží, než skončí dnešní den. Měla by se bát vyjet si s ním sama, jenže se vůbec nebála.

Chtěla toho muže. Chtěla být jeho. On byl její hrdina.

Simon patami pobídl koně a projeli hradním nádvořím, přejeli přes most a dostali se na louku obklopující hrad.

Uháněli přes pole. Síla koně byla ohromující, ale ne tolik jako síla muže, který ji držel. Cítila, jak mu bije srdce.

Při každém kroku koně narážela zády do Simona v jiskřivém rytmu.

Na krku cítila jeho horký dech, jeho silné ocelové paže ji ovíjely.

Nikdy nepoznala nic podobného.

Zdálo se, že se čas zastavil. Ujížděli daleko od světa. Daleko od všech živých lidí.

Simon ji zavezl hluboko do lesa, kde nebyl nikdo než oni dva.

Zastavil koně na břehu třpytícího se jezera s břehy obrostlými mechem. Pomohl jí seskočit a potom začal koně otírat, než ho nechal pít a pást.

Trpělivě čekala a obdivovala hru jeho svalů při práci. To bylo vůbec poprvé, co si všimla, jak pracuje mužské tělo. Fascinovaly ji

Simonovy větrem zčervenalé tváře, fascinovalo ji, jak něžně pečuje o zvíře. Byl silný, a přitom něžný. Usmívala se tomu zjištění.

Jakmile byl hotov, přistoupil k ní. Vzal ji za ruku a vedl ji k malému kruhu z kamenů, které připomínaly podivné stoly a židle.

„Co tady budeme dělat?” zeptala se, když obcházela kameny.

„Nic. Stačí mi jen si sednout, dívat se na tebe a nelámat si hlavu s ničím, co by nás rušilo.” Kenna se při jeho slovech zamračila. „Proč by sis přál dělat něco takového?”

„Protože už rok noc co noc sním o tvé tváři. Až se rozloučíme, chci mít jistotu, že nezapomenu ani ten nejnepatrnější detail.”

Sedl si a pokynul Kenně, aby se posadila vedle něj do trávy.

Nemluvila, jen ho pozorovala. Opřel se o skálu a nepodíval se jinam než na Kennu. Naléhavost jeho ledově modrého pohledu ji zneklidňovala. Netušila, co by mu měla říct.

Jak zvláštní. V dopisech mu toho vždy měla tolik co povědět. Jenže jejich dopisy byly bezpečné. Na muži sedícím vedle ní nebylo bezpečného naprosto nic.

Je nebezpečný. Cítila to. Toto byl muž, který se odvážně postavil svým nepřátelům. Bezpočtukrát riskoval svůj život za ostatní.

„Edward mi vyprávěl, jak jsi pomáhal.

„Pšššt,” umlčel ji a položil jí prst na rty. „Nechci si připomínat svou minulost. Doba, kterou jsem prožil ve Svaté zemi, byla noční můrou, na kterou by bylo lépe zapomenout.”

Přikývla. Ty hrůzy pronásledovaly jejího bratra až do smrti. Když se tehdy vrátil domů, odmítal být ve tmě. Platili sluhům, aby zůstávali vzhůru celou noc a udržovali oheň a svíce v jeho pokoji zapálené až do svítání. Edward si pořídil několik koček, aby měl jistotu, že se v jeho blízkosti neobjeví žádná krysa.

Celý první rok po svém návratu si Edward počínal jako šílenec. Byl vyděšený a nervózní. Křičel, když k tomu neměl žádný zjevný důvod. Hodiny seděl schoulený a jen se kolébal.

Všichni se strachovali o jeho duševní zdraví, až do jedné noci, kdy se objevil jakýsi cizinec. Kenna dosud

neznala jméno toho muže. Zůstal s Edwardem několik měsíců, dokud se její bratr zase nezačal chovat jako normální člověk, a ne jako vyděšené zvíře, které čeká, až ho někdo nakopne.

Když ten muž odjel, předal Edwardovi emblém, který pak Kenna v Normandii vrátila Stryderovi. Znak Bratrstva meče, skupiny mužů, jejichž vzájemné pouto bylo silnější než pokrevní. Spojovala je bolest a zármutek. Nepředstavitelná muka a bolest.

A ted tu byl Simon. Rovněž si prošel tím peklem a zdálo se, že všechno přežil bez újmy. Jeho síla ji udivovala.

„Co budeš dělat, až turnaj skončí?” zeptala se.

„Stryder se chce na nějaký čas vrátit do Normandie.” Žaludek se jí sevřel, když si pomyslela, že bude znovu tak daleko od ní. „Půjdeš s ním?”

„Nemám na výběr. A co ty?”

Při té myšlence povzdechla. „Vrátím se domů. Od Anděla přišla zpráva, že přijede jistý Skot, který si potřebuje někde odpočinout, než se vrátí ke své rodině. Měla bych tam být, abych ho přivítala.”

Simon přikývl.

Anděl byla jedinou ženou v jejich skupině ve Svaté zemi. Jedině Simon a ostatní čtyři členové skupiny Quinfortis čili Síla pěti věděli, že osoba, které říkají Anděl, je žena. Všech pět mužů ji pečlivě ochraňovalo před nepřáteli.

Simon byl Kenně vděčný za to, že převzala přísahu svého bratra a dál pomáhá těm, kteří přežili hrůzy saracénského zajetí.

Kenna byla dobrá žena. Simon věděl, že stráví zbytek života tím, že po ní bude toužit. Jak jen by si přál, aby všechno bylo jinak!

Tiše seděl a sledoval, jak jí vánek čechrá pramínky hnědých vlasů. Dlouhými elegantními prsty si pohrávala s lemem šatů.

Její ruce jej uchvacovaly. Ruce, které toužil cítit na své kůži. Prsty, které chtěl ochutnat a škádlit.

Poprvé v životě si připadal před ženou trapně. Nebyl si vůbei jistý sám sebou. Tolik se bál, že řekne něco špatně a ona bude chtít, aby odešel.

Díval se, jak utrhla stéblo trávy, přiložila si je ke rtům a slabě zapískala.

„Co to děláš, má paní?”

Usmála se a znovu zapískala. „Svolávám skřítky.”

„Proč?”

„Aby ti vrátili tvůj stříbrný jazyk, kterým sis mě tak krásně namlouval. Teď jsi úplně ztuhlý a já nechci, abys

byl ztuhlý.”

Odkašlal si nad volbou jejích slov. Neměla ani ponětí, jak ztuhlý je. Odhodila stéblo trávy na zem. „Co můžu udělat, aby ses uvolnil?”

Lehni si tu se mnou a dovol mi ochutnat každý kousek tvé kůže… Simon si opět odkašlal, aby zaplašil tu chlípnou myšlenku. „No tak?” dožadovala se odpovědi.

Měl by zalhat, jenže to nedokázal. Nikdy dřív jí doopravdy nelhal. Jakmile jejich vzájemné city vyšly najevo, zavládl mezi nimi upřímný a otevřený vztah a on neměl chuť to nyní měnit. „Neodvažuju se to říct.”

„Proč ne?”

Přerývaně dýchal, když se jí díval do zlatohnědých očí. „Protože to, co od tebe chci, má paní, je naprosto neslušné a nevhodné. Kdybych ti prozradil, na co myslím, vyděsil bych tě a ty bys ode mě utekla.”

Nepatrně se zamračila. „A jak jsou ty myšlenky neslušné?”

Simon se připravil na její odmítnutí, ale rozhodl se říct jí pravdu. „Chci tě ochutnat, Kenno, a ne jenom tvoje rty. Chci poznat každičký kousek tvého těla. Za ten poslední rok neuplynula jediná noc, kdy by mi ve spánku nebránila touha po tvém doteku. Touha po tvém těle.”

Kenna se zachvěla, když vyslechla ta nestoudná slova. Ačkoli byla ještě panna, velice dobře chápala, co po ní Simon chce. A co bylo nejpodstatnější, uvědomovala si možné následky, kdyby té touze podlehla.

Její matka jí kdysi vysvětlovala, jak je panenství drahocenné. Jakmile o ně přijde, už nikdy ho znovu nezíská.

Muži po celém světě tvrdí, že právo zbavit ženu panenství náleží pouze jejímu manželovi, ale její matka byla jiného názoru.

Střež si svou nevinnost pro muže, kterého budeš milovat celým svým srdcem. Když ti bude Bůh milostivě nakloněn, pak to bude právě on, kdo se s tebou ožení. Koneckonců všechny ženy by měly poznat lásku, než poprvé nějakému muži dovolí dostat se do jejich těla. je to ten nejvzácnější dar, který může žena muži dát - říct mu, že je její první.

Kenna si moc dobře uvědomovala své postavení. Byla královou sestřenicí, což ji přímo spojovalo s trůnem Skotska. V jejím sňatku nebylo místo pro lásku. Jediné, na čem záleželo, byla politika a praktické důvody. Právě proto by pro ni byl Stryder vhodným partnerem.

Ale Simon.

Její bratranec by takový svazek nikdy neschválil. To věděla. Jenže žádného jiného muže nechtěla.

Chtěla svého romantického rytíře. A pokud bude nucena setrvat v manželství z politických důvodů, pak chtěla prožít alespoň jeden den lásky. Jedinou chvíli strávit s mužem, s nímž se cítí jako žena.

V tento okamžik svého života nechtěla být dámou, která plní své povinnosti. Chtěla něco pro sebe. A tím něčím byl muž, jenž tu byl s ní. „Pomiluj mě, Simone.”

Jeho srdce se zastavilo, když uslyšel její tichou výzvu. Nemohl uvěřit svým uším. V její tváři se ale zračila taková upřímnost, že vůbec nepochyboval, že to myslí vážně.

„Máš vůbec tušení, co říkáš?” Přikývla.

Simon polkl. Měl by se zvednout a odejít. Neměl právo na to, co mu nabízela, a moc dobře to věděl. Ženy z královského rodu se přece nezahazují s potulnými rytíři, kteří jim nemohou v životě nic nabídnout.

Zděsil se sám sebe, že ihned nevyskočil a neodvezl ji zpátky na hrad.

Jenže nedokázal odejít. Jeho tělo mu vypovědělo poslušnost, stejně jako jeho srdce… Jeho srdce po ní toužilo.

A když se k němu naklonila, aby ho políbila, opustily ho veškeré zbytky zdravého rozumu. Už nedokázal pomyslet na útěk. Ne, když jediné, co chtěl, bylo zůstat.

Orámoval jí obličej dlaněmi a udivila ho její hebká pleť.

Prohloubil polibek a položil ji do trávy vyhřáté sluncem. Její hebká kůže ho omámila a způsobila, že úplně pustil z hlavy realitu i jejich situaci.

Se zavřenýma očima jí dovolil, aby mu zaplnila všechny smysly. Její rty byly sladší než med, její doteky posvátné. Vzdychal a chtěl víc, zoufale s ní toužil splynout, nahým tělem se tisknout k jejímu nahému tělu.

Než skončí dnešní odpoledne, budou oba nasyceni.

Kenna se zachvěla, když se Simon ocitl nad ní, byl to zcela neznámý pocit. Ale bylo jí příjemné cítit na sobě jeho váhu a jeho polibky byly ještě příjemnější.

Nahmatal šňůrky její kytlice, zatímco ji líbáním připravoval o dech.

Prožívala celou kaskádu pocitů, ta smyslnost ji zcela omamovala. Svět kolem ní se kymácel. Tělo měla jako v jednom ohni a plameny šlehaly s každým Simonovým dotykem výš a výš.

Prsty si pohrával se šňůrkami její kytlice, dokud je nerozvázal a neodhalil tak její krk a horní část ňader.

Kenna sledovala, jak naprosto fascinován sklonil hlavu, aby se mohl dotknout její pleti svými horkými rty. Rozlévala se v ní touha, která přecházela v hluboké tepání ve středu jejího těla.

Simon téměř zapomínal dýchat, když ochutnával její horkou, sladkou kůži. Nadechl se její levandulové vůně, což v něm vznítilo další nával bolavé touhy.

Nevzpomínal si, že by kdy po nějaké ženě toužil víc, že by ji tolik chtěl.

Ona byla jeho Afrodita. Prahl po ní. Rozevřel její kytlici ještě víc, dokud neosvobodil její pravé ňadro. Kenna trošku zčervenala.

„Nestyd se, má paní,” zašeptal a vousy jí jemně poškrábal na vztyčené bradavce, než ji vzal celou do úst. Zasténala.

Prohnula se v zádech a zabořila mu prsty do vlasů, aby si ho přitáhla blíž. Vzdychala rozkoší, když jí jazykem laskal bradavku.

Rozevřel jí šaty ještě víc, dokud se před jeho hladovým zrakem neobjevila obě její ňadra. Simon ji beze spěchu škádlil, pohyboval se od jednoho ňadra k druhému, zatímco ona ho hladila po celém těle.

Vzdal by se úplně všeho, jen kdyby mohla být jeho. Aby s ní mohl být jako její právoplatný manžel.

Bolelo ho vědomí, že Kenna jednou takhle bude ležet s jiným. A bude mu muset dovolit, aby se jí dotýkal.

Ta myšlenka mu přinesla na jazyk hořkou kletbu. Strnula. „Rozzlobila jsem tě?”

„Ne, lásko,” řekl a našel si cestu k jejím rtům. „Ty mě nikdy nerozzlobíš.” „Tak proč.” Umlčel ji polibkem. Nechtěl pokazit tu chvíli, nechtěl jí říkat, co mu zkazilo náladu.

V tomto okamžiku potřeboval jen cítit její horká vstřícná ústa.

Jemně se otíral svými rty o její a Kenna spokojeně vzdychala. Koho by napadlo, že líbání může být tak rozkošné?

Zvyšovalo to její touhu, chtěla ho vidět nahého. S odvahou, která ji samotnou ohromila, se natáhla po jeho kabátci a tunice.

Zasmál se té nedočkavosti a odtáhl se od ní jen na chviličku, aby se zbavil oděvu.

Kenna polkla, když spatřila jeho odhalené tělo s opálenou kůží, lesknoucí se ve slunečním svitu. Byl nádherný. Každičká jeho část. Skousla si ret a natáhla k němu ruku, aby se mohla dotknout jeho svalnatých ramen. Pak přejela dlaní po silných bicepsech a po hrudi.

Sykl, když se ho dotkla, nehnuté si vychutnával její prozkoumávání. A ona ho vskutku zkoumala. Sjela mu dlaněmi z hrudníku na ocelově tvrdé břicho, kde se přesně rýsovaly jednotlivé svaly. Prstem přejela po úzkém pruhu chloupků, který se mu táhl od pupku a končil někde ve spodních kalhotách.

Kenna zaváhala, zda by měla pokračovat. Zoufale si přála vidět ho celého, ale teď byla trochu vyděšená. Ještě nikdy neviděla nahého muže.

Jak asi bude vypadat?

„Nezastavuj se,” pobídl ji a rozvázal si tkanice u pasu.

Kenně vyschlo v hrdle a přemohla ji zvědavost. Jeho toužebný pohled jí dodal odvahy a pomalu mu vsunula ruku pod kalhoty.

Našla ho okamžitě. Byl nateklý a vlhký a tvrdý. Chvějícími se prsty obemkla jeho kopí. Zasténal.

Ležel nad Kennou, opřený o loket, zatímco druhou ruku sevřel kolem jejích prstů. Kenna se zachvěla, když jí ukázal, jak by ho měla dráždit.

„Líbí se ti to?” zeptala se, když pohybovala rukou nahoru a dolů.

„Ano, líbí.”

Chtěla ho potěšit ještě víc, a tak jej pevně sevřela v dlani. Simon ji kousal do krku a z jeho horkého dechu ji mrazilo.

Nemohla uvěřit, že to dělá právě s ním. Chystali se spolu prožít tu nejintimnější věc - ale proč by to neměli

dělat?

To bylo něco, co nechtěla zažít s nikým jiným. Jedině Simon způsobil, že se s ním cítila jako žena. Přitažlivá žena.

Ach, jak milovala, když cítila jeho ruce na svém těle. Ten pocit, když svírala v ruce jeho mužství. Byl tak hebký a tvrdý, když k ní přirážel.

Simon se odtáhl, stáhl si boty a sundal nohavice.

Kenna si olízla rty, když spatřila jeho odhalené mužské tvary. Byl překrásný a silný. Celý ze zlaté kůže a svalů. Kdyby mohla, klidně by strávila zbytek života tím, že by se dívala na jeho nádherné tělo.

Její touha po něm vzrůstala, připadala si slabá a těžko se jí dýchalo.

Natáhl se k ní a zbavil ji zbytků jejího šatu. Kenna se zachvěla, náhle si připadala tak zranitelná. Uvědomovala si, že není žádná krasavice. Věděla, že po ní žádný muž nikdy nešílel touhou.

Teď by si přála, aby touhou šílel Simon. „Zklamala jsem tě?”

Simon užasl nad její otázkou. „Jak se na to můžeš ptát?” Nikdy žádnou ženu nechtěl víc než teď Kennu.

Usmála se na něj. „Nechci, abys toho litoval.”

„S tebou bych toho nikdy nemohl litovat.”

Vzal ji do náruče a přitiskl si ji k sobě. Jakmile ucítil její nahé tělo na svém, málem z toho zešílel. Začal ji líbat na krku a pomalu se přesouval níž, k jejím ňadrům, a stále níž a níž.

Chtěl ochutnat každý kousíček jejího těla. Chtěl se dotknout každé části jejího těla.

Kenna doširoka otevřela oči, jakmile ucítila, že se jí rukou dobývá mezi nohy. Celé tělo jí hořelo touhou, když vklouzl prsty dovnitř a začal ji rozkošně škádlit.

Pak ruku odtáhl a celým tělem se rozprostřel nad Kennu. Zmocnil se jejích rtů, doširoka jí rozevřel stehna a vklouzl hluboko do ní.

Sykla bolestí.

„Pšššt,” zašeptal jí Simon do ucha. „Za chviličku to přejde, slibuju.”

Skousla si ret a vyčkávala. I Simon zůstával dokonale nehybný. Byl to podivný pocit, když cítila, jak ji naplňuje. Už dříve si představovala, jaké to asi je, když do ní muž pronikne, ale na tuto zkušenost ji nic nepřipravilo.

Bylo to tak důvěrné, cítit ho uvnitř, když se na ni při tom dívá.

Něžně se usmíval. „Jsi tak krásná, Kenno. Opravdový poklad.”

Položila mu dlaně na tváře a zadívala se do jeho opalizujících modrých očí. „Miluju tě, Simone.” Sklonil hlavu a políbil ji. Potom se začal pomalu pohybovat.

Kenna sténala, když cítila, jak do ní naráží celým tělem. Nechala se zaplavit svou láskou k němu. Svou touhou.

Vrátil se k jejím ústům, dál se líbali a hladili.

Simon sotva popadal dech, když se ztrácel v té její hebkosti. Jen zřídkakdy ve svém životě prožil něco příjemného. Jen zřídka zažil něhu.

Celý svůj život trávil mezi lidmi, kteří se na něj moc neohlíželi. Vždycky jim musel něco dokazovat. S Kennou to ale bylo jiné. Milovala ho proto, jaký byl. Ne proto, že uměl zacházet s mečem, ne proto, že mu to rychle myslelo.

Milovala ho kvůli jeho duši.

S ní nemusel předstírat, že je něčím, čím ve skutečnosti není. S ní mohl být jemný. Něžný. Bylo tak nespravedlivé, že si ji nemohl ponechat!

Hladila ho po zádech a její dotyky mu vypalovaly stopy až do duše. Ona byla vším, co kdy od ženy chtěl.

A vším, co nemohl mít.

V tuto chvíli ale byla jeho.

Bylo rozkošné, jak se v ní celý ztrácel.

Kenna sténala, jak její bolest ustupovala rozkoši z toho, že cítí Simona uvnitř. Jeho tvrdost a síla ji zcela zaplavovaly. Nikdy nepoznala nic úžasnějšího, než když vklouzával dovnitř a zase ven, znova a znova, dokud nezůstala bez dechu a zesláblá.

„Ach, Simone,” zašeptala v naprostém úžasu.

Její tělo se přizpůsobovalo jeho pohybům. Její vytržení stále narůstalo, až si byla jistá, že z toho dozajista umře. A potom, když už to nemohla vydržet ani o chviličku déle, její tělo náhle explodovalo.

Pevně Simona svírala a křičela.

Když Simon ucítil její orgasmus, zasténal. Neschopen snášet už dál tu rozkoš, když se kolem něj její tělo svíralo, připojil se k ní a také vyvrcholil.

Rty se jí otíral o krk a rozkoš ho zasahovala vlnu za vlnou. Vdechoval její vůni a točila se mu z ní hlava. Několik minut se ani nepohnul, jen zůstával v Kennině objetí a nechával se konej šit něhou.

Pak se začal obávat, aby na ni nebyl příliš těžký, a tak se spolu s ní přetočil na bok. „Děkuji, má paní.” Kenna se na něj usmála. Bylo to tak zvláštní - slyšet jeho hlas a přitom ho stále cítit uvnitř svého těla. Byl tak krásný, tváře mu zčervenaly a vlasy měl vlhké od potu.

Natáhla ruku a odhrnula mu vlhké prameny vlasů z čela. Pak mu prstem přejela po tváři a bradě. Jak jen si přála, aby mohli takhle zůstat. Jenže to bylo nemožné.

V jeho očích spatřila zaváhání, než se od ní oddělil. Zvedl ji ze země a nesl ji k vodě. „Co to děláš?”

„Mám v plánu tě vykoupat, má paní. Umýt každou část tvého těla.” Skousla si ret, protože jeho slova ji vzrušovala.

Odnesl ji do jezera, a když jí voda sahala k pasu, postavil ji. A pak dodržel svůj slib. Rukama jí klouzal po rozpálené kůži a myl ji tak něžně, že to bylo u tak drsného rytíře až neuvěřitelné.

Ponořil hlavu pod vodu.

Kenna pozorovala, jak mu pod vodou hrají svaly na zádech. Po chvíli se vynořil a popadl ji do náruče. Připadalo jí velmi smyslné, když se k sobě tiskli nahými mokrými těly.

„Jsem tak rád, že sis se mnou dneska vyrazila.”

S úsměvem se dotkla medailonu se svými vlasy, který mu visel kolem krku. „To já taky.” Poté, co se vykoupali, lehli si nazí do trávy a čekali, až je slunce osuší.

Simon vypadal úchvatně, jak tam tak ležel. Líbily se jí tmavohnědé chloupky, které mu pokrývaly hrudník a nohy. Líbilo se jí i jeho mužství v hustém ochlupení pod pasem.

Ten muž vskutku neměl sobě rovného.

Kenna ležela na břiše, nejspíš proto, aby se tolik nestyděla. Napůl ležela na Simonově hrudi. Pohrával si s jejími vlasy a vyprávěl jí o svých cestách se Stryderem.

„Nechrápe,” namítla se smíchem, když jí vykládal o Stryderových chybách. Kdyby nevěděla, jak se ve

skutečnosti věci mají, přísahala by, že se Simon snaží Strydera v jejích očích očernit ze žárlivosti.

„Je jako medvěd. Přísahám. Občas chrápe tak hlasitě, že ho to samotného vzbudí. Okamžitě pak popadne svoji dýku a mává s ní kolem sebe, jak se snaží odhalit, kdo ho tak nevybíravě probudil.”

Znovu se rozesmála. „Zabil by tě, kdyby slyšel, co o něm povídáš.”

Simon ův úsm ě v jí zah řál u srdce. „Slyšel to už mnohokrát. Moc mu totiž nelichotím.”

„Je s podivem, že ti to toleruje,” řekla a pohladila Simona po hrudi. Nepřestávala ho krouživými pohyby hladit celou tu dobu, co tam leželi.

Z jakéhosi důvodu se nedokázala nasytit toho pocitu, že se dotýká jeho holé kůže.

„Ze mi to toleruje? Je s podivem, že to já toleruju jemu. Ten chlap je vážně zvíře.”

„Nemůže být tak špatný, když v tobě vidí to dobré.” Simon se nadzvedl, aby ji lehce políbil na rty.

Kenna spokojeně povzdechla. Jak nádherný den se stal z dneška…, jak plný citů.

Ještě dnes ráno si představovala, že stráví den se Stryderem. Nikdy by ji ani nenapadlo, že to dopadne takhle.

Že mužem jejích snů je Simon z Ravenswoodu.

Simon zase ulehl a zamyšleně povzdechl, když uslyšel, jak jí zakručelo v žaludku. „Obávám se, že bych tě měl odvézt zpátky, než tě začnou postrádat a Sin vyšle své muže, aby tě hledali.”

„Kéž bychom se nemuseli vracet. Nemůžeme spolu utéct?”

Prsty jí přejel po tváři. „Kéž bychom mohli. Já ale musím dodržet přísahu, kterou jsem se zavázal Bratrstvu. Jsem jediný, komu Stryder věří, že ho ochrání. Má spoustu

nepřátel, kteří by udělali cokoli, jen aby ho viděli mrtvého.”

„Já vím. Ale přeju si.”

Nedokázala dokončit svou myšlenku. Ani nemusela. Simon znal její přání stejně, jako je znala ona sama.

Zastrčil jí pramen uvolněných vlasů za ucho. „A taky je tu ta záležitost s tvým bratránkem, který by si nedal pokoj, kdybych tě odvezl z domova. Malcolm by nás nikdy nenechal v klidu.”

Opět měl pravdu.

„Slib mi, že mě neopustíš, Simone. Přísahej, že mi budeš pořád psát.”

„Slibuju.”

S bolavým srdcem se od něj odtáhla a zvedla se. Zatímco se oblékali a nasedali na koně, ani jeden z nich nepromluvil.

Kenna nedokázala snést pomyšlení na to, co bude následovat. Rvalo ji to na kusy jako zlé ostří, vrývalo se jí to až do duše.

Strašně si přála, aby se narodila do jiné rodiny, ne do tak vznešené. Byla by nějakou neznámou paní, jejíž postavení by bylo rovné tomu Simonovu. Pak by je snad čekala nějaká budoucnost.

Na hrad se vrátili pozdě.

Zajeli do stájí a hned první věc, kterou Kenna uviděla, jí nahnala husí kůži.

„Jsi v pořádku?” dotázal se Simon, jakmile sesedl z koně.

Kenna se nevzmohla na odpověď. Zrak měla upřený na grošáka v nejbližším stání. Toho koně velmi dobře znala.

Patřil jejímu mladšímu bratranci Malcolmovi - králi Skotska.

Zachvěla se, když si pomyslela, proč asi přijel. Nemusela nad tím uvažovat dlouho. Jakmile vkročili do hradu, ihned je obklopili šlechtici z celé Anglie a Skotska.

Po chvilce dav ztichl.

Kenna těžce polkla a vykročila kupředu Velkou síní. Malcolm seděl na vyvýšeném trůnu vedle Jindřicha II., krále Anglie.

Narovnala se v zádech a kráčela dál, dokud se neocitla před svým bratrancem. Simon šel vedle ní, což jí dodávalo útěchy.

Malcolm se tvářil dost nepříjemně. „Sestřenko Kenno, celé odpoledne jsme tě hledali. Kde jsi byla?” Na Simona se raději ani nepodívala, bála se, že by je jediný pohled mohl prozradit.

„Odpusť mi, Veličenstvo,” ozval se Simonův hluboký hlas. „Obávám se, že jsem ji zdržel.”

Malcolm jej zpražil příkrým pohledem. „A ty jsi kdo?” „Simon z Ravenswoodu,” odvětil král Jindřich.

„Je to bratr hraběte z Ravenswoodu.”

„A můj osobní přítel.”

Kenna vděčně pohlédla na Sina MacAllistera, který se do toho vložil. Postával v malé skupince po její levé straně. Sin byl přítelem a rádcem krále Jindřicha a rovněž se stal důvěryhodným Malcolmovým spojencem. Oba králové měli toho muže v oblibě.

Malcolm se evidentně uklidnil. „V tom případě je tedy důvěryhodný?”

„Za to ručím svým životem,” odpověděl Sin bez sebemenšího zaváhání.

„Dobře,” uzavřel to Malcolm. „Nechci, aby se vyskytly jakékoli problémy, které by mé sestřence zabránily ve sňatku.” Zachvátila ji hrůza. „Sňatek?” zopakovala Kenna.

Vtom spatřila Strydera z Blackmooru, jak si razí cestu davem. Sršel z něj pekelný hněv. Na Simona vrhl vražedný pohled a Kennu obdařil vynuceným úsměvem.

„Nejdražší,” oslovil ji Stryder hlasem, který byl spíš chladný. „Vypadá to, že zítra budeme mít svatbu.”

„Prosím?” zeptala se Kenna, která nedokázala pochopit, co Stryder právě vyslovil. Třeba má štěstí a dnes odpoledne ohluchla, takže se teď určitě přeslechla.

Bohužel ale takové štěstí neměla.

Malcolm se usmíval. „Jsme na tebe velmi hrdí, sestřenko. Anglický bojovník bude skvělým spojencem pro naši rodinu. Manžela sis vybrala velice dobře.”

Kenna se zoufale snažila ovládat se. Odvážila se letmo pohlédnout na Simona, který tam stál nehybně jako socha. Jeho rozpoložení prozrazoval jen rozhněvaný tik v čelisti a bolest zračící se mu v očích.

„Veličenstvo,” řekla a samotnou ji překvapil klidný tón jejího hlasu. Nejraději by totiž s křikem prchla z místnosti. „Můžeme si promluvit o samotě?”

Malcolm zaváhal.

„Hned, prosím,” naléhala.

K její úlevě souhlasil. Byli uvedeni do malého předpokoje hned za Velkou síní, kde jejich rozhovor nemohl nikdo vyslechnout.

Bohužel se k nim ale připojil i král Jindřich.

Když se o totéž pokusil i Stryder, prakticky jej vyhnala z místnosti.

Kéž by tak mohla udělat to samé i Jindřichovi! Ne že by na tom ale záleželo. Odmítala se provdat za Strydera. Nebylo by to fér k nikomu z nich, když teď poznala

pravdu. „Co se děje?” dotázal se Malcolm, jakmile všichni tři osaměli.

Kenna se zhluboka nadechla a vyhrkla: „Nechci si vzít Strydera z Blackmooru.” Oba králové si vyměnili šokované pohledy.

„Caledonia nás ujišťovala, že hraběte miluješ,” prohlásil Malcolm. „Že už celé měsíce nemluvíš o nikom jiném než o něm.”

Nepříjemně se naježila. „Zmýlila jsem se.”

Nepatrně se přikrčila, když si uvědomila, že ta slova vyzněla spíš jako otázka než jako konstatování faktu.

„Zmýlila?” zopakoval Jindřich. „Paní, nezbláznila ses?”

Malcolm povytáhl své královské obočí nad neomaleností staršího krále. „Naše sestřenka je naprosto zdráva. Možná ten váš bojovník má nějakou vadu.”

Jindřich se zamračil. „Náš bojovník je neporazitelný. Vyzkoušej sám jeho meč a uvidíš, že v boji se mu nikdo nevyrovná. Ujišťujeme tě, že chyba není ve Stryderovi.”

„Veličenstva, prosím,” vložila se do toho dřív, než se ti dva stačili pustit do hádky. „Prosím vás, nehádejte se. Na Stryderovi ani na mně není vůbec nic špatného, já jen.”

„Miluješ někoho jiného.” To Jindřich promluvil. Kenna sklopila zrak.

„Je to pravda?” dožadoval se Malcolm odpovědi. Přikývla.

Její bratranec nad tím s povzdechem uvažoval. „A kdo je ten muž?”

Málem se zadusila, než odpověděla. Tolik se bála, že když prozradí jeho jméno, může ho tím ohrozit. Nakonec to ale říci nemusela. Udělal to Jindřich.

„Simon z Ravenswoodu. To proto jste byli spolu.” V místnosti snad na celou věčnost zavládlo ticho.

Kenna neměla tušení co říct. Bála se, aby neudělala něco, co by mohlo dostat Simona do problémů.

„Kenno?” Malcolmův hlas byl hluboký a klidný. Smířeně se mu zadívala do očí.

„Co mi o tom muži řekneš?”

„Skutečně miluju Simona, Veličenstvo.”

Malcolmův pohled byl jako z oceli. Hloubavý. „A opět se tě musíme zeptat, kdo je ten Simon z Ravenswoodu. Je to někdo s významným postavením?”

Jindřich zavrtěl hlavou. „Je to potulný rytíř, který cestuje s našimi anglickými bojovníky. Nemá žádný titul ani vyhlídku na to, že by jej získal.”

Malcolm nepřítomně kývl, aby naznačil poděkování za Jindřichovu upřímnost.

Když se podíval zase na Kennu, srdce se jí scvrklo v hrudi. V jeho očích spatřila smutek a lítost. Nenabízel jí žádnou naději.

„Kenno, ty víš, jaké bohatství získá ten, za koho se provdáš. Jsi poslední z dětí tvého otce. Chtěla bys, abychom tě provdali za rytíře bez vlastního panství?”

„Pokud se ptáte mého srdce, Veličenstvo, pak moje odpověd zní ano. Pokud se ptáte mé hlavy, pak znám pravdu. Nemučte mě s ní, prosím. Jako vždy učiním, jak poručíte.”

Pohled jejího bratrance se nepatrně obměkčil. „Přijeli jsme sem na tvou svatbu s anglickým bojovníkem.” Podíval se na Jindřicha. „Na zítřek jste plánovali turnaj,

že?” „Ano.”

„Pak vítěz turnaje získá ruku naší sestřenky.”

Kennu šokovala Malcolmova nečekaná slova. „Co jste říkali?”

Do Malcolmových očí se vrátil důvěrně známý oheň. „Tvůj Simon má možnost tě vyhrát, Kenno. Dnes v noci se modli, aby byl v zacházení s mečem stejně obratný, jako když dokázal vyhrát tvoje srdce.”

Radostí bez sebe z jeho slov se mu Kenna vrhla do náruče a pevně ho objala. Bylo to sice porušení etikety, ale ona věděla, že bratránkovi to vadit nebude.

„Děkuju!” Políbila ho na tvář.

Malcolm ji pohladil po zádech a pak ji propustil.

Kenna se zdvořile poklonila oběma králům, načež vyběhla za Simonem. Našla ho v rohu se Sinem a Stryderem.

Ani jeden z nich se netvářil šťastně.

Stále ještě šťastná z té novinky, co se právě dozvěděla, se musela hodně ovládat, aby Simona ihned neobjala.

„Nic není ztraceno!” oznámila té zachmuřené skupince. „Jak to?” dotázal se Simon.

„Malcolm nás vzal na milost,” odpověděla. „Jestli zítra vyhraješ turnaj, dovolí nám se vzít.” Simon nevěřícně povytáhl obočí. „Když vyhraju?”

„Ano.”

Její nadšení náhle vyprchalo, když viděla jeho zaražený výraz. Stryder i Sin vyprskli smíchy.

„Co je na tom tak legračního?” chtěla vědět.

„Tys nikdy neviděla bojovat Strydera, že?” Kenna se ušklíbla. „Ano, viděla.”

„A všimla sis toho, že mě nikdo neporazí?” dotázal se Stryder. „A nejméně ze všech Simon.”

„Promiň,” zavrčel Simon. „Jednou se stalo, že nebýt tebe, Sina a Dravena, byl bych druhý.”

„Jenže jsi byl čtvrtý, ne?” ujistil se Sin.

Simon jej zpražil plamenným pohledem. „Měl jsem nechat MacNeelovy, aby tě otrávili.”

„Nezáleží na tom, kdo je nejlepší,” řekla Kenna. „Zítra vyhraje Simon.” Stryder se zamračil. „O tom vážně pochybuju.”

Kenna zdvihla bradu a neohroženě se zadívala hraběti do očí. „Já ne. Protože pokud vyhraješ ty, můj pane, a já

budu nucena se za tebe provdat, ujišťuji tě, že toho vítězství budeš po zbytek svého života litovat.”

Stryder strnul, když uslyšel její slova. „Nevyhrožuj mi, má paní. Nebudu mírný. A nenechám vyhrát Simona ani nikoho jiného. Nikdy v životě jsem nebyl poražen a budu bojovat třeba až do smrti, jen abych o tento titul nepřišel. Mě nikdo neporazí.”

Než stačila cokoli namítnout, Stryder se vztekle otočil a opustil je.

„Jak se odvažuje?” Kenna vykročila za ním, ale Simon ji zastavil.

„Odpusť mu to, lásko. Stryder má pro svá slova dobrý důvod.”

„To klidně může mít, ale zítra ho vyhrát nenechám.” Střetla se s pohledem Sinových černých očí.

„Nemůžeš pomoct Simonovi s tréninkem?” Sin zavrtěl hlavou. „Máme jen jednu noc.”

„Ano, ale určitě…”

„Nestane se to, Kenno,” prohlásil Simon. „Budu za tebe bojovat a použiju všechnu svou sílu, o tom nepochybuj. Ale já nejsem takový bojovník jako Stryder. O tom si nedělám iluze.”

Možná. V hloubi duše ale věděla, že to vyjde. Musí to vyjít.

„Myslím, že budeš překvapen tím, co všechno dovedeš.”

Po zbytek večera Kenna se Simonem mluvila jen málo. Po večeři vzala Caledonia Kennu nahoru do jejího pokoje a Simon se vydal hledat Strydera, který se u jídla vůbec neukázal.

Našel ho na hradbách, kde seděl s džbánkem piva v náruči. Vypadalo to, jako by choval dítě.

Simon si při tom pohledu znechuceně povzdechl. „Co je to s tebou a Sinem, že děláte takové věci?” Stryder namísto odpovědi dopil džbánek. „Proč jsi tady,

Simone?”

„Chci si s tebou promluvit o zítřku.”

Stryder se na něj ani nepodíval. Jen dál zíral do prostoru hluboko pod hradbami. „Ten boj nevzdám.”

„Já vím.” Simon by takovou věc nikdy nežádal od muže, který celý svůj život strávil útěkem před minulostí. Útěkem od malého chlapce, kterým kdysi býval. Stryder neprohrával a Simon by od svého přítele nikdy nežádal takovou oběť. „Nechci, abys to vzdal.”

„Tak proč jsi potom tady?”

„Chtěl jsem se jen ujistit, že jsme pořád přátelé.”

„Přátelé.” Stryder se rozesmál a Simonovi došlo, že je opilý.

Hodně opilý, vzhledem k tomu, jak se zapotácel, když odhodil džbánek stranou a natáhl se pro další, který mu ležel u nohou.

Stryder se narovnal a opět upřel pohled do dáli. „Zasnoubil jsi mě se ženou, kterou ani neznám, a teď se ještě dozvím, že o její ruku musím zítra bojovat. A přitom žádnou ženu nechci, a obzvlášť ne takovou, která je zamilovaná do někoho jiného. Kdybychom nebyli přátelé, už bys byl mrtvý, Simone.”

„Nechtěl jsem, aby to dopadlo takhle.”

Stryder vzhlédl a v jeho očích se zračil děs. „Stejně jako já nikdy nechtěl, abyste ty a Edward upadli do zajetí.”

Při té vzpomínce Simona zabolelo. Sotva si Stryder vysloužil své ostruhy, už se vydali za Simonovým otcem do Svaté země. Simon byl stále ještě panošem a považoval jejich cestu za veliké dobrodružství, jenže pak potkali malou skupinku křižáků.

Simonův otec se těm bláznům jen posmíval, ale Stryder byl mladý a chtěl si něco dokázat. Chtěl se přidat ke křižákům, aby získal slávu.

Simon se rozhodl svého přítele následovat, aniž by věděl, co vyplyne z tohoto jeho rozhodnutí. Ten osudný den je stál tři roky života. Tri roky žili ve špíně a bídě. O každý kousek jídla museli bojovat s krysami a hady.

Simonovo tělo stále hyzdily jizvy z těch dob, ale na rozdíl od Strydera se rozhodl své vnitřní jizvy pohřbít. Snažil se ze všech sil, aby dokázal zapomenout na ponížení a hrůzy, které prožili.

„Nikdy jsem ti to nevyčítal.”

„A já nikdy nepochopil, proč jsi mi to nevyčítal.”

„Jsme bratři, Strydere.” Stejně jako Sin a Draven byli rovněž jejich bratry. Musel se spojit s nimi všemi, aby všichni přežili. Jejich společně prožité tragické osudy je svazovaly neviditelným poutem.

Stryder se zhluboka nadechl. „Miluješ ji?”

„Ano.”

„Tak jak tady můžeš takhle stát, když víš, že zítra bude patřit mně?”

„Protože mně nikdy doopravdy nepatřila.” Ta pravda jej hluboce zasáhla, znali ji ale oba. „Jsem opravdu Stín.” Hořce se zasmál té ironii. „Ona mě neviděla. Spatřila mě, až když už bylo pozdě cokoli udělat.” Srdce ho bolelo, když se ještě přinutil dodat: „Vím, že ji budeš ctít.”

„A co když zemře kvůli prokletí mé rodiny?”

Simon obrátil oči k nebi nad tak pošetilou otázkou. „Ty nejsi prokletý, Strydere.”

„Ale jsem. Z jakého jiného důvodu bych byl nucen oženit se s láskou svého nejlepšího přítele?” Stryder se poškrábal na hlavě. „Proč jsi tady se mnou? Dnes v noci bys měl být s ní. Bůh ví, že vás dva už žádná další společná noc nečeká.”

Simon se zamračil jeho slovům. „Co se toho týče, začínáš být pozoruhodně chápavý.”

„Začínám být pozoruhodně opilý, Simone. Mám v plánu opít se tak, že si na dnešní noc nebudu vůbec

pamatovat. A zítra spolu budeme muset bojovat.” Stryder na něj upřel zrak. „Nechci s tebou bojovat, Simone. Jsi jedním z mála lidí, které považuju za svou rodinu, a rodina je pro mě vzácná. Ted už běž. Chci být sám se svým zoufalstvím.”

Simon přikývl. Dobře chápal jeho pocity. On ale dnes v noci poprvé v životě nechtěl být sám. Chtěl být s Kennou. Jenže se neodvažoval jít za ní.

Kdyby to udělal a strávil dnešní noc s ní., ne, to by nemohl Stryderovi udělat.

Oceňoval důvěru, jakou v něj Kenna vkládá, sám si ale byl dobře vědom svých omezených schopností. Nikdy se mu nepodaří porazit Strydera.

Proklínal svůj osud.

Se zaťatými zuby ponechal Strydera jeho džbánku piva a vydal se najít nějakou útěchu do svého stanu.

Byla klidná, tichá noc. Většina rytířů se stále ještě zdržovala v síni, kde se vychloubali, jak skvěle budou zítra bojovat.

Ještě před týdnem by Simon mířil do svého stanu, aby napsal Kenně o tom, jaký měl dnes den, a uvažoval o tom, co asi přinese zítřek.

Jenže ani v tom už nemohl nalézt útěchu. Jejich dopisování skončilo. Bylo by nevhodné, aby psal hraběnce z Blackmooru, zatímco on bude cestovat s jejím manželem.

To pomyšlení bylo tak nesnesitelné a trpké, že ho téměř srazilo na kolena.

S bolavým srdcem vešel do stanu a chystal se odstrojit. Začal si svlékat tuniku a nohavice, když vtom zaslechl slabý zvuk vycházející zpoza závěsu, který odděloval lůžko od okolního prostoru.

Jelikož pojal podezření, že mu někdo vnikl do stanu, ihned se chopil meče.

Připraven k útoku odhrnul závěs a strnul. V jeho posteli ležela jediná žena, kvůli které by prodal svou duši, jen aby ji mohl mít. Kenna.

Husté vlnité vlasy jí splývaly kolem obličeje. Na sobě měla průsvitnou bílou spodní košili, tak tenkou, že skrz ni viděl růžové hroty jejích ňader.

Nikdy se mu nenaskytl krásnější pohled než na ni, jak na něj čeká.

„Neměla bys tu být,” řekl a sklonil svůj meč.

„Tohle je jediné místo, kam skutečně patřím. Nechci být bez tebe, Simone.”

Její slova ho pokořila. Tolik riskovala, aby dnes v noci mohla být s ním. Zoufale ji potřeboval. Měl by ji poslat pryč. Bylo by to slušné.

Celý svůj život zasvětil službě jiným lidem, jenže dnes v noci chtěl být sobecký. Jednou jedinkrát chtěl něco jen pro sebe.

Chtěl ji.

Odhodil meč a vykročil k lůžku, na němž čekala. Jak jen si přál, aby mohli zůstat napořád spolu!

Kenna zadržela dech; napůl očekávala, že ji Simon pošle pryč. Tvářil se rozpolceně, z jeho tváře nedokázala vyčíst, jaké má úmysly.

Ona ale nebyla rozpolcená ani v nejmenším. Soustředila se jen na Simona a na nikoho jiného. Zachvěla se, když k ní přistoupil a odhrnul z ní přikrývku.

„Nevím, co tě sem dnes večer přivedlo, má paní. Ale jsem rád, žes přišla.”

Kenna se na něj usmála. „Za tebou přijdu vždycky, můj rytíři. Nezáleží na tom, kam půjdeš.”

Svlékl si tuniku, sklonil se a objal Kennu. Povzdechla, když pod svýma rukama ucítila jeho kůži. Byl tak pevný a horký. Milovala, když cítila pod rukama jeho svaly.

Milovala, jak se na ni díval. Jako by byla nějakou chutnou sladkostí, kterou touží sníst. Jeho medailon jí spočinul mezi prsy. Celá hořela touhou.

„Neopouštěj mě, Simone,” zašeptala. „Prosím, zítra musíš zvítězit.”

„Udělám, co je v mých silách, abych tě vyhrál.”

Kolenem jí oddělil nohy od sebe. Kenna zasténala, když na ni nalehl svým tvrdým tělem. Cítila ho od rtů až po prsty na nohou.

Žhavě a vášnivě ji políbil. Pohladila ho po zádech a ucítila jeho vzrušení. Celé její tělo tepalo, jak chtěla, aby do ní znovu pronikl.

Rozevřel jí košili a vklouzl rukou na její ňadro, které se svíralo a bolelo touhou po něm.

Se zachroptěním opustil její rty a sklonil hlavu, aby mohl vzít do úst její nateklou bradavku. Sykla rozkoší a přidržovala mu hlavu.

Nedokázala si vybavit nic rozkošnějšího, než když se jí Simon dotýká.

Nikam nespěchal, ochutnával ji, škádlil ji, než začal pomalu postupovat po jejím těle níž.

Kenna neměla tušení, co má v úmyslu. Vyhrnul jí košili a odhalil tak svému hladovému pohledu dolní polovinu jejího těla.

Roztřásla se, když viděla, jak Simon hledí na její nejintimnější partie. Roztáhl jí nohy ještě víc a jedním prstem zajel do její vlhké štěrbiny.

Ve chvíli, kdy si pomyslela, že potěšení už nemůže být větší, sklonil hlavu a začal ji dráždit ústy.

Kenna vykřikla v extatickém překvapení. Nikdy si nepředstavovala, že by jí nějaký muž dělal něco takového. Neúprosně ji ochutnával.

A když ji zasáhlo vyvrcholení, jako by ji to rozervalo vejpůl. Cekala, že pak do ní vstoupí. Neudělal to.

Namísto toho jí zase stáhl košili, aby ji zakryl. Uložil se po jejím boku a Kenna si opřela hlavu o jeho nahou hrud. „Ty sis neužil.”

„Ale ano, lásko, užil. Dnes večer je tvoje rozkoš mojí rozkoší.”

„Nechápu.”

„Nemůžu si tě znovu vzít, Kenno, když vím, že zítra budeš patřit někomu jinému. Nemůžu tě poslat ke Stryderovi, kdybys nosila moje dítě. To by nebylo spravedlivé k nikomu z nás.”

„A co když už nosím tvoje dítě?”

„S tím už nic nenadělám. Můžu jen zaručit, že odteď nebudu dělat ze Strydera paroháče.”

Kenna polkla slzy, které tolik potřebovala vyplakat. Bylo to tak nespravedlivé. Dostane přesně to, co chtěla -provdá se za Strydera. Až na to, že po něm už netoužila.

Toužila po Simonovi.

Tiše ležela a naslouchala bušení jeho srdce. Povzdechla. „Vzpomínáš, co jsi mi napsal v čase vánočním, když jsi byl ve Flandrech?”

„Že nesnáším kachny?”

Rozesmála se. „Ano, to taky. Ale myslela jsem spíš, jak jsi mi psal, že by sis přál mít takové rodinné oslavy jako vévoda z Burgundska. Psal jsi mi, jak byl obklopen svými dětmi a že tam byli i jeho bratři a sestra. Pamatuješ si na

to?”

„Ano. Muži vždy chtějí získat to, o čem vědí, že to nikdy mít nebudou.”

„Ten den může přijít.”

„Ne,” přerušil ji. „I kdybych získal nějakou půdu, nic dalšího bych nikdy neměl, Kenno. Jsi jediná žena, kterou

chci.”

„Rozmyslel by sis to, kdybys měl svou půdu, Simone.”

„Nic by se nezměnilo. V životě už jsem poznal mnoho žen z různých koutů světa a znám své srdce. Na všech svých cestách jsem nepotkal jinou ženu, která by ve mně vyvolávala takové pocity jako ty. Jsi moje přítelkyně a důvěrnice. Věřím ti takovým způsobem, jakým jsem nikdy nikomu nevěřil. K lidem nejsem vůbec otevřený, ale tobě jsem pověděl každou svou myšlenku, každý sen.”

Jeho slova ji rozehřála.

Vzal do ruky pramen jejích vlasů a zvedl si jej k obličeji. Se zavřenýma očima vdechoval její vůni. Jeho počin ji ohromil. „Nemůžu tě ztratit, Simone.” Pevně sevřel zuby. „Děláme to, co musíme.”

„Ne, Kenno. Nezáleží na tom, co chceme. Přijde svítání a zítřek nás rozdělí.” „Ale kdybychom…”

„Nejsou žádná ale. Nechci, abys utekla od rodiny, která tě miluje. Nechci, abys zranila své blízké, kteří by se o tebe strachovali. Stryder je dobrý člověk. Postará se o

tebe.”

„Bude mě milovat?”

Jeho zmučené modré oči se zakalily. „Ne. On si nikdy nedovolí milovat nějakou ženu.”

„A já nebudu nikdy milovat jeho. Řekni mi, jestli já nebo Stryder můžeme nalézt štěstí v takovém vztahu.”

„Najdeš štěstí. Nějak.”

Kenna na něj zavrčela. Nejraději by toho tvrdohlavce zadusila. Co je to s muži, že jsou pořád tak slepí?

Políbil ji na obočí a orámoval jí obličej dlaněmi. „Spi, Kenno. Taky si potřebuju odpočinout, jestli mám zítra bojovat.”

Přikývla, přestože se s ním chtěla ještě dohadovat. Už před lety pochopila, že když se muž k něčemu upne, nic to nedokáže změnit.

Jak tak ležela v jeho náruči, modlila se, aby se stal zázrak. Takový, který by způsobil, že se provdá za přeborníka svého srdce, a ne za přeborníka Anglie.

Za svítání se Simon probudil s Kennou tisknoucí se k jeho boku. Její teplé hebké tělo a nádherná vůně jej úplně omamovaly.

Ležel tiše, jen naslouchal jejímu dechu a vychutnával si pocit z dotyku jejich těl.

Připadalo mu zvláštní, že ještě před několika měsíci si nic nepřál tolik, jako strávit zbytek svého života pomocí Bratrstvu. Byl spokojen se svým údělem druhorozeného rytíře bez vlastní půdy. Nikdo mu nic nedlužil a on také nikomu nic nedlužil.

Jeho život vypadal dobře. Dokonce skvěle. Kenna to změnila.

Teď jediné, co chtěl, bylo být s ní. Poprvé v životě toužil být manželem a otcem.

Chtěl jí být vším. Chtěl pozorovat, jak se jí zvětšuje bříško, v němž by nosila jeho dítě, držet v náručí jejich dceru nebo syna.

Chtěl s ní zestárnout.

Nakonec ale nebude smět být součástí jejího života. Po dnešku bude nucen přenechat ji Stryderovi a odkráčet.

Bude to ta nejtěžší věc, jakou kdy musel udělat.

S těžkým srdcem se přinutil vstát od ní a obléknout se. Na dnešní události se musí hodně připravit. Jakmile byl přichystán k odchodu, vrátil se k lůžku a tiše Kennu políbil.

Nepohnula se.

Přejel jí prstem po rtech a smutně se usmál. „Hezky se vyspi, má lásko. Doufám, že tvé sny jsou klidné.” Protože on už ve svém srdci nikdy klid nenalezne. Ne, dokud budou nuceni žít jeden bez druhého.

S tím ji opustil a vydal se ke kolbišti, kde už se začínali scházet rytíři.

Stryder už tam postával se svým panošem Ravenem. Chlapec upravoval Stryderovi kyrys, aby se mohl při boji více rozmachovat rukama.

„Jak se daří?” zeptal se Simon.

Stryder měl zarudlé oči s obrovskými kruhy. Cosi zavrčel na pozdrav. „Nemluv tak nahlas.”

Simon zavrtěl hlavou. „Vzhledem k tvému stavu to vypadá, že bych nakonec přece jen mohl mít šanci.”

Moc tomu ale nevěřil. Už viděl Strydera dostat se z mnohem horších věcí než z téhle kocoviny, a přesto vždy se soupeřem bojoval jako lev s myší.

Stryder opět zavrčel.

Ráno strávil Simon trénováním a odpočinkem. Připravoval se na odpoledne. Ale bylo těžké se soustředit, když se jeho myšlenky stále toulaly k ženě, kterou nechal ve svém stanu.

„Bože,” zašeptal a vzhlédl k jasnému modrému nebi nad hlavou, „dej mi bud sílu to vyhrát, anebo sílu odejít a nechat je v klidu.”

Kenna se probudila do ticha prázdného stanu. Po Simonovi nebylo ani stopy. Nezbylo po něm nic než teplá mužná vůně, která jí ulpěla na kůži.

Pak jí ale zrak padl na polštář, kde nechal vzkaz.

Posadila se, omotala kolem sebe přikrývku a vlasy se jí rozprostřely po zádech. Rozlomila pečeť a spatřila mužské písmo, které pro ni znamenalo celý svět.

Odvahu, lásko moje. Potřebuji, abys v sobě zažehla tentýž oheň, jaký tě - přivedl ze Skotska do Normandie v den, kdy jsme se poprvé setkali. At už se dnes stane cokoli, věz, že tě budu vždy milovat. Neseš sebou mé srdce, mou duši, celé mé bytí.

Bud silná kvůli mně, Kenno. Navždy tvůj rytíř S.

P. S.: S neznamená Stryder.

Rozesmála se tomu, přestože měla oči zalité slzami.

Zamrkala, aby je rozehnala, rychle se oblékla a vydala se do hradu, aby tam dorazila dřív, než ji někdo začne postrádat.

Uvnitř ale nezůstala dlouho. Zamířila ke kolbišti, kde už muži trénovali.

Jako obvykle jí žádný z nich nevěnoval pozornost. Muži se na ni podívali vždy,, až když se dozvěděli, jaké má tituly a postavení.

Až na Simona.

Ten se o ni zajímal kvůli její osobnosti, ne kvůli tomu, do jaké rodiny se narodila. Našla ho, jak svému koni kontroluje podkovy a výstroj.

Narovnal se ihned, jak na něj dopadl její stín. Oči měl rozšířené překvapením.

„Kenno. Nečekal jsem, že tě zde uvidím.”

„Já vím.” Podala mu malý balíček, který svírala v rukou. „Ale chtěla jsem ti přinést tohle.”

Otevřel balíček a uvnitř objevil červenou stuhu, kterou vždycky nosila ve vlasech. Dostala ji od svého otce jen pár dní před tím, než zemřel.

Dnes byla Kenna poprvé po letech bez své stuhy. „Protože jsi o tu poslední přišel, chci, aby sis vzal moji oblíbenou, můj pane.”

Usmál se na ni. „Jistě.”

Lehce ji políbil na rty a zvedl ruku, aby mu mohla uvázat své znamení kolem bicepsu v brnění. Srdce měla slabé a plné bolesti při pomyšlení, že dnes Simona ztratí.

Tiše mu popřála Boží sílu a milost.

Když stuhu dovázala, o malý krůček odstoupila. „Hodně štěstí, můj pane.”

Otevřel ústa, aby promluvil, ale vtom začali heroldi svolávat rytíře, aby se připravili na pochod na kolbiště.

Simon políbil Kenně ruku, pak se otočil a nasedl na koně. Díval se na ni ze sedla.

Slabý vánek si pohrával s jeho tmavými kaštanovými vlasy a oči mu žhnuly ohnivou vášní a příslibem.

Nikdy neviděla úchvatnějšího muže. „Boží síla ať je s tebou,” pravila. Simon přikývl, pobídl koně a vydal se za ostatními. Kenna ho pozorovala, jak se vzdaluje, a nebyla schopná se ani pohnout. Bylo to jako nějaká zapomenutá noční můra. „Kenno?”

Otočila se a zjistila, že za ní stojí Caledonia. „Netrap se, sestřenko,” utěšovala ji Callie, která ji uchopila za ruku. „Simon nedovolí jinému muži, aby tě vyhrál.” „Modlím se, abys měla pravdu.”

Callie ji odvedla do míst, která byla připravena pro diváky. Malcolm a Jindřich už byli usazeni na nejvyšší tribuně, kde je chránil před sluncem pruhovaný přístřešek.

Callie ji odvedla k jejímu místu za oba krále, kde už čekal Sin, oděný celý v černém.

„Ty se nezúčastníš soubojů?” dotázala se ho Kenna.

Sin zavrtěl hlavou. „Nikdy si nehraju na válku a navíc nemám nejmenší touhu zahanbit Strydera a zvítězit nad

ním.”

Kenna se zamyslela nad jeho vychloubačným konstatováním. „Jestli si jsi jistý, že to můžeš vyhrát, potom tě prosím, běž na kolbiště.”

„Proč?”

„Kdybys vyhrál, nemusela bych se provdat za Strydera.” Malcolm se tomu zasmál. „Nevyvlékneš se z toho tak snadno, Kenno.”

Kennu to rozzuřilo, ale usadila se a v klidu vyčkávala na začátek. Den ubíhal pomalu, rytíři spolu bojovali a jeden porážel druhého.

Simon bojoval, jako by na tom závisel jeho život, což tak vskutku bylo. Kdyby dnes prohrál, snad by ho sama zabila.

Slunce se chýlilo k západu, když došlo na finální zápas. Stryder a Simon.

Kenna zadržovala dech očekáváním, zatímco oba rytíři stáli proti sobě.

*

Simon byl vyčerpaný. Celé tělo ho bolelo od celodenního bojování. Posledním mužem, kterému se chtěl postavit, byl Stryder. Už léta s ním cvičně bojoval a moc dobře věděl, jak je Stryder dobrý a zkušený.

Znal Stryderovy slabiny, stejně jako on znal ty jeho. Za všechny ty roky se ale proti sobě ani jednou nepostavili ve skutečném boji.

To se mělo změnit.

Ted byli ve válce. Stryder, aby chránil svou čest a pověst, a Simon, aby vyhrál svou paní.

Simon pevně sevřel otěže a zadíval se na Strydera. Dnes neprohraje. Nehodlal přenechat svoje vítězství Stryderovi. Ať už to bude stát cokoli, Simon dnes zvítězí.

Hrabě z Blackmooru okusí svou první porážku. Herold sklonil praporek.

Simon pobídl koně vpřed.

Naklonil se na stranu a blížil se ke Stryderovi s připraveným dřevcem. V uších mu zněl jen dusot kopyt a

zrychlené bušení srdce. Vzadu po krku mu stékal pramínek potu. Stryder se blížil. Simon se napjal, připraven na ránu.

Jedna…

Dvě…

Zasáhl Strydera v tomtéž okamžiku, kdy ho Stryderův dřevec udeřil doprostřed hrudi. Simon sykl bolestí. Jeho dřevec náraz nevydržel.

Síla toho nárazu mu vyrazila dech, ale stále ještě se držel v sedle.

U všech svatých na nebi, nesmí spadnout z koně. Ne dneska, nesmí ho srazit Stryder.

Simon se pokoušel popadnout dech. Zlomený dřevec hodil svému panošovi a vzal si od něj nový. Otočil koně a vrátil se na kolbiště.

Stryder mu hlavou pokynul na znamení úcty. Simon mu gesto oplatil a oba vyčkávali na pokyn, že mají znovu začít.

Pohlédl k místům, kde seděla Kenna. Neviděl z ní víc než barvu jejích šatů, ale vycítil, jak se na něj dívá. Slyšel její hlas, pobízející ho k vítězství.

Nesmí ji zklamat.

Praporek mávl znova.

Za tebe, má lásko, za tebe…

„Heja!” pobídl Simon svého koně.

Jakmile ale kůň vyběhl, Simon to ucítil. Měl nepatrně povolené sedlo. Zprvu to bylo neznatelné, ale jak se zvíře pohybovalo čím dál rychleji, bylo uvolnění stále zřetelnější.

Simon zaklel, když mu došlo, že nemá čas uhnout Stryderově ráně.

Se zatnutými zuby do sebe plnou silou nechal narazit Stryderův dřevec. Uvolněné sedlo náraz nevydrželo.

Pobřišník, jímž bylo připevněné, praskl a Simon spadl k zemi.

V té chvíli pocítil celou tíhu své porážky. Proklatě! Spadl tak tvrdě, až bolestí pevně sevřel čelist.

Zatímco se snažil popadnout dech, dav nadšeně křičel na znamení Stryderova vítězství.

Simon nehybně ležel, jeho zlomené srdce divoce bušilo. Vedle něj se válelo sedlo, důkaz jeho strašlivé smůly.

Ne! Jak mohl prohrát a nechat zvítězit tak zvrácený osud? Chtělo se mu křičet nad tou nespravedlností.

„Simone?”

V uších mu zvonilo natolik, že sotva dokázal rozeznat Stryderův hlas.

„Simone, jsi v pořádku?”

Zavrčel, když si uvědomil, že se mu Stryder snaží pomoci na nohy. „Nech mě být.” Sundal si z hlavy přílbu a zadíval se na svého přítele.

Simon toužil vysvětlit, co se přihodilo, a nějak se obhájit, jenže uznal, že by to bylo dětinské. Nechtěl se znevážit. Takové věci se prostě stávají.

Byl poražen.

Stryderovy oči žhnuly proviněním. „Mrzí mě to, Simone.”

V hloubi duše věděl, že to Stryder myslí upřímně. Jenže lun se nic neměnilo.

Kenna už pro něj byla ztracená. Navždy. „Proklínám tě, Strydere. K čertu s tebou.” Stryder zaplál hněvem. Na čelisti byla patrná práce jeho svalů.

Simon čekal, že ho udeří. Neudělal to.

Namísto toho se Stryder otočil a zamířil ke svému koni.

Naštvaný a zraněný jak fyzicky, tak duševně si Simon rozvázal šňůrky své čapky a sebral přílbu, která ležela na zemi, kam ji odhodil. Jak se pro ni natahoval, něčeho si všiml.

Vypadalo to jako paprsek zapadajícího slunce, který se odráží na kuši skryté na hradbách.

Bojoval už v mnoha válkách a bitvách, takže byl s podobnými taktikami dobře obeznámen. Pohlédl na Strydera a vtom ho ohromilo to strašlivé zjištění.

Kuše mířila na Strydera. Když zemře, Kenna je tvoje.

Ta myšlenka mu probleskla hlavou dřív, než ji stihl zastavit. Ne že by na tom záleželo. Nikdy by s Kennou nemohl být šťastný, kdyby věděl, že to stálo život jeho přítele.

Simon se instinktivně rozběhl ke Stryderovi.

Stryder zaklel, jakmile si všiml, že se k němu blíží. „Simone, přísahám.”

Slova náhle utichla, když mu Simon padl do náruče. Stryder se zapotácel pod jeho váhou. Nejprve si myslel, že ho Simon chce napadnout, ale pak mu došlo, že lidé kolem křičí.

Simon krvácel.

Stryder zalapal po dechu, když si všiml, že Simonovi trčí ze zad tři šípy z kuše.

„Ne!” zařval a opatrně Simona položil na zem.

„Simone?”

Simon se snažil nevnímat bolest z těch ran. Po obočí mu stékal pot.

Náhle se tam objevila Kenna. V obličeji byla celá bílá a po tvářích jí tekly slzy.

„Simone,” vzlykla a položila si jeho hlavu do klína.

Simon polkl, načež začal kašlat krev. Držel Kennu za ruku, nechtěl ji nechat odejít. Namáhavě se pokoušel nadechnout, zatímco bolest jej zcela ochromovala.

Stryder se hlasitě sháněl po felčarovi.

Ale už bylo pozdě. Simon to věděl. Už od chvíle, kdy na hradbách zahlédl útočníka, věděl, že z toho živý nevyvážné.

„Neopovažuj se umřít,” vyjekla Kenna a zatřásla jím. „Neopovažuj se.”

Nedohadoval se s ní. Namísto toho jí políbil ruku a vdechoval její teplou ženskou vůni.

„Zatraceně, Simone,” zavrčel Stryder. „Tohle jsi neměl zase dělat. Přísahal jsi mi, že už nebudeš riskovat svůj život za můj.”

Simon uchopil Strydera za ruku a položil ji přes Kenninu ruku. „Postarej se o ni za mě, Strydere.” Polkl tu děsivou bolest a dovolil temnotě, aby ho pohltila.

Kenna přecházela sem a tam před komnatou, kde ošetřovali Simona. Chodba byla šedá a neproniknutelná, což přesně odráželo její náladu. Stryder, Sin, Caledonia, Malcolm a Jindřich tam čekali spolu s ní.

Chtěla zůstat uvnitř se Simonem, o něhož právě pečovali Jindřichovi královští felčaři, ale Malcolm jí to nedovolil.

„To, co učinil, bylo pozoruhodné,” pravil Malcolm, jako by přemýšlel nahlas.

„Je to pozoruhodný muž, Veličenstvo,” prohlásil Sin. „Vždy chrání ty, které miluje, nikdy neselže a je oddaný.”

Kenna poslouchala, jak Sin a Stryder vyprávějí oběma králům o Simonově statečnosti. Sin povídal, jak se Simon ocitl v ohrožení života, když se vydal do Skotska, aby se ujistil, že Sin nebude čelit nepřátelům sám.

Stryder vykládal o Simonově srdnatosti, jakou projevil ve Svaté zemi, a o jeho oddanosti bratru Dravenovi. Jak Simon dopravil Dravenovu ženu Emily do bezpečí, když se ocitli pod palbou neznámých útočníků.

Ne že by Kenna potřebovala důkaz jeho odvahy a činů. Moc dobře věděla, jak je Simon ušlechtilý a čestný. Proto ho milovala.

Dveře se otevřely.

Kenna s nadějí vzhlédla a rozběhla se k muži, který právě vyšel z komnaty. Nejstarší ze tří felčarů, kteří přišli, si otíral ruce do kusu světle modré látky.

„Jak je mu?” vyhrkla Kenna.

„Moc dobře ne, má paní. Vypálili jsme mu rány, ale jsou hluboké. Nevíme jistě, jestli šípy zasáhly nějaký životně důležitý orgán nebo ne. Pokud přežije do rána, pak je možné, že se uzdraví. Jinak ale.”

Žaludek se jí sevřel. „Můžu ho vidět?” Přikývl.

Kenna nečekala na ostatní. Vběhla do místnosti, kde si zbývající dva felčaři balili nástroje a pomůcky. Simon ležel v posteli v bezvědomí. Ležel na břiše, přikrytý až ke krku. Obličej měl bledý a přízračný, na kůži se mu leskl pot.

S bolavým srdcem usedla vedle něj a odhrnula mu vlhké vlasy z čela.

„Simone,” zašeptala. „Prosím tě, vrať se ke mně.”

Čtyři dny Kennu svíral strach a nejistota, zda se Simon probudí. Za celou tu dobu se ani nepohnul.

Pátého dne začal být Malcolm netrpělivý. „Skotsko potřebuje na trůně krále, Kenno. Nemůžeme se tu už déle zdržovat a čekat, až se probere.”

Kenna by nejraději křičela, že se od Simona ani nehne.

Jenže musela uposlechnout přání svého bratrance, protože jeho přání žádná přání nebyla. Byly to královské rozkazy.

Simonův bratr Draven, který přijel, stál u opačné strany postele. V pohledném obličeji měl zarputilý výraz, když tak pozoroval střídavě Kennu a krále. „Já se o něj postarám místo tebe, Kenno. Věř mi.”

„Tak pojd, Kenno,” řekl Malcolm. „Ať máme tu svatbu za sebou a můžeme se vrátit domů.” S těžkým srdcem přikývla.

Simon se probudil se zlověstným tepáním v hlavě. Někde blízko slyšel šepot a potom zvuk zavírajících se dveří.

Náhle mu začalo být horko. Deky, do nichž byl zabalený, mu připadaly nesnesitelně těžké, přímo k zadušení.

Pokusil se odkopat, ale zjistil, že přikrývky jsou příliš těžké a on příliš slabý. Proč se cítí takhle? Byl slabší než novorozené kotě a celé tělo ho bolelo, jako by ho někdo rozřezal.

Zaostřil zrak a spatřil svého bratra. Vybavil si, co se přihodilo.

„Strydere?” dotázal se Simon, jelikož předpokládal, že jeho přítel bude rovněž někde nablízku. Draven k němu přistoupil a položil mu ruce na ramena, aby mu zabránil vstát. „Pšššt, lež.”

Simon ležel. Nemohl se dočkat, až se dozví, co se stalo poté, co ztratil vědomí. Zadíval se bratrovi do očí a zaznamenal, že Dravenovy ebenově černé vlasy začínají prokvétat stříbrem.

„Kde je Stryder?” zeptal se.

„Není to ani týden, co odjel.”

Při těch slovech začalo Simonovi v hlavě tepat ještě víc. „Je pryč?” zašeptal. Draven přikývl.

Simon zavřel oči, jak ho zachvátilo zoufalství. To znamenalo, že Kenna je také pryč. Alespoň že Stryder žije…

Ano, jeho přítel je naživu díky němu a ženatý s ženou, kterou Simon miluje. Opět díky němu. V tom okamžiku se nenáviděl.

„Nechceš vědět, jak dlouho jsi byl upoután na lože?” Simon zavrtěl hlavou. Bylo mu to jedno. Jediná věc, o kterou se teď staral, bylo, že tu Kenna není s ním.

„Chceš, abych ti pověděl o Kennině svatbě?”

Simon na něj zavrčel. „Udělej to a přísahám, že ať jsi můj bratr nebo ne, probodnu tě, i když jsem zraněný.”

Draven povytáhl obočí nad Simonovou zatrpklostí. „Dobrá, promiň, že jsem se snažil.”

Draven odstoupil od postele a po chvilce se vrátil s pohárem. Simon nápoj odmítl.

„Musíš něco pít. Byl jsi…”

„Nepotřebuju to.”

Potřeboval jen vidět Stryderovu ženu. Stryderovu ženu.

Ta slova jej zraňovala.

Simon se otočil čelem ke zdi a poddal se bolesti ze své ztráty.

Proč nemohl prostě zemřít? Žádný člověk nemůže žít s bolestí v srdci, jakou pociťoval on.

Za sebou zaslechl, jak Draven odložil pohár na stolek vedle lože a pak uslyšel jeho kroky mířící ke dveřím.

Dveře se otevřely, ale Simon se neobtěžoval k nim ani pohlédnout. Nebylo pochyb o tom, že Draven odchází.

Dobře. Chtěl být sám.

„Je vzhůru,” oznámil Draven komusi do chodby. „Ale opatrně, má paní. Tvůj manžel není právě v dobrém rozpoložení.”

Simon se zamračil, když to uslyšel. Obrátil se, aby se podíval…

Ne, to není možné.

Zamrkal, když se Kenna blížila k jeho posteli. Draven se na něj zadíval. „Bud k ní milý, bratře.”

Simon stále nemohl dýchat. Nemohl odtrhnout zrak od toho snu, jímž Kenna bezpochyby byla.

Její bledý obličej byl jasný a šťastný. Hnědé oči jí zářily. Byla oděna do karmínově rudých šatů, které se přesně hodily ke stuze, již mu darovala.

„Jsi vzhůru,” vydechla. Z jejího hlasu bylo patrné, jak je šťastná.

Vrhla se k němu, vzala mu hlavu do dlaní a mačkala ho. „Díky Bohu a všem svatým za jejich milosrdenství!”

Simon byl ohromen. Podíval se na Dravena, zda mu nabídne nějaké vysvětlení, ale jeho bratr jen postával opodál se založenýma rukama a pozoroval je.

„Co tady děláš?” zeptal se Kenny.

„Kde jinde bych měla být?” odpověděla mu otázkou a odtáhla se od něj, aby se na něj podívala. „Se svým manželem.”

Rozesmála se tomu. „Jsem se svým manželem.” Byl ještě zmatenější než předtím. „Draven říkal, že Stryder odjel.” „Ano, odjel.” „Tak proč jsi pořád tady?”

Tentokrát se rozesmál Draven. „Smiluj se nad tím nebohým mužem, Kenno, a řekni mu o své svatbě. Ode mě nechtěl slyšet žádné podrobnosti.”

Bylo to tak zvláštní.

„Jaké podrobnosti?” dotázal se Simon.

Kenna si sedla a vzala ho za ruku. „Malcolm nás dva oddal v zastoupení.” Simon zamrkal. Pak zamrkal znova.

Nepřeslechl se?

„Prosím?”

Kenna se celá rozzářila. „Poté, co jsme tě sem přinesli, čekali jsme skoro týden, ale Malcolm se musel vrátit domů. Musel zde podepsat dokumenty stvrzující naše manželství. A jelikož jsi nebyl k probuzení, dovolil Stryderovi, aby tě zastoupil.”

Královo rozhodnutí nedávalo smysl. „Ale proč? Nechápu, proč si to rozmyslel. Vždyť jsem prohrál turnaj.”

„Ano, ale nebylo to čestné. Dokonce i Stryder poukázal na to, že jsi spadl proto, že ti prasklo sedlo.

Nakonec na

tom ale stejně nezáleželo. Malcolm si to rozmyslel, protože usoudil, že muž tak loajální ke svým přátelům, který obětuje své vlastní štěstí, jen aby viděl Strydera v bezpečí, takový muž stojí za to, aby se stal mým manželem. A co víc, Malcolm nabyl jistoty, že ty by ses ho nikdy nepokusil svrhnout.”

„Ale já nemám žádné tituly.”

Draven vyprskl. „Ted už ano, lorde Simone z Anwyku. Král Jindřich pro tebe má malé panství, pokud mu slíbíš věrnost. Zdá se, že se mu zamlouvá myšlenka barona ženatého se skotskou princeznou.”

Simon zíral z jednoho na druhého, pořád si nebyl jistý, zda si při tom pádu nepoškodil mozek. „Děláte si legraci?” Draven zavrtěl hlavou.

„Ne, lásko,” ujistila ho Kenna se zářivým úsměvem. Potom ale zvážněla. „Samozřejmě se se mnou můžeš kdykoli rozvést.”

„Ne,” podotkl důrazně. „Nikdy.”

Opět se usmála. „Nějak jsem předpokládala, že ti nebude vadit, když se vezmeme.”

Simon se zastavil před malou věží v Anwyku, aby se podíval, jak jeho žena udílí rozkazy sluhům, kteří jí pomáhali sázet růžové keře v její soukromé zahradě.

K jeho lítosti hnědou kštici zakrýval světle modrý závoj. Tolik miloval, když jí za nocí rukama projížděl husté vlnité vlasy. Pokaždé, když se milovali, zabořil jí obličej do vlasů a vdechoval její vůni.

Připadalo mu, že je každým dnem krásnější, každým dnem mu byla drahocennější. Vzhlédla a zjistila, že ji pozoruje.

Její úsměv způsobil, že se mu rozbušilo srdce.

„Zdravím tě, můj pane,” řekla. „Nechceš nám pomoct?”

„Ne,” řekl a blížil se k ní, až ji nakonec objal. „Raději se na tebe budu dívat.” Potom se sklonil a zašeptal jí do ucha: „A obzvlášť, když se skloníš.”

Rozverně vyjekla. „Ty máš dneska náladu.”

„Má paní, tuhle náladu mám pokaždé, když se na tebe podívám.”

Zasmála se a cudně ho políbila. „Běž, ty darebáku. Mám tady spoustu práce.”

Simon se otočil a spatřil nejmladšího pomocníka. Ten mladík byl pouhým chlapcem, když padl do zajetí.

Stryder ho k nim poslal, aby na něj dohlíželi a pomáhali mu zvyknout si na nově nabytou svobodu.

Kenna na něj

byla velmi milá a pečovala o něj, takže mladík učinil během několika týdnů velké pokroky.

„Odvádíš skvělou práci, má paní,” oznámil jí zcela vážně Simon. Vážnost mu ale vydržela jen do té doby, než opět zvedl Kennu do náruče.

Vyjekla na protest. „Co to děláš?”

„Zdá se mi, žes ještě nesplnila jeden slib.”

„A jaký slib to má být?”

„Ze mi do příštího léta dáš dítě.”

Políbil ji a nesl stranou od ostatních. Odnesl ji do hradu, který patřil muži, jenž kdysi neměl vůbec žádné vyhlídky na budoucnost.

Teď už je ale měl. Chtěl strávit zbytek života tím, že bude Kenně dokazovat, jak je jí vděčný.

S ní v náručí běžel do jejich komnaty nahoře. Zavřel dveře a zamračil se, když na loži spatřil dopis. Postavil svou manželku na zem a šel se na to podívat.

Kenna si stoupla za něj. Simon spatřil svou vlastní baronskou pečeť. „Co to je?” zeptal se. Naposledy si psali před svou svatbou.

Pokrčila rameny. „Přečti si to a uvidíš.” Rozlomil pečeť a otevřel dopis.

Můj nejdražší bojovníku,

jelikož se zdá, že všechny dobré nové zprávy přicházejí psanou formou, napadlo mě, že bych ti měla říct toto. Splnila jsem svůj slib. Navždy tvá paní K.

P. S.: To K znamená Kenna - pro případ, že by sis mě spletl s jinou.

Simonovi se roztřásly ruce, když pochopil smysl toho sdělení. Ona nosí jeho dítě. Nejraději by křičel radostí. Otočil se k ní. „Víš to jistě?” Přikývla.

Hlasitě se rozesmál, zvedl ji do náručí a zatočil se s ní dokola. „Děkuji,” řekl a sklonil se k ní, aby ji mohl políbit.

Všechny sny, které kdy měl, se uskutečnily. A za to byl zavázán jediné ženě. Své Kenně.

Sherrilyn Kenyon

která už publikovala mnoho romantických příběhů, zná muže velmi dobře. Se svým manželem a třemi syny žije za Nashvillem v Tennessee. Vyrůstala s osmi chlapci, takže v jejím domově zjevně převažovaly chromozomy Y. Uvědomila si, že tou největší výhodou, jakou žena má při soužití s muži, je smysl pro humor - netřeba zmiňovat obrovský pytel na odpadky a kleště.

Pod jménem KINLEY MACGREGOR a Sherrilyn Kenyon napsala spoustu bestsellerů a několik románových sérií jako například The Dark-Hunters (Temní lovci), Brotherhood of the Sword (Bratrstvo meče) a MacAllisters (MacAllisterovi).

Tuto povídku věnuji všem těm lidem ve všech podnicích Starbucks, kteří mi dělali všechny ty trojité veliké vanilkovo-karamelové kávy macchiato bez tuku a neřekli ani slovo, když jsem tam celé hodiny jen seděla a psala na svém laptopu.

A také tuto povídku věnuji Paulovi, přestože tvrdí, že pití kávy je „ohavný, hříšný, sprostý zlozvyk ” a že „z toho nikdy nic dobrého nevzešlo “. (Tím zjevně naráží na to, jak moje matka málem zmeškala letadlo, protože jsme se cestou na letiště zastavily na latté.)

Nechápu, jak jsi mohl vystudovat medicínu, broučku.

Ned Blydon unaveně vydechl, a než vyvedl koně ze stáje a nasedl, rozhlédl se na obě strany. Bylo to vyčerpávající, vyhýbat se hned třem ženám najednou.

Zaprvé se jednalo o jeho sestru. Arabella Blydonová Blackwoodová měla jasný názor na to, kudy by se měl ubírat bratrův život. A tento svůj názor se nikterak nebála hlasitě sdělovat.

Posledních osm let nebo tak nějak Ned její názor soustavně ignoroval.

Bella byla dokonale půvabná a obvykle rozumná, jenže se jí zdálo, že její postavení vdané ženy jí dává právo bratrovi diktovat, co má dělat. Často jí sice připomínal, že on je o více než rok starší, ale nebylo to nic platné.

Pak tu byla jeho sestřenice Emma, která byla snad ještě přímočařejší než Bella. Spolu s jeho sestrou

se ocitla na seznamu žen, kterým je nutno se za všech okolností vyhýbat, ačkoli byla v sedmém měsíci těhotenství a nemohla se pohybovat příliš rychle.

Ned se sice styděl za to, že by nejraději prchl před nemotornou těhotnou ženou, ale budiž. Jeho vnitřní klid mu za to stál.

A nakonec, ačkoli se styděl si to přiznat, tady byla Lydia.

Zaúpěl. Za tři dny se Lydia Thorntonová stane jeho ženou. Nebylo na ní absolutně nic špatného, až na to, že čas strávený v její společnosti sestával z trapných odmlk a pohledů na hodinky.

Takto si začátek manželství jistě nepředstavoval, ale nakonec musel přijmout, že to je vše, co může očekávat.

Posledních osm sezon strávil v Londýně. Byl okouzlující muž, trochu prostopášník, ale zase ne natolik, aby od něj nervózní matky držely své dcery dál. Vědomě se manželství nikdy nevyhýbal - alespoň ne posledních pár let -, jenže za celou tu dobu nepotkal žádnou ženu, která by v něm dokázala vyvolat vášeň.

Touhu, to ano. Spíše by se dalo říci chtíč. Ale skutečnou vášeň? Nikdy.

Jak se blížil k třicítce, jeho praktické uvažování získalo převahu, a tak se rozhodl, že pokud se neožení z lásky, ožení se kvůli pozemkům.

Vezme si Lydii Thorntonovou.

Byla to dvaadvacetiletá blondýnka s přitažlivě šedýma očima, rozumná, chytrá a zdravá. A její věno zahrnovalo dvacet akrů velmi pěkné půdy, která se táhla přímo podél východní hranice Middlewoodu, což bylo jedno z menších sídel rodiny Blydonů.

Dvacet akrů nebylo právě moc pro muže, jehož rodinný majetek byl rozptýlen po celé jižní Anglii. Middlewood byl ale jediným vlastnictvím, které Ned zcela upřímně mohl nazvat svým. Zbytek patřil jeho otci, hraběti z Worthu, který svému synu přenechá dědictví i titul pochopitelně až po své smrti.

Ned chápal, že na hrabství má rodinné právo a že je to jeho privilegium, nijak ovšem nespěchal se svých práv chopit, neboť velmi dobře věděl, že spolu s právy přijdou i povinnosti. Ze všech mužů, které znal, byl jediný, kdo měl opravdu rád své rodiče. Poslední, po čem toužil, by bylo pohřbít je.

Jeho otec ve své nekonečné moudrosti chápal, že muž jako Ned potřebuje vlastnit něco svého. A tak svému synu v den jeho čtyřiadvacátých narozenin přenechal Middlewood, nepříliš významné sídlo.

Možná to bylo tím elegantním domem, možná tím skvostným rybníkem plným pstruhů. Možná to bylo tím, že tohle mu skutečně patřilo. Ned zkrátka Middlewood miloval, každý čtvereční centimetr, který k němu náležel.

A když se mu doneslo, že sousedova nejstarší dcera dospěla a je na vdávání, zdálo se, že všechno dává dokonalý smysl.

Lydia Thorntonová byla dokonale milá, dokonale atraktivní, s dokonalým věnem, zkrátka ve všem dokonalá.

Jen ne dokonalá pro něj.

Ale nebylo by spravedlivé tohle použít proti ní. Ned dobře věděl, co dělá, když požádal o její ruku. Jen nečekal, že nadcházející sňatek mu bude připadat jako oprátka kolem krku. Ve skutečnosti si nepřipadal tak uboze, to až posledních pár týdnů, od doby, co přijel k Thorntonovým oslavit v rodinném kruhu nadcházející svatbu. Dorazilo ještě zhruba padesát jejich nejbližších přátel.

Bylo pozoruhodné, kolik úplně cizích lidí se najde mezi takovou skupinou.

Dost na to, aby z toho člověk zešílel. Ned si byl jistý, že jakmile v sobotu ráno vyjdou z vesnického kostela a Lydiin prst bude zdobit prastarý rodinný prsten Blydonovy rodiny, skončí on sám v ústavu pro duševně choré.

„Nede! Nede!”

Byl to pronikavý ženský hlas. Znal jej až příliš dobře. „Nesnaž se mi vyhýbat! Vidím tě!”

K čertu! Byla to jeho sestra. Obvykle se za ní vždy objevila ještě kolébající se Emma, připravená uštědřit mu lekci, jakmile se Bella nadechne k dalšímu proslovu.

A - dobrý bože - zítra by ještě měla přijet jeho matka, aby doplnila tento děsivý trojspolek. Ned se při té myšlence otřásl.

Pobídl koně do klusu - co nejrychleji se chtěl dostat k domu - a hodlal přejít do trysku, jakmile si bude jistý, že tím nikoho cestou neohrozí.

„Nede!” vyjekla Bella, která nyní zjevně zapomněla na dekorum, důstojnost a dokonce i nebezpečí. Rozběhla se cestičkou, aniž zaznamenala, že má v cestě kořeny stromu.

Rána!

Ned trpitelsky zavřel oči a zastavil koně. Ted už se mu uniknout nepodaří. Když oči otevřel, Bella seděla na cestě v prachu a tvářila se rozladěně, což jí nijak neubíralo na odhodlanosti.

„Bello! Bello!”

Ned se podíval za svou sestru a spatřil sestřenku Emmu, pohybující se kolébavou chůzí vpřed tak rychle, jak jí to její tělo dovolilo.

„Jsi v pořádku?” zeptala se Emma druhé ženy, načež se otočila k Nedovi a zeptala se: „Je v pořádku?” Shlédl na svou sestru. „Jsi v pořádku?” „A ty jsi v pořádku?” „Co je to za otázku?”

„Velmi přiléhavá otázka,” opáčila Bella, chytila se Emminy nabízené ruky a vyškrábala se na nohy, přičemž těhotnou ženu málem povalila. „Celý týden se mi vyhýbáš…”

„Vždyť jsme tu jen dva dny, Bello.”

„Nu, mně to připadá jako týden.”

Ned nemohl nesouhlasit.

Když neodpověděl, Bella se na něj ušklíbla. „Budeš tady sedět na koni, nebo slezeš a promluvíš si se mnou jako rozumná lidská bytost?”

Ned to zvažoval.

„Je to nezdvořilé,” vložila se do toho Emma, „zůstávat v sedle, když tady stojí dvě dámy.”

„Vy nejste žádné dámy,” zamumlal, „jste příbuzné.”

„Nede!”

Otočil se k Belle. „Určitě nejsi nijak zraněná?”

„Ne, jistěže ne. Já.” Belliny jasně modré oči se doširoka otevřely, jakmile pochopila jeho úmysly.

„Vlastně mám pocit, že mám trochu zesláblý kotník a.” Několikrát zakašlala, jako by jí to mohlo pomoci dokázat, že má poraněný kotník.

„Dobrá,” zhodnotil stručně situaci. „Pak tedy nepotřebuješ moji pomoc.” S tím pobídl svého koně a obě ženy nechal za sebou. Možná byl nezdvořilý, ale Bella byla jeho sestra a musela ho mít ráda za všech okolností. Krom toho si s Nedem jistě chtěla promluvit o jeho blížící se svatbě, což byla ta poslední věc, o které chtěl hovořit.

Mířil na západ. Nejprve proto, že tím směrem vedla cesta, která mu nabízela nejsnazší únik, ale pak se rozhodl, že se podívá na pozemky, jež jsou Lydiiným věnem. Aby si připomněl, co je pravým důvodem, proč se vlastně žení. Potřeboval to, aby si udržel alespoň trochu vyrovnanou mysl. Byly to překrásné pozemky, zelené a plodné, s malebnými rybníčky a jabloňovými sady.

„Máš rád jablka,” zabručel si Ned sám pro sebe. „Vždycky jsi měl rád jablka.” Jablka jsou dobrá. Bude pěkné mít sad.

To téměř stojí za to se oženit.

„Koláče,” pokračoval. „Dortíky. Nekonečně mnoho koláčů a dortíků. A jablečné šťávy.”

Jablečná šťáva je dobrá věc. Velice dobrá věc. Když bude srovnávat své manželství s jablečnou šťávou, nejpozději do týdne z toho zešílí.

Zamžoural do dáli a pokoušel se odhadnout, kam až sahají Lydiiny pozemky. Nebude to dál než pět minut jízdy, pomyslel si a.

„Haló! Haló! Halóóó!” Ach, báječné. Další ženská.

Ned zpomalil svého koně a rozhlížel se kolem, zda nespatří, odkud se ten hlas ozývá. „Tady! Prosím, pomozte!”

Otočil se doprava a za sebou okamžitě uviděl dívku. Nechápal, jak to, že si jí nevšiml už dřív. Seděla na zemi a v zelených šatech na první pohled téměř splývala s trávou a nízkým křovím. Dlouhé hnědé

vlasy měla stažené dozadu způsobem, jaký by rozhodně neprošel v žádném londýnském salonu, nicméně její cop byl okouzlující.

„Dobrý den!” zvolala. Tentokrát to znělo trochu nejisté.

Neochotně koně zastavil a seskočil na zem. Po ničem teď netoužil tolik jako po troše soukromí. Nejideálněji cválat po polích a na svět shlížet z koňského hřbetu. Jenže byl gentleman (navzdory bídnému jednání se svou sestrou) a nemohl ignorovat dámu v nesnázích.

„Něco se vám přihodilo?” dotázal se, když se k ní blížil.

„Obávám se, že jsem si vymkla kotník,” odvětila a trhla sebou, jak se pokusila vyzout si botu.

„Procházela jsem se a.”

Vzhlédla a potom několikrát zamrkala svýma velkýma šedýma očima. „Ach.”

„Ach?” zopakoval. „Vy jste lord Burwick.”

„Vskutku.”

Její úsměv náhle postrádal veškerou vřelost. „Jsem Lydiina sestra.”

Charlotta Thorntonová si připadala jako hlupák a nesnášela, když si tak připadala.

Ne že by předpokládala, že někdo má tento pocit v oblibě, ale tentokrát jí to připadalo obzvláště rozčilující.

Vydala se na procházku, protože chtěla uniknout davům hostů, kteří na týden okupují dům, kde slaví svatbu její starší sestry.

Charlotta netušila, proč Lydia potřebuje, aby její svatbu vidělo padesát lidí. A ten počet ještě nezahrnoval ty, kteří plánovali přijet až v den svatby.

Ale Lydia to tak chtěla, či spíše matka to tak chtěla, takže nyní byl jejich dům přeplněn až po střechu, stejně jako domy v sousedství a všechny místní hostince. Charlotta už z toho začínala být zoufalá. A tak raději utekla dřív, než ji někdo požádá o pomoc v nějaké strašlivě důležité záležitosti, aby třeba zajistila, že vévodkyni z Ashbournu bude doručena ta nejlepší čokoláda.

Jenže když Charlotta vešla do stájí, zjistila, že čeledíni půjčili její klisnu jednomu z hostů. Obhajovali se tím, že jim to dovolila její matka, což ovšem Charlottinu náladu nikterak nezlepšilo.

A tak se vydala na procházku pěšky. Vyšla uličkou a toužila jen najít požehnaný klid a ticho. Jenže pak stoupla do díry, kterou vyhloubil krtek. Ještě ani nedopadla na zem a už si uvědomila, že má vymknutý kotník. Nohu měla v botě celou oteklou. Vzhledem k tomu, jak se dnešní den vyvíjel, samozřejmě měla na sobě natahovací boty, a ne ty s tenkými černými pásky, které se tak snadno a rychle zouvají.

Jediným světlým bodem dnešního dopoledne bylo, že aspoň nepršelo. Při její smůle jí ale bylo jasné, že ani to dlouho nevydrží. Nebe už šedlo.

A ted se ještě ke všemu ukázalo, že jejím zachráncem není nikdo jiný než Edward Blydon, vikomt Burwick, který se má za tři dny oženit s její starší sestrou. Podle Lydie to byl naprostý zhýralec, postrádající sebemenší citlivost ke křehkým ženským pocitům.

Charlotta si nebyla úplně jistá, co jsou to vlastně ty křehké ženské pocity, a osobně pochybovala, že podobný pocit někdy zažila. Mladého vikomta to ale každopádně nestavělo právě do dobrého světla. Podle Lydiina popisu to byl neotesanec, a ještě ke všemu nesnesitelný. V žádném případě ne takový druh gentlemana, který by se hodil na zachraňování slečen v nesnázích.

Zcela určitě vypadal jako zhýralec. Charlotta sice nebyla takovým romantickým snílkem jako Lydia, ale to neznamenalo, že nevěnovala pozornost mužovu vzhledu. Edward Blydon - neboli Ned, jak mu říkala Lydia - měl tak neuvěřitelně jasně modré oči, že podobné u žádného člověka nikdy neviděla. U kohokoli jiného by takové oči působily zženštile (obzvláště v kombinaci s těmi hříšně dlouhými tmavými řasami), ale Ned Blydon byl vysoké a mužné postavy. Každý musel odhadnout, že pod jeho kabátem a kalhotami se skrývá sportovní svalnatá postava. To by poznal každý, kdo by se na něj pořádně podíval, což tedy Charlotta rozhodně neudělala.

Nu dobrá, tak se na něj podívala. Ale jak se na něj mohla nepodívat? Tyčil se nad ní jako nějaký nebezpečný bůh a jeho mohutná postava zastiňovala slunce.

„Aha, ano,” prohlásil blahosklonně. „Carolina.”

Carolina? Setkali se pouze třikrát. „Charlotta,” opravila jej znechuceně.

„Charlotta,” zopakoval a měl v sobě tolik zdvořilosti, aby se kajícně pousmál.

„Carolinu máme taky,” přiznala poctivě. „Je jí patnáct.”

„Tudíž je příliš mladá na to, aby se vydala sama ven, předpokládám.”

Nepochybně se jí tím snažil naznačit, že ona je na to rovněž příliš mladá. Přimhouřila oči nad jeho výsměšným tónem. „Káráte mě?”

„Toho bych se ve snu neodvážil.”

„Protože mně není patnáct,” odsekla drze, „a chodím si sama na procházky, kdykoli se mi zachce.”

„To jistě ano.”

„Pravdou je, že pěšky moc často nechodím,” přiznala, jakmile ji trochu uklidnil jeho náhle uhlazený výraz. „Jezdím na koni.”

„Tak proč jste tady bez koně?” zeptal se a poklekl vedle ní.

Ohrnula rty do obzvláště znechuceného úšklebku. „Někdo si vzal moji klisnu.” Povytáhl obočí.

„Někdo?” „Nějaký host,” objasnila.

„Aha,” přitakal soucitně. „Zdá se, že těch se tu teď motá spousta.”

„Je to tu jako zamořené sarančaty,” zamručela. Ihned si ale uvědomila, že její poznámka byla neomluvitelně hrubá. Ten muž ostatně nepůsobil jako neotesanec, jak ho líčila její sestra. A Charlotta teď nazvala jeho svatební hosty sarančaty. „Omlouvám se,” řekla a střelila po něm váhavým pohledem.

„Nemáte za co,” odpověděl. „Proč si myslíte, že jsem na vyjížďce?” Zamrkala. „Ale je to vaše svatba.”

„Ano,” ušklíbl se. „To je, či snad ne?”

„Nu ano,” odpověděla, jelikož vzala jeho otázku doslova. Samozřejmě věděla, že Ned žádnou odpověď nečeká. „Je to vaše svatba.”

„Prozradím vám malé tajemství,” prohlásil a lehce se dotkl její boty. „Mohu?”

Přikývla a snažila se nefňukat, když jí stahoval botu. „Svatby,” oznámil, „jsou pro ženy.”

„Člověk by si myslel, že je k tomu nutný alespoň jeden muž,” opáčila.

„To je pravda,” připustil a konečně se mu podařilo vyzout jí botu. „Ale upřímně, co má ženich na práci krom toho, že tam stojí a pak řekne ,Ano’?”

„Musí požádat o ruku.”

„Pche.” Nesouhlasně zavrčel. „To zabere jen chviličku a mimoto se to dělá měsíce předem. Když dojde na svatbu, žádost o ruku už si nikdo ani nepamatuje.”

Charlotta věděla, že jeho slova jsou pravdivá. Ne že by ji někdy někdo požádal o ruku, ale když se ptala Lydie, co vikomt říkal, když se jí ptal, zda by si ho vzala, Lydia jen s

povzdechem odpověděla: „Nevybavuji si to. Určitě to bylo něco strašlivě obyčejného.”

Charlotta obdařila svého budoucího švagra soucitným úsměvem. Lydia o něm nikdy nemluvila moc dobře a Charlottě se zdálo, že nakonec není až tak příšerný. Vlastně s ním pociťovala jakousi spřízněnost, protože oba utekli ze sídla Thorntonových, aby našli ticho a klid.

„Nemyslím, že to máte zlomené,” řekl, zatímco jí jemně tiskl prsty na kotník.

„Ne, jsem si jistá, že to nemám zlomené. Zítra už to jistě bude mnohem lepší.”

„Myslíte?” dotázal se Ned s pochybovačně zdviženým koutkem úst. „Zítra to jistě lepší nebude. Potrvá alespoň týden, než budete schopná zase normálně chodit.”

„Ne, týden ne!”

„No, možná že ne. Nejsem žádný doktor. A nějakou dobu budete kulhat.”

Dlouze povzdechla a z toho povzdechu bylo znát utrpení. „Jako Lydiina čestná družička budu vypadat úchvatně, nemyslíte?”

Ned vůbec netušil, že tuto funkci bude zastávat ona. Vlastně věnoval jen pramalou pozornost detailům ohledně svatby. Nicméně dobře předstíral zájem, a tak zdvořile přikývl a zamumlal cosi, co nedávalo příliš velký smysl. Snažil se nevypadat překvapeně, když vykřikla: „Možná, že teď to nebudu muset dělat!” Dívala se na něj s nepochybnou radostí, velké šedé oči jí zářily. „Mohla bych tu funkci přenechat Carolině a sama se schovat někde vzadu.”

„Vzadu?”

„V kostele,” vysvětlila. „Nebo vpředu. Je mi jedno, kde. Každopádně se teď možná nebudu muset stát součástí tohohle mizerného obřadu. Jé!” Ruka jí vyletěla k ústům a tváře jí okamžitě zrudly.

„Omlouvám se. Je to váš mizerný obřad, že?”

„Tak mizerný, jak jen lze slovy vyjádřit,” prohlásil a jen těžko dokázal skrýt jiskřičky pobavení ve svých očích.

„Ano.”

„To ty žluté šaty,” zavrčela, jako by to vysvětlovalo vše.

Pohlédl na její zelený jezdecký oděv. Byl si naprosto jistý, že nikdy nepochopí, jak funguje ženský mozek.

„Prosím?”

„Mám si vzít žluté šaty,” oznámila mu. „Jako by nestačilo, že tam budu muset celou tu dobu sedět, Lydia mi ještě ke všemu vybrala žluté šaty.”

„Proč bude ten obřad tak děsivý?” zeptal se Ned, který rovněž pociťoval určité obavy.

„Lydia by měla vědět, že ve žluté vypadám příšerně,” pravila Charlotta, naprosto ignorujíc jeho dotaz.

„Jako oběť moru. Všichni ti lidé nejspíš s křikem prchnou z kostela.”

Ned by se měl cítit znepokojen představou, že se jeho svatební obřad zvrhne v masovou hysterii, místo toho jej ale zneklidňovalo, že mu ta představa připadá utěšující. „Co je na tom obřadu špatného?” dotázal se znovu a nepatrně zavrtěl hlavou, když si vzpomněl, že minule na jeho otázku neodpověděla.

Našpulila rty a začala si prohmatávat kotník. Nedovi příliš pozornosti nevěnovala. „Viděl jste program?”

„Totiž… ne.” Začínal si myslet, že právě to je chyba.

Podívala se na něj a v jejích velkých šedých očích se zračila lítost. „Tak to jste měl.” To bylo jediné, co řekla.

„Slečno Thorntonová,” oslovil ji co nejvážnějším tónem.

„Ten program je velmi dlouhý,” řekla. „Budou tam i ptáci.”

„Ptáci?” zopakoval. Málem se tím slovem zadusil, nakonec z toho dostal záchvat kašle.

Charlotta vyčkávala, až přestane kašlat. Pak se s podezřele nevinným výrazem dotázala: „Vy jste to nevěděl?”

Nedokázal udělat nic jiného, než se mračit.

Rozesmála se sladkým melodickým smíchem, načež vyhrkla: „Vůbec nejste takový, jak říkala Lydia.” Tak tohle bylo zajímavé. „Nejsem?” otázal se úmyslně nezaujatě.

Polkla a zdálo se, že lituje svého prostořekého jazyka. Přesto ale něco říct musela, a tak Ned trpělivě čekal. Nakonec se Charlotta rozhodla sestru krýt. „Nu, vlastně toho mnoho neřekla. To mě zřejmě přivedlo k domněnce, že jste takový rezervovaný.”

Usedl do trávy vedle ní. Její společnost mu byla příjemná. V domě Thorntonových musel být neustále ve střehu mezi všemi těmi lidmi. „A co vás přivedlo k tomuto závěru?”

„Nevím. Zřejmě jsem usoudila, že kdybyste nebyl rezervovaný, vaše rozhovory s ní by byly trochu.” Zamračila se. „Jak to říct?”

„Družnější?”

„Přesně tak!” Obdařila jej výjimečně zářivým úsměvem, až z toho Ned zalapal po dechu. Lydia se na něj nikdy takhle neusínala.

A co hůř, nikdy po tom ani nezatoužil.

Ale Charlotta Thorntonová., to byla žena, která se uměla usmívat. Úsměv byl na jejích rtech, v jejích očích, vyzařoval jí přímo z duše.

Hrome, ten úsměv doputoval až do jeho těla, do oblastí, kterých by se ničí švagrová rozhodně neměla dotknout.

Měl by se okamžitě zvednout, měl by vymyslet nějakou výmluvu, proč ji musí ihned odvézt zpátky domů - měl by udělat cokoli, co by ukončilo jejich rozhovor. Nic totiž nebylo nepřijatelnějšího než toužit po své švagrové, jíž se Charlotta za tři dny stane.

Jenže jeho výmluvy by vyzněly falešně, jelikož jí předtím prozradil, že po ničem netouží tolik jako uniknout předsvatebnímu veselí.

A netřeba se zmiňovat, že jistá část jeho těla, která se chovala nevhodně, by byla jasně patrná, kdyby Ned vstal.

A tak se rozhodl prostě si užívat její společnosti, jelikož od té doby, co sem před dvěma dny přijel, si ničí společnosti užívat nedokázal. Zatraceně, vždyť ona byla jedinou osobou, která se mu nepokoušela blahopřát, anebo mu radit, jak má žít, jak to dělala jeho sestra se sestřenicí.

Charlotta Thorntonová mu vlastně připadala okouzlující. Sice si byl jistý, že na její úsměv zareagoval děsivě, nicméně se to přihodilo jen jednou a nijak se neztrapnil. Usoudil tedy, že když budou pokračovat v rozhovoru, k žádné újmě nedojde.

„Správně,” prohlásila, aniž by si uvědomovala jeho fyzické nepohodlí. „Kdyby totiž vaše rozhovory s ní byly družnější, pak by mi jistě měla mnohem víc co vyprávět.”

Ned si pomyslel, že může být vděčný, že se jeho budoucí žena nevyžívá v indiskrétních rozhovorech. Jedna nula pro Lydii. „Možná,” začal poněkud ostřejším tónem, než zamýšlel, „že si Lydia nepotrpí na řečičky.”

„Lydia?” dotázala se nevěřícně Charlotta a odfrkla. „To těžko. Vždycky mi vykládá všechno o.”

„O čem?”

„O ničem,” odpověděla rychle, aniž by se mu podívala do očí.

Ned dobře věděl, že by na ni neměl naléhat. Ať už chtěla říct cokoli, rozhodně by to pro Lydii nebylo nic lichotivého. A pokud by měl o Charlottě říct jednu jedinou věc, už pochopil, že když dojde na lámání chleba, je velmi loajální. A rozhodně nechtěla vyzradit žádné sestřino tajemství.

Zvláštní. Nikdy ho nenapadlo, že žena jako Lydia by mohla mít tajemství. Vždycky mu připadala taková.

nemastná neslaná. Vlastně to byla tato její nijakost, co ho přesvědčilo, že jejich manželství není zas tak špatný nápad. Když už svou ženu nebude milovat, aspoň ho nebude otravovat.

„Myslíte, že už by bylo bezpečné se vrátit?” zeptal se a hlavou přitom kývl směrem k sídlu Thorntonových. Mnohem raději by tady zůstal s Charlottou, jenže předpokládal, že by bylo nevhodné zdržovat se v její společnosti ještě déle. Krom toho ted se cítil trochu. klidnější a už by dokázal vstát, aniž nastane nějaká trapná situace.

Nepředpokládal sice, že by taková nevinná dívka jako Charlotta Thorntonová věděla, co to znamená, když má muž vyboulené kalhoty, ale stejně.

„Bezpečné?” zopakovala.

Usmál se. „Ze už se na nás nevrhnou ta sarančata.” „Aha.” Posmutněla. „Pochybuji. Myslím, že matka zorganizovala jakýsi oběd pro dámy.” Široce se usmál. „Výborně.”

„Pro vás možná,” opáčila. „Já tam zřejmě budu očekávána.”

„Čestná družička?” dotázal se s potutelným úsměvem. „V tom případě jste jistě očekávána. Vlastně bez vás nejspíš ani nemohou začít.”

„Pozor na jazyk. Jestli dostanou hlad, ani si nevšimnou, že tam nejsem.”

„Hlad? Vidíte, vždycky jsem si myslel, že ženy jedí jako ptáčci.”

„To jenom před muži. Jakmile odejdete, vrhneme se na šunku a čokoládu.” „Dohromady?”

Rozesmála se sytým, melodickým smíchem. „Jste vskutku zábavný,” pravila s úsměvem.

Naklonil se k ní se svým nejnebezpečnějším výrazem. „Cožpak nevíte, že zhýralci byste nikdy neměla říkat, jak je zábavný?”

„Ach, vy přece nemůžete být žádný zhýralec,” řekla podezíravě.

„A pročpak ne?” „Berete si moji sestru.”

Pokrčil rameny. „I zhýralci se musejí nakonec oženit.”

„Ale neberou si někoho, jako je Lydia,” odvětila s odfrknutím. „Ta by byla pro zhýralce nejhorší možnou ženou.” Zadívala se na něj s jedním z těch širokých slunečných úsměvů. „Ale nemáte se naprosto čeho bát, protože jste zjevně velmi rozumný muž.”

„Nevím, jestli mi někdy nějaká žena řekla, že jsem rozumný,” zabručel.

„Můžu vás ujistit, že to bylo míněno jako největší kompliment.”

„To jistě ano,” zamumlal.

„Zdá se tak snadné mít zdravý rozum,” řekla a svá slova doprovodila mávnutím ruky. „Nechápu, proč zdravým rozumem nedisponuje více lidí.”

Ned se rozesmál, přestože se snažil ovládnout. Měl stejný pocit, ačkoli ho nikdy nenapadlo to formulovat do takové věty.

A potom si povzdechla. Byl to něžný a unavený zvuk, který ho zasáhl přímo do srdce. „Asi bych se už měla vrátit,” řekla, nepříliš nadšená tou vyhlídkou.

„Nebyla jste pryč nijak dlouho,” poznamenal Ned, který chtěl za každou cenu prodloužit jejich rozhovor.

„Vy jste nebyl pryč dlouho,” opravila ho. „Já jsem odešla už před hodinou. A máte pravdu, tomu obědu se stejně nevyhnu. Matka bude příšerně rozzlobená. To nějak zvládnu, ale nebylo by to správné vůči Lydii. Koneckonců jsem její čestná družička.”

Zvedl se a podal jí ruku. „Jste velmi dobrá sestra, že ano?”

Upřeně se na něj zadívala a vložila mu své prsty do dlaně. Skoro jako by se mu snažila pohlédnout přímo do duše. „Snažím se,” odpověděla tiše.

Ned si vzpomněl na svou sestru, jak seděla v prachu na cestě a ječela na něj, a trhl sebou. Nejspíš by za ní měl zajít a omluvit se jí. Koneckonců je jeho jediný sourozenec.

Když ale uháněl zpět k sídlu Thomtonových a Charlotta seděla v sedle za ním, s rukama kolem jeho pasu, nedokázal vůbec myslet na Bellu.

Ani na Lydii.

Oběd probíhal přesně tak, jak Charlotta předpokládala. Byl nudný.

Ne že by se to nedalo vydržet, alespoň jídlo bylo dobré. Celkově to byla nuda.

Nakladla si na talíř šunku a čokoládu (nemohla uvěřit, že její matka servíruje obojí najednou, to asi na počest vikomta) a usadila se do křesla v rohu, kde doufala, že ji nikdo nebude vyrušovat.

A skutečně ji nikdo až do samého konce nerušil. Pak do vedlejšího křesla usedla Lydia.

„Musím s tebou mluvit,” zašeptala.

Charlotta se rozhlédla doprava, pak doleva a snažila se zjistit, proč má Lydia potřebu to takhle oznamovat. „Tak mluv,” řekla. „Ne tady. V soukromí.”

Charlotta rozkousala poslední sousto čokoládového dortu a polkla. „Tady těžko někde najdeš větší soukromí,” okomentovala situaci.

Lydia po ní střelila velice znepokojeným pohledem. „Sejdeme se radši za pět minut v tvojí ložnici?”

Charlotta s pochybovačným výrazem pohlédla na všechny ty oslavující lidi. „To si vážně myslíš, že odtud dokážeš za pět minut uniknout? Matka vypadá, jako že se výborně baví, a pochybuju, že by chtěla.”

„Budu tam,” ujistila ji Lydia. „Věř mi. Ty běž hned, aby nás nikdo neviděl společně odcházet.”

To Charlotta nedokázala přejít bez komentáře. „Lydie, jsme přece sestry. Těžko by někomu připadalo divné, kdybychom odešly spolu.”

„Ale přesto,” odvětila Lydia.

Charlotta se rozhodla raději dál nevyptávat. Lydia občas mívala manýry, jako by byla slavnou herečkou, a když si vzala do hlavy, že je třeba promluvit si o něčem důležitém, Charlotta se raději nevyptávala na její myšlenkové pochody. „Nu dobrá,” uzavřela to a odložila talíř na další prázdné křeslo vedle sebe. „Budu tam.”

„Dobře,” řekla Lydia a kradmo se rozhlédla kolem. „A nikomu ani slovo.”

„Proboha,” povzdechla Charlotta, přestože Lydia už odkráčela. „Komu bych to asi tak vykládala?”

„Ach, můj bože!” vyjekla Charlotta. „Je fantastické se tu s vámi setkat.”

Ned se pomalu rozhlížel po síni. Cožpak ji sem nepřivezl sotva před hodinou? „Nepřipadá mi to zrovna jako podivná náhoda,” přinutil se poukázat na tento fakt.

„No ano,” přitakala, „jenže vzhledem k tomu, že dřív se naše cesty nikdy nezkřížily, nyní mi to dvakrát za den připadá pozoruhodné.”

„Vskutku,” zamručel, přestože jemu to vůbec pozoruhodné nepřipadalo. Potom ukázal na ženu po svém boku. „Mohu vám představit svou sestru? Slečno Thorntonová, moje sestra lady Blackwoodová. Bello, tohle je slečna Charlotta Thorntonová. Je to Lydiina mladší sestra,” vysvětlil.

„Už jsme se seznámily,” oznámila Bella s nepatrným úsměvem. „Ale zatím jsme neměly možnost vyměnit si více než pár nejzákladnějších zdvořilostních frází.”

„Těší mě, že se poznáme blíž, lady Blackwoodová,” pravila Charlotta.

„Prosím, říkej mi Bello. Vždyť za pár dnů z nás budou skoro sestry.” Přikývla. „A já jsem Charlotta.”

„Potkal jsem Charlottu dnes dopoledne,” ozval se Ned, ačkoli vůbec netušil, proč vlastně přichází s touto informací.

„Ty ses předtím s Lydiinou sestrou nikdy nesetkal?” dotázala se Bella překvapeně.

„Jistěže ano,” odpověděl. „Dneska ráno jsem na ni narazil venku.”

„Poranila jsem si kotník,” objasnila Charlotta. „A on mi obdivuhodně pomohl.”

„A co vlastně váš kotník?” zeptal se Ned. „Neměla byste moc chodit.”

„Já nechodím. Já….”

„Kulhám?”

Obdařila ho provinilým úsměvem. „Ano.”

„Uviděl jsem ji v polích,” pověděl Ned své sestře, ale ani se na ni nepodíval. „Vyjel jsem si ven, abych unikl těm davům.”

„Stejně jako já,” vložila se do toho Charlotta. „Až na to, že já musela pěšky.”

„Jeden z čeledínů půjčil jejího koně nějakému hostu,” řekl Ned. „Věřila bys tomu?”

„Moje matka mu k tomu dala svolení,” vysvětlila Charlotta a obrátila oči v sloup.

„Stejně.”

Souhlasně přikývla. „Stejně.”

Bella zírala z jednoho na druhého. „Uvědomujete si, že za sebe vzájemně dokončujete věty?”

„Ne, neuvědomujeme,” opáčila Charlotta, zatímco Ned promluvil výrazně pohrdavým tónem. „Nebud absurdní.”

„Spíš mluvíme moc rychle,” řekla Charlotta.

„A ignorujeme tě,” doplnil Ned.

„Ale nedokončujeme za sebe vzájemně věty,” dodala Charlotta.

„Nu, právě jste to udělali,” oznámila Bella.

Charlotta odpověděla jen prázdným pohledem. Nakonec dodala: „Jsem si jistá, že se mýlíte.”

„A já jsem si jistá, že ne,” odvětila Bella, „ale těžko to něco znamená.”

Ve skupince zavládlo trapné mlčení. Nakonec jej prolomila Charlotta, která si odkašlala a řekla:

„Obávám se, že musím odejít. Mám se ve svém pokoji sejít s Lydii.”

„Pozdravujte ji ode mě,” řekl Ned uhlazeně a uvažoval, proč sebou Charlotta trhla, sotva se zmínila o svém setkání s Lydii.

„Budu,” odpověděla a tváře jí trochu zrůžověly.

Ned zamyšleně povytáhl obočí. Lhala snad Charlotta o tom, že se má nahoře sejít s Lydii? A pokud ano, proč si myslela, že ho to bude zajímat? Jaké by mohla mít tajemství, které by ho mohlo zajímat?

„Dávejte pozor na ten kotník,” poradil jí. „Až dojdete do svého pokoje, podložte si nohu polštářem.”

„Skvělý nápad,” přikývla. „Děkuji.”

S tím odkulhala a za chvilku mu zmizela z dohledu.

„Tak to bylo zajímavé,” zhodnotila to Bella, jakmile byla Charlotta mimo doslech.

„Co bylo zajímavé?” zeptal se Ned.

„Tohle. Ona. Charlotta.”

Nechápavě se na ni zadíval. „Mluvím pouze anglicky, Bello.” Pohodila hlavou směrem, jakým Charlotta odešla. „Tuhle by sis měl vzít.”

„Ach bože, Bello, nezačínej zase.”

„Vím, že jsem říkala.”

„Nevím, co jsi říkala,” vyštěkl.

Zadívala se na něj, načež se obezřetně rozhlédla kolem. „Tady nemůžeme mluvit,” řekla. „Nebudeme mluvit nikde.”

„Ale ano,” opáčila a už ho táhla do nedalekého salonku. Jakmile zavřela dveře, obrátila se k němu a z jejího výrazu čišel čirý sesterský zájem. „Nede, musíš mě vyslechnout. Nemůžeš si vzít Lydii Thorntonovou. Ona se k tobě vůbec nehodí.”

„Lydia je dokonale přijatelná,” odvětil úsečně.

„Slyšíš se, co říkáš?” vyhrkla. „Dokonale přijatelná? Přece se nechceš oženit s někým přijatelným, Nede. Chceš si vzít ženu, která ti rozezpívá srdce, která ti vyvolá úsměv na tváři pokaždé, když vejde do pokoje. Věř mi, já to

vím.”

On to taky věděl. Bella a její manžel se vzájemně hluboce milovali, byli si tak oddáni, že to Nedovi někdy připadalo až hrozné, většinou to ale shledával utěšujícím a milým.

Až dosud, neboť teď vůči tomu začínal pociťovat -dobrý bože - žárlivost.

To mu samozřejmě okamžitě pokazilo náladu ještě víc. „Nede,” Bella se nenechala odbýt.

„Posloucháš mě vůbec?”

„Moc dobře,” vyštěkl, neschopen zabránit tomu, aby si svou zlost vylil na sestře. „Tak mi pověz, jak bych se z toho měl vykroutit. Měl bych jí dát košem tři dny před svatbou?”

Bella jenom zamrkala, ale Neda tím neobelstila. Moc dobře věděl, že mozek jeho sestry pracuje tak rychle, že ho překvapovalo, že nevidí páru stoupající z jejích uší. Pokud existoval nějaký způsob, jak tři dny před svatbou zrušit zasnoubení, byl si jist, že Bella na ten způsob přijde.

Mlčela tak dlouho, že už si Ned začínal myslet, že jejich rozhovor skončil. „Jestli je to všechno, pak.,” zmlkl a postoupil směrem ke dveřím.

„Počkej!”

Znaveně zaúpěl. Beztak nemohl doufat v nic víc. „Uvědomuješ si, cos řekl?” zeptala se a položila mu ruku na rukáv.

„Ne,” odvětil nepřítomně a zadoufal, že by to mohlo skončit.

„Požádal jsi mě, abych ti řekla, jak by ses mohl vykroutit z toho sňatku. Víš, co to znamená? To znamená, že se z toho chceš vykroutit,” prohlásila na jeho vkus dost samolibě.

„Nic takového to neznamená,” opáčil Ned. „Všichni zkrátka nemáme to štěstí, abychom se brali z lásky, Bello. Je mi skoro třicet. Pokud se neožením teď, pak už asi sotva. Nemládnu.”

„Jednou nohou v hrobě ještě nejsi,” ušklíbla se.

„Za tři dny se ožením,” prohlásil neústupným hlasem. „Měla by ses s tím smířit.”

„Opravdu ta půda za to stojí?” zeptala se Bella tak naléhavě, jak to jen bylo možné. „Dvacet akrů, Nede. Dvacet akrů za tvůj život.”

„Budu předstírat, že jsi to neřekla,” odvětil strnule. „Nenalhávej sám sobě, že tady jde o něco jiného než o zisk,” řekla Bella.

„I kdyby,” připustil Ned, „chovám se snad jinak než většina mužů z naší společenské třídy?”

„Ne,” souhlasila, „ale chováš se jinak, než je tvou přirozeností. To není správné, Nede. Pro tebe ne.” Obdařil ji drzým pohledem. „Už můžu jít? Je tímto náš rozhovor uzavřen?”

„Ty jsi lepší, Nede,” povzdechla. „Možná si myslíš, že ne, ale já vím, že ano.”

Polkl a hrdlo měl náhle stažené a vyschlé. Věděl, že má pravdu, a právě to nesnášel. „Ožením se s Lydii Thorntonovou,” prohlásil a jeho hlas mu pojednou zněl tak cize. „Rozhodl jsem se tak už před několika měsíci a za svým rozhodnutím si budu stát.”

Na chviličku zavřela oči. Když je znovu otevřela, byly smutné a plné slz. „Ničíš si život.”

„Ne,” odpověděl stručně. Už nechtěl dál prodlužovat tuto konverzaci. „Dělám jen to, že odcházím z této místnosti.”

Když ale vyšel na chodbu, nevěděl, kam jít. Byl to pocit, který zaregistroval trochu pozdě.

„Proč ti to tak dlouho trvalo?”

Charlotta otevřela dveře svého pokoje a překvapeně pohlédla na Lydii, která už netrpělivě přecházela sem a tam, jako kočka chycená v kleci.

„Nuže,” začala Charlotta, „dneska jsem si poranila kotník a nemůžu chodit moc rychle. A.” Zarazila se. Raději se Lydii nechtěla zmiňovat o tom, že se zapovídala s vikomtem a jeho sestrou. Protože jí před nimi vyklouzlo, že má schůzku s Lydii, a Lydia jí zdůrazňovala, aby to nikomu neříkala.

Ne že by to Charlotta chápala. Lydia ale nevypadala příliš vyrovnaně, a tak ji Charlotta nechtěla znervózňovat ještě víc.

„Jak moc je to zlé?” zeptala se Lydia.

„Co je jak zlé?”

„Tvůj kotník.”

Charlotta pohlédla dolů na svou nohu, jako by úplně zapomněla, že ji má. „Myslím, že to není tak strašné. Závod v běhu bych asi nevyhrála, ale hůl nepotřebuju.”

„Dobře.” Lydia k ní přistoupila blíž a její šedé oči - tak podobné sestřiným - zářily rozrušením.

„Protože potřebuju, abys mi pomohla a chromá mi nepomůžeš.”

„O čem to mluvíš?”

Lydia ztišila hlas do šepotu. „Uteču.”

„S vikomtem?”

„Ne s vikomtem, ty hlupačko. S Rupertem.” „S Rupertem?” Charlotta téměř vykřikla.

„Můžeš se ztišit?” zasyčela Lydia. „Lydie, jsi šílená?” „Šíleně zamilovaná.”

„Do Ruperta?” dotázala se Charlotta nevěřícně. Lydia se zatvářila uraženě. „Jistě je mnohem lepší než vikomt.”

Charlotta pomyslela na Ruperta Marchbankse, zlatovlasého učence, jenž léta bydlel poblíž Thorntonovy rodiny. Charlotta předpokládala, že na Rupertovi není vůbec nic špatného, pokud má někdo rád snílky.

Velice upovídané snílky, pokud vůbec někdo takový může existovat.

Zašklebila se. Takový člověk zcela jistě existoval a jmenoval se Rupert. Když se u nich naposledy zastavil, Charlotta předstírala, že je nastydlá, jen aby unikla nekonečným proslovům o jeho nové sbírce básní.

Charlotta se pokoušela jeho práci přečíst. Koneckonců se jí to zdálo zdvořilé, vzhledem k tomu, že byli sousedé. Po chvíli to ale musela vzdát. Láska se vždycky rýmovala se slovem sázka (uvažovala, zda je Derbyshire krajem hazardních hráčů) a tebe se rýmovalo s nebe tak často, že měla sto chutí Ruperta popadnout a křičet na něj: „Sebe, zebe!” Dobrý bože, vždyť dokonce i chlebe by bylo vhodnější!

Rupertovy básně byly zkrátka příšerné. Hledím na tebe, nad námi nebe.

Lydia ale vždycky vypadala, že je mu příznivě nakloněna. Charlotta ji párkrát slyšela, jak ho tituluje

„ztělesněná duchaplnost”. Zpětně vzato, nejspíš jí mohlo dojít, o co tu vlastně jde.

Jenže jí Rupert připadal tak trapný, že si těžko dovedla představit, že by se do něj někdo mohl zamilovat.

„Lydie,” oslovila svou sestru co nejrozumnějším tónem. „Jak můžeš dávat přednost Rupertovi před vikomtem?”

„Co ty o tom víš?” opáčila Lydia. „Vždyť vikomta ani neznáš. A zcela určitě, ” odfrkla opovržlivě,

„neznáš Ruperta.”

„Vím, že píše naprosto úděsné básně,” zabručela Charlotta.

„Cos to řekla?” vyjekla Lydia.

„Nic,” odpověděla rychle Charlotta, aby se vyhnula takové konverzaci. „Jen že jsem dneska konečně měla možnost promluvit si s vikomtem a připadá mi jako nejpřijatelnější možný manžel.”

„Je strašný,” povzdechla Lydia a svalila se na sestřinu postel.

Charlotta obrátila oči v sloup. Jen žádné hysterické scény. „Lydie, není vůbec strašný.”

„Ani jednou mi nerecitoval verše.”

Zrovna to připadalo Charlottě jako bod k jeho dobru. „A to je problém?”

„Charlotto, to bys nepochopila, jsi ještě příliš mladá.”

„Jsem jen o jedenáct měsíců mladší než ty!”

„Na roky možná,” řekla Lydia s dramatickým povzdechem.

„Ale o několik desetiletí mladší zkušenostmi.”

„Jen o měsíce? ” Charlotta téměř křičela.

Lydia si položila ruku na srdce. „Charlotto, nechci se s tebou přít.”

„Tak přestaň mluvit jako šílená. Jsi zasnoubená a máš se vdávat. Za tři dny. Tři dny!” Charlotta zoufale rozhodila rukama. „Nemůžeš přece utéct s Rupertem Marchbanksem!”

Lydia se posadila tak prudce, že to Charlottu zmátlo. „Můžu,” řekla. „A uteču. Ať už s tvou pomocí, nebo bez

ní.”

„Lydie.”

„Jestli mi nepomůžeš ty, požádám Carolinu,” varovala ji.

„Ach, to nedělej,” zaúpěla Charlotta. „Proboha, Lydie, vždyť Carolině je sotva patnáct. Nebylo by čestné zatáhnout ji do něčeho takového.”

„Když to neuděláš ty, nebudu mít na výběr.”

„Lydie, proč jsi přijala od vikomta nabídku k sňatku, když se ti tak strašně nelíbí?”

Lydia otevřela ústa, aby odpověděla, jenže mlčela a tvářila se neobvykle zamyšleně. Pro jednou si odpustila dramatičnost.

Pro jednou nemluvila o lásce a romantice a poezii a křehkých citech. A když se na ni Charlotta podívala, spatřila v ní svou milovanou sestru, s níž sdílela téměř všechno. I dětství měly stejné.

„Já nevím,” prohlásila nakonec Lydia hlasem sevřeným lítostí. „Myslela jsem, že se to ode mě očekává. Nikoho ani nenapadlo, že by mě mohl požádat o ruku šlechtic. Matka i otec byli tou nabídkou nadšeni. A on je zcela přijatelný, víš.”

„To jsem zjistila,” řekla Charlotta, jelikož sama neměla zkušenost se sňatkovým trhem. Na rozdíl od Lydie nikdy nebyla v Londýně o sezoně. Jednoduše na to nebyly peníze. Jí to ale nevadilo. Celý svůj život strávila v jihovýchodním koutě Derbyshiru a očekávala, že tam prožije i zbytek života.

Thorntonovi sice měli daleko do chudobince, ale pokaždé museli oškubat Petra, aby mohli zaplatit Pavlovi - bylo to drahé. Paní Thorntonová vždycky říkala, že nejdůležitější je zachovat vnější zdání. Charlotta považovala za div, že nikdy nemuseli prodat žádný z pozemků, který sloužil jako Lydiino věno.

Charlottě ale nevadilo, že ona do Londýna nejezdí. Jediným způsobem, jak zaplatit za jednu z nich, bylo rozprodat všechny koně do posledního, což se její otec zdráhal udělat. (A pravdou bylo, že se do toho nechtělo ani Charlottě; měla svou klisničku příliš ráda, než aby ji vyměnila za několikerý krásné šaty.) Mimoto v

jedenadvaceti nebyla Charlotta ještě příliš stará na vdavky a rozhodně si nepřipadala jako stará panna. Nicméně si byla jistá, že jakmile bude Lydia provdaná a pryč z domu, rodiče zaměří svou pozornost na ni.

Ačkoli si vůbec nemyslela, že je to dobré.

„Asi je pohledný,” připustila Lydia.

Mnohem pohlednější než Rupert, pomyslela si Charlotta, ale pochopitelně si to nechala pro sebe.

„A je bohatý,” povzdechla Lydia. „Nejsem prodejná…”

To zjevně ne, když plánuje provdat se na Ruperta, který nemá ani vindru.

„. ale je těžké odmítnout někoho, kdo hodlá poskytnout dary a slavnosti mladším sestrám dotyčné.” Charlotta rozšířila oči. „Opravdu?”

Lydia přikývla. „Tolik toho sice neřekl, ale ty peníze pro něj budou jen almužna. A otci pověděl, že se chce postarat o to, aby byli Thorntonovi zajištěni. To obnáší i zisk pro tebe, či snad ne? Jsi Thorntonová stejně jako já.”

Charlotta se sesunula do židle u stolu. Netušila, že se Lydia chystá učinit takovou oběť pro její dobro. A také samozřejmě pro Carolinu a Georginu. Čtyři dcery byly pro rozpočet rodiny Thorntonových těžkým břemenem.

Pak ale Charlottu napadlo něco strašlivého. Kdo zaplatí svatební oslavy? Předpokládala, že vikomt, jenže bude stěží platit, když ho Lydia pustí k vodě. Už něco Thorntonovým zaplatil předem, nebo matka učinila všechny ty závratné výdaje v domnění, že je pak uhradí lord Burwick?

Což s největší pravděpodobností neudělá, když bude před oltářem marně čekat na nevěstu. Dobrý bože, jaké trápení!

„Lydie,” začala Charlotta s novou naléhavostí. „Musíš si vzít vikomta. Musíš.” Přesvědčovala samu sebe, že to neříká jen proto, aby si zachránila vlastní kůži nebo aby zachránila svou rodinu před krachem. Upřímně věřila, že z

Lydiiných dvou nápadníků je lepší Ned Blydon. Rupert nebyl špatný; jistě by Lydii neublížil. Jenže utrácel peníze, které neměl, a neustále mluvil o věcech, jako je metafyzika a vyšší pocity.

Často bylo vážně těžké ho poslouchat a nesmát se při tom.

Na druhou stranu Ned se zdál solidní a spolehlivý. Hezký a inteligentní, obdařený bystrostí a důvtipem. A hovořil o tématech, která byla rozhodně zajímavá. Byl přesně takovým mužem, jakého by chtěla mít snad každá žena, alespoň podle Charlottina názoru. Jen nechápala, jak to, že to Lydia nevidí.

„To nemůžu udělat,” oznámila Lydia. „Prostě nemůžu. Kdybych Ruperta nemilovala, bylo by to jiné. Dokázala bych přijmout manželství bez lásky, kdybych neměla jinou možnost. Jenže já ji mám. Cožpak to nevidíš? Mám jinou možnost. A vybrala jsem si lásku.”

„Určitě Ruperta miluješ?” dotázala se Charlotta a uvědomila si, že sebou při té otázce trhla. Co když to je jen hloupé pobláznění? Lydia by nebyla první ženou, která by si zničila život tak školáckou chybou, ale Charlotta se nestarala o všechny ty jiné ženy - ony nebyly její sestry.

„Ano,” zašeptala Lydia. „Celou svou duší.”

Duší, pomyslela si Charlotta nevzrušeně. Vzpomněla si, že Rupert to rýmoval se sluší. A jednou dokonce s kuší, což působilo poněkud zvláštně.

„A krom toho,” dodala Lydia, „už je příliš pozdě.” Charlotta pohlédla na hodiny. „Příliš pozdě na co?”

„Na to, abych si vzala vikomta.”

„Nechápu. Svatba má být až za tři dny.”

„Nemůžu si ho vzít.”

Charlotta bojovala s touhou zavrčet. „Ano, to už jsi mi řekla.”

„To, znamená, že nemůžu. “

To slovo se zlověstně vznášelo ve vzduchu, a potom Charlotta pocítila, jako by v ní cosi vybuchlo.

„Ach ne, Lydie, tos neudělala!”

Lydia přikývla a nebyla v tom ani stopa studu nebo lítosti. „Udělala.”

„Jak jsi mohla?” vyjekla Charlotta.

Lydia zasněně povzdechla. „Jak bych to mohla neudělat?”

„Mohla jsi říct ne.”

„Rupertovi nemůžeš říct ne,” zamumlala Lydia. „Ty určitě nemůžeš, to je jisté.”

„Nikdo nemůže,” objasnila Lydia s blaženým úsměvem. „Jsem tak šťastná, že si vybral právě mě.”

„Ach, pro lásku boží,” zaúpěla Charlotta. Vyskočila ze židle, ale málem zavyla bolestí, jak zapomněla na svůj poraněný kotník. „Co budeš dělat?”

„Vezmu si Ruperta,” odpověděla Lydia a zasněný pohled jejích očí vystřídalo jasné odhodlání.

„To není fér vůči vikomtovi!” zdůraznila Charlotta.

„Já vím,” opáčila sestra a v obličeji se jí zračila lítost, která vypadala upřímně. „Ale nevím, co jiného dělat. Kdybych to řekla matce a otci, jistě by mě zamkli v mém pokoji.”

„V tom případě, jestli chceš utéct, musíš to udělat ještě dnes v noci. Čím dřív, tím líp. Nebylo by fér nechat toho chudáka v nejistotě.”

„Nemůžu to udělat dřív než v pátek v noci.”

„Proč ne, k čertu?”

„Rupert nebude připraven.”

„Tak mu řekni, ať je připraven,” zavrčela Charlotta. „Když utečeš až v pátek v noci, nikdo se to nedozví až do sobotního rána, kdy už budou všichni v kostele čekat na tvůj příchod.”

„Nemůžeme utéct bez peněz,” vysvětlila Lydia. „A Rupert nedostane z banky hotovost dřív než v pátek odpoledne.”

„Nevěděla jsem, že Rupert má peníze,” zamumlala Charlotta, která se v tuto chvíli nebyla s to chovat zdvořile.

„Nemá,” odvětila Lydia, jež se zjevně necítila uražena. „Ale dostává pravidelný čtvrtletní příjem od svého strýčka. A dostane ho až v pátek. Banka je neústupná.”

Charlotta zasténala. To dávalo smysl. Kdyby měla možnost dát Rupertovi jeho čtvrtletní příjem, stejně by nemohla ani o den dřív než prvního dubna.

Lokty si opřela o kolena a svěsila hlavu do dlaní. Tohle bylo příšerné. Vždycky byla dobrá v tom, že na každé situaci dokázala najít světlou stránku. I když vše vypadalo bezů těšně, vždy se dokázala na věc podívat z jiného úhlu a najít nějakou pozitivní cestu z problémů.

Dnes ale ne.

Jistá byla jen jediná věc. Bude muset pomoci Lydii s útěkem, jakkoli se jí to zdá nechutné. Nebylo by čestné, aby se Lydia provdala za vikomta poté, co se odevzdala Rupertovi.

Ale nešlo jen o vikomta. Lydia je její sestra. Charlotta chtěla, aby byla šťastná. I když to znamená mít za švagra Ruperta Marchbankse.

Přesto se ale nedokázala zbavit svíravého pocitu v žaludku, když konečně zvedla hlavu, pohlédla na Lydii a řekla: „Pověz mi, co mám udělat.”

„He-he.”

„Je nemocná?” ozval se přívětivý ženský hlas, patřící někomu, koho Charlotta neznala. Oči měla pevně zavřené a soustředila se. Soustředila se na to, aby dokázala věrohodně kýchnout. „He-pší!”

„Já to říkám!” zvolal hlasitě Rupert Marchbanks a pohodil hlavou tak silně, že mu jeho blondaté kudrliny spadly do očí. „Myslím, že kýchá kvůli mně.”

„He-pší!”

„Dobrý bože,” povzdechla Lydia se zájmem. „Vůbec nevypadáš dobře.”

Charlotta chtěla - víc než cokoli jiného - probodnout sestru jízlivým pohledem, jenže to si před tak početným publikem nemohla dovolit. Namísto toho.

„He-pší!”

„ Vím, že kýchá kvůli mně,” oznámil Rupert. „Musí to být mnou. Začala, jakmile jsem se k ní přiblížil.”

„He-pší!”

„Vidíte?” dodal ještě, aniž by se obracel na někoho konkrétního, „kýchá.”

„Tak moc,” ozval se hluboký mužský hlas, který mohl patřit jedině Nedu Blydonovi. „To je dost problematické.”

„Nuže, ona nemůže být mou partnerkou při hře na hledání pokladů,” prohlásil Rupert. „Nejspíš bych ji nechtě

zabil.”

„He-pší!” Charlotta tentokrát kýchla tišeji, jen aby to znělo zas trochu jinak.

„Nepoužil jste nějakou divnou vůni?” zeptala se ho Lydia. „nebo třeba nové mýdlo?”

„Nová vůně!” vykřikl Rupert a oči mu zářily, jako by právě objevil gravitaci. „Ano, mám na sobě novou vůni! Samozřejmě mi ji poslali speciálně z Paříže.”

„Z Paříže?” dotázala se Lydia potěšené. „To jste neřekl.”

Charlotta uvažovala, zda by mohla sestru rýpnout do žeber tak, aby si toho nikdo nevšiml.

„Ano,” pokračoval Rupert, který byl vždycky šťastný, když měl publikum pro debatu o módě či hygieně. „Je to rozkošná kombinace santalového dřeva a kaki.”

„Ne kaki,” zakvílela Charlotta, která už to chtěla mít za sebou. „Z kaki vždycky kýchám.” Snažila se, aby to vyznělo, jako by měla oči zalité slzami, což pochopitelně neměla. Až do včerejška ani nevěděla, co to vlastně kaki

je.

Lydia pohlédla na Neda a zamrkala. „Ach, můj bože,” úpěnlivě zvolala. „Při hře na hledání pokladů si budete muset vyměnit místo s Rupertem. Charlotta rozhodně nemůže strávit odpoledne v jeho společnosti.”

Ned se podíval na Charlottu s jedním obočím zdviženým. Rovněž na něj pohlédla a kýchla.

„Ne,” řekl, načež z kapsy elegantně vytáhl kapesník a otřel si obličej. „To zjevně nemůže.”

Charlotta kýchla znovu a v duchu prosila za odpuštění, neboť tušila, že toto představení bude nucena zopakovat ještě v sobotu v kostele. Lydia a všechny její sestry dobře věděly, že nikdo nedokáže tak dobře předstírat kýchání jako Charlotta. Děvčata Thorntonová si vždycky užívala legrace, když Charlotta naoko kýchala. Naštěstí je při tom matka nikdy nepřistihla, takže ted nikdo neměl nejmenší podezření.

Paní Thorntonová ale byla stejně zaneprázdněna hosty, a tak jen poplácala Charlottu po zádech a poradila jí, aby se napila vody.

„Takže souhlasíte?” zeptala se Lydia Neda. „My se setkáme po hře, samozřejmě.”

„Samozřejmě,” zamumlal. „Budu šťastný v páru s vaší sestrou. Těžko bych mohl odmítnout milostslečnu v takových…”

„He-pší!”

„. nesnázích.”

Charlotta se na něj vděčně usmála. Připadalo jí správné to udělat.

„Ach, děkuji vám, můj pane,” vyhrkla Lydia. „V tom případě hned odejdeme. Musím okamžitě dostat Ruperta od Charlotty.”

„Ano,” pravil mile, „to musíte.”

Lydia s Rupertem zmizeli, odešli i ostatní a zanechali Charlottu samotnou s Nedem. Váhavě k němu vzhlédla. Se založenýma rukama se opíral o zeď a pozoroval ji.

Charlotta opět kýchla, ale tentokrát doopravdy. Možná, že skutečně byla alergická na Ruperta. Ať už se namočil do jakékoli vůně, pořád se zhoubně vznášela ve vzduchu.

Ned povytáhl obočí. „Snad by vám prospěl závan čerstvého vzduchu,” navrhl.

„Ach ano,” vyhrkla Charlotta nedočkavě. Když půjdou ven, bude tam spousta věcí, na něž se bude moci dívat. Stromy, mraky, zvířena - cokoli, co jí umožní nedívat se vikomtovi do očí.

Měla totiž plíživé podezření, že on ví, že to jen předstírala.

Říkala Lydii, že tomu nikdo neuvěří. Ned Blydon rozhodně nebyl žádný zelenáč. Jistě ho nevyvede z míry nějaké mrkání a falešné kýchání. Jenže Lydia trvala na tom, že zoufale potřebuje být nějakou dobu o samotě s

Rupertem, aby si naplánovali útěk, a tak nezbývalo, než aby se stali partnery při hře na hledám pokladů.

Jejich matka bohužel už měla sepsaný seznam týmů a Lydii dala do páru pochopitelně s jejím snoubencem. A jelikož Charlotta měla být v páru s Rupertem, Lydia přišla s tím šíleným plánem. Charlotta si ale nemyslela, že tím Neda obalamutí. Jakmile vyšli ven a párkrát se zhluboka nadechli čerstvého jarního vzduchu, usmál se (ale jen nepatrně) a prohlásil: „To bylo vskutku skvělé představení.”

„Prosím?” podivila se. Hrála jen o čas, protože co jiného jí zbývalo?

Zkontroloval si nehty na rukou. „Moje sestra předvádí ještě působivější kýchání.”

„Ach, můj pane, ujišťuji vás.”

„Nelžete,” řekl a jeho modré oči se zpříma zahleděly do jejích. „Nelžete, abych si vás nepřestal vážit, slečno Thorntonová. Bylo to prvotřídní představení, které by přesvědčilo každého, kdo nezná mou sestru. Nebo vás, předpokládám.”

„Matka tomu uvěřila,” zabručela Charlotta.

„Ne, vskutku?” podivil se a zatvářil se trochu. Nebesa, mohl na ni být hrdý?

„Otec by tomu taky uvěřil,” dodala, „kdyby tam byl.”

„Nechcete mi povědět, kvůli čemu to celé bylo?”

„Nijak zvlášť,” odpověděla s úsměvem a vyhnula se tak jednoznačné odpovědi ano či ne.

„Co váš kotník?” zeptal se. Z tak náhlé změny tématu Charlotta zmateně zamrkala.

„Je to mnohem lepší,” odpověděla obezřetně. Netušila, proč na ni nenaléhá s předchozí otázkou.

„Ted už to skoro ani nebolí. Myslím, že to ani nebylo vymknuté.” Ukázal na cestu vedoucí směrem od domu. „Projdeme se?” zahučel. Váhavě přikývla. Pořád nemohla uvěřit, že to téma nechal jen tak být. A samozřejmě, že nenechal.

„Měl bych vám o sobě něco říct,” začal s pohledem upřeným k vrcholkům stromů. Působilo to podezřele obyčejně. „A co to je?”

„Většinou dostanu to, co chci.”

„Většinou?”

„Téměř vždy.” Polkla. „Chápu.”

Mírně se pousmál. „Chápete?” „Řekla jsem, že ano,” zavrčela.

„Z tohoto důvodu,” pokračoval, jako by její poznámku neslyšel, „mohu bezpečně předpokládat, že než dohrajeme hru na hon za poklady, kterou tak laskavě navrhla vaše matka, vy mi povíte, proč jste se tak snažila, abychom dnes byli partnery.”

„Aha, chápu,” vypravila ze sebe a ihned ji napadlo, jak strašně hloupě to muselo vyznít. Jinou alternativou ale bylo mlčet a průběh celého rozhovoru nechat na Nedovi, což se jí nezdálo o mnoho lepší.

„Chápete?” zeptal se děsivě sametovým hlasem.

„Opravdu?”

Na to neřekla nic; nedokázala přijít na kloudnou odpověd.

„Můžeme si to ulehčit,” řekl a nepřestával se chovat, jako by hovořili o něčem stejně nepodstatném, jako je počasí. „Můžeme si to vyjasnit hned teď. Nebo,” významně se odmlčel, „si můžeme všechno velice, velice zkomplikovat.”

„My?” „Já.”

„To jsem si myslela,” vyhrkla.

„Takže,” prohlásil, „jste připravená povědět mi všechno?”

Podívala se mu přímo do očí. „To jste vždycky tak klidný a ovládáte se?”

„Ne,” odvětil. „Vůbec ne. Vlastně mi bylo řečeno, že můj hněv nahání hrůzu.” S úsměvem se k ní obrátil. „Ale ujede mi to pouze tak jednou či dvakrát za deset let.”

Nervózně polkla. „Ještěže tak.”

Pokračoval dál tím hrozivým způsobem, jako by se musel mistrně ovládat. „Ted nevidím sebemenší důvod, proč bych se měl hněvat, vy snad ano? Vypadáte jako rozumná mladá dáma.”

„Výborně,” zhodnotila situaci. Už v duchu viděla, jak ji ten bídák přiváže ke stromu (s klidným úsměvem ve tváři), pokud mu nenabídne nějaké vysvětlení. „S vámi to nemá nic společného.”

„Opravdu?”

„Je tak těžké tomu uvěřit?” Ignoroval její cynizmus. „Pokračujte.” Rychle přemýšlela. „Jde o Ruperta.” „Marchbankse?” vyslýchal.

„Ano. Nemůžu ho vystát.” To vskutku nebylo daleko od pravdy. Charlottě už víckrát připadalo, že se v jeho společnosti zblázní. „Pomyšlení na to, že s ním strávím celé odpoledne, ve mně vyvolalo paniku. Musím ale říct, že jsem nečekala, že Lydia nabídne takovou výměnu.”

Zdálo se, že ho mnohem víc zaujala její předešlá věta. „Paniku, říkáte?”

Letmo na něj pohlédla. „Zkuste strávit tři hodiny tím, že budete naslouchat, jak vám recituje svoje verše, a pak uvidíme, kdo zpanikaří.”

Ned sebou trhl. „On píše básně?”

„A mluví o psaní básní.” Zatvářil se zhrozeně.

„Když zrovna nerecituje,” pravila Charlotta, která se tím tématem dostávala do varu, „tak mluví o rozboru

poezie a vysvětluje, proč většina lidí postrádá ty správné intelektuální schopnosti porozumět poezii.”

„Ale on je má?”

„Samozřejmě.”

Pomalu přikývl. „Měl bych se asi k něčemu přiznat. Nejsem moc na poezii.” Charlotta si nemohla pomoci a celá se rozzářila. „Ne?”

„Jako bychom při běžné konverzaci mluvili ve verších,” prohlásil s odmítavým mávnutím ruky.

„Cítím to přesně tak!” vykřikla. „Zeptám se vás: Řekl jste někdy ,Moje láska je jak sázka’?”

„Dobrý bože, doufám, že nikdy.” Charlotta vyprskla smíchy.

„Já říkám!” najednou vykřikl a ukázal na baldachýn z listů nad nimi. „To je strom! Jako hrom!”

„Ale prosím vás,” ozvala se Charlotta tónem, který měl vyznít pohrdavě, jenže ji zradil smích. „To i já umím veršovat lépe.”

Střelil po ní ďábelským úsměvem. Charlotta v tu chvíli věděla, proč má v Londýně pověst lamače dívčích srdcí. Mělo by být nezákonné být tak pohledný. Jeden úsměv a cítila jej až ke špičkám prstů na nohou.

„Vážně?” ušklíbl se. „Viděl jsem svou sestru a.”

„A co?” dotazovala se, zatímco hledala slova. „Je ničemné, že jste vybral tak těžké slovo na rýmování, můj pane.”

„A poslal její kostru!” dokončil triumfálně. „Poslal její kostru do., nu, nevím, kam, ale do hrobu ne.” Ve tváři se mu objevil drzý výraz. „To by bylo nezdvořilé, nemyslíte?”

Charlotta se smála tak, že vůbec nebyla schopná odpovědět.

„Správně,” broukl nakonec, evidentně se sebou velmi spokojen. „Ted, když jsme se tedy usnesli, že jsem lepší básník, co je prvním pokladem na našem seznamu?”

Charlotta pohlédla na kousek papíru, na nějž už málem zapomněla. Přitom ho celou tu dobu mačkala v dlani. „Ach ano. Hra na hledače pokladů. No, tak se na to podíváme, je to pírko. Ale nemyslím si, že to všechno musíme hledat popořadě.”

Naklonil hlavu na stranu, jak se snažil přečíst úhledné písmo její matky. „Co dalšího potřebujeme?”

„Červenou cihlu; květ hyacintu - to bude snadné, vím přesně, kde v zahradě rostou; dva listy papíru na psaní, každý z jiné sady; žlutou stuhu; a kus skla. Kus skla?” podivila se a vzhlédla. „Kde to, u všech svatých, máme najít? Nemyslím, že matka počítá s tím, že rozbijeme okna.”

„Ukradnu sestře brýle,” nabídl se.

„Aha. To je vskutku chytré.” Obdařila jej obdivným pohledem. „A také nečestné.”

„Vždyť je to moje sestra,” pronesl mírně. „I když ji nepošlu do hrobu, bez brýlí je skoro slepá. A co se týče sourozenců, člověk občas musí jednat nečestně, nemyslíte?”

„V tomto směru určitě,” odpověděla Charlotta. Ona se sestrami vycházela dobře, ale neustále se škádlily a tropily si ze sebe žerty. Krádež brýlí, která jim pomůže vyhrát hon za poklady - to bylo něco, co dokázala respektovat.

Pozorovala jeho obličej, když hleděl do dálky a mysl se mu zjevně toulala někde jinde. A nemohla si pomoci, aby nemyslela na to, jak dobrý člověk se z něj vyklubal.

Už od té doby, co souhlasila, že pomůže Lydii dát mu košem, cítila se kvůli tomu provinile. Jenže teď se cítila skutečně hrozně.

Měla takové tušení, že vikomt její sestru nemiluje, vlastně si tím byla docela jistá. Ale požádal ji o ruku, takže z nějakého důvodu musel o Lydii stát. A stejně jako všichni muži, i on měl svou hrdost. A ona, Charlotta Eleanor Thorntonová, která o sobě uvažovala jako o čestné

a zásadové lidské bytosti, právě pomáhala zosnovat jeho pád.

Charlotta předpokládala, že v životě se mohou přihodit ještě potupnější věci než marně čekat před oltářem na nevěstu, ale v tuto chvíli ji žádná taková nenapadala.

Bude ponížen. A zraněn.

Netřeba zdůrazňovat, že bude rozzloben. A pravděpodobně ji zabije.

Nejhorší na tom bylo, že Charlotta neměla ponětí, jak to zarazit. Lydia byla její sestra. Musela jí pomáhat, nebo snad ne? Neměla by být loajální v první řadě ke svým pokrevním příbuzným? A krom toho dnes odpoledne se jí ozřejmila další věc - a sice, že Lydia a vikomt by se k sobě skutečně nehodili. Dobrý bože, Lydia očekávala, že její nápadníci k ní budou promlouvat ve verších. Charlotta si nedovedla představit, že by spolu vydrželi déle než měsíc manželství a pak by se nejspíš pokusili vzájemně se zavraždit.

Ale přesto. tohle nebylo správné. Ned - kdy o něm začala takhle uvažovat a v duchu jej oslovovat křestním jménem? - si nezasloužil, aby s ním bylo jednáno takovým podlým způsobem. Možná byl trochu tvrdošíjný a určitě arogantní, ale pod tím vším se zdál být dobrým člověkem - citlivým a zábavným, srdečným a skutečným gentlemanem.

V tu chvíli si Charlotta v duchu vážně přísahala, že nedovolí, aby Ned v sobotu ráno marně čekal v kostele. Nedokáže sice odradit Lydii a Ruperta od útěku - dokonce jim v tom pomáhá -, ale udělá, co je v jejích silách, aby uchránila Neda od takové potupy.

Nervózně polkla. Znamenalo to jít za ním těsně před úsvitem, jakmile bude Lydia bezpečně pryč. Jinou možnost ale neměla. Ne, pokud chtěla žít spokojeně se svým svědomím.

„Najednou vypadáte tak vážně,” poznamenal.

Překvapeně vzhlédla, když uslyšela jeho hlas. „Jen tak těkám v myšlenkách,” vysvětlila rychle. Byla ráda, že aspoň tentokrát nemusela lhát.

„Zdá se, že vaše sestra a ten básník jsou zabráni do nějaké závažné konverzace,” řekl tiše a pohodil hlavou směrem doleva.

Charlotta okamžitě pohlédla, kam ukazoval. Lydia a Rupert byli asi třicet yardů daleko, mluvili vážně a rychle.

Díky bohu byli příliš daleko, než aby bylo možno slyšet, o čem si povídají.

„Jsou dobří přátelé,” vysvětlila Charlotta a zadoufala, že teplo, které ucítila ve tvářích, neznamená, že se červená. „Známe Ruperta už léta.”

„Znamená to, že moje budoucí žena je velkou fanynkou poezie?” Charlotta se pošetile usmála. „Obávám se, že ano, můj pane.”

Když se na ni podíval, oči jí zářily. „Znamená to, že ode mě bude čekat, že jí budu přednášet verše?”

„Pravděpodobně,” odvětila Charlotta a obdařila jej soucitným pohledem, který ani v nejmenším nebyl předstíraný.

Povzdechl. „Nu, předpokládám, že žádné manželství nemůže být dokonalé.” Potom se narovnal.

„Pojďme na to. Musíme z něčeho oškubat pírka a ukrást brýle. Když už se musíme zúčastnit téhle přihlouplé hry na hledání pokladů, můžeme přece vyhrát.”

Charlotta rovněž narovnala ramena a postoupila vpřed. „Vskutku, můj pane. Jsem téhož názoru.” Bylo to tak. Jakkoli to bylo zvláštní, stávalo se často, že on něco řekl a ona byla přesně téhož názoru. ‘ 4

Páteční večer byl příležitostí k předsvatebnímu večírku, o němž Ned předpokládal, že by se měl nějak lišit od toho středečního a čtvrtečního. Když ale stál vzadu v místnosti se sklenkou šampaňského v jedné ruce a talířkem se třemi jahodami v druhé, nedokázal zjistit, v čem se liší od předešlých.

Stejní lidé, jiné jídlo. To bylo skutečně všechno.

Kdyby bylo na něm, zrušil by všechny ty předsvatební nesmysly a stačilo by mu, že by ve stanovený čas přišel do kostela před faráře. Na jeho názor se ale nikdo neptal. Nicméně musel uznat, že nikdy ani nenaznačil, že by se mu něco z toho zamlouvalo, nebo mu naopak vadilo.

Vlastně o tom nikdy neuvažoval, až do tohoto týdne -do tohoto ohromně, ne, pekelně dlouhého týdne… Až ted se o to začal starat.

Všichni ostatní ale vypadali, že se náramně baví, což bylo jistě dobré, jelikož to všechno platil on. S povzdechem si matně vybavil jakýsi rozhovor, během něhož prohlásil podobný nesmysl, jako že

„Lydia samozřejmě musí mít svatbu, o jaké vždycky snila.”

Podíval se na tři jahody na talířku. Původně jich tam bylo pět. Dvě, které už snědl, představovaly celou jeho dnešní večeři.

Byly to ty nejdražší prokleté jahody, jaké kdy okusil.

Nebylo to tak, že by si nemohl dovolit zaplatit oslavy; měl volné prostředky a rozhodně by žádnou dívku nechtěl obrat o svatbu jejích snů. Problémem ale samozřejmě bylo, že dívka, která právě prožívala svatbu svých snů, nebyla dívkou jeho snů. Uvědomil si to až teď, když už bylo příliš pozdě s tím něco udělat. Začal zjišťovat, že to je obrovský rozdíl.

A nejsmutnější na tom bylo, že si snad dosud ani neuvědomoval, že vůbec měl nějaké sny. Ještě nikdy ho nenapadlo, že by mohl prožít opravdovou lásku a romantickou svatbu - až teď. Hodiny v rohu napovídaly, že zbývá zhruba dvanáct hodin, než se dovleče do kostela a nebude už mít jinou možnost.

Opřel se o zeď a v tu chvíli si připadal bezmezné unavený, mnohem unavenější, než by muž jeho věku měl být. Uvažoval, kdy asi bude moci odejít z večírku, aby to nebylo hrubé.

Pravdou ale bylo, že mu připadalo, že jeho přítomnost zde vůbec nikdo nezaznamenal. Hosté se výborně bavili, aniž by k tomu potřebovali ženicha. A jak tak nad tím Ned uvažoval a pohledem pátral po místnosti, s údivem si uvědomil, že nepotřebují ani nevěstu.

Kde je Lydia?

Zamračil se, ale pak pokrčil rameny, nepřikládal tomu žádný zvláštní význam. Mluvil s ní dříve, při povinném waltzu. Působila radostně a trochu rozrušeně. Od té doby ji čas od času spatřil mezi lidmi, jak konverzuje s hosty. Teď byla nejspíš v odpočinkové místnosti pro dámy, kde si upravovala šaty nebo se štípala do tváří nebo dělala nějakou z těch věcí, co dámy dělají, když si myslí, že se na ně nikdo nedívá.

A zdálo se, že oslavu opouštějí dámy vždy ve dvojici. Charlotta tu rovněž nebyla. Vsadil by tři jahody (což vzhledem k průběhu večera nebyla zrovna malá suma), že ji s sebou odtáhla Lydia.

Netušil, proč ho to tolik rozčiluje. „Nede!”

Narovnal se a vykouzlil ve tváři úsměv. Ihned si ale uvědomil, že to nebude nutné. To jeho sestra se prodírala davem a za sebou táhla sestřenku Emmu.

„Co tady děláš tak sám?” zeptala se Bella, jakmile se k němu prodrala.

„Užívám si své vlastní společnosti.”

Nemínil to jako urážku, jenže Bella to tak bezpochyby pochopila, protože se zatvářila hrozivě. „Kde je Lydia?” otázala se.

„Nemám tušení,” odpověděl zcela upřímně. „Pravděpodobně s Charlottou.”

„Charlottou?” „To je její sestra.”

„Já vím, kdo je Charlotta,” vyhrkla nevrle. „Jen mě překvapilo, že ty.” Zavrtěla hlavou. „To je jedno.” Už se k nim prodrala i Emma, před kterou šlo její břicho. „Budeš jíst ty jahody?” zeptala se.

Ned k ní natáhl talířek. „Posluž si.”

Poděkovala mu a hned si jednu vzala. „Poslední dobou mám pořád hlad,” okomentovala svoje počínání. „Jen málokdy nemám hlad.”

Ned na ni jen zíral, jako by mluvila starořečtinou, ale Bella přikyvovala, zjevně ji dokonale chápala.

„Rychle se nasytím,” řekla Emma, která zjevně litovala jeho nechápavosti. „To proto.” Poklepala mu na předloktí. „Brzy to taky pochopíš.”

Ned si představil Lydii, která bude nosit jeho dítě, a připadalo mu to špatné.

Pak se mu ale její obličej začal měnit před očima. Ne nijak výrazně, ale změnil se. Oči měla koneckonců stále stejné, nejspíš i nos, ale ústa náhle vypadala úplně jinak.

Ned ustoupil až ke zdi, náhle si připadal nemocný. Jak se tak díval na tu těhotnou ženu, v duchu si představoval Charlottu, a to mu špatné vůbec nepřipadalo.

„Musím jít,” vyhrkl.

„Tak brzy?” dotazovala se Bella. „Vždyť je sotva devět.”

„Zítra mám velký den,” zavrčel. Ostatně to byla pravda.

„Nu, myslím, že můžeš odejít,” uznala nakonec jeho sestra. „Lydia je také pryč a tady si všichni vystačí sami.”

Přikývl. „Kdyby se někdo ptal.”

„S ničím si nelam hlavu,” ujistila jej Bella. „Vymyslím si skvělé výmluvy.”

Emma ji podpořila souhlasným přikývnutím. „A Nede,” řekla ještě Bella tak hebkým hlasem, že to přitáhlo Nedovu pozornost. Ohlédl se po ní. „Mrzí mě to,” řekla tiše.

Byla to ta nejmilejší - a zároveň ta nejstrašnější - věc, kterou mu mohla říct. Stejně ale přikývl, protože to byla jeho sestra a měl ji rád. Pak proklouzl francouzskými dveřmi na nádvoří. Měl v úmyslu obejít sídlo a proniknout dovnitř postranním vchodem, aby nenarazil na nikoho, kdo by s ním zatoužil konverzovat.

A pak si uvědomil, že pořád drží talířek - mohl sníst další jahody za pár tisíc liber.

„Musíš se vrátit zpátky, Lydie!”

Lydia zběsile zavrtěla hlavou a nacpala do cestovní tašky další pár bot. Ani se neobtěžovala vzhlédnout k Charlottě, jen řekla: „Nemůžu, nemám čas.”

„Vždyť se máš s Rupertem sejít až ve dvě,” pravila Charlotta. „To je až za pět hodin.” Lydia zděšeně vzhlédla. „To je vše?”

Charlotta se podívala na dvě Lydiiny tašky. Nebyly sice malé, ale těžko by do nich mohla balit pět hodin. Charlotta se rozhodla zkusit to jinak. „Lydie,” oslovila ji a snažila

se, aby to vyznělo naprosto rozumně, „dole probíhá tvoje oslava. Budou tě postrádat.” A pak, když Lydia nic neřekla, jen držela v každé ruce jednu neidentifikovatelnou hromádku látky a zjevně zvažovala, kterou z nich si vzít, Charlotta ji oslovila znovu, tentokrát nejspíš hlasitěji, než měla. „Lydie, posloucháš mě? Budou tě postrádat. “

Lydia pokrčila rameny. „Tak se tam vrať ty.”

„Já nejsem nevěsta,” vyjekla na sestru Charlotta, kterou už šila netrpělivost.

Lydia se podívala na ni a potom na obě krabičky. „Levandulové, nebo to růžové?”

„Lydie.”

„Které?”

Charlotta netušila proč - dost možná proto, že jí to celé připadalo jako fraška -, ale podívala se. „Kde jsi k tomu přišla?” zeptala se a pomyslela na své vlastní nudné bílé spodní prádlo.

„Ze svatební výbavy.”

„Tos dostala ke svatbě s vikomtem?” dotázala se Charlotta zděšeně.

„Ovšem,” odvětila Lydia, která už se rozhodla pro levandulové a hodila ho do tašky. „Lydie, to je ohavné!”

„Ne, není,” pravila a vůbec poprvé, co se spolu vplížily do jejího pokoje, věnovala své sestře pozornost. „Je to praktické. A jestli si mám vzít Ruperta, nemůžu si dovolit být nepraktická.”

Charlotta otevřela pusu překvapením. Až do této chvíle si nemyslela, že by si Lydia uvědomovala, že se hodlá provdat za marnotratníka, jakým je Rupert.

„Nejsem tak nezodpovědná, jak si myslíš,” prohlásila Lydia, jako by sestře přesně četla myšlenky. Charlotta chvíli mlčela, pak s nevyslovenou omluvou na rtech zašeptala: „Mně se líbí růžová.”

„Vážně?” zeptala se Lydia s úsměvem. „Mně taky. Asi si vezmu oboje.”

Charlotta polkla, bylo jí nepříjemné sledovat sestru, jak si balí. „Měla by ses pokusit proklouznout zpátky na večírek, alespoň na pár minut.”

Lydia kývla hlavou. „Nejspíš máš pravdu. Vrátím se tam, jakmile to tady dodělám.”

Charlotta přešla ke dveřím. „Já tam jdu hned. Kdyby se na tebe někdo ptal, řeknu.” Bezradně rozhodila rukama do vzduchu a snažila se přijít na to, co by mohla říct. „No, něco si vymyslím.”

„Děkuju,” řekla Lydia.

Charlotta jen přikývla, cítila se příliš vykolejená, než aby něco pověděla. Tiše odešla z pokoje, zavřela za sebou dveře a rozběhla se chodbou ke schodům. Netěšila se na to; domnívala se, že umí dost dobře lhát, když musí, jenže lhaní nesnášela a nejvíc ze všeho nesnášela lhát vikomtovi.

Všechno by bylo o tolik jednodušší, kdyby nebyl tak strašně milý.

Milý. Kdovíproč ji to přimělo k úsměvu. Jistě by se mu nelíbilo, kdyby věděl, že o něm uvažuje jako o milém člověku. Neodolatelný, možná. Nebezpečný, rozhodně. A dábelský by se mu jistě také zdálo jako vhodný přídomek.

Ale ať už se to vikomtovi líbilo nebo ne, byl milý a také dobrý a upřímný člověk. A zcela určitě si nezasluhuje osud, jaký mu přichystala Lydia.

Lydia a.

Charlotta se zastavila na odpočívadle a se zavřenýma očima čekala, až přejde vlna nevolnosti, kterou vyvolal pocit viny. Nechtěla uvažovat o tom, jakou roli bude muset sehrát v tomhle fiasku. Alespoň ne teď. Musela se soustředit na to, aby dostala svou sestru bezpečně pryč.

A pak se bude muset zachovat správně, co se týče vikomta - vyhledat ho a varovat, aby nebyl.

Charlotta se zachvěla, když si představila, co by se mohlo odehrát v kostele. To nemohla dopustit. Nemohla.

„Charlotto?”

Okamžitě otevřela oči. „Můj pane!” pípla, neschopná uvěřit, že tady stojí před ní. Nechtěla ho vidět, dokud nebude po všem, nechtěla s ním mluvit. Byla si jistá, že to se svým svědomím nezvládne.

„Jste v pořádku?” zeptal se. Zájem, který zazníval z jeho hlasu, jí lámal srdce.

„Nic mi není,” odpověděla a polkla. Pak se přinutila k rozechvělému úsměvu. „Jsem jen trochu. zmožená.”

Jeho rty se zvlnily do úsměvu. „Byla by z vás dokonalá choť.”

„Ano,” řekla. „To jistě. Musí to být moc těžké. Totiž, nemělo by to být těžké, ale. no.” Uvažovala, zda vůbec někdy plácla větší nesmysl. „Každopádně je to určitě těžké.”

Sledoval ji zvláštním pohledem, tak intenzivním, že se až začala kroutit. Nakonec broukl: „Nemáte ani ponětí.” Nabídl jí talířek, který svíral v ruce. „Jahodu?”

Zavrtěla hlavou; žaludek měla příliš neklidný, než aby do něj dokázala vpravit nějakou potravu. „Kam jdete?” zeptala se nejspíš proto, že ticho, které je obklopovalo, bylo náhle tak tíživé.

„Nahoru. Lydia odešla a.”

„Je také nervózní,” vyhrkla Charlotta. Snad nezamýšlí navštívit Lydii v jejím pokoji? Bylo by to nevhodné a navíc by ji přistihl při balení. „Šla si lehnout,” dodala rychle, „ale slíbila mi, že se brzy vrátí dolů na večírek.”

Pokrčil rameny. „Ať dělá, co uzná za vhodné. Zítra nás čeká dlouhý den, a pokud chce odpočívat, pak by měla.”

Charlotta přikývla a pomalu vydechla, když si uvědomila, že se Ned za Lydii nevydá. A potom udělala nej větší chybu svého života.

Vzhlédla.

Bylo to podivné, neboť na schodišti panovala tma, kterou prozařoval jen svícen za Charlottou, neměla by tedy rozeznat barvu vikomtových očí. Jak se mu ale dívala do očí, zářily tak žhavě, tak modře, že jí až připadalo, jako by celý dům kolem nich začal padat…

Nemyslela si, že by dokázala odvrátit zrak.

Ned se plížil nahoru po schodišti s jediným záměrem -vyhnout se jakémukoli kontaktu s lidskou bytostí. Když ale na odpočívadle zahlédl Charlottu Thorntonovou, jako by v něm něco s cvaknutím zapadlo přesně na místo a on si uvědomil, že jakýkoli kontakt s lidskou bytostí nezahrnoval ji.

Nebylo to takové, jak se obával. Chtěl ji. Pokaždé, když dovolil svému zraku sklouznout po jejích rtech, pocítil, jak se mu sevřely útroby. To by se ve společnosti švagrové stávat nemělo.

Bylo to víc než touha ji vidět. Jak tam tak stála se zavřenýma očima, připadla mu jako záchranné lano, jako kotva ve světě, který opile víří kolem. Kdyby se jí tak mohl dotknout, jen ji vzít za ruku, všechno by bylo v naprostém pořádku.

„Chcete si zatančit?” zeptal se a samotného jej překvapila vlastní slova, sotva mu sklouzla ze rtů. V jejích očích spatřil údiv, zrychleně oddechovala, než zopakovala jeho dotaz. „Zatančit?”

„Už jste tančila?” zeptal se a byl si jistý, že se řítí velmi nebezpečnou cestou, ale nedokázal s tím nic dělat. „Dnes večer se hodně tančilo, ale vás jsem na parketu neviděl.”

Zavrtěla hlavou. „Matka mě zaměstnala,” vysvětlila, ale vyznělo to zneklidněně, jako by její slova neměla nic společného s tím, co se odehrávalo v její mysli. „Drobnosti ohledně večírku a tak.”

Přikývl. „Měla byste si zatančit,” řekl a ve skutečnosti tím mínil měla byste si zatančit se mnou.

Odložil talířek na schod a zamumlal: „Jaký by mělo smysl, že se vám zahojil kotník, kdybyste se ani nemohla

bavit?”

Neřekla nic, jen tam stála a zírala na něj. Dnešního večera si Ned připadal jako šílenec, ale ona se na něj nedívala jako na šílence. Dívala se na něj, jako by nemohla uvěřit vlastním očím a uším nebo možná celé téhle chvíli.

Zespoda sem doléhala hudba; schodiště se stáčelo tak, že na malé odpočívadlo nebylo vidět zezdola ani svrchu.

„Měla byste tančit,” zopakoval znovu. Vzápětí se ale ukázalo, že alespoň jeden z nich má ještě zdravý rozum. Charlotta zavrtěla hlavou.

„Ne,” řekla, „měla bych jít.”

Ruka mu klesla k boku. Až v tu chvíli si uvědomil, že ji měl zdviženou, jelikož ji chtěl umístit na Charlottina záda a zatančit si s ní waltz.

„Matka mě bude hledat,” objasnila. „A potom bych měla jít zkontrolovat Lydii.” Přikývl.

„A pak bych měla.” Zadívala se na něj. jen na chviličku. Jen jediný zlomek vteřiny stačil na to, aby se jejich pohledy setkaly a zase odtrhly.

„Ale tančit bych neměla,” oznámila.

A oba věděli, že tím myslí neměla bych tančit s vámi.

Později té noci Ned hledal útěchu u sklenky brandy ve ztichlé knihovně sídla Thorntonových. Nemohl se zbavit dojmu, že bude muset přejít most.

Pochopitelně věděl, že vstupuje do manželství bez lásky. Myslel si ale, že už se s tím smířil. Teprve nedávno - vlastně až tento týden - mu začalo docházet, že po zbytek svého života bude zoufalý nebo alespoň nespokojený.

A nemohl s tím dělat vůbec nic.

Možná že v jiné době, na jiném místě by muž mohl vycouvat z manželství jen pár hodin před svatbou, ale ne v roce 1824 a ne v Anglii.

Co si myslel? Nemiloval ženu, s níž se chystal oženit, a ani ona nemilovala jeho. A upřímně si nebyl ani jistý, zda se vůbec znají.

Tak například vůbec netušil, že se Lydia zajímá o poezii. Pověděla mu to až Charlotta během hry na honbu za poklady, kterou samozřejmě vyhráli. Jaký byl ostatně jiný smysl takových hloupých her?

Ale nebyla právě tohle jedna z věcí, jakou by muž měl vědět o své ženě? A zejména, pokud si dotyčný muž zakládá na tom, že nemá ve své knihovně jediný svazek poezie.

To ho přimělo k úvahám, co dalšího se může skrývat za pěknýma šedýma očima Lydie Thorntonové.

Má ráda

zvířata? Je to reformátorka, libující si v dobročinných akcích? Umí francouzsky? Umí hrát na piano? Zpívat?

Nevěděl, proč ho tyto otázky nenapadly dříve než dnešní noci; jistě ho to všechno mělo napadnout už mnohem dříve. Každý rozumný muž by se určitě chtěl dovědět o své nastávající víc, než jakou barvu mají její vlasy a oči.

Jak tak seděl ve tmě a uvažoval o svém budoucím životě, došlo mu, že právě tohle se mu Bella snažila naznačit celé ty měsíce.

Povzdechl si. Bella sice byla jeho sestra, ale jakkoli nerad si to přiznával, neznamenalo to, že občas nemůže mít pravdu.

On Lydii Thorntonovou opravdu neznal. Neznal ji, ale přesto si ji hodlal vzít za ženu.

Přemýšlel a zrakem bezcílně bloumal po štosu knih vázaných v kůži, které se nacházely v rohu. To ale přece nutně neznamená, že jeho manželství bude prohra. Mnoho párů nalezne lásku až po svatbě, ne? A pokud ne lásku, pak aspoň spokojenost a přátelství. A po tom bude toužit v první řadě.

A také si uvědomil, že se bude muset naučit s tím žít. Protože bude muset poznat Lydii Thorntonovou mnohem lépe než za poslední týden. Jenže věděl, že ji nikdy nebude milovat, ne takovým způsobem, jakým by muž měl milovat svou ženu.

A pak tady byla Charlotta.

Charlotta, na niž nejspíš v Londýně nikdy nenarazí. Charlotta, která ho dokázala rozesmát, které mohl vyprávět hloupé vtipy a nepřipadat si přitom trapně.

A která - jak si raději ihned připomněl - bude asi za sedm hodin jeho švagrovou.

Pohlédl na prázdnou sklenku ve své ruce a uvažoval, kdy ji dopil. Vážně přemýšlel o tom, že si nalije další, když vtom zaslechl ode dveří nějaký zvuk.

Zvláštní - domníval se, že všichni už se odebrali na lože. Podíval se na hodiny na krbové římse. Byly téměř dvě ráno. Než odešel z večírku, slyšel, že Thorntonovi chtějí ukončit dnešní oslavy v přijatelných jedenáct hodin, aby byli všichni hosté řádně odpočati a připraveni na sobotní ranní obřad.

Ned se proto ani neobtěžoval zavřít za sebou dveře. Nyní se k nim připlížil, strčil do nich a zvědavě vyhlédl ven. Nemusel odemykat, dokonce ani stisknout kliku, takže jeho přítomnost zůstala nezaznamenána. Chtěl zjistit, kdo je ještě vzhůru a proč.

„Pšššt!”

Rozhodně ženský hlas. „Musela sis toho sbalit tolik?”

Zamračil se. Znělo to jako Charlotta. Během posledních několika dnů s ní strávil tolik času, že její hlas poznal bezpečněji než Lydiin.

Co tady, k čertu, Charlotta dělá uprostřed noci?

Připadalo mu, jako by dostal ránu do břicha. Má snad milence? Charlotta by jistě nebyla tak pošetilá.

„Nemůžu jít jen s jedněmi šaty na doma!” ozval se druhý ženský hlas. „Chceš, abych vypadala jako žebrácká?”

Hmmm. Tak tedy Lydiin hlas znal lépe, než si myslel, protože tohle znělo nepochybně jako ona.

Nastražil uši a pustil z hlavy Charlottu. Proč je Lydia vzhůru? Kam si myslí, že jde v noci před jejich svatbou?

Přesunul se blíž k otevřeným dveřím, vděčný, že tuto noc svítí měsíc. Okny pronikalo do knihovny tolik měsíčního svitu, že Ned ani nezapaloval svíčky, když se tam usadil se svým drinkem. Když v knihovně nesvítilo žádné světlo, nic nenaznačovalo, že by uvnitř mohl někdo být. Charlotta a Lydia mohly klidně projít kolem, a pokud by vyloženě nenahlédly dovnitř, neuviděly by ho.

S očima upřenýma ke schodišti pozoroval, jak obě dívky sestupují dolů, každá nesla obrovskou tašku.

Jediné

světlo vycházelo ze svíce, kterou držela ve volné ruce Charlotta. Lydia byla zjevně oděna do cestovních šatů a Charlotta měla na sobě jednoduché denní šaty neurčité barvy, kterou v pološeru nedokázal rozeznat.

Ani jedna z nich tedy nebyla v nočním úboru, jak by člověk uprostřed noci předpokládal.

„Určitě na tebe Rupert bude čekat na konci cesty?” zašeptala Charlotta.

Ned neslyšel Lydiinu odpověď, dokonce si ani nebyl jistý, zda odpověděla, nebo jen přikývla. Hučelo mu v uších natolik, že nic neslyšel. V hlavě mu zůstala jediná myšlenka a ta byla bolestná.

Lydia ho opouští. Uprostřed noci, jen několik hodin před obřadem ve vesnickém kostele, se plíží z domu.

Ona utíká.

S tím idiotským floutkem Marchbanksem.

Zatímco Ned tady seděl a uvažoval o svém nadcházejícím manželství, o které vůbec nestál, jeho nevěsta plánovala, jak jej opustí.

Chtělo se mu řvát. Chtělo se mu probořit pěstí zeď. Chtělo se mu… Charlotta. Charlotta jí pomáhá.

Jeho hněv ještě vzrostl. Jak mu to mohla udělat? Zatraceně, vždyť jsou přátelé. Přátelé. Znal ji jen pár dní, ale za tu dobu už ji začínal poznávat, opravdu poznávat. Nebo si to alespoň myslel. Ted zjišťoval, že Charlotta není zas až tak loajální a upřímná, jak se původně domníval.

Charlotta. Napjal se ještě víc, každý sval v těle se mu napínal hněvem. Myslel si, že ona je lepší.

Musela přece vědět, co mu provádí, když pomáhá Lydii prchnout. Napadlo ji vůbec, co bude Ned ráno dělat? Napadlo ji, že bude u oltáře před stovkami svědků čekat na nevěstu, která nikdy nepřijde?

Obě mladé ženy se s taškami pohybovaly pomalu chodbou. Lydia táhla svoje zavazadlo po zemi, zjevně

nebyla tak silná jako Charlotta, která tašku normálně nesla. Ned čekal, až přijdou blíž, čelisti pevně semknuté. Jakmile došly k pootevřeným dveřím knihovny, vyšel ven.

„Jdete někam?” zeptal se a samotného jej překvapil pohrdavý tón jeho vlastního hlasu. Byl si naprosto jistý, že nedokáže vyslovit žádná slova, že bude prostě jenom řvát.

Lydia odskočila a Charlotta vyjekla. Ten zvuk se trochu změnil, když si upustila tašku na nohu.

Opřel se ramenem o zárubeň dveří a založil si ruce na prsou. Uvědomoval si, že potřebuje nějak ovládnout své emoce. Jediná jiskřička a mohl by explodovat. „Je trošku pozdě na to být vzhůru, nemyslíte?” zeptal se úmyslně přívětivým hlasem.

Obě sestry Thorntonovy na něj zíraly a třásly se.

„Řekl bych, že už je po druhé,” zamumlal. „Člověk by myslel, že už budete dávno v posteli.”

„Není to tak, jak to vypadá,” vyhrkla Charlotta. Pohlédl na Lydii, jestli také něco řekne, ale zdála se příliš vyděšená, než aby promluvila. Dobře.

Obrátil se k Charlottě, jelikož ta pro něj bezpochyby byla cennějším partnerem pro konverzaci. „To je zajímavé,” poznamenal, „protože vlastně ani, nevím jistě, jak to vypadá. Snad byste mě mohla poučit?”

Charlotta polkla a sepjala ruce. „Dobrá,” řekla a bylo jasné, že se jen snaží získat čas. „Dobrá.”

„Kdybych byl o něco hloupější,” zabručel, „mohl bych si myslet, že to vypadá, jako by moje milovaná nevěsta prchala noc před svatbou. Ale pak bych si řekl: ,To jistě ne.’ Thorntonová děvčata by nikdy nebyla tak pošetilá, aby se pokoušela o podobnou hloupost.”

Dokázal to. Umlčel je. Charlotta vztekle mrkala a bylo na ní znát, jak zběsile přemýšlí co říct, ale zjevně ji nic nenapadalo. Lydia vypadala, jako by příliš dlouho zírala do slunce.

„Takže,” pokračoval a s jistou zvráceností si ten svůj skličující proslov vychutnával, „jelikož neutíkáte a vy,” obrátil se k Charlottě, kterou probodl nepřátelským pohledem, „jí nepomáháte, mohla byste mi tedy říct, co to

děláte?”

Lydia prosebně pohlédla na svou sestru. Charlotta několikrát polkla, než řekla: „No, vlastně.” Pozoroval ji. Zadívala se mu do očí. Neodvrátil zrak.

„Já. já.”

A stále si vzájemně hleděli do očí. „Ona utíká,” zašeptala a její pohled konečně sklouzl na podlahu.

„Charlotto!” vykřikla Lydia. Otočila se ke své sestře s podrážděným a nevěřícným výrazem. „Jak jsi mohla?”

„Proboha, Lydie,” povzdechla Charlotta, „vždyť už to ví.” „Možná, že.”

„To jsem podle vás tak hloupý?” dotázal se jí Ned. „Dobrý bože, vzala byste si muže, který není ani tak chytrý, aby mu tohle došlo?” Mávl rukou do vzduchu.

„Říkala jsem ti, že to nevyjde,” vyčetla trpce Charlotta sestře. „Říkala jsem ti, že to není správné. Říkala jsem ti, že se nedostaneš ven.”

Lydia se obrátila k Nedovi. „Zbijete mne?” Ned na ni ohromeně zíral. Zatraceně! Ted se pro změnu jí podařilo umlčet jeho. „Ano?” dotazovala se.

„Jistěže ne,” vyhrkl. „Ačkoli vás mohu ujistit, že kdybych někdy uhodil ženu, vy byste byla první v pořadí.”

Charlotta popadla Lydii za ruku a pokoušela se ji odtáhnout zpátky ke schodům. „Vrátíme se,” řekla rychle a na nekonečně dlouhou vteřinu pohlédla Nedovi do očí. „Je jí to líto. Mně je to taky líto.

Oběma je nám to líto.”

„Myslíte, že tohle stačí?” chtěl vědět.

Polkla a trhla sebou. I v mihotavém světle svíce byla v obličeji úplně bledá. „Připravíme se na svatbu,” řekla a zvedla obě tašky. „Dohlédnu na to, aby byla v kostele včas. Můžete mi věřit.”

A bylo to tu. Můžete mi věřit. Jak se vůbec odvažuje vyslovit ta slova?

„Ne tak rychle,” zarazil ji na odchodu.

Charlotta se otočila a z očí jí vyzařovalo zoufalství. „Co chcete?” vykřikla. „Řekla jsem vám, že ji připravím. Řekla jsem vám, že dohlédnu na to, aby byla v kostele včas. Postarám se o to, aby se nikdo nedověděl, co se tady ted přihodilo, a byla bych vám vděčná, kdybyste nadále Lydii nezahanboval její slabou chvilkou.”

„To je od vás velmi velkorysé,” poznamenal. „Ale ve světle nedávných událostí se mi už manželství s Lydii nezdá příliš lákavé.”

Lydia otevřela ústa nad tou urážkou. Ned od ní raději odvrátil zrak, natolik jej její reakce znechutila. Co asi tak, k čertu, očekávala?

Jeho pohled padl na Charlottu, která náhle ve světle svíce vypadala mimořádně roztomile, vlasy se jí leskly do červena. „Co chcete?” zašeptala rozechvělými rty.

Vypadala jako na tom odpočívadle, ústa měla pootevřená, oči měly ve světle plamene stříbřitý nádech. Tenkrát s ní chtěl tančit.

A teď. Ted, když se všechno změnilo, teď když byla Lydia jednou nohou pryč, konečně si dokázal přiznat, že chtěl víc.

Hlavu měl plnou myšlenek, sexuálních a svádivých a ještě jiných, jež nedokázal ani pojmenovat. Zadíval se na Charlottu, přímo do jejích kouzelně šedých očí a řekl: „Chci vás. “

Na okamžik nikdo nepromluvil. Nikdo dokonce ani nedýchal. A pak se Charlotta konečně vzmohla na slovo. „Jste šílený.”

Ale vikomt jen popadl Lydiina dvě zavazadla a zvedl je lehce, jako by byla naplněna peřím.

„Kam s tím jdete?” vyjekla Lydia. Snažila se tlumit hlas, seč to šlo.

Došel ke vstupním dveřím a vyhodil tašky ven. „Běžte,” zavrčel nevrle. „Vypadněte sakra odtud.” Lydia nevěřícně zamrkala. „Vy mě necháte odejít?”

Jeho odpovědí bylo jen netrpělivé zavrčení. Vrátil se k ní, neurvale ji uchopil za předloktí a táhl ji ke dveřím. „Opravdu si myslíte, že po tomhle bych si vás chtěl vzít?” zasyčel a pomalu přidával na hlasitosti. „Ted vypadněte.”

„Ale musím ujít čtvrt míle k místu, kde se sejdu s Rupertem,” namítla Lydia a pohledem těkala z Neda na svou sestru. „Charlotta mi měla pomoct odnést moje zavazadla.”

„Jste už velká,” řekl jí. „Jistě něco vymyslíte.” „Ale já nemůžu.”

„Pro lásku boží, ženská,” vybuchl, „tak dojděte pro Marchbankse, ať vám s nimi pomůže! Jestli o vás tak strašně stojí, snad vám ty vaše prokleté tašky odnese.”

Charlotta tam jen stála s otevřenou pusou a zírala, jak vikomt vystrčil Lydii ven a zabouchl za ní dveře.

„Lydie!” vyjekla, než se k ní obrátil.

„Chci vás, “řekl.

Byla to jen dvě slova, ale jediné, na co dokázala pomyslet, bylo Díky bohu, že neřekl víc. Jenže.

„Počkejte!” vykřikla. „Musím se rozloučit se svou sestrou.”

„Vy budete dělat to, co vám řeknu.”

Protáhla se kolem něj a rozběhla se ke dveřím. „Musím se rozloučit,” zopakovala zlomeným hlasem.

„Nemám tušení, kdy ji zas uvidím.”

„Modlím se, aby to nebylo brzy,” zamumlal.

„Prosím,” naléhala Charlotta. „Musím.”

Chytil ji kolem pasu, vzápětí ji ale pustil. „Tak dobře,” zabručel. „Běžte. Máte třicet vteřin.”

Charlotta se neodvažovala dohadovat se. On byl ten ukřivděný v téhle hrozné scéně, a jakkoli ji jeho vztek dráždil, věděla, že Ned na něj má právo.

Co tím ale k čertu myslel, když řekl, že chce ji?

Dost. Ted o tom nedokázala přemýšlet. Ne, když její sestra byla uprostřed noci na útěku.

Ne, když ji rozechvívala pouhá vzpomínka na jeho obličej. Jeho oči byly tak modré, tak pronikavé, když to vyslovil.

Chci vás.

„Lydie!” zakřičela zoufalým hlasem. Otevřela dveře a vyběhla tak rychle, jako by ji pronásledovaly plameny pekelné.

A pravdou bylo, že nevěděla jistě, zda ji skutečně nepronásledují.

„Lydie!” zvolala znovu. „Lydie!” Lydia seděla pod stromem a popotahovala. „Lydie!” Charlotta vyjekla hrůzou, když k ní doběhla. „Co se stalo?”

„Takhle to nemělo být,” vzlykla Lydia a zadívala se na ni uslzenýma očima.

„Nu, nemělo,” připustila Charlotta a nervózně střelila pohledem ke dveřím. Ned řekl třicet vteřin a ona předpokládala, že to myslel vážně. „Ale je to tak, jak to

je.”

Jenže to se Lydii nezdálo dost dobré. „Neměl mě vidět,” zaprotestovala. „Měl být naštvaný.”

„To jistě je,” odpověděla Charlotta a uvažovala, co se to děje s její sestrou. Copak si nechce vzít Ruperta? Nedostane snad přesně to, co chtěla?

Proč si proboha stěžuje?

„Ne,” pípla Lydia a hřbetem ruky si otřela uplakané tváře. „To se ale mělo stát, až bych byla pryč. Nechtěla jsem na to ani pomyslet.”

Charlotta zatnula zuby. „Tak to je hodně zlé, Lydie.”

„A nenapadlo mě, že bude tak strašně rád, že se mě zbavil!” Lydia začala plakat nanovo.

„Vstávej,” pobídla ji Charlotta a pomohla jí na nohy. To bylo vážně trochu moc. Na ni čekal uvnitř rozzuřený vikomt, a Lydia si stěžuje? „Už toho mám dost!” procedila skrz zuby. „Když sis vikomta nechtěla vzít, neměla jsi mu říkat ano.”

„Říkala jsem ti, proč jsem jeho nabídku přijala! Udělala jsem to pro tebe a Carolinu a Georginu. Slíbil vám zabezpečení.”

Měla svůj důvod, ale jakkoli Charlotta oceňovala oběť, kterou Lydia málem učinila, nyní jí za to nebyla schopná nabídnout žádnou pochvalu. „Když jsi chtěla utéct, měla jsi to udělat už před několika týdny.”

„Jenže v bance říkali.”

„Nezajímá mě Rupertova bezútěšná finanční situace,” vyštěkla Charlotta. „Chovala ses jako dítě.”

„Nemluv se mnou tak!” vykřikla Lydia a konečně se narovnala. „Jsem starší než ty!”

„Tak se podle toho chovej!”

„Budu!” A s tím Lydia konečně popadla obě tašky a vydala se pryč. Ale udělala jen osm kroků. Zamumlala „Zatraceně,” a nechala je klesnout k zemi. „Co jsem si to, k čertu, všechno sbalila?” S rukama v bok bezradně hleděla na svoje zavazadla.

A Charlotta se pojednou usmívala. „Já nevím,” odpověděla a zavrtěla hlavou.

Lydia se na ni podívala, už s mírnějším výrazem. „Nejspíš opravdu potřebuju víc než jen jedny šaty na doma.”

„Nejspíš,” souhlasila Charlotta.

Lydia s povzdechem opět pohlédla na tašky.

„Rupert ti je odnese,” poradila jí sestra.

Lydia se otočila a zadívala se sestře do očí. „Ano,” řekla, „odnese.” Potom se usmála. „On to zvládne.” Charlotta zdvihla ruku na pozdrav. „Bud šťastná.”

Lydia odpověděla ustrašeným pohledem směrem ke dveřím, z nichž právě vycházel Ned, který kráčel rovnou k nim. „Bud opatrná.”

A pak se rozběhla do noci.

Charlotta pozorovala svou sestru, jak mizí na cestičce. Potom se zhluboka nadechla a snažila se v duchu připravit na bitvu, o níž si byla jistá, že přijde. Slyšela, jak se Ned blíží; jeho kroky se rozléhaly tichou nocí. Když se otočila, stál hned vedle ní, tak blízko, že jí to až vyrazilo dech.

„Dovnitř,” poručil a kývl hlavou směrem k domu.

„Nemůže to počkat do rána?” dotázala se. Dovolil jí pobýt s Lydii mnohem déle než třicet vteřin, takže si ted nejspíš připadal velmi štědrý.

„Ach, to si nemyslím,” odvětil osudně zlověstným tónem. „Ale…”

„Hned!” zavrčel a popadl ji za loket.

Ačkoli ji téměř táhl k domu, jeho dotek byl překvapivě něžný. Charlotta za ním vlála, skoro až běžela, aby stačila jeho dlouhým krokům. Dřív než se nadála, ocitli se v knihovně jejího otce, za zavřenými dveřmi.

„Sednout,” poručil a prstem ukázal na křeslo.

Stiskla ruce k sobě. „Raději postojím, jestli vám to nevadí.”

„Sednout.”

Sedla si. Připadalo jí hloupé dohadovat se o takovou malichernost, když se jedná o něco mnohem většího.

Chvíli nedělal nic, jen na ni zíral. Byla by daleko radši, kdyby prostě otevřel pusu a začal na ni řvát.

Cokoli by bylo lepší než ten jeho tichý pohrdavý pohled. Měsíční

světlo bylo tak jasné, že zřetelně rozeznávala modř jeho očí, a připadalo jí, že ji jeho pohled probodává.

„Takže?” řekla nakonec, aby prolomila to mlčení.

Zdálo se, že ho to popudilo. „Máte vůbec tušení, co jste provedla?” chtěl vědět. Mluvil tichým hlasem, což bylo jakýmsi podivným způsobem mnohem horší, než kdyby na ni křičel.

Charlotta neodpověděla okamžitě. Nemyslela si, že by opravdu chtěl slyšet nějakou odpověď. A skutečně na žádnou odpověď nečekal, neboť vzápětí pokračoval: „Pořád jste měla v plánu obléknout si šaty družičky a v kostele sedět v přední lavici, zatímco já bych tam čekal na

Lydii?”

Odvrátila se, když spatřila výraz jeho tváře. Vypadal rozhněvaně, ale také. zraněně. A zjevně se velmi snažil to skrýt.

„Chtěla jsem vám to říct,” zašeptala. „Přísahám na hrob své.”

„Ach, ušetřete mě toho melodramatu,” vyštěkl a začal přecházet po místnosti tak energicky a neklidně, že Charlotta napůl očekávala, že mu i stěny s úctou ustoupí z cesty.

„Chtěla jsem vám to říct,” trvala dál na svém. „Hned poté, co bych se ujistila, že je Lydia bezpečně pryč, chtěla jsem jít za vámi a říct vám to.”

Oči se mu zaleskly. „Chtěla jste jít do mého pokoje?” zeptal se.

„No.,” zaváhala. „Vlastně jste byl tady v knihovně.” „To jste ale nevěděla.”

„Ne,” přiznala, „ale.” Zbytek věty polkla. V momentě byl u ní a obě ruce položil na opěradla jejího křesla.

Naklonil se k ní tak blízko, že se obličejem téměř dotýkali.

„Chtěla jste přijít do mého pokoje,” zopakoval. „To mohlo být velice zajímavé.” Charlotta nic neříkala.

„Probudila byste mě, kdybych spal?” zašeptal. „Něžně byste se dotkla mého obočí?” Shlédla dolů na svoje ruce. Třásly se jí.

„Nebo možná,” pokračoval a blížil se k ní stále víc, až cítila na rtech jeho dech, „možná byste mě probudila polibkem.”

„Přestaňte,” ohradila se přiškrceně. „To je pod vaši úroveň.”

Okamžitě jí to vrátil. „Nejste v pozici, abyste mohla kritizovat charakter někoho jiného, slečno Thorntonová.”

„Udělala jsem to, co jsem považovala za správné,” prohlásila a narovnala se v křesle.

„Vy jste tohle považovala za správné? ” dotázal se Ned a znechucení čišelo z každé slabiky.

„Nu, možná ne za správné,” přiznala. „Ale bylo to to nejlepší.”

„Nejlepší?” zopakoval a téměř to slovo vyplivl. „To je nejlepší, ponížit muže před stovkami lidí? Je nejlepší vyplížit se z domu uprostřed noci, namísto postavit se čelem.”

„A co jsem měla dělat?” dožadovala se odpovědi.

Ned dlouho mlčel a evidentně se snažil ovládnout emoce. Nakonec přešel k oknu a znaveně se opřel o římsu. „Ničeho na světě,” pravil smrtelně vážným hlasem, „si necením více než oddanosti.”

„To já také,” řekla.

Prsty sevřel dřevo tak pevně, že mu zbělely klouby. „Ach, opravdu?” zeptal se. Nevěřil si ani natolik, aby se otočil a pohlédl na ni. „Tak jak mi vysvětlíte tohle?”

„Nechápu, co tím myslíte,” ozval se za ním její hlas.

„Zradila jste mě.”

Ticho. A potom: „Prosím?”

Otočil se tak rychle, že leknutím úplně zapadla do křesla. „Zradila jste mě. Jak jste mohla takovou věc udělat?”

„Pomáhala jsem své sestře!”

Její slova se rozléhala místností a Ned se na chvíli nedokázal ani pohnout. Pomáhala své sestře. Samozřejmě, pomyslel si téměř nevzrušeně. Jak by mohl čekat, že se zachová jinak? On sám kdysi jel jako o život z Oxfordu do Londýna, jen aby odradil svou sestru od ukvapeného sňatku. On by snad ze všech lidí na světě měl nejlépe chápat vzájemnou oddanost mezi sourozenci.

„Moc mě mrzí, co jsme vám udělaly,” pokračovala Charlotta vážným a tichým hlasem. „Ale Lydia je moje sestra. Chtěla jsem, aby byla šťastná.”

Proč by si měl myslet, že Charlotta má být v první řadě oddána jemu? Jak ho vůbec mohlo byť i jen ve snu napadnout, že by mohla jejich přátelství považovat za důležitější než pokrevní pouto, které ji pojí se sestrou?

„Chtěla jsem vám to říct,” prohlásila. Slyšel, že vstala. „Nikdy bych nedopustila, abyste v kostele marně čekal.

Ale., ale.”

„Ale co?” zeptal se syrovým a rozhněvaným hlasem. Otočil se. Netušil, proč mu najednou připadá tak důležité, aby se na ni mohl podívat. Přitahovala jej jako magnet, musel vidět její oči, aby poznal, co se skrývá v jejím srdci, v její duši.

„Moc byste se k sobě nehodili,” řekla. „Ne že by to omlouvalo Lydiino nebo moje chování, ale ona by pro vás nebyla dobrou ženou.”

Přikývl a pak všechno začalo zapadat na své místo. Kdesi uvnitř v něm začalo něco vřít, něco lehkého a delikátního, něco téměř závratného. „Já vím,” prohlásil a naklonil se k ní blíž, aby se mohl nadechnout její vůně. „A proto si raději vezmu vás.”

Charlotta teď naprosto jistě věděla, jaké to je, když ji někdo škrtí. „Cože?” Polkla a snažila se promluvit, ale měla podivný svíravý pocit v hrdle. „To myslíte. přesně tak, jak jste to řekl?”

Zdvihl obočí do oblouku. „Nevyjádřil jsem se snad jasně?”

„Ale!”

„Zítra ráno,” oznámil tónem, který nepřipouštěl žádné námitky, „se sejdeme na svatbě. Myslím, že vám budou Lydiiny šaty padnout.” Cestou ke dveřím ji obdařil hříšným úsměvem. „Neopozděte se.”

Bezradně zírala na jeho záda, načež vyhrkla: „Nemůžu si vás vzít!”

Pomalu se otočil. „A proč ne? Jenom mi neříkejte, že máte taky nějakého idiotského básníka, který na vás čeká na konci cesty.”

„No, já.” Hledala slova. Hledala důvody. Hledala cokoli, co by jí dalo sílu zvládnout tu nejnelogičtější a nejpodivnější noc jejího života. „Tak pro začátek,” vyhrkla, „vaše ohlášky byly přečteny s Lydiiným jménem!”

Odmítavě zavrtěl hlavou. „To není problém.” „Pro mě ano! Nemám povolení.” Vykulila oči.

„Kdybychom se vzali, nejspíš by to nebylo legální.”

Tvářil se, že ho to příliš nezajímá. „Do rána si seženu zvláštní povolení.”

„Kde si myslíte, že v následujících deseti hodinách seženete zvláštní povolení?”

Udělal krok jejím směrem a oči se mu zaleskly uspokojením. „Naštěstí pro mě i pro vás brzy dorazí arcibiskup z Canterbury.”

Charlottě poklesla čelist. „Nevystaví vám zvláštní povolení. Ne pro takovou neobvyklou situaci.”

„Legrační,” zabručel. „Myslel jsem, že zvláštní povolení jsou právě pro neobvyklé situace.”

„Tohle je šílenství. V žádném případě nám nedovolí se vzíh Ne, když jste se ocitl tak blízko sňatku s mou sestrou.”

Ned jenom pokrčil rameny. „Arcibiskup mi dluží malou laskavost.”

Opřela se o okraj otcova čtecího stolku. Co je to za muže, že mu arcibiskup z Canterbury dluží malou laskavost? Věděla, že rodina Blydonů je v Anglii považována za velmi důležitou, ale tohle bylo už příliš.

„Poslyšte,” oslovila jej a propletla si prsty, jak se snažila zformulovat nějaký pádný a rozumný argument proti jeho šílenému plánu. Pádný a rozumný argument by Ned jistě ocenil. Za poslední týden, co pobývala v jeho přítomnosti, jí připadal jako rozumný muž. Proto si jej vlastně tolik oblíbila.

„Ano?” dotázal se s koutky nepatrně zdviženými do úsměvu.

„Poslyšte,” zopakovala a odkašlala si. „Připadáte mi jako někdo, kdo by ocenil pádný a rozumný argument.”

„Vskutku.” Založil si ruce a opřel se o čtecí stolek hned vedle ní. Téměř se dotýkali boky - bylo to velmi rozptylující.

„Poslyšte,” řekla opět.

„Vzhledem k okolnostem,” prohlásil s očima rozjasněnýma pobavením, „nechtěla by sis zvyknout na to, že mě budeš oslovovat křestním jménem?”

„Jistě,” řekla. „Ano, samozřejmě. Kdybychom se vzali, samozřejmě bych.”

„My se vezmeme. “

Nebesa, on byl neústupný jako cihlová zed. „Snad,” opáčila klidně. „Ale může se stát.”

Dotkl se její brady a držel ji tak dlouho, dokud se jejich pohledy nesetkaly. „Říkej mi Nede,” požádal ji něžně.

„Nejsem si jistá.”

„Já si jistý jsem. “

„Poslyšte.” „Nede.”

„Nede,” přinutila se nakonec říct.

Jeho rty se prohnuly do úsměvu. „Dobře.”

Nechal ji být a znovu se opřel. Charlotta si konečně vzpomněla, jak zase dýchat. „Nede,” oslovila jej, ačkoli se jí to zdálo neobvyklé, jako by jí jeho jméno těžklo na jazyku. „Myslím, že by ses měl zhluboka nadechnout a uvažovat nad tím, co říkáš. Nejsem si jistá, že sis to všechno dobře promyslel.”

„Opravdu?” zamumlal.

„Do tohoto týdne jsme se téměř neznali,” řekla a očima na něj naléhala, aby ji vyslechl. „Neznáš mě.” Pokrčil rameny. „Znám tě zatraceně lépe než tvoji sestru, a to jsem byl připraven si ji vzít.”

„Ale chtěl jsi?” zašeptala.

Přistoupil k ní a uchopil ji za ruku. „Ani z poloviny ne tolik, jako chci tebe,” zavrčel.

Otevřela ústa, ale nevyšla z nich žádná slova, jen těžce dýchala. Přitáhl si ji blíž., blíž. a potom ji objal kolem pasu a ona ucítila celé jeho vzrušující tělo.

„Nede,” vydechla, ale on ji umlčel ukazováčkem přitisknutým na její rty. „Pšššt. Tohle jsem chtěl udělat už několik dní.”

Jeho rty našly její, a pokud se na ni stále ještě zlobil, z jeho polibku to vůbec nebylo znát. Byl jemný a sladce něžný.

A vtom to ucítila v celém těle až po špičky prstů na nohou.

„Už tě někdo někdy políbil?” zašeptal. Zavrtěla hlavou.

Jeho úsměv byl velmi spokojený a velmi, velmi mužský. „Dobře,” řekl, než se k ní znovu sklonil.

Jenže tenhle polibek byl plný vášně a touhy. Jeho ústa se hladově zmocnila jejích. Přitom ji hladil po zádech a nenápadně ji tak přidržoval co nejblíž u sebe. Charlotta se zcela poddala těm pocitům, tiskla se k němu a rukama hladila po zádech jeho a pod tenkou látkou košile si vychutnávala jeho silné svaly.

Toto, uvědomila si ve své náhle zamlžené mysli, je touha. Toto je touha a Lydia je pěkně hloupá. Lydia!

Dobrý bože, co dělá? Charlotta se vyprostila z jeho objetí. „Nemůžeme to udělat!” vydechla. Ned měl zastřené oči a zrychleně dýchal, ale zdálo, že se stále ovládá. „Proč ne?”

„Jsi zasnouben s mou sestrou!” Jen zvedl obočí.

„No dobře,” připustila zamračeně. „Předpokládám, že už s ní asi nejsi zasnouben.”

„Je těžké zůstávat zasnouben s vdanou ženou.”

„Správně.” Polkla. „Samozřejmě zatím ještě není vdaná…”

Díval se na ni s jedním obočím zdviženým. Charlotta si zoufale pomyslela, že ten výraz je mnohem výmluvnější než jakákoli slova.

„Správně,” zamumlala. „Samozřejmě. Už by mohla být klidně vdaná.” „Charlotto.”

„A bylo by opravdu příliš očekávat…” „Charlotto,” řekl znovu, tentokrát naléhavěji. „. že jí ted budeš zachovávat věrnost.” „Charlotto!” Umlčel ji.

Jeho pohled byl tak intenzivní, že když jí hleděl do očí, nedokázala by od něj odtrhnout zrak, ani kdyby tu teď tančilo pět krásných nahých mladíků.

„Jsou tři věci, které by ses měla dnes v noci dovědět,” prohlásil. „Za prvé, jsme sami uprostřed noci. Za druhé, ráno se chystám s tebou oženit.”

„Nejsem si jistá.”

„Já si jistý jsem.”

„Já ne,” vyhrkla v zoufalé snaze mít poslední slovo.

Sklonil se k ní s vlčím úsměvem. „A za třetí, posledních pár dní mnou zmítal silný pocit viny, protože pokaždé, když jsem si šel večer lehnout, nedokázal jsem -ani jednou - pomyslet na Lydii.”

„Ne?” vydechla.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Na Lydii ne.”

Rozevřela rty a nedokázala odtrhnout pohled od Neda, jak se k ní sklání čím dál víc, až na kůži ucítila jeho horký dech. „Jen na tebe,” zašeptal.

Její srdce ji zradilo, protože bezpochyby zpívalo. „Ve všech mých snech jsi byla jen ty.”

„Vážně?” podivila se.

Objal ji a ona se k němu přitiskla. „Ach ano,” zašeptal a přitiskl si ji blíž.

„A vidíš,” pokračoval, přičemž jí něžně okusoval rty. „Všechno do sebe perfektně zapadá, protože,” jazykem přejel po linii jejích rtů, „mě nenapadá jediný důvod, proč bych nemohl políbit ženu, kterou si ani ne za deset hodin

chci vzít. A obzvlášť, když mám takové štěstí, že jsem s ní o samotě uprostřed noci.”

Políbil ji znovu a jazykem jí smyslně vklouzl mezi rty. „A zvlášť,” zamumlal a ona jeho slova ucítila na své kůži, „když jsem o tom celé dny jen snil.”

Dotkl se jejích tváří a přidržoval si její obličej, aby se jí mohl zblízka dívat do očí. „Myslím,” řekl něžně,

„že musíš být mou.”

Pootevřela ústa a olízla si rty. Ten pohyb byl bolestně svůdný, přestože zatím naprosto nezkušený. V měsíčním světle byla tak krásná, krásná způsobem, v jaký Lydia nemohla ani doufat. Charlottiny oči se

třpytily bystrostí a ohněm, jaký většina žen postrádá. Měla nakažlivý úsměv a její smích, to byla čistá hudba.

Bude z ní skvělá manželka. Po jeho boku, v jeho srdci, v jeho posteli. Nechápal, proč na to nepřišel už dřív.

K čertu, rozesmál se v duchu rozechvěle, nejspíš by měl Rupertu Marchbanksovi poslat bednu toho nejlepšího francouzského brandy. Nebesa vědí, že tomu zatracenému bláznovi dluží věčné díky.

Kdyby neutekl s Lydii, Ned by se oženil s nesprávnou sestrou. A celý život by strávil pokukováním po Charlottě.

Ta teď ale byla v jeho náruči a měla být jeho - ne, ona je jeho. Možná jí to zatím ještě nedochází, ale je jeho.

Náhle si nemohl pomoci a začal se usmívat. Spíš se uculoval jako idiot.

„Co je?” dotázala se opatrně, jako by se bála, že Ned zešílel.

„Poslední vývoj událostí mě vskutku těší,” řekl a propletl své prsty s jejími. „To, co stalo dnes v noci, mě přesvědčilo, že by se ke mně Lydia vůbec nehodila. Na druhou stranu ty.” Zvedl si její ruku ke

rtům a políbil ji. Bylo to gesto, jaké učinil už tisíckrát před tím, obvykle proto, aby v ženě vznítil touhu.

Tentokrát to ale bylo jiné. Tentokrát pociťoval touhu on sám. Když jí líbal ruku, nikam nespěchal, ne proto, že by chtěl prodlužovat svádění (ačkoli o to šlo také), ale hlavně proto, že zbožňoval ten dotyk, její ruku ve své, její kůži na svých rtech.

Pomalu obrátil její ruku dlaní vzhůru a vtiskl jí intimní polibek do dlaně.

Chtěl ji - ach, jak moc ji chtěl! Nic podobného dosud nezažil - byla to čirá touha, která se drala ven. Vycházela z jeho srdce a šířila se po celém těle.

Rozhodně nechtěl Charlottě dovolit, aby právě teď odešla.

Chytil ji i za druhou ruku a obě si je pozvedl k ramenům. „Chci, abys mi něco slíbila,” požádal ji hlubokým a vážným hlasem.

„Co?” zašeptala.

„Chci, abys mi slíbila, že si mě ráno vezmeš.” „Nede, už jsem řekla.”

„Když mi to slíbíš,” skočil jí do řeči, aby neprotestovala, „tak ti dovolím, aby ses vrátila do svého pokoje a vyspala se.”

Zachichotala se a zazněla v tom trochu panika. „Myslíš, že bych mohla spát?” Usmál se. Vyvíjelo se to lépe, než doufal. „Znám tě, Charlotto.”

„Opravdu?” dotázala se pochybovačně.

„Lépe než si myslíš. A vím, že svoje slovo dodržíš. Když mi dáš své slovo, neuděláš nic hloupého - jako třeba že bys utekla. Takže tě nechám odejít do tvého pokoje.”

„A když ti to neslíbím?”

Kůže se mu rozpalovala. „Pak se mnou zůstaneš tady v knihovně. Celou noc.”

Polkla. „Dám ti své slovo, že neuteču,” prohlásila vážně. „Ale nemůžu ti slíbit, že si tě vezmu.”

Ned zvažoval svoje možnosti. Byl si jistý, že ji dokáže ráno přesvědčit, aby se za něj provdala. Už teď se cítí provinile kvůli tomu, jakou roli sehrála při Lydiině útěku. To je jistě něco, co může obrátit ve svůj prospěch.

„A v každém případě si budeš muset promluvit s mým otcem,” dodala.

Nechal její prsty vyklouznout ze svých, takže jí paže klesly k bokům. Bitva byla vyhrána. Když už se zmínila o tom, že bude třeba promluvit s jejím otcem, je celá jen

jeho.

„Uvidíme se ráno,” řekl a pokynul hlavou na znamení úcty.

„Ty mě necháš jít?” zašeptala.

„Dalas mi své slovo, že neutečeš. Další ujištění nepotřebuji.”

Pootevřela ústa a doširoka rozevřela oči, které prozrazovaly pocit, jenž Ned nedokázal jasně identifikovat.

Ale bylo to dobré. Rozhodně to bylo dobré.

„Sejdeme se tady,” navrhl. „V osm ráno. Zařídíš, aby sem přišel i tvůj otec?” Přikývla.

Odstoupil a zdvořile se poklonil. „Tak tedy zítra, má paní.”

Než stačila otevřít ústa, aby opravila to jeho úctyhodné oslovení, zvedl ruku a prohlásil: „Zítra budeš ženou vikomta. Brzy si zvykneš, že tě tak lidé budou oslovovat.”

Ukázala ke dveřím. „Měla bych odejít sama.”

„Samozřejmě,” řekl a ironicky se pousmál. „Nechceme přece, aby nás někdo přistihl spolu uprostřed noci. Sířily by se řeči.”

Pochybovačně se usmála. Jako by se tomu dalo zabránit! O jejich manželství se budou šířit řeči celé měsíce.

„Běž,” řekl jí něžně. „Trochu se vyspi.”

Střelila po něm pohledem, který vyjadřoval, že v něco jako spánek rozhodně nedoufá, a vyklouzla ze dveří.

Několik vteřin zíral na ty otevřené dveře a potom zašeptal: „Ať se ti zdá o mně.”

Naštěstí pro Charlottu byl její otec znám tím, že vstával velmi brzy. Když tedy ve tři čtvrtě na osm ráno vešla do malé jídelny, kde se podávala snídaně, seděl tam jako obvykle s talířem naloženým uzenou šunkou a vejci.

„Dobré ráno, Charlotto,” pozdravil ji. „Překrásný den na svatbu, že?”

„Hmmm, ano,” řekla a pokusila se o úsměv, což se jí nepodařilo.

„To bylo od tebe chytré, že jsi přišla na snídani sem. Tvoje matka všechny ostatní navelela do hlavní jídelny. Ale nemyslím, že tolik lidí vstává takhle brzy.”

„Vlastně jsem slyšela pár hostů se tam bavit, když jsem šla kolem,” oznámila Charlotta, ačkoli vůbec netušila, proč mu to vlastně říká.

„Hmmm,” zabručel pochybovačně. „Copak by si člověk mohl vychutnat pořádný talíř vajec uprostřed toho všeho rozruchu?”

„Otče,” vypravila ze sebe váhavě, „musím vám něco říct.”

Zadíval se na ni se zdviženým obočím.

„Nebo bych vám možná měla ukázat tohle.” Podala mu vzkaz, ve kterém Lydia rodičům vysvětlovala, co udělala.

Pro všechny případy o krok couvla. Bylo jí jasné, že jakmile otec ten vzkaz dočte, propukne ve vražedný řev.

Jenže jakmile jeho oči přestaly těkat po řádcích, zmohl se všehovšudy na povzdech. „Věděla jsi o tom?”

Charlotta by strašně ráda zalhala, ale nedokázala to. Jen přikývla.

Pan Thornton se několik vteřin ani nepohnul. Jediným důkazem jeho vzteku byly bílé klouby na rukou, jak křečovitě svíral desku stolu.

„Vikomt je v knihovně,” řekla a několikrát polkla. Otcovo mlčení bylo mnohem zlověstnější, než kdyby se vztekal. „Myslím, že by s vámi chtěl mluvit.”

Pan Thornton vzhlédl. „On ví, co udělala?” Charlotta přikývla.

A pak její otec utrousil několik slov, o nichž si nikdy nemyslela, že by mu mohla přijít na jazyk, a dokonce jedno či dvě slova, která Charlotta jaktěživa neslyšela. „Ted jsme na mizině,” zasyčel, jakmile přestal nadávat. „Na mizině. Vděčíme za to tobě a tvojí sestře.”

„Možná ne, když promluvíte s vikomtem,” pípla Charlotta zoufale. S otcem si nikdy nebyli blízcí, ale vždycky velmi prahla po jeho uznání.

Pan Thornton náhle vstal a vztekle odhodil ubrousek. Charlotta mu uhnula z cesty a následovala jej chodbou. Udržovala si bezpečný odstup tři kroky za ním.

Když ale otec došel do knihovny, otočil se k ní a hněv sálal z každého jeho slova. „Co tady ještě děláš? Už jsi toho udělala dost. Běž okamžitě do svého pokoje a nevycházej, dokud ti nedám svolení.”

„Já myslím,” ozval se z chodby hluboký hlas, „že by měla zůstat.”

Charlotta se podívala tím směrem. Ned právě scházel posledních pár schodů a ve svém svatebním obleku vypadal naprosto úchvatně.

Otec ji dloubl do žeber a zasyčel: „Myslel jsem, žes říkala, že to ví.”

„Ano, ví.”

„Tak proč je, k čertu, takhle oblečen?” Charlottu uchránil od odpovědi Nedův příchod. „Hughu,” oslovil pana Thorntona.

„Ano, vikomte,” odpověděl otec, což ji překvapilo. Myslela, že Neda oslovuje křestním jménem. Možná, že ho nervozita donutila prokazovat poněkud více úcty.

Ned kývl hlavou směrem ke knihovně. „Můžeme?”

Pan Thornton postoupil kupředu, ale Ned jej zarazil. „Nejprve Charlotta.”

Charlotta by přísahala, že její otec umírá zvědavostí, ale ovládl se, ustoupil a nechal ji projít. Jak kráčela místností, Ned se k ní přitočil a zašeptal: „Zajímavá volba šatů.”

Charlotta cítila, jak celá rudne. Měla na sobě svoje obvyklé šaty, a ne Lydiinu svatební róbu, jak po ní chtěl.

Jakmile se všichni ocitli v knihovně za zavřenými dveřmi, pan Thornton začal: „Vážený pane, musím vás ujistit, že jsem neměl ponětí.”

„Dost,” umlčel jej Ned, který zůstal sebejistě stát uprostřed místnosti. „Netoužím se bavit o Lydii ani o jejím útěku s Marchbanksem.”

Pan Thornton těžce polkl, ohryzek na jeho masitém krku se pohnul. „Nechcete?”

„Přirozeně jsem byl rozzuřen zradou vaší dcery.”

Které? Uvažovala Charlotta. V noci se zdálo, že mnohem víc zuří kvůli jejímu chování, ne kvůli Lydiinu.

„. ale nebude těžké dát všechno zase do pořádku.”

„Cokoli, pane,” ujišťoval jej pan Thornton. „Naprosto cokoli, co bude v mých silách.. “

„Dobře,” prohlásil Ned přívětivě. „V tom případě si vezmu ji.” Kývl hlavou k Charlottě. Pan Thornton jen mrkal. „Charlottu?” dotázal se nakonec.

„Ano. Nepochybuji, že mi bude mnohem lepší ženou než Lydia.”

Pan Thornton těkal očima ze své dcery na snoubence té druhé a pak se opět zeptal: „Charlottu?”

„Ano.”

To už ho přesvědčilo. „Je vaše,” pravil pan Thornton nadšeně. „Kdykoli ji budete chtít.”

„Otče!” vykřikla Charlotta. Mluvil o ní, jako by nebyla ničím víc než pytlem mouky.

„Vezmu si ji dnes ráno,” řekl Ned. „Zajistil jsem zvláštní povolení a kostel už je beztak připraven na svatbu.”

„Báječně, báječně,” zhodnotil to pan Thornton a z každého jeho nervózního pohybu byla patrná úleva. „Nemám žádné námitky a to… ehm… ujednání zůstává

stejné?”

Ned se při nedočkavém pohledu pana Thorntona ušklíbl, ale řekl jen: „Samozřejmě.”

Tentokrát se starší muž nenamáhal skrývat svou úlevu. „Dobře, dobře. Já.” Vzápětí ale zmlkl a obrátil se ke své dceři. „Na co čekáš, děvče? Běž se připravit!”

„Otče, já.”

„Už o tom nechci slyšet ani slovo!” vybuchl. „Zmiz!” „Mohl byste s mou budoucí ženou mluvit uctivěji?” požádal Ned vražedně tichým hlasem.

Pan Thornton se k němu otočil a šokované zamrkal. „Jistě.” prohlásil. „Ted je každopádně vaše. Cokoli chcete.”

„Myslím,” odpověděl mu Ned, „že chci jen strávit chvilku o samotě.”

„Samozřejmě,” souhlasil pan Thornton a popadl Charlottu za zápěstí. „Tak pojd, vikomt chce soukromí.” „O samotě s Charlottou,” objasnil Ned.

Pan Thornton pohlédl nejprve na něj, pak na Charlottu a zase znova. „Nejsem si jistý, zda je to moudrý nápad.”

Ned nehnul ani brvou. „Nedávno bylo uskutečněno mnoho nemoudrých nápadů, nemyslíte? Tohle je zdaleka nejmoudřejší nápad z mnoha nemoudrých.”

„Ovšem, ovšem,” mumlal pan Thornton a opustil místnost.

Ned pozoroval svou vyvolenou nevěstu, jak se dívá za otcem. Připadala si bezmocná, to dokázal vyčíst z její tváře. A pravděpodobně také zmanipulovaná. Ale odmítal se kvůli tomu cítit provinile. Ve svém srdci, každou svou buňkou cítil, že vzít si Charlottu Thorntonovou je naprosto správné. Litoval, že se choval tak arogantně, aby dosáhl svého cíle, ale Charlotta v tom také nebyla tak docela nevinně.

Přistoupil k ní a dotkl se její tváře. „Mrzí mě, jestli ti připadá, že se to všechno děje moc rychle,” pověděl něžně. Neřekla nic. „Mohu tě ujistit.”

„Ani se mě nezeptal,” povzdechla zlomeným hlasem. Ned jí zajel prsty pod bradu a zvedl jí hlavu. Tázavě se na ni zahleděl.

„Můj otec,” vysvětlila a zamrkala, aby rozehnala slzy. „Ani jednou se mě nezeptal, co chci. Jako bych tady ani nebyla.”

Ned se díval do jejího obličeje a viděl, jak zoufale se snaží zůstat silná a nedat na sobě nic znát. Viděl její odvahu a sílu charakteru a náhle ho přepadla potřeba zachovat se vůči ní správně.

Charlotta Thorntonová bude mít uspěchanou svatbu, která byla původně plánována pro její sestru, ale zaslouží si žádost o ruku, která bude jen a jen její.

Klekl si na jedno koleno.

„Můj pane?” vyjekla.

„Charlotto,” oslovil ji hlasem plným citu a touhy. „Pokorně žádám o tvou ruku.”

„Pokorně?” zopakovala pochybovačně.

Uchopil ji za ruku a něžně si s ní přejel po rtech. „Pokud mi neřekneš ano, zbytek svého života se budu stravovat touhou po tobě a budu snít o životní změně, o dokonalé ženě.”

„Ty veršuješ,” poznamenala s nervózním smíchem.

„Ujišťuji tě, že ne záměrně.”

A pak se usmála. Opravdu usmála. Nebyl to ten široký, rozzářený úsměv, který předznamenal jeho pád, tohle bylo něžnější a plašší.

Ale o nic méně opravdové.

A jak se na ni tak díval, všechno mu náhle bylo jasné. Miluje ji.

Miluje tuhle ženu, a Bůh mu pomáhej, nedokáže si představit život bez ní.

„Vezmi si mě,” řekl, aniž by se snažil skrýt svou touhu. Její oči, které zíraly na jakési místo na zdi za ním, se na něj konečně zase podívaly.

„Vezmi si mě,” zopakoval.

„Ano,” zašeptala. „Ano.”

O dvě hodiny později se Charlotta stala komtesou. Šest hodin poté nastoupila do kočáru a řekla sbohem všemu, co v životě dosud znala.

Ned ji odvážel na Middlewood, své malé sídlo, ležící jen patnáct mil od jejího domova. Prohlásil, že nechce strávit svatební noc v domě Thorntonových. Jeho záměry vyžadovaly větší soukromí.

Svatba proběhla rychle. Charlotta byla stále ještě v šoku, stále naprosto ohromena Nedovou romantickou žádostí o ruku. Nedokázala se soustředit na nic jiného, než aby včas řekla „ano”. Byla si jistá, že jednoho dne se k ní donesou všechny ty řeči, které kolovaly mezi svatebčany. Všichni byli překvapeni, že uličkou v kostele kráčí jiná nevěsta, než jakou čekali. Alespoň dneska ale Charlotta neslyšela ani slovo.

Během cesty ona ani Ned příliš nemluvili, ale bylo to takové zvláštní a příjemné mlčení. Charlotta pociťovala neklid a měla by být smutná, jenže nebyla. Nedova přítomnost na ni měla konejšivý vliv.

Byla s ním ráda. I když zrovna nemluvili, těšilo ji vědět, že je blízko. Zvláštní, jak rychle v ní dokázaly zakořenit hluboké city.

Když dojeli do jejího nového domova - vlastně jednoho z jejích nových domovů -, Ned ji vzal za ruku.

„Jsi nervózní?” zeptal se.

„Samozřejmě,” odpověděla bez přemýšlení.

Rozesmál se sytým a vřelým smíchem, který dozníval ještě když jim sluha přišel otevřít dveře. Ned vyskočil a natáhl se, aby pomohl Charlottě vystoupit. „Je požehnáním mít tak upřímnou ženu,” zabručel a rty se jí otřel kolem ucha.

Charlotta polkla a snažila se nevnímat vlnu tepla, která se jí rozlila po těle.

„Máš hlad?” dotazoval se, když ji vedl dovnitř.

Zavrtěla hlavou. Pomyšlení na jídlo jí připadalo nepředstavitelné.

„Dobře,” souhlasně zamručel.

„Já taky ne.”

Vešli dovnitř a Charlotta se rozhlédla. Nebyl to kdovíjak velký příbytek, ale rozhodně byl elegantní a pohodlný.

„Jezdíš sem často?” zeptala se.

„Do Middlewoodu?” Přikývla.

„Častěji jsem v Londýně,” přiznal. „Ale můžeme zde trávit více času, kdybys chtěla být blíž u své rodiny.”

„To bych ráda,” řekla a skousla si spodní ret. Po chvilce dodala: „Jestli chceš.”

Vedl ji ke schodům. „Co se stalo s tou buřičkou, kterou jsem si vzal? Ta Charlotta Thorntonová, kterou znám, by ode mě těžko žádala svolení k čemukoli.”

„Teď je to Charlotta Blydonová,” oznámila. „A už jsem ti říkala, že jsem nervózní.”

Vyšli nahoru po schodišti. Tam ji Ned vzal za ruku a vydali se chodbou. „Není důvod, proč bys měla být nervózní,” ujistil ji.

„Není?”

„Jen velmi nepatrný,” přiznal.

„Jen nepatrný?” zeptala se pochybovačně.

Obdařil ji hříšným úsměvem. „Dobře, tak je hodně důvodů, proč být nervózní. Hodlám ti ukázat určité věci.,” prošli otevřenými dveřmi a Ned je okamžitě zavřel, „. které pro tebe budou hodně nové.”

Charlotta polkla. Během dnešního chaotického dne s ní matka zapomněla promluvit o tom, co ji čeká o svatební noci. Byla venkovanka a tak o tom, co se děje mezi mužem a ženou, ledacos věděla. Jenže když teď před ní stál její manžel a hltal ji pohledem, nijak moc klidu jí to nedodávalo.

„Kolikrát už ses líbala?” zeptal se a setřásl ze sebe kabát.

Překvapeně nad tou nečekanou otázkou zamrkala. „Jednou,” odpověděla.

„Se mnou, předpokládám?” zeptal se mírně. Přikývla.

„Dobře,” uzavřel to a vtom Charlotta zjistila, že si rozepnul manžety.

Sledovala ho, jak si rozepíná knoflíky u košile. V ústech jí vyschlo, když také položila dotaz. „A kolikrát ses líbal ty?” zeptala se taky.

Usmál se. „Jednou.”

Zvedla zrak a podívala se mu do obličeje.

„Jakmile jsem políbil tebe,” řekl chraptivým hlasem, „zjistil jsem, že ty ostatní polibky se tak ani nazvat nedají.”

Připadala si, jako by ji zasáhl blesk, přímo tady v pokoji. Ve vzduchu se vznášelo elektrické napětí a Charlotta už nevěřila, že se dál udrží na nohou.

„Nicméně věřím,” zašeptal Ned, přistoupil k ní a zvedl si obě její ruce ke rtům, „že do konce života bude těch polibků víc.”

Charlotta nevěřícně zavrtěla hlavou. „Jak se to stalo?” zeptala se.

Zvědavě k ní naklonil hlavu. „Jak se stalo co?” „Tohle,” řekla, jako by to vysvětlovalo vše. „Se mnou. S tebou. Ze jsi můj manžel.”

Usmál se. „Ach tak.”

„Chci, abys něco věděl,” vyhrkla rychle.

Vypadal trochu pobaveně nad tou její nedočkavostí. „Cokoli,” řekl tiše.

„Zdráhala jsem se,” prohlásila a uvědomovala si přitom, jak je tento okamžik důležitý. Její svatba sice byla uspěchaná, ale Charlotta chtěla, aby jejich manželství spočívalo na upřímnosti. Proto mu musela povědět, co má na srdci. „Když jsi mě požádal, abych zaujala Lydiino místo.”

„Neříkej to takhle,” přerušil ji hlubokým hlasem. „Co tím myslíš?”

Díval se na ni svýma modrýma očima, které téměř žhnuly. „Nechci, aby sis myslela, žes zaujala místo někoho jiného. Jsi moje žena. Ty - Charlotto. Jsi ta, kterou chci nejvíc, nejvíc ze všech.” Pevně jí svíral ruce a jeho hlas nabýval na intenzitě. „Děkuju Bohu za to, že se tvoje sestra rozhodla, že ve svém životě potřebuje více poezie.”

Charlotta otevřela pusu překvapením. Při jeho slovech si připadala víc než milovaná, připadala si uctívaná. „Chci, abys věděl.,” řekla znovu. Bála se, že se příliš soustřeďuje na jeho slova a ne na svá, takže by se mu mohla vrhnout do náruče, aniž mu řekne, co má na srdci. „Chci, abys věděl, že každým kouskem svého srdce vím, že jsem učinila správné rozhodnutí, když jsem si tě dnes ráno vzala. Nevím, jak to vím, a nemyslím, že to dává nějaký smysl. Nebesa vědí, že si ničeho necením tolik jako

zdravého rozumu, ale. ale.”

Objal ji. „Já vím,” zašeptal jí do vlasů. „Já vím.”

„Myslím, že tě dokážu milovat,” povzdechla s hlavou opřenou o jeho hruď. Sebrala odvahu vyslovit ta slova, jen když se na něj nedívala.

Strnul. „Cos to řekla?”

„Omlouvám se,” řekla, zdrcena jeho reakcí. „Neměla jsem nic říkat. Zatím ne.”

Dotkl se jejích tváří a zvedl jí hlavu, aby neměla jinou možnost než mu pohlédnout do očí.

„Cos to řekla?” zopakoval svůj dotaz.

„Myslím, že tě miluju,” zašeptala. „Nejsem si jistá. Nikdy dřív jsem nikoho nemilovala, takže ten cit neznám, ale…”

„Já si jistý jsem,” pravil drsným a rozechvělým hlasem. „Jsem si jistý. Miluju tě, Charlotto. Miluju tě a nevím, co bych dělal, kdyby sis mě nevzala.”

Rty se jí rozechvěly nečekaným smíchem. „Musel bys najít způsob, jak mě přesvědčit,” opáčila.

„Klidně bych se s tebou miloval tam v knihovně tvého otce, kdyby tě to přesvědčilo,” řekl s ďábelským úsměvem.

„Tomu věřím,” vypravila ze sebe pomalu a usmála se.

„A slibuju ti,” pokračoval a přitom jí něžně líbal na ucho, „že bych byl velmi, velmi přesvědčivý.”

„O tom nepochybuji,” zašeptala těžce. Pomalu zapomínala dýchat.

„Vlastně bych tě o tom mohl přesvědčit teď,” zamumlal, zatímco jí rozepínal knoflíčky na zádech šatů.

Charlotta ucítila na holých zádech závan studeného vzduchu a zhluboka se nadechla. Ted už z ní každou chvíli mohl spadnout korzet a ona před ním bude stát jako stávají pouze manželky před svými manžely.

Byl tak blízko, že cítila teplo sálající z jeho kůže, slyšela jeho dech. „Nebuď nervózní,” zašeptal a jeho slova se dotkla jejího ucha jako pohlazení. „Slibuju, že se ti to bude líbit.”

„Já vím,” ujistila ho rozechvělým hlasem. Potom se dokonce usmála. „Stejně ale můžu být nervózní.”

Přivinul ji k sobě a oba se rozesmáli. „Můžeš být, jaká jen chceš, pokud budeš moje.” „Napořád,” slíbila. „Napořád.”

Odstoupil, aby si svlékl košili, a Charlottu tam nechal stát. Přidržovala si korzet a divila se, že je jí taková zima na záda. „Chceš, abych odešel?” dotázal se tiše. Oči se jí rozšířily. To nečekala.

„Abys měla soukromí, než zalezeš do postele,” vysvětlil.

„Aha.” Zamrkala. „Takhle se to dělá?” „Tak se to často dělá,” řekl. „Ačkoli se to tak dělat nemusí.”

„A jak to chceš udělat ty?” vydechla.

V očích mu vzplály plameny. „Chci z tebe sám svléknout úplně všechno do posledního kousíčku.” Zachvěla se.

„A potom tě chci položit na postel a dívat se na tebe.” Srdce jí začalo zběsile bušit.

„A potom,” jeho košile se snesla k zemi a přistoupil až k ní, „bych rád zlíbal každý kousíček tvého těla.” Přestala dýchat.

„Pokud ti to ovšem nebude vadit,” dodal s hříšným úsměvem.

„Nebude mi to vadit,” vyhrkla, a jakmile jí došlo, co vlastně říkal, celá zčervenala.

Ale Ned se jen zasmál, položil své ruce na její, sundal jí korzet a obnažil ji. Charlotta zadržela dech. Nedokázala od něj odtrhnout zrak, když viděla, s jakým výrazem ji pozoruje.

„Jsi tak krásná,” vydechl a z jeho hlasu byla patrná úcta a trochu i bázeň. Uchopil ji za ruce a na okamžik vypadal, jako by byl stižen nějakou bolestí. Měl zavřené oči a celé tělo se mu třáslo. Když na ni znovu pohlédl, v jeho tváři bylo cosi, co Charlotta nikdy dřív neviděla.

Bylo to větší než touha, větší než chtíč.

Stáhl z ní šaty, nadzvedl ji a položil na postel. Zastavil se jen na chviličku, aby jí svlékl punčochy a zul střevíce. Potom se zbavil i zbytku oblečení, což mu trvalo kratší dobu, než bylo vůbec možné. Lehl si na Charlottu.

„Víš, jak moc po tobě toužím?” zašeptal a přitiskl své boky na její. „Dokážeš to vůbec pochopit?” Charlotta otevřela ústa, ale jediné slovo, které z nich vyšlo, bylo jeho jméno.

Přerývaně dýchal a oběma rukama jí přejížděl po bocích dozadu, až zmáčkl její zadeček. „O tomhle jsem snil už od chvíle, kdy jsem tě potkal. Tak zoufale jsem to chtěl, i když jsem věděl, že je to špatné. A ted jsi moje,” zamumlal a otřel se jí obličejem o krk. „Navždy moje.”

Rty jí přejel po štíhlém hrdle přes klíční kost až k ňadru. Vzal je do jedné ruky a laskal tak dlouho, dokud se nevztyčila bradavka. Byla měkká a růžová a naprosto neodolatelná. Přinutil se přestat, jen aby se na ni podíval a vychutnal si ten okamžik. Jenže už to nemohl vydržet; znovu se k ní sklonil a vzal její bradavku do úst. Přestal jen na chviličku, aby se usmál, když vyjekla překvapením.

Zanedlouho už sténala rozkoší a svíjela se pod ním, zjevně dychtila po onom neznámém zážitku. Tiskla k němu boky a vzdychla pokaždé, když pohnul rukama, když ji stiskl, dotkl se jí, pohladil ji.

Ona byla vším, o čem kdy snil.

„Řekni mi, co se ti líbí,” zašeptal jí aniž by odtrhl rty od jejího těla. Dlaní jí polaskal bradavku. „Tohle?” Přikývla.

„Tohle?” Tentokrát vzal celé její ňadro do ruky a stiskl. Opět přikývla a dech se jí zrychlil.

A potom jí vklouzl rukou mezi stehna a intimně se jí dotkl. „Tohle?” zeptal se a odvrátil obličej, aby neviděla jeho hříšný úsměv.

Jediné, co ze sebe vypravila, byl nepatrný povzdech. „Ach!” Ale bylo to dokonalé „ach!”

A právě tak dokonalá byla i ona v jeho náruči.

Dotkl se jí hlouběji, jedním prstem vklouzl dovnitř, aby ji připravil na svůj vstup. Chtěl ji tak zoufale, že takhle intenzivní touhu snad nikdy v životě nepocítil. Bylo to větší než chtíč, hlubší než touha. Chtěl ji vlastnit, chtěl ji celou vstřebat, držet ji tak blízko a tak pevně, až se jejich duše spojí v jednu.

Tohle, pomyslel si s obličejem zabořeným do jejího krku, tohle je láska.

Nic takového dosud nezažil. Bylo to víc, než doufal, bylo to víc, než o čem kdy snil. Byla to dokonalost sama. Více než dokonalost. Bylo to požehnání.

Bylo pro něj těžké se ovládat, ale snažil se udržet svou touhu pod kontrolou, dokud si nebyl jistý, že je na něj připravena. A dokonce i pak, přestože měl prsty vlhké její vášní, potřeboval ujištění. „Jsi připravená?”

Tázavě na něj pohlédla. „Myslím, že ano,” zašeptala. „Potřebuju… něco. Myslím, že potřebuju tebe.”

Nemyslel, že by ji mohl chtít ještě víc, ale její slova, jednoduchá a pravdivá, mu zrychlila tep. Musel se hodně ovládat, aby do ní okamžitě nevstoupil. Zaťal zuby nad tou všepohlcující touhou a snažil se nevnímat, jak jej láká její žár.

Opatrně se pohnul, zatlačil, vklouzl dovnitř a zase ven, dokud nenarazil na důkaz její nevinnosti. Neměl tušení, zda ji to bude bolet; předpokládal, že asi ano, nicméně se tomu nemohl vyhnout. A jelikož se mu zdálo hloupé varovat ji před bolestí - jistě by se celá napjala -, jednoduše pronikl dovnitř a konečně si dovolil ocitnout se v ní celý.

Uvědomoval si, že by měl přestat, aby se ujistil, že je Charlotta v pořádku, ale nebesa vědí, že by se nedokázal přestat pohybovat, ani kdyby na tom závisel jeho život. „Ach, Charlotto,” zasténal. „Ach, můj bože.”

Její reakce byla stejně vášnivá jako ta jeho. Tiskla k němu boky, líbala ho a Ned věděl, že je s ním, zaplavená touhou tak, že na veškerou bolest zapomněla.

Jeho pohyby získaly rytmus a zanedlouho měl všechny svaly napjaté a soustředil se pouze na to, aby nevyvrcholil, dokud si nebude jistý, že i ona dosáhla orgasmu. U panny to nebývá obvyklé, jak mu bylo řečeno, ale tohle byla jeho žena - tohle byla Charlotta - a on by snad nedokázal žít sám se sebou, kdyby jí nedokázal zajistit rozkoš.

„Nede,” Čím dál víc lapala po dechu. Vypadala tak nádherně, že mu až vhrkly slzy do očí. Tváře měla červené, oči zamlžené a on si nedokázal přestat opakovat Miluju ji.

Byla už skoro na vrcholu; viděl to na ní. Nepředpokládal, že on sám to vydrží ještě o chvilku déle, jeho tělo se zmítalo příliš zuřivou touhou. A tak vklouzl dlaní mezi jejich těla a prsty nahmatal její nejcitlivější místo.

Zakřičela.

Ztratil veškerou kontrolu. A pak se v jediném okamžiku jejich těla napjala a prohnula, jako v dokonale propracovaném tanci. Pohyby přestaly, dech se jim zatajil, dokud oba znaveně neklesli, zcela vyčerpaní.

A celí blažení.

„Miluju tě,” zašeptal. Cítil potřebu vyslovit ta slova, i když do polštáře.

Její odpověd spíš ucítil, než uslyšel. „Taky tě miluju,” zašeptala se rty na jeho krku.

Nadzvedl se na loktech. Jeho vyčerpané svaly protestovaly, jenže on musel vidět její tvář. „Učiním tě šťastnou,” slíbil.

Obdařila ho jasným úsměvem. „To už jsi udělal.”

Pomyslel si, že by měl říct něco dalšího, jenže neexistovala slova, která by vyjádřila, co měl na srdci. A tak si zase lehl a přitiskl si ji k sobě, až k sobě zapadli jako dvě lžíce.

„Miluju tě,” řekl znovu, a skoro se styděl, že to pořád opakuje.

„Dobře,” odpověděla a zachichotala se.

Potom rychle změnila polohu, až se ocitli tváří v tvář. Vypadala ohromeně, jako by ji právě napadlo cosi úchvatného. Tázavě pozvedl obočí.

„Co myslíš, že asi ted dělají Rupert a Lydia?” zeptala se. „Je mi to jedno.” Plácla ho do ramene.

„Nu dobrá,” povzdechl. „Předpokládám, že by mi to nemělo být jedno, vzhledem k tomu, že Lydia je tvoje sestra, a že mě Rupert uchránil od toho, abych si ji vzal.”

„Co myslíš, že dělají?” naléhala dál.

„Totéž co my,” odpověděl, „pokud mají štěstí.”

„Nebudou to mít v životě jednoduché,” poznamenala Charlotta rozumně. „Rupert je bez peněz.”

„Ale no tak,” řekl Ned a zívl. „Však oni to zvládnou.”

„Vážně?” dotázala se Charlotta, zavřela oči a zabořila hlavu hlouběji do polštářů.

„Hmmm.”

„Proč myslíš?”

„Ty jsi ale vytrvalé děvče, už ti to někdo řekl?” Usmála se, i když to Ned nemohl vidět. „Proč?” zeptala se znovu.

Zavřel oči. „Nevyptávej se tolik. Takhle nikdy nezažiješ překvapení.”

„Nechci překvapení. Chci vědět všechno.” Zasmál se tomu. „Pak věz tohle, má drahá Charlotto: Vzala sis výjimečně chytrého muže.” „Skutečně?” zabručela.

To byla výzva, jakou nemohl ignorovat. „Ach ano,” přisvědčil a překulil se, až se znovu ocitl nad ní.

„Ach ano.”

„Velmi chytrého, nebo jen trochu chytrého?”

„Velmi - velmi - chytrého,” prohlásil šibalsky. Byl sice příliš unaven na nový zápas, ale to neznamenalo, že ji nemůže potrápit.

„Mohla bych požadovat důkaz té chytrosti,” řekla.

„Já. ach!”

„Dostatečný důkaz?”

„Ach!” „Ach.”

„Aaach.”

O TÝDEN POZDĚJI…

„Tak jsme tady, paní Marchbanksová!”

Lydia se zasněně usmála, když ji Rupert přenesl přes práh domu v Portmeadow. Dům nebyl příliš velký, a dokonce jim ani nepatřil, alespoň ne do doby, než zemře Rupertův postarší strýc.

Nikdo se tím ale neznepokojoval. Byli svoji, byli zamilovaní, a dokud budou spolu, nebude jim záležet na tom, že bydlí v domě, který jim nepatří.

Krom toho Rupertův strýc se neměl vrátit z Londýna dřív než za týden.

„Co je tohle?” zeptal se Rupert, když postavil svou ženu na zem a přimhouřil oči.

Lydia se zadívala tím směrem - na krabici zabalenou v lesklém obalu, která ležela na stolku v hale.

„Možná svatební dar?” zadoufala.

Střelil po ní kosým pohledem. „Kdo ví, že jsme se vzali?”

„Předpokládám, že každý, kdo se přijel podívat na mou svatbu s lordem Burwickem,” odpověděla. Už se dozvěděli tu novinu, že místo Lydie si jej vzala Charlotta. Lydia si raději ani nepředstavovala, jaké pomluvy se musejí šířit.

Rupert už věnoval svou pozornost krabici. Opatrně vytáhl obálku, která vězela pod stuhami, a prstem zajel

pod pečetní vosk. „Je to drahé,” poznamenal. „Opravdová obálka. Ne jenom složený kus papíru.”

„Otevři to,” pobídla ho Lydia.

Zarazil se a zpražil ji nevrlým pohledem. „Co myslíš, že dělám?”

Vytrhla mu obálku z ruky. „Jsi moc pomalý.” Nedočkavě obálku roztrhla a vytáhla papír. Rozložila ho, aby si mohli jeho obsah přečíst oba společně.

Tímto, co posílám, bych chtěl vyjádřit své díky a slíbit, že nebudete potřebovat bankovní úředníky. Kdyžjsi mi ukradl nevěstu, prokázals mi laskavost velkou a daroval mi ženu, která je mojí spasitelkou. Francouzské brandy najdeš v této kazetě a k ní to nejlepší cukroví na světě. Ale můj skutečný dar spočívá v tomto verši, aby ses vyhnul finanční situaci nejhorší. Darovací listinu k domu, ani ne pět mil vzdálenému, jenž ve dne v noci náležet bude k majetku tvému. A slušný příjem, s nímž skvěle si budete žít, neboť díky vašemu útěku úžasnou ženu mohu mít. Přeji vám štěstí, zdraví a lásku (žena říká, že do rýmu mám dát sázku).

Edward Blydon, vikomt z Burwicku

Uplynula celá minuta, než se Rupert a Lydia vzmohli na slovo. „To je od něj tak štědré,” zamumlala Lydia. Rupert několikrát zamrkal, než řekl: „Proč myslíš, že to napsal ve verších?”

„To si radši ani nepředstavuji,” odvětila Lydia. „Neměla jsem tušení, že to má v hlavě pomotané.” Polkla a do očí se jí nahrnuly slzy. „Chudinka Charlotta.”

Rupert ji objal kolem ramen. „Tvoje sestra je silná. Ona to překoná.”

Lydia přikývla a nechala se od něj dovést do ložnice, kde ihned zapomněla, že má vůbec nějaké sourozence.

V TÉŽE DOBĚ VMIDDLEWOODU…

„Ach, Nede, tos neudělal!” Charlotta si zděšeně přitiskla ruku na ústa, když jí manžel ukázal kopii dopisu, který poslal Rupertovi a Lydii.

Pokrčil rameny. „Nemohl jsem si pomoct.”

„To je od tebe tak velkorysé,” uznala a snažila se tvářit vážně.

„Ano, to je, nebo snad ne?” zabručel. „Měla bys mi prokázat svou vděčnost, nemyslíš?”

Našpulila rty, aby se hned nerozesmála. „Netušila jsem,” začala a zoufale se snažila udržet vážný výraz, „že jsi tak talentovaný básník.”

Mávl rukou do vzduchu. „Veršování není tak těžké, když se do toho dostaneš.”

„Ach, vážně?”

„Vskutku.”

„Za jak dlouho jsi složil tu… báseň?” Pohlédla na list papíru a zamračila se. „Ačkoli se mi to zdá hrozně nespravedlivé vůči Shakespearovi a Marloweovi.”

„Shakespeare a Marlowe se ode mě nemají čeho obávat.”

„Ano,” zašeptala. „To je vcelku jasné.”

„. jelikož nemám v úmyslu psát další verše,” dokončil větu Ned.

„A za to ti všichni děkujeme. Ale neodpověděl jsi mi na otázku.” Tázavě na ni pohlédl. „Tys mi pokládala nějakou otázku?”

„Za jak dlouho jsi to napsal?” zeptala se znovu.

„Aha, nic to nebylo,” odpověděl přezíravě. „Za čtyři hodiny jsem to měl hotové.”

„Čtyři hodiny?” zopakovala a měla co dělat, aby se neudusila smíchy. Oči mu zazářily. „Samozřejmě jsem chtěl, aby to bylo dobré. “

„Samozřejmě.”

„Nemá smysl něco dělat, když v tom nechceš být dobrá.”

„Samozřejmě,” řekla znovu. To bylo vše, co mohla říct, protože ji objal a začal líbat na krk.

„Nemyslíš, že bychom měli přestat mluvit o poezii?” zašeptal.

„Samozřejmě.”

Pomalu ji směroval k pohovce. „A možná bych tě hned tady mohl znásilnit?” Usmála se. „Samozřejmě.”

Odstoupil od ní a tvářil se vážně i něžně zároveň. „A dovolíš mi, abych tě navždy miloval?” Políbila ho.

„Samozřejmě.”